RANSOM RIGGS

LELKEK KÖNYVTÁRA

Vándorsólyom kisasszony különleges gyermekei

a történet véget ér…

Kossuth Kiadó

ANYÁMNAK

A világ végei,

a tenger mélyei,

sötétje minden koroknak,

te mindhármat választottad.

E. M. Forster

A KÜLÖNLEGES

KIFEJEZÉSEK MAGYARÁZATA

KÜLÖNLEGESEK Bármely ember-vagy állatfaj titkos elágazása, mely rendkívüli képességekkel van megáldva vagy megátkozva. Az ősi időkben tisztelt, az utóbbi időkben rettegett különlegesek számkivetettek, akik bujkálva élnek.

HUROK Olyan körülhatárolt terület, ahol egy és ugyanaz a nap ismétlődik vég nélkül. Az ymbrynék által a védenceik megóvásáért létrehozott és működtetett hurkok a végtelenségig megakadályozzák lakóik öregedését. Ám a huroklakók nem halhatatlanok: a mindennapi „időugrás” felhalmozódik, és ijesztő sebességgel megöregednek, ha túlságosan sok időt töltenek a hurkon kívül.

YMBRYNÉK A különlegesek világának alakváltó matriarchái. Olykor madárrá változnak, manipulálják az időt, és feladatuk a különleges gyerekek oltalmazása. Ó-különleges nyelven az ymbryne szó (ejtsd imm-brinne) ’keringés’-t vagy ’körforgás’-t jelent.

ÜRESRÉM Szörnyeteggé vált egykori különlegesek, akik éheznek egykori testvéreik lelkére. Hullára emlékeztetően aszottak, kivéve izmos szájukat, amelyben erős, csápszerű nyelvek rejtőznek. Kivált azért veszélyesek, mert csupán néhány különleges látja őket, közülük Jacob Portman az egyetlen élő személy. (Boldogult nagyapja volt a másik látó.)

LIDÉRCEK Amikor az üresrém már elegendő különlegest evett, lidérccé változik, akit mindenki lát, és aki mindenben a normális emberekre hasonlít, kivéve egyet: fehér szeme pupilla nélküli. Az éles eszű, manipulatív lidércek beépültek mind a normálisok, mind a különlegesek társadalmába. Bárki lidérc lehet: a fűszeres, a buszsofőr, a pszichiáter. Hosszú ideje gyilkolják, tartják rettegésben és rabolják el a különlegeseket a rettenetes üresrémek segítségével. Végcéljuk bosszút állni és uralkodni a különlegesek világán.

ELSŐ FEJEZET

A szörny nyelvnyújtásnyira állt tőlünk, tekintete a torkunkon, korlátolt agyában a gyilkolás képei. Szinte sugárzott belőle, mennyire éhes ránk. Az üresrémek a különlegesek lelkére éhezve születnek, mi képeztük számára a svédasztalt: a falatnyi Addison, aki bátran, fülét szegezve állt a lábamnál; a rám támaszkodó Emma, aki még nem tért teljesen magához a zuhanástól, ezért legföljebb gyufafejnyi tüzet tudott csak gyújtani. Hátunkat az összetört telefonfülkének vetettük. Komor körünkön kívül a földalatti-állomás úgy festett, mint egy éjszakai mulató bombatámadás után. Törött csövekből kísérteties gőzfelhő süvített. A mennyezetről szilánkosra tört monitorok lógtak. Üvegszilánktenger borított mindent, úgy villogva a vörös vészjelzőlámpák hisztérikus lüktetésében, mint egyhektárnyi diszkógömb. Beszorultunk az egyik oldalon egy kemény fal, a másikon sípcsontig érő üvegtörmelék közé, kétlépésnyire egy lénytől, amelynek természetes ösztöne az volt, hogy széttépjen minket – mégsem mozdult felénk. Mintha gyökeret vert volna, hintázott a sarkán, mint a részeg vagy az alvajáró. Halálfeje lehajtva, nyelvei kígyófészkét szemlátomást álomba bűvöltem.

Én. Én tettem. Jacob Portman, egy srác a floridai sehonnanból. Egyelőre nem gyilkolt meg minket a felgyülemlett sötétségből és alvó gyermekek rémálmaiból létrejött szörnyűség, mert kértem, hogy ne tegye. Határozottan rászóltam, hogy tekerje le a nyelvét a nyakamról. Hátra, mondtam neki. Állj, mondtam olyan nyelven, amelyről nem sejtettem, hogy emberi száj képes kiejteni – és csodával határos módon a lény megállt, kihívón nézett rám, ám a teste engedelmeskedett. Valamiképpen megszelídítettem a rémálmot, bűbájt eresztettem rá. De az alvók fel szoktak ébredni, a bűbáj megtörik. Már éreztem is, hogy a békés felszín alatt az üres fortyog.

Addison megbökte az orrával a lábam.

– Újabb lidércek fognak jönni. Átenged minket a vadállat?

– Beszélj hozzá – kérte Emma, a hangja fátyolos és távoli volt. – Mondd, hogy kopjon le.

Kerestem a szavakat, de elbújtak.

– Nem tudom, hogyan.

– Egy perce megtette – mondta Addison. – Mintha démon szólt volna önből.

Egy perce, mielőtt megtudtam volna, hogy képes vagyok rá, a szavak a nyelvemre jöttek, arra várva, hogy kiejtsem őket. Most, amikor meg szerettem volna ismételni őket, mintha kézzel próbáltam volna halat fogni. Valahányszor megérintettem egyet, kicsúszott a kezemből.

Menj el! , ordítottam.

A szavak angolul szóltak. Az üres nem moccant. Kihúztam magam, belenéztem tintasötét szemébe, s újra megpróbáltam.

Takarodj innen! Hagyj békén minket!

Ismét angolul beszéltem. Az üres félrebillentette a fejét, mint egy kíváncsi kutya, egyébként nem mozdult.

– Elment? – kérdezte Addison.

A többiek nem tudhatták; csak én láttam.

– Még mindig várakozik – feleltem. – Nem tudom, mi a baj.

Ostobán reményvesztettnek éreztem magam. Ilyen gyorsan semmivé lett a tehetségem?

– Mindegy – mondta Emma. – Üresekkel úgysem érdemes vitatkozni. – Kinyújtotta a kezét, lángot próbált gyújtani, de csak sistergett. Az erőfeszítés kimerítette. Erősebben karoltam a derekát, hogy össze ne essen.

– Spóroljon az erejével, gyufaszál – figyelmeztette Addison. – Biztos vagyok benne, hogy szükségünk lesz még rá.

– Hideg kézzel is nekimegyek, ha kell – mondta Emma. – Csak az a fontos, hogy megtaláljuk a többieket, mielőtt késő nem lesz.

A többiek. Még mindig magam előtt láttam őket, ahogy a képük elhomályosult: Horace szép öltözéke csupa kosz volt; Bronwyn ereje mit sem ért a felfegyverzett lidércek ellen; Enoch szédelgett a robbanástól; Hugh kihasználta a káoszt, hogy levegye Olive nehezékes cipőjét, és feleressze a kislányt a levegőbe; Olive sarkát elkapták és lerántották, mielőtt eléggé magasra emelkedhetett volna. Mindnyájan sírtak ijedtükben, miközben fegyverrel beterelték őket a kocsiba. Majd eltűntek. Eltűntek az ymbrynével együtt, akinek felkutatásába kis híján belehaltunk, és most London gyomrában száguldanak olyan sors felé, amely rosszabb a halálnál. Máris túl késő, gondoltam. Már akkor késő volt, amikor Caul katonái megostromolták Wren Ökörszem kisasszony jeges erődjét. Már akkor késő volt, amikor Vándorsólyom kisasszony gonosz öccsét szeretett ymbrynénknek hittük. De megesküdtem magamban, hogy megtaláljuk a barátainkat és az ymbrynénket, bármibe kerül is. Még ha csak a holttestükre bukkanunk is, s ha odaveszünk is.

Valahol a villogó sötétségben nyílik kiút az utcára. Ajtó, lépcső, lift odébb, a szemben lévő falnál. De hogy jussunk odáig?

Menj a pokolba az útból! , kiáltottam az üresre, még egyszer próbálkozva.

Persze angolul. Az üres elbődült, mint egy tehén, de nem mozdult. Hiába. A szavak eltűntek.

– B terv – mondtam. – Nem hallgat rám, tehát megkerüljük. Remélem, nyugton marad.

– Merre menjünk? – kérdezte Emma.

Hogy távol maradjunk tőle, üvegszilánk tengeren kellett volna átgázolnunk, amely cafatokra vagdosta volna Emma meztelen vádliját és Addison mancsait. Átgondoltam a lehetőségeket: a kutyát felvehetem, de Emma gondja ezzel nem oldódik meg. Kereshetnék egy kard formájú üvegszilánkot, és az üres szemébe döfhetném – ez a technika már jó szolgálatot tett a múltban –, ám ha nem sikerül megölnöm az első szúrással, magához tér, és ő öl meg minket. Egyetlen másik út kínálkozott: egy keskeny, üvegtől mentes sáv az üres és a fal között. De igen keskeny volt, talán ha harminc–negyven centiméteres. Szoros, még akkor is, ha hátunkat a falhoz nyomjuk. Aggódtam, hogy ha ilyen közel megyünk az üreshez, vagy véletlenül hozzáérünk, megtörik az őt féken tartó, gyöngécske transz. Mivel azonban nem növeszthettünk szárnyakat, és repülhettünk át fölötte, ez maradt az egyetlen kínálkozó út.

– Tudsz jönni? – kérdeztem Emmát. – Legalább bicegni?

Kinyújtotta a lábát, elengedte a derekam, próbálgatta a lábát.

– Sántikálni tudok.

– Akkor a következőt tesszük: elosonunk mellette, háttal a falnak, át azon a sávon. Kevés a hely, de ha óvatosak vagyunk…

Addison megértette, és visszahátrált a telefonfülkébe.

– Ön szerint annyira közel mehetünk hozzá?

– Valószínűleg nem.

– Mi lesz, ha magához tér, amikor…

– Nem fog – mímeltem magabiztosságot. – Csak kerüljük a váratlan mozdulatokat, és semmiképp ne érjünk hozzá.

– Most ön a szemünk – mondta Addison. – Madár óvjon minket.

Felvettem a földről egy szép, hosszú üvegszilánkot, és zsebre tettem. Kétlépésnyit csoszogtunk a falig, odaszorítottuk a hátunkat, és araszolni kezdtünk az üres felé. Mozgott a tekintete, követett engem. Pár óvatos lépés múlva úgy elborított az üres bűze, hogy kicsordult a könnyem. Addison krákogott, Emma az orra elé kapta a kezét.

– Csak még kicsit tovább – hörögtem tettetett hidegvérrel. Kivettem a zsebemből az üvegszilánkot, kifelé fordítottam a hegyét, tettem még egy lépést, azután még egyet. Már olyan közel voltunk, hogy kinyújtott kezemmel elértem volna az ürest. Hallottam a bordái közt lüktetni a szívét, egyre gyorsabban minden egyes lépésünktől. Az akarata az enyémnek feszült, minden idegsejtjével küzdött nehézkes bűbájom ellen. Ne mozdulj, mozgott a szám némán, angolul. Az enyém vagy. Én parancsolok neked. Ne mozdulj.

Behúztam a hasam, kiegyenesedtem a falnál, majd bearaszoltam a fal és az üres közti szűk sávba.

Ne mozdulj, ne mozdulj.

Lábcsúsztatás, melléhúzni a másikat, ismét csúsztatni. Visszafojtottam a lélegzetem. Az üres egyre hevesebben zihált, orrlyukaiból ocsmány, fekete pára áradt. Gyötrelmes vágy mardoshatta, hogy felfaljon minket. Ahogy engem a futásvágy, de nem vettem róla tudomást: hiszen akkor prédaként viselkednék, nem gazdaként.

Ne mozdulj, ne mozdulj.

Még néhány lépés, és túljutunk rajta. A válla hajszálnyira van a mellkasomtól.

Ne… – és akkor megtette. Az üres gyors mozdulattal szembefordult velem.

Megdermedtem.

– Ne mozduljatok – suttogtam a társaimnak. Addison a mancsai közé temette a fejét, Emma szintén megdermedt, karja fogóként szorította az enyémet. Felkészültem az üres nyelveire.

Hátrébb, hátrébb, hátrébb.

Angolul, angolul, angolul.

Másodpercek teltek el, és csodák csodájára nem ölt meg minket. A mellkasa ugyan hullámzott, ám mintha kővé dermedt volna.

Próbaképpen milliméterenként kúsztam a fal mellett. Az üres a feje apró elfordításaival követett – iránytűként fordult utánam, a teste teljes harmóniában az enyémmel –, de nem közeledett, nem tátotta ki a pofáját. Ha megtört volna az általam rábocsátott bűbáj, már halottak lettünk volna.

Az üres csak bámult rám. Az utasításaimat várta, de nem tudtam, hogyan parancsoljak neki. Kilopództunk a falmélyedésből, eltávolodtunk a faltól, és annyira siettünk, amennyire csak Emma bicegni tudott. Amikor kissé eltávolodtunk az ürestől, hátranéztem. Teljesen megfordult, hogy velem szemben legyen.

Maradj, motyogtam angolul. Jól van.

*

Gőzfüggönyön haladtunk át, és megpillantottuk az áram nélkül mozdulatlan lépcsővé dermedt mozgólépcsőt. Halvány nappali fény lebegett fölötte, a fenti világ szívfájdító hírnöke. Az élők, a jelen pillanat világának hírnöke. Azé a világé, amelyben a szüleim élnek. Itt vannak, mindketten, Londonban, ezt a levegőt szívják. Alig néhány saroknyira.

Hé, sziasztok!

Elképzelhetetlen. És ami még inkább elképzelhetetlen: alig öt perce elmondtam apámnak mindent. Legalábbis a zanzásított változatot: Olyan vagyok, mint Portman nagyapa. Különleges. Nem értik, de legalább tudják. Kevésbé fogják árulásnak érezni a távollétemet. Még mindig hallottam apám hangját, amint kérlel, hogy menjek haza, és amint a fény felé bicegtünk, egyszerre csak szégyenletes vágyat éreztem, hogy lerázzam Emma karját, és elfussak – elmeneküljek ebből a fojtogató sötétségből, megkeressem a szüleimet, bocsánatot kérjek tőlük, bemásszak elegáns, szállodai ágyukba, és aludjak.

Ez volt a leginkább elképzelhetetlen. Szerettem Emmát, és semmi pénzért nem hagytam volna hátra. És nem azért, mintha nemes lelkű, hősies és lovagias lettem volna. Egyik sem vagyok. Attól féltem, ha elhagyom, kettéhasadok.

No és a többiek, a többiek. Szegény, pusztulásra ítélt barátaink. Utánuk kellett mennünk – de hogyan? Az őket elhurcoló szerelvény óta nem jött több, és az állomást megrengető robaj és lövések után biztos voltam benne, hogy nem is fog jönni. Csak két, egyformán szörnyű lehetőségünk maradt: utánuk menni gyalog az alagutakban, és reménykedni, hogy nem találkozunk több üressel, vagy felkapaszkodni az álló mozgólépcsőn, és szembenézni azzal, ami odafönt vár ránk – bizonyára egy lidércekből álló eltakarító brigád –, azután átgondolni a továbbiakat.

Tudtam, melyik lehetőséget választom. Elegem volt a sötétből, még inkább az üresekből.

– Menjünk fel – tereltem Emmát az álló mozgólépcső felé. – Keresünk egy biztonságos helyet, hogy megtervezzük a következő lépéseinket. Közben összeszedheted magad.

– Szó sem lehet róla! – mondta. – Nem hagyhatjuk sorsukra a többieket. Bárhogy érzem is magam.

– Nem hagyjuk sorsukra őket. De realistának kell lennünk. Sérültek és védtelenek vagyunk, a többiek pedig bizonyára messze vannak már. Egyáltalán, hogy találhatnánk meg őket?

– Ahogy önöket megtaláltam – mondta Addison. – Az orrommal. A különlegeseknek egészen sajátságos illatuk van, tudja – amelyet kizárólag az én képességeimmel bíró kutyák tudnak kiszagolni. Önök az erőteljesen szagos különlegesek csoportját alkotják. A félelem, gondolom, felerősíti, no meg a fürdés elmulasztása…

– Akkor utánuk megyünk! – jelentette ki Emma.

Meglepő erővel húzott a sínek felé. Ellenálltam, próbáltam kiszabadítani a karom.

– Nem, nem. Elképzelhető, hogy még járnak szerelvények, és ha gyalog megyünk be…

– Nem érdekel, ha veszélyes. Nem hagyom magukra őket.

– Nemcsak veszélyes, hanem értelmetlen is. Eltűntek, Emma.

Emma elhúzta a karját, és bicegni kezdett a sínek felé. Megbotlott, összeszedte magát. Mondjon már valamit, szóltam hangtalanul Addisonnak, aki erre megpróbálta elállni az útját.

– Attól tartok, igaza van. Ha gyalog követnénk őket, barátaink szaga előbb oszlana el, mintsem megtalálnánk őket. Még az én hatalmas képességemnek is van határa.

Emma benézett az alagútba, majd vissza rám, arckifejezése elkínzott volt. Nyújtottam felé a kezem.

– Kérlek, gyere. Ez nem azt jelenti, hogy feladjuk.

– Jól van – mondta komoran. – Jól van.

De amint a mozgólépcső felé indultunk, valaki utánunk kiáltott a sötétből, a sínek mellől.

– Ide!

A hang halk, de ismerős volt, az akcentus oroszos. Az összecsukható ember. A sötétbe meredve alig tudtam kivenni az egyik kezét felemelő alakját a sínek mellett. Lövés érte a csetepaté során, és azt hittem, a lidércek őt is betuszkolták a kocsiba a többiekkel együtt. De ott feküdt, integetett.

– Szergej! – kiáltotta Emma.

– Ön ismeri? – kérdezte gyanakodva Addison.

– Wren Ökörszem kisasszony egyik különleges védence volt – feleltem, miközben fentről szirénák sivítása ütötte meg a fülem. Baj közeledett – talán segítségnek álcázott baj –, és féltem, hogy észrevétlen távozásunk esélye odalesz. No de nem hagyhattuk itt a sebesültet.

Addison az összecsukható ember felé rohant, a nagyobb üvegszilánkhalmokat kikerülte. Emma újra belém karolt, és a kutya után óvakodtunk. Szergej az oldalán feküdt, üvegcseréppel és vérrel borítva. A golyó valamelyik létfontosságú szervét érhette. Drótkeretes szemüvege megrepedt, azt igazgatta, hogy jobban lásson.

– Van csoda, van csoda – suttogta. A hangja erőtlen volt, mint a kétszer forrázott tea. – Én hallott, te beszél szörnynyelv. Van csoda.

– Nem az – térdeltem mellé. – Elmúlt, már nem tudok.

– Képesség lenni benne, lenni benne örökre.

Lépések és kiáltások visszhangoztak a mozgólépcső felől. Elsöpörtem az üveget, hogy az összecsukható ember alá nyúlhassak.

– Magunkkal viszünk – mondtam.

– Hagyj – hörögte. – Én menni úgyis el…

Nem hallgattam rá, alányúltam, felemeltem. Hosszú volt, mint a létra, de pehelykönnyű. Úgy tartottam a karomban, mint egy óriáscsecsemőt, vékony lába a könyökömön túl kalimpált, feje a vállamra bukott.

Két alak rohant le az utolsó lépcsőfokokon, majd megállt az alján. Halvány fény vette körül őket, amint a sötétségbe bámultak. Emma lefelé mutatott, és mi halkan térdre ereszkedtünk, azt remélve, hogy nem vesznek észre minket, azt remélve, hogy csak földalattira váró civilek, ám aztán rádiótelefon recsegését hallottam, zseblámpák fénye gyulladt ki, és megcsillant élénk színű mentőmellényükön.

Lehettek mentősök vagy annak álcázott lidércek. Nem tudtam, amíg egyszerre le nem vették a napszemüvegüket.

Hát persze.

Esélyünk a felére csökkent. Immár csak a sínek, az alagutak maradtak. Sérültekkel nem tudtunk volna elfutni előlük, de még megmenekülhettünk, ha nem láttak meg minket – a lerombolt állomás káoszában eddig még nem vettek minket észre. Lámpáik fénysugara a padlót pásztázta. Emmával a sínek felé hátráltunk. Ha sikerülne észrevétlenül bejutnunk az alagútba… ám Addison, az ördög vigye, nem mozdult.

– Jöjjön – suttogtam.

– Mentők, és ennek az embernek segítségre van szüksége – szólt túlságosan hangosan, és a fénysugarak azonnal ránk szegeződtek.

– Maradjanak, ahol vannak! – harsogta az egyik lidérc, célzott a fegyverével, miközben a másik a rádiótelefonján matatott.

Ekkor két váratlan dolog történt gyors egymásutánban. Amikor a sínekre akartam dobni az összecsukható embert, hogy Emmával együtt utána ugorjak, robajló kürtszó hangzott fel az alagútból, és felragyogott egy vakító fénysugár. Az áporodott szagú, feltörő levegőhullámot egy szerelvény okozta, amely a pusztítás ellenére közlekedett. Majd a gyomrom fájó görcsbe rándult: az üresről lehullott a bűbáj, és felénk tartott. Az érzés után egy pillanattal meg is láttam, amint közeledett egy gőzfelhőn át, fekete ajka tátva, nyelvei csapkodtak a levegőben.

Csapdában voltunk. Ha a lépcső felé futunk, meglőhetnek vagy megverhetnek minket. Ha beugrunk a sínek közé, elgázol a szerelvény. És ha nem menekülhetünk be a kocsiba, mert még legalább tíz másodperc, amíg megáll, még tizenkettő, amíg kinyílik az ajtaja, és még tíz, amíg becsukódik – nos, addigra már háromféleképpen is halottak leszünk. Így hát azt tettem, amit olyankor szoktam, ha semmi sem jut az eszembe: Emmára néztem. Elkeseredett arckifejezéséből megértettem, hogy tisztában van a helyzetünk reménytelenségével, de felszegett álla jelezte, hogy mindenképpen cselekedni szándékozik. Csak amikor botorkálni kezdett előrenyújtott kézzel, akkor jutott eszembe, hogy Emma nem látja az ürest. Megpróbáltam figyelmeztetni, elkapni, de nem voltam képes szavakat találni, és nem foghattam meg anélkül, hogy ledobtam volna az összehajtható embert. Egyszerre megjelent Emma mellett Addison, aki megugatta a lidércet, miközben Emma megkísérelt lángot gyújtani – egy szikra, még egy. Mint a kifogyott öngyújtó, nem lángolt fel.

A lidérc felnevetett, felhúzta a fegyverén a ravaszt, Emmára célzott. Az üresrém rám rontott, üvöltése ellensúlyozta a szerelvény fékjeinek csikorgását. Tudtam, hogy itt a vég, semmi sem akadályozhatja meg. Ebben a pillanatban különös nyugalom áradt szét bennem, és közben a fájdalom, amelyet az üres közelében mindig éreztem, elmúlt. A fájdalom olyan volt, mint holmi magas hangú nyöszörgés, és ahogy elhalt, felfedeztem alatta elrejtve egy másik hangot, valamiféle mormolást a tudatom peremén.

Egy szót.

Lebuktam érte. Két kézzel megmarkoltam. Felemeltem, és egy első osztályú dobójátékos minden erejével elkiáltottam. Őt, mondtam, de nem az anyanyelvemen. Egyetlen szótag volt, de több kötetnyi tartalom rejtőzött benne, és amint kiszakadt a torkomból, azonnal hatott. Az üres már nem felém futott – megcsúszó lábbal fékezett –, hanem élesen oldalra fordult, kilőtte az egyik nyelvét át a peronon, és nyelve háromszorosan a lidérc lábára tekeredett. Ahogy kibillent az egyensúlyából, a fegyvere elsült, a lövedék visszapattant a mennyezetről, a lidérc pedig kapálózva, jajveszékelve felemelkedett a földről.

A barátaimnak kellett egy pillanat, mire megértették, mi történt. Amíg ők tátott szájjal ámultak, a másik lidérc pedig a rádiótelefonjába ordított, hallottam a hátam mögött nyílni a kocsiajtókat.

Eljött a pillanat.

– Gyertek! – kiáltottam. Emma botladozva rohant, Addison a lábához tapadt, én igyekeztem betuszkolni a nyurga és vértől iszamós, összecsukható embert a keskeny ajtón. Nagy nehezen átjutottunk a küszöbön, a kocsi belsejébe.

Újabb lövések hangzottak, a lidérc vakon lövöldözött az üresre.

Az ajtók félig becsukódtak, majd ismét kinyíltak. „Kérem, hagyják szabadon az ajtókat!”, hangzott fel a derűs, előre rögzített felszólítás.

– A lába! – mutatott Emma az összecsukható ember hosszú lábára, amelynek lábujjai kilógtak az ajtón. Nagy nehezen behúztam a lábát az ajtón, és a soha véget nem érőnek tetsző pillanatban, mielőtt az ajtó végre becsukódott volna, a levegőben lógó lidérc megeresztett még néhány lövést, amíg az üres rá nem unt, és a falhoz nem vágta, ahol aztán lecsúszott a földre, és mozdulatlanul elterült.

A másik lidérc a kijárt felé sietett. Őt is, próbáltam utasítani, de elkéstem. Az ajtók záródtak, és a szerelvény esetlen rándulással nekilódult.

Körülnéztem, és hálás voltam, amiért a kocsi, amelybe beestünk, üres volt. Mit gondolnának rólunk a hétköznapi emberek?

– Jól vagy? – kérdeztem Emmát, aki ült, zihált és áthatón nézett rám.

– Hála neked – felelte. – Te utasítottad az ürest mindarra, amit tett?

– Azt hiszem – feleltem, bár magam sem nagyon hittem.

– Elképesztő – mondta halkan Emma. Nem tudtam eldönteni, hogy a tetszését fejezte-e ki.

– Önnek köszönhetjük az életünket – dörzsölte az orrát kedvesen a karomhoz Addison. – Ön rendkívül különleges fiatalember.

Az összecsukható ember nevetett, és a fájdalmai ellenére vigyorgott rám.

– Te lát? – mondta. – Én megmondta. Van csoda. – Aztán elkomolyodott. Megragadta a kezem, és egy kis papírdarabot nyomott bele. Egy fényképet. – Enyém feleség, gyerek – mondta. – Csinálni miénk ellenség régen. Ha találni többiek, talán…

A képre pillantottam, és megdöbbentem. Akkora kép volt egy kisbabát tartó asszonyról, amekkora belefért egy tárcába. Szergej réges-régen magánál hordhatta. A fotó erősen megrongálódott, talán átvészelt egy tűzvészt, s olyan forróság érhette, hogy a rajta lévő arcok eltorzultak. Szergej eddig sosem említette a családját; mindig csak egy különlegesekből álló hadsereg toborzásáról szónokolt, arról, hogy hurokról hurokra járva kutatta a rajtaütések és tisztogatások épségben maradt túlélőit. Sosem említette, mire kellenének: hogy visszaszerezze a családját.

– Őket is felkutatjuk – ígértem.

Mindketten tudtuk, hogy ez túlzás, de ezt akarta hallani.

– Köszönöm – mondta, és megnyugodva nyúlt el az egyre növekvő vértócsában.

– Nincs sok hátra neki – állapította meg Addison, és nyalogatni kezdte Szergej arcát.

– Talán van annyi tüzem, hogy kiégessem a sebét – ajánlkozott Emma. Szergejhez hajolva összedörzsölte a két kezét.

Addison megszimatolta az összecsukható ember hasát.

– Itt. Itt van a seb.

Emma az adott pont két szélére tette a kezét. A hús sistergésére émelyegve felálltam. Kinéztem az ablakon. Még mindig nem hagytuk el az állomást, valószínűleg a sínekre hullott törmelék miatt. A vészjelző lámpák villogása véletlenszerűen világított meg részleteket. Egy kimúlt lidérc hullája az üvegszilánkok közt. Az összenyomott telefonfülke, az áttörésem helyszíne. Az üres néhány kocsival lemaradva tőlünk futott.

Stop. Maradj ott, kiáltottam angolul. Nem volt tiszta a fejem, ismét megzavart a sérülés és a sivalkodás.

A szerelvény felgyorsult, beértünk az alagútba. Arcomat az ablakhoz nyomtam, próbáltam látni valamit. Sötét volt. Az üres lábai felemelkedtek a peronról, nyelvei lasszóként fonódtak a leghátsó kocsira, és repült...

*

Megfogtam Szergej lábát, Emma a karját, és gyengéden lefektettük egy hosszú ülésre, ahol egy otthon megsüthető pizza plakátja alatt feküdt eszméletlenül, a szerelvény ütemére ringatózva. Nem lenne illendő, ha a padlón érné a vég.

Emma felhúzta Szergej vékony ingét.

– A vérzés elállt – jelentette –, de meghal, ha egykettőre nem jut kórházba.

– Mindenképpen meghalhat – mondta Addison. – Kivált egy kórházban, a mostani korban. Képzeljék el: három nap múlva magához tér, az oldala begyógyult, de minden más hibás, kétszáz vagy ki tudja, hány évet öregedett.

– Az megeshet – felelte Emma. – No persze, csodálkoznék, ha három nap múlva bármelyikünk életben lenne még, bármilyen körülmények között. Nem tudom, mit tehetnénk még érte.

Hallottam már emlegetni ezt a határidőt: két vagy három nap a leghosszabb idő, ameddig egy hurokban élő különleges a jelenben maradhat, anélkül hogy előreöregedne. Ahhoz elegendő, hogy ellátogasson a jelenbe, de ahhoz nem, hogy ott is maradjon; ahhoz elegendő, hogy utazzon a hurkok között, de ahhoz nem, hogy kísértést érezzen a maradásra. Csak fenegyerekek és ymbrynék tettek néhány órásnál hosszabb kirándulásokat a jelenbe.

Emma felállt, meggyötörtnek látszott a halványsárga fényben, megingott, aztán megragadta az egyik rudat. Megfogtam a kezét, az ülésre húztam magam mellé. Végtelenül kimerülten huppant mellém. Mindketten halálosan fáradtak voltunk. Napok óta nem aludtam rendesen. Nem étkeztem rendesen, kivéve azt a pár lehetőséget, amikor disznó módjára zabáltunk. Menekültem, rettegtem, és már nem tudom, mióta volt rajtam az az átkozott, a lábamat feltörő cipő, de az volt a legrosszabb, hogy valahányszor az üresek nyelvén szólaltam meg, mintha kimetszettek volna belőlem valamit, és nem tudtam, hogyan tehetném vissza. Ettől olyannyira kifáradtam, hogy az érzés teljesen újszerű, abszolút alvilági volt. Újdonságot fedeztem fel magamban, új erőforrást, mely kimerülő és véges volt, és nem tudtam, hogy amikor elhasználok belőle, nem használom-e el magamat is.

Emiatt majd máskor aggódom. Egyelőre próbáltam élvezni a békesség ritka pillanatát, amint átkaroltam Emmát, aki alig pihegve hajtotta a vállamra a fejét. Nem említettem a szerelvényünket üldöző ürest. Mit tehetett volna ellene bármelyikünk? Vagy elkap minket, vagy nem. Vagy megöl, vagy nem. Amikor legközelebb találkozunk – és abban biztos voltam, hogy lesz legközelebb –, vagy találok szavakat a nyelvei megfékezésére, vagy nem.

Láttam, hogy Addison felugrik a velünk szemben lévő ülésre, és mancsával kinyitja az ablakot. Nyomban beáradt a szerelvény dühös robaja és az alagút meleg levegője. Addison szaglászott, a szeme csillogott, orrcimpái mozogtak. Én áporodott izzadság és száraz rothadás bűzét éreztem, ő azonban valami kifinomultabbat is, amely tolmácsolásra szorult.

– Érzi a szagukat? – kérdeztem.

A kutya hallotta, de egy hosszú perc múlva felelt csak, tekintetét a plafonra emelve, mint aki ekkor ér egy gondolat végére.

– Igen – mondta. – Ráadásul a nyomuk friss és ropogós.

Még ennél a nagy sebességnél is képes volt felfedezni azoknak a különlegeseknek a nyomát, akiket percekkel korábban vitt el egy másik szerelvény. Lenyűgözött, és ezt meg is mondtam neki.

– Köszönöm, de nem csupán az én érdemem – mondta. – Valakinek ki kellett nyitnia az ablakot az ő kocsijukban is, másként a nyom jóval gyöngébb volna. Talán Wren Ökörszem kisasszony tette, tudván, hogy követni próbálom.

– A kisasszony tudta, hogy ön itt van? – kérdeztem.

– Hogy talált meg minket? – kérdezte Emma.

– Egy pillanat – szólt ránk élesen Addison. A szerelvény lassított egy állomásnál, az ablakokban váltakozott az alagút feketéje a csempék fehérjével. Addison kidugta az orrát, behunyta a szemét, elmélyülten koncentrált. – Nem hiszem, hogy itt leszálltak, de minden eshetőségre számítanunk kell.

Emmával együtt felálltunk, testünkkel próbáltuk eltakarni az összecsukható embert. Megkönnyebbültem kissé, mert nem sokan várakoztak a peronon. Fura volt, hogy egyáltalán akadtak utasok, és jártak a szerelvények. Mintha semmi sem történt volna. A lidércek gondoskodtak róla, gyanítottam, abban a reményben, hogy ráharapunk a csalira, felszállunk a földalattira, és könnyedén elcsíphetnek minket. Kétségtelen, hogy nem lett volna nehéz kiszúrni minket a modern londoni utazók között.

– Viselkedjetek lezseren – mondtam. – Mintha idevalósiak lennétek.

Ezt Emma mókásnak találhatta, mert elfojtotta a nevetését. Valóban vicces lehetett, hiszen lényegében sehová valósiak nem voltunk.

A szerelvény megállt, nyílt az ajtó. Addison mélyen a levegőbe szimatolt, közben egy borsózöld kabátos, tudálékos képű nő lépett a kocsiba. Amint megpillantott minket, leesett az álla, gyorsan sarkon fordult, és kiszállt. Azt már nem. Köszönöm szépen. Nem tudtam hibáztatni. Koszosak voltunk, szörnyen festettünk bizarr, régimódi öltözékünkben, amely ráadásul véres volt. Valószínűleg úgy néztünk ki, mint akik éppen megölték a mellettük fekvő szerencsétlent.

– Viselkedjünk lezserül – nevetett Emma.

Addison visszahúzta az orrát az ablakból.

– Jó úton vagyunk – mondta. – Wren Ökörszem kisasszony meg a többiek biztosan erre mentek.

– Nem szálltak le itt? – kérdeztem.

– Nem gondolom. Ám ha nem érzem őket a következő állomáson, tudni fogjuk, hogy túl messzire utaztunk.

Az ajtók összecuppantak, és elektromos sivítással ismét nekiiramodtunk. Éppen javasolni akartam, hogy próbáljunk másik öltözéket keríteni, amikor Emma összerezdült mellettem, mint akinek csak most jutott eszébe valami.

– Addison – szólalt meg. – Mi történt Fionával és Claire-rel?

A nevük hallatán az aggodalom újabb, émelyítő hulláma tört rám. Amikor utoljára láttuk őket a menazsériánál, az idősebb lány Claire-rel maradt, aki túlságosan beteg volt a továbbutazáshoz. Caul azt állította, hogy lerohanta a menazsériát, és foglyul ejtette a lányokat, ám azt is mondta, hogy Addison kimúlt, így hát a tőle kapott információban nem lehetett bízni.

– Ah – bólogatott komoran Addison. – Attól tartok, rossz hírem van. Bevallom, azt reméltem, nem kérdezik meg.

Emma elsápadt.

– Halljuk.

– Hogyne – bólintott a kutya. – Nem sokkal az után, hogy önök útra keltek, ránk rontott egy lidérccsapat. Armageddon-tojásokat vágtunk hozzájuk, szétszóródtunk és elrejtőztünk. Az idősebbik lány, a kócos hajú…

– Fiona – mondtam kalapáló szívvel.

– Arra használta a képességét, hogy elrejtsen minket növényekkel – lombok és frissen növesztett cserjék sátrában. Olyan jó álcánk volt, hogy a lidérceknek napokba telt volna mindnyájunkat megtalálni, csakhogy gázt bocsátottak ránk, és kikergettek mindnyájunkat a szabadba.

– Gázt! – kiáltott fel Emma. – A gazemberek megesküdtek, hogy többé nem használnak gázt!

– Hazudtak – állapította meg Addison.

Egyszer Vándorsólyom kisasszony egyik albumában láttam egy ilyen képet: kísérteties, szűrőbetétes gázálarcot viselő lidércek állnak lezser körben, miközben mérges gázt bocsátanak a levegőbe. Bár a gáz nem okozott halált, égett tőle az ember tüdeje és torka, borzasztóan nagy fájdalmat okozott, és állítólag madár alakban tartotta az ymbrynéket.

– Amikor elfogtak minket – folytatta Addison –, mindenkit vallatóra fogtak Wren Ökörszem kisasszony hollétéről. Felforgatták a kilátótornyát – térképeket, naplókat, nem tudom, micsodát kerestek –, és amikor szegény Deirdre próbálta megállítani őket, lelőtték.

Felvillant előttem az emuráf ügyefogyott, foghíjas és aranyos pofája, és görcsbe rándult a gyomrom. Miféle alak képes megölni egy ilyen teremtményt?

– Istenem, ez szörnyű – mondtam.

– Szörnyű – helyeselt gépiesen Emma. – És a lányok?

– A kicsit foglyul ejtették a lidércek – magyarázta Addison. – A másik… összetűzésbe keveredett néhány katonával. A szikla peremén voltak, és lezuhant.

Addisonra pislogtam.

– Tessék? – A világ egy pillanatra elhomályosult, majd újra élesen láttam mindent.

Emma megmerevedett, ám az arca nem árult el semmit.

– Hogy érti azt, hogy lezuhant? Milyen mélyre?

– Meredek esés volt. Legalább négyszáz méteres. – Húsos pofája megereszkedett. – Nagyon sajnálom.

Kábultan lehuppantam az ülésre. Emma állva maradt, keze egészen elfehéredett, úgy szorította a rudat.

– Nem – mondta határozottan. – Nem, az nem lehet. Talán elkapott valamit zuhanás közben. Egy ágat vagy kiugró peremet…

Addison lesütötte a szemét.

– Lehetséges.

– Vagy a lenti fák hálóként fogták meg! Képes beszélni velük, tudja.

– Igen – felelte Addison. – Az ember mindig reménykedik.

Próbáltam elképzelni, milyen lehet, ha egy ilyen zuhanás után az ember egy tüskés fenyőfán köt ki. Nem tartottam lehetségesnek a megmenekülést. Láttam, hogy Emma kis reménysége kihunyt, a lába remegni kezdett, majd elengedte a rudat, és mellém huppant.

Könnyes szemmel nézett Addisonra.

– Sajnálom a barátnőjét.

A kutya bólintott.

– Én is az önét.

– Mindez nem történt volna meg, ha itt lett volna Vándorsólyom kisasszony – suttogta Emma. Csöndesen lehajtotta a fejét, és sírni kezdett.

Szerettem volna átölelni, de úgy éreztem, megzavarnék egy privát pillanatot, ha kisajátítanám magamnak, holott egyedül az övé volt. Így hát csak ültem lesütött szemmel, és hagytam, hogy Emma gyászolja a barátnőjét. Addison elfordult, gondolom, tiszteletből, no meg azért, mert újabb állomáshoz közeledve lassítottunk.

Kinyíltak az ajtók. Addison kidugta a fejét az ablakon, beleszagolt a peron levegőjébe, rámordult valakire, aki be akart szállni a kocsinkba, majd beljebb jött. Mire bezárultak az ajtók, Emma felemelte a fejét, és letörölte a könnyeit.

Megszorítottam a kezét.

– Jól vagy? – kérdeztem bosszúsan, amiért nem tudok okosabbat kérdezni.

– Muszáj, nem igaz? – felelte. – A még életben lévőkért.

Egyesek talán szívtelennek vélték volna, ahogy lezárta és félretette a fájdalmát, de én már ismertem annyira, hogy megértsem. Akkora volt a szíve, mint Franciaország, és azt a szerencsés keveset, akiket szeretett, szíve minden egyes négyzetcentiméterével szerette – ám szívének nagysága veszélyes is volt. Ha engedte volna, hogy mindent átérezzen, belepusztult volna. Meg kellett a szívét szelídítenie, elcsendesítenie, elhallgattatnia. A legnagyobb fájdalmait el kellett röpítenie egy szigetre, amely gyorsan megtelt velük.

– Folytassa – mondta Addisonnak. – Mi történt Claire-rel?

– A lidércek elhurcolták. Betömték mindkét száját, és bedugták egy zsákba.

– De életben volt? – kérdeztem.

– És harapott, mint egy vadállat. Azután eltemettük Deirdrét a mi kis temetőnkben, én pedig lóhalálában igyekeztem Londonba, hogy megkeressem Wren Ökörszem kisasszonyt, és mindenkit figyelmeztessek. Wren Ökörszem kisasszony egyik galambja elvezetett a kisasszony búvóhelyéhez, és miközben örömmel láttam, hogy önök már megérkeztek, sajnálatos módon a lidércek is felbukkantak. Megkezdték az ostromot, és én kénytelen voltam tehetetlenül nézni, amint megrohamozzák az épületet, és – nos, a többit tudják. Követtem önöket a földalattiba. Amikor felhangzott a robaj, lehetőségét láttam, hogy segítsek, hát éltem vele.

– Köszönjük – mondtam, mert csak ekkor jutott eszembe, hogy hálával tartozunk neki. – Ha nem vonszolt volna el minket, amikor…

– Nos, igen… nem szükséges feltételezhető kellemetlenségeken rágódnunk – mondta. – Reménykedtem, cserébe a lovagiasságomért, hogy majd segítenek megmenteni Wren Ökörszem kisasszonyt a lidércektől. Bármennyire valószínűtlenül hangozzék is. Számomra ő jelent mindent, tudják.

Wren Ökörszem kisasszonyt akarta visszaszerezni a lidércektől, nem minket – de a mi megmentésünk tűnt valószínűnek, hiszen mi voltunk a legtávolabb a szerelvénytől, így hát hirtelen döntött, és megtette, amit tehetett.

– Persze, hogy segíteni fogunk – mondtam. – Nem azt tesszük most is?

– Igen, igen – felelte. – De tudniuk kell, hogy ymbryneként Wren Ökörszem kisasszony értékesebb a lidérceknek a különleges gyermekeknél, így őt nehezebb lesz kiszabadítani.

Attól tartok, ha valamilyen csoda folytán eléggé szerencsések leszünk ahhoz, hogy megmentsük a barátaikat…

– Várjon egy pillanatra – szóltam közbe. – Ki állítja, hogy ő értékesebb…

– Nem, ez igaz – mondta Emma. – Nem kérdés, hogy őt szigorúbban fogják őrizni. De őt sem hagyjuk ott. Soha többé nem hagyunk hátra senkit. Különlegesként szavunkat adjuk.

A kutya elégedettnek látszott.

– Köszönöm – mondta, és hátracsapta a fülét. Felugrott egy ülésre, és kinézett az ablakon, amikor befutottunk a következő állomásra. – Bújjanak el – kérte, és lebukott. – Ellenség van a közelben.

*

A lidércek vártak minket. Kettőt pillantottam meg a peronon rendőrtisztnek öltözve a néhány, utazni szándékozó között. A vagonokat szemrevételezték, amint a szerelvényünk befutott az állomásra. Lebuktunk az ablakok alá, azt remélve, hogy nem vesznek észre minket – de tudtam, hogy nincs esélyünk. A rádiótelefonos az előző állomásról ideszólt; tudniuk kellett, hogy a szerelvényen vagyunk. Csupán át kell kutatniuk.

Megálltunk, utasok szálltak be, bár nem a mi kocsinkba. Megkockáztattam egy pillantást a nyitott ajtón át, és láttam, hogy a peronon az egyik lidérc gyors léptekkel a vagonunk felé tart.

– Az egyik erre jön – mondtam halkan. – Hogy áll a tüzed, Em?

– Sehogy – felelte Emma.

A lidérc közeledett. Négykocsinyira van. Háromra.

– Akkor készülj fel a futásra.

Kétvagonnyira. Azután a lágy, magnóról szóló hang: „Tessék vigyázni, az ajtók záródnak.”

– Tartsák vissza a szerelvényt! – ordította a lidérc. De az ajtók már csukódtak.

A lidérc bedugta közéjük az egyik karját, s az ajtók ismét kinyíltak. A lidérc beszállt a mellettünk lévő kocsiba. Tekintetemmel felmértem a két kocsit összekötő ajtót. Szerencsére lánc zárta le – hála istennek az apró irgalomért. Az ajtók záródtak, és a szerelvény elindult. Letettük a földre az összecsukható embert, és mellékuporodtunk, hogy a lidérc vagonjából ne lehessen látni minket.

– Mit tehetnénk? – kérdezte Emma. – Mihelyt a szerelvény megáll, átjön, és itt talál minket.

– Egészen biztosak vagyunk benne, hogy lidérc? – kérdezte Addison.

– Talán a macskák fán teremnek? – felelte Emma.

– Errefelé nem.

– Akkor hogy lehetnénk biztosak? Ám amikor lidércekről van szó, van egy régi mondás: ha nem vagy biztos benne, feltételezd.

– Rendben – mondtam. – Abban a pillanatban, amint nyílik az ajtó, futás a kijárathoz.

Addison felsóhajtott.

– Ez az állandó menekülés – mondta megvetőn, mint az ínyenc, akinek egy darabka szikkadt amerikai sajtot kínálnak. – Nincs benne fantázia. Nem volna jobb elosonni? Beolvadni? Abban művészet van. Akkor egyszerűen elsétálhatnánk, méltósággal, észrevétlenül.

– Éppúgy utálok menekülni, mint bárki más – mondtam –, csakhogy Emmával együtt úgy festünk, mint holmi tizenkilencedik századi baltás gyilkosok, ön pedig olyan eb, aki szemüveget visel. Nem lehet nem észrevenni minket.

– Amíg nem gyártanak kutyáknak való kontaktlencsét, kénytelen vagyok szemüveget viselni – zsörtölődött Addison.

– Hol az az üresrém, amikor szükséged van rá? – vetette oda mellékesen Emma.

– Ha szerencsénk van, elgázolta egy szerelvény – feleltem. – De hogy értetted?

– Úgy, hogy korábban jól bevált.

– Azelőtt meg kis híján végzett velünk – kétszer is! Nem, háromszor! Bárhogyan sikerült is irányítanom, az véletlen volt, és talán nem leszek rá képes soha többé.

Emma nem válaszolt rögtön, hanem bámult rám egy kis ideig, majd megfogta piszkos kezem, és megcsókolta egyszer, majd még egyszer.

– Ezt miért kaptam? – ámultam.

– Sejtelmed sincs, ugye?

– Miről?

– Hogy mennyire csodálatos vagy.

Addison felnyögött.

– Elképesztő tehetséged van – suttogta Emma. – Szentül hiszem, hogy csupán egy kis gyakorlásra van szükséged.

– Lehet. Ám a gyakorlás azzal jár, hogy az ember egy ideig kudarcot vall, és ha kudarcot vall, megölik.

Emma megszorította a kezem.

– Nos, nincs jobb egy kis kényszernél ahhoz, hogy az ember uralni tudja új adottságát.

Mosolyogni próbáltam, nem sok sikerrel. Belesajdult a szívem annak tudatába, hogy mekkora kárt okozhatok. A képességemet töltött fegyvernek éreztem, amelynek nem ismerem a használatát. Az ördögbe is, még azt sem tudom, melyik végét kell elfordítanom magam felől. Jobb lenne letennem, semhogy felrobbanjon a kezemben.

Zajt hallottunk a vagon másik vége felől, és felpillantva nyílni láttuk az ajtót. Az az ajtó nem volt lánccal lezárva. Két, bőrbe öltözött tini botorkált be a kocsinkba, egy fiú meg egy lány. Kacagtak, égő cigarettát nyújtott egyikük a másiknak.

– Bajba kerülünk! – mondta a lány, és belecsókolt a srác nyakába.

A fiú kisimított a szeméből egy jampecos tincset.

– Mint mindig – mondta, majd megpillantva minket megdermedt, szemöldöke kérdőjellé torzult. Becsapódott mögöttük az ajtó.

– Hé – kiáltottam oda nekik lezserül, mintha nem is a padlón kuporogtunk volna egy vérrel borított haldokló mellett. – Mi a hézag?

Ne boruljatok ki. Ne áruljatok el minket.

A fiú a homlokát ráncolta.

– Ti…?

– Jelmezben vagyunk – feleltem. – Kicsit túlzásba vittük a művért.

– Ó – a srác szemlátomást nem hitt nekem.

A lány az összecsukható emberre meredt.

– Ő pedig…

– Részeg – mondta Emma. – Teljesen elázott. Így sikerült kiborítania az összes művért is a földre. Meg magára.

– És ránk – tette hozzá Addison. A tinik odakapták a fejüket, s a szemük még kerekebbre nyílt.

– Ostoba – szólt a kutyára Emma. – Hallgasson.

A fiú reszkető kézzel Addisonra mutatott.

– Ő az előbb…?

Addison csak két szót szólt. Ráfoghattuk volna a visszhangra, ám a kutya büszkébb volt, semhogy játssza a némát.

– Dehogy beszéltem – emelte fel az orrát. – A kutyák nem beszélnek angolul. Sem más emberi nyelven – egyetlen figyelemre méltó kivétellel. Az pedig a luxemburgi, amelyet kizárólag bankárok és luxemburgiak beszélnek, ezért aligha van bármiféle haszna. Nem, önök ettek valami ártalmasat, rémálmuk van, ennyi az egész. És most, ha nincs ellene kifogásuk, a barátaimnak szükségük van az öltözékükre. Kérem, nyomban vetkőzzenek le.

A sápadt, reszkető kölyök kezdett kibújni a bőrdzsekijéből, ám még csak az egyik karja szabadult ki, amikor megroggyant a térde, és elájult. A lány pedig sikítani kezdett, és nem hagyta abba.

A lidérc egy pillanat múlva ütni kezdte a lánccal lezárt ajtót, fehér szeme gyilkosan villogott.

– Ennyit az elosonásról – mondtam.

Addison a leláncolt ajtó felé fordult.

– Határozottan lidérc – mondta bölcsen bólintva.

– Örülök, hogy ez a kérdés megoldódott – mondta Emma.

A kocsi megrándult, fékcsikorgás hallatszott. Állomáshoz közeledtünk. Lábra állítottam Emmát, felkészültünk a futásra.

– Szergejjel mi lesz? – nézett hátra Emma.

Éppen elegendő lesz lehagyni két lidércet Emmával, aki még nem nyerte vissza az erejét; az összecsukható emberrel a karomban pedig egyszerűen lehetetlen.

– Itt kell hagynunk – mondtam. – Megtalálják majd, és orvoshoz viszik. Ez a legjobb neki, és nekünk is.

Emma meglepő módon egyetértett.

– Szerintem ő is ezt akarja. – Gyorsan odament a sebesülthöz. – Sajnálom, de nem tudunk magukkal vinni. De biztos vagyok benne, hogy még találkozunk.

– A következő világban – hörögte résnyire nyitott szemmel az összecsukható ember. – Abatonban.

Ezek a titokzatos szavak és a tinilány fülünkbe csengő sikoltozása kísérte az ajtó nyílását.

*

Nem voltunk okosak. Nem voltunk méltóságteljesek. Mihelyt kinyílt az ajtó, futottunk, amilyen gyorsan csak bírtunk. A lidérc kirontott a vagonjából, be a miénkbe. Kirohantunk a sikoltozó lány és az ájult fiú mellett a peronra, ahol úgy áradt a tömeg a szerelvény felé, mint nyüzsgő halraj. Ellentétben a többi állomással itt rengetegen voltak.

– Arra! – húztam Emmát a távolban világító KIJÁRAT tábla felé. Reméltem, hogy Addison valahol a lábunknál van, de akkora volt az emberáradat, hogy nem láttam a kövezetet. Szerencsére Emma ereje kezdett visszatérni – vagy felszökött az adrenalinszintje –, mert nem hiszem, hogy képes lettem volna egyszerre őt támogatni, és ellenállni a tömegnek.

Immár vagy hat méter és tizenöt ember volt köztünk és a szerelvény között, amikor előbukkant a lidérc, félrelökte az utazni vágyókat, és ordibált: Rendőrtiszt vagyok! El az útból! Állítsák meg azokat a gyerekeket! Vagy senki nem hallotta a visszhangos állomás zajában, vagy nem törődtek vele. Hátranéztem, láttam, hogy közeledik. Emma ekkor elkezdte jobbra-balra elgáncsolni az embereket. Kiabáltak és egymásra zuhantak a hátunk mögött, és amikor újra visszanéztem, a lidérc küszködött, lábakra és hátakra taposott, amire válaszul esernyőkkel, aktatáskákkal ütlegelték. Megállt, tehetetlen dühtől vöröslő fejjel, hogy elővegye a fegyverét. Csakhogy túlságosan nagyra növekedett már a közte és a köztünk lévő tömeg, és bár biztos voltam benne, hogy van annyira szívtelen, hogy belelőjön az emberáradatba, nem volt annyira ostoba. A kitörő pánikban még nehezebb lett volna elcsípnie minket.

Amikor harmadszorra is hátranéztem, annyira messze volt, és úgy körbefogta a tömeg, hogy már alig láttam. Talán nem is akart elkapni minket. Elvégre nem jelentettünk sem komoly fenyegetést, sem nagy értéket. Lehet, hogy a kutyának volt igaza: egy ymbrynéhez képest nem értük meg a fáradságot.

Félúton a kijárat felé annyira megritkult az emberár, hogy rendesen tudtunk futni, ám alig tettünk meg néhány lépést, amikor Emma megragadta a karom, és megállított.

– Addison! – kiáltotta és megpördült, hogy körülnézzen. – Hol van Addison?

Egy perc múlva a kutya előiramodott a tömeg sűrűjéből, nyakörve egyik tüskéjén egy hosszú, fehér kelmecsík libegett.

– Belegabalyodtam egy hölgy harisnyájába! – mondta.

A hangjára fejek fordultak felénk.

– Gyerünk, nem állhatunk meg! – kiáltottam.

Emma letépte Addison nyakörvéről a harisnyát, és futottunk tovább. Egy mozgólépcső meg egy lift volt előttünk. A mozgólépcső működött, de tele volt, így a lift felé vettem az irányt. Elszaladtunk egy tetőtől talpig kékre festett hölgy mellett, és kénytelen voltam megbámulni, miközben a lábam vitt tovább. A haját kékre festették, az arcán is vastag, kék festék, a testén szintén kék, rásimuló kezeslábas.

Alig tűnt el a szemem elől, amikor még furább figurát pillantottam meg: egy férfinak függőlegesen ketté volt választva a feje, az egyik fele ropogós-barnára sült és kopasz volt, a másik felét hosszú haj borította. Ha Emma észrevette is, nem állt meg szemügyre venni. Talán annyira megszokta a valódi különlegesek látványát, hogy nem vette észre a különlegesnek maszkírozott normálisokat. És ha mégsem normálisok? Talán valóban különlegesek, és a jelen helyett valami új hurokba kerültünk? Mi van, ha…

Ekkor megláttam két srácot kardozni az automaták sorfala előtt, mindkét szablya műanyag hangot adott, és egyszeriben megértettem a valóságot. A fura külsejű alakok nem különlegesek voltak, hanem idióták. Nagyon is a jelenben jártunk.

Nyílt a lift ajtaja hatméternyire tőlünk. Gyorsan beugrottunk, kezünkkel visszalöktük magunkat a hátsó falról, miközben Addison betipegett. Éppen idejében fordultam meg, hogy az ajtó becsukódása előtt észrevegyem: a lidérc kitört a tömegből, és teljes sebességgel felénk tartott, továbbá a síneknél, ahol a szerelvény megindult, az üresrém felugrott az utolsó vagon tetejéről az állomás mennyezetére, pókként lógott egy világítótesten a nyelveivel kapaszkodva, és izzó, fekete tekintetével engem követett.

Az ajtó becsukódott, szelíden siklottunk felfelé, és megszólalt egy hang.

– Hol a tűz, cimbora?

Egy középkorú férfi állt a lift túlsó sarkában, jelmezbe öltözve, gúnyosan vigyorogva. Az arcán mesterséges sebhelyek, és az egyik karjához erősítve véres láncfűrész.

Emma meglátta, és hátrébb lépett.

– Kicsoda maga?

A férfi mintha kicsit megsértődött volna.

– Ugyan már.

– Ha igazán tudni akarja, hol a tűz, ne válaszoljon. – Emma felemelte mindkét kezét, de elkaptam.

– Ez senki – mondtam.

– Azt hittem, idén annyira nyilvánvaló volt a választásom – motyogta a férfi. – A nevem Ash. Tudja… A sötétség serege?

– Egyikről sem hallottam – mondta Emma. – Ki az ymbrynéje?

– A micsodám?

– Csak szerepet játszik – próbáltam magyarázni, de Emma nem figyelt rám.

– Mindegy, hogy kicsoda maga – folytatta Emma. – Nagy szükségünk lenne seregre, és koldusok ne legyenek válogatósak. Hol vannak a többiek?

A férfi az égre emelte a szemét.

– Maguk igazán fura alakok. Mindenki a találkozón van, ez nyilvánvaló.

– Jelmezt visel – súgtam Emmának. Aztán a férfihoz fordultam. – Nem sok filmet látott.

– Jelmezt? – ráncolta a homlokát Emma. – De hiszen felnőtt ember.

– És? – mért végig minket a férfi. – Hát maguk kicsodák? Két lábon járó tökfejek? Bugyuta balfácánok?

– Különleges gyermekek – szólalt meg Addison, mert nem tűrhette a további hallgatást. – Én pedig egy hosszú és híres dinasztia hetedik ivadékának a hetedik ivadéka…

A férfi elájult, mielőtt Addison befejezhette volna, a feje akkorát koppant, hogy összerezzentem.

– Megérdemelte – jelentette ki Addison. – Közönséges alak. És most gyorsan emeljék el a tárcáját.

– Szó sem lehet róla! – tiltakoztam. – Nem vagyunk tolvajok.

Addison felmordult.

– Bátorkodom állítani, hogy nekünk nagyobb szükségünk van rá, mint neki.

– Mi a csudának öltözött így fel? – kérdezte Emma.

A lift megállt, az ajtó nyílni kezdett.

– Szerintem hamarosan rájössz – feleltem.

*

Nyílt a liftajtó, és a napfényes világ mintegy varázsütésre nyílt meg előttünk, oly fénylőn, hogy árnyékolnunk kellett a szemünket. Hatalmasat szippantottam a friss levegőből, és kiléptem a zsúfolt járdára. Mindenütt jelmezesek: szuperhősök testre simuló trikóban, vastag sminkben botorkáló zombik, mosómedve-szemű, csatabárdos anime-lányok. Össze nem illő csoportokba verődve özönlöttek el egy, a forgalom elől lezárt utcát, lepkeként zúdultak egy nagy, szürke épület felé, ahol molinó hirdette: MA KÉPREGÉNY-TALÁLKOZÓ!

Emma a lift felé hátrált.

– Mi ez az egész?

Addison a szemüvege fölött sandított egy, a sminkjét igazító, zöld hajú Jokerre.

– Tekintetbe véve az öltözéküket, valamiféle vallási ünnep lehet.

– Olyasmi – húztam szelíden vissza Emmát a járdára –, de nem kell megijedni, ezek csak jelmezbe öltözött normálisok, és ők is annak néznek minket. Csak a lidérc miatt kell aggódnunk. – Az ürest nem említettem, azt remélve, hogy leráztuk, amikor eltűntünk a liftben. – El kell bújnunk valahol, amíg elmegy, aztán vissza kell lopóznunk a földalattiba…

– Arra nincs szükség – mondta Addison, és ügetni kezdett a zsúfolt utcán, közben járt az orra.

– Hé! – kiáltott utána Emma. – Hová megy?

Ám a kutya már visszafelé jött.

– Micsoda szerencse! – csóválta kurta farkát. – Az orrom azt súgja, hogy a barátainkat itt hozták ki a földalattiból, lifttel. Jó irányban indultunk el!

– Hála a madaraknak! – lelkendezett Emma.

– Gondolja, hogy követni tudja a nyomukat?

– Gondolom-e? Nem semmiért neveznek Elképesztő Addisonnak! Nincs aroma, illat, különleges arcvíz, amelyet száz méterről meg ne éreznék…

Addison hajlamos volt elkalandozni, amikor a saját nagyságáról esett szó, akkor is, ha sürgős dolgunk lett volna. Büszke, zengő hangja messzire elhallatszott.

– Rendben, értjük – sürgettem volna, de ő csak mondta a magáét.

– …meg tudnék találni egy különlegest egy rakás üres között, egy ymbrynét egy madárházban…

Szaladtunk a kutya után a jelmezes tömegben, egy gólyalábas törpe két lába közt, megkerülve egy sereg élőhalott hercegnőt, kis híján nekimenve az utcán keringőző Pikacsunak és Ollókezű Edwardnak. Persze, hogy erre hozták a barátainkat, gondoltam. Tökéletes álca volt – nemcsak nekünk, hanem a különleges gyermekeket elrabló lidérceknek is. Még ha akadt is köztük, akinek volt mersze segítségért kiáltani, ki vette volna annyira komolyan, hogy közbelépjen? Az emberek komédiáztak körülöttünk, színpadi verekedéseket rögtönöztek, rémítő jelmezekben bömböltek, zombiként nyöszörögtek. Néhány fura kölyök arról kiabál, hogy olyanok rabolták el őket, akik el akarják lopni a lelküket? Rá sem bagózik senki.

Addison körbeszaladt a földet szimatolva, majd zavartan leült. Egy beszélő kutya még ebben a tömegben is meghökkentő lehetett, közel hajoltam hát hozzá, és megkérdeztem, mi a baj.

– Úgy látszik… hm – dadogta –, úgy néz ki, hogy…

– Elvesztette a nyomot? – kérdezte Emma. – Azt hittem, az orra tévedhetetlen.

– Csupán félrevitt a nyom. De nem értem, hogyan… egyértelműen ehhez a ponthoz vezet, majd egyszerre csak eltűnik.

– Kösd meg a cipőfűződ – szólt rám hirtelen Emma. – Most.

Lenéztem.

– De nem is…

Megragadta az alkarom, és lerántott.

– Kösd. Meg. A cipőfűződ – ismételte, és hangtalanul hozzátette: lidérc.

Térdeltünk, a lazán gomolygó tömeg eltakart minket. Aztán hangos recsegést hallottunk, és egy feszült hangot egy rádiótelefonból.

– 141-es kód! Minden egység nyomban jelentkezzen!

A lidérc közel volt. Hallottuk durva hangját, fura akcentusát.

– Itt M. Üldözöm a szökevényeket. Engedélyt kérek a folytatásra. Vége.

Ijedten összenéztünk Emmával.

– Megtiltom, M. Később takarítók fésülik át a környéket. Vége.

– A fiú mintha kicsit hatni tudna a takarítókra. Lehet, hogy az átfésülés eredménytelen lesz.

Takarítók. Nyilván az üresről beszél. És határozottan rólam.

– Megtiltom! – recsegte a hang. – Azonnal jelentkezzen, vagy a gödörben tölti az éjszakát. Vége!

– Értettem – motyogta a rádiótelefonba a lidérc, és elballagott.

– Követnünk kell – mondta Emma. – Elvezethet a többiekhez.

– Egyenesen az oroszlánbarlangba – mondta Addison. – Bár azt hiszem, ez elkerülhetetlen.

Még forgott velem a világ.

– Tudják, ki vagyok – nyögtem alig hallhatóan. – Biztosan látták, mit tettem.

– Úgy van – mondta Emma. – És halálra rémültek!

Felegyenesedtem, hogy lássam, elment-e a lidérc. Átvágott a tömegen, átugrotta a forgalmi akadályt, és beszállt egy rendőrautóba.

Követtük a forgalmi akadályig. Körülnéztem, próbáltam elképzelni az emberrablók következő lépését. Mögöttünk a tömeg, előttünk, a forgalmi akadályon túl autók araszoltak, parkolóhelyet keresve.

– Talán a barátaink eddig jöttek gyalog – mondtam –, azután autóba rakták őket.

Addison felderült, a hátsó lábaira állva lesett a forgalmi akadály mögé.

– Igen! Így kellett történnie. Okos fiú!

– Minek örül? – kérdezte Emma. – Ha autón vitték őket tovább, bárhol lehetnek!

– Akkor követjük őket bárhová – jelentette ki Addison. – Bár nem hiszem, hogy túlságosan messze lennének. A régi gazdámnak volt a közelben egy városi háza, így elég jól ismerem a városnak ezt a részét. Nincsenek a közelben jelentősebb kikötők vagy Londonból kivezető utak, de van pár hurokbejárat. Valószínű, hogy az egyikhez vitték őket. Most emeljenek fel!

Úgy tettem, a segítségemmel átjutott a forgalmi akadályon, és szimatolni kezdett a túloldalán. Másodpercek alatt megtalálta a barátaink nyomát.

– Erre! – mondta, és arra mutatott, amerre a lidérc elhajtott a rendőrautóval.

– Úgy látom, gyalogtúra lesz – mondtam Emmának. – Bírni fogod?

– Igen – felelte –, ha néhány órán belül találunk egy másik hurkot. Másként őszülni és ráncosodni kezdek. – Rám mosolygott, mintha ez valami vicc volna.

– Azt nem hagyom – mondtam.

Átugrottuk az útakadályt. Egy utolsó pillantást vetettem a földalatti állomásra.

– Látod az ürest? – kérdezte Emma.

– Nem. Nem tudom, hol lehet. És ez aggaszt.

– Egyszerre egy dolog miatt aggódjunk – tanácsolta Emma.

*

Olyan gyorsan mentünk, amilyen gyorsan Emma bírt haladni az utca reggeli árnyékban lévő oldalán. Lestük, nem látunk-e rendőrt. A dokkok közelében lévő ipari negyedbe jutottunk, a Temze folyó is ki-kivillant a raktárépületek közül, majd elegáns bevásárló negyedbe jutottunk, ahol a csillogó üzleteket csupa üveg városi házak koronázták. Tetőik fölött megpillantottam a Szent Pál-székesegyház kupoláját, amely ismét ép volt, körülötte az ég tiszta és kék. Régen eltűntek a bombázók – lelőtték őket, összeroncsolódtak, múzeumokban porosodtak kötélkorlátok mögött, ahol olyan kisiskolások bámulhatták meg őket, akiknek a második világháború épp oly távolinak tetszett, mint a keresztes háborúk. Nehezemre esett elhinni, hogy ezek ugyanazok a kráterekkel borított, kiégett utcák, ahol a múlt éjszaka az életünkért futottunk. Immár felismerhetetlenek voltak, a bevásárló utcák mintha a hamuból nőttek volna ki varázsütésre, ahogy az utcákat járó emberek is, akik leszegett fejjel tapadtak a telefonjukra, logókba öltözve. A jelen nagyon furcsának látszott, közönségesnek és tébolyultnak. Úgy éreztem, mintha mitikus hős lennék, aki, visszaküzdve magát az alvilágból, rájön, hogy a fönti világ éppen olyan kárhozott, mint az alvilág.

Ekkor nyilallt belém, hogy visszatértem. Ismét a jelenben vagyok, méghozzá Vándorsólyom kisasszony beavatkozása nélkül… ami lehetetlennek látszott.

– Emma? – kérdeztem. – Hogy kerültem én ide?

Emma szakadatlanul fürkészte előttünk az utcát, hogy idejében észrevegye, ha baj van.

– Hová? Londonba? Vonaton, te csacsi.

– Nem – halkítottam le a hangom. – Úgy értem, a jelenbe. Azt mondtad, egyedül Vándorsólyom kisasszony tud visszaküldeni.

Felém fordult, összehúzta a szemét.

– Igen – mondta. – Úgy volt.

– Vagy úgy gondoltad.

– Nem – csak ő tehette volna.

– Akkor hogy kerültem ide?

Emma tanácstalannak látszott.

– Nem tudom, Jacob. Talán…

– Megvan! – kiáltott fel Addison, mi pedig elhallgattunk, és odanéztünk. A kutya megmerevedett, az utcára mutatva, ahová befordultunk. – Most tucatnyi különleges szagát érzem, sok-sok tucatnyiét – és a nyomok frissek!

– És ez mit jelent? – kérdeztem.

– Hogy más elrabolt különlegeseket is erre hoztak, nem csak a barátainkat – felelte Emma. – Nem lehet messze a lidércek búvóhelye.

– Valahol itt van? – hitetlenkedtem. A háztömb tele volt gyorséttermekkel és giccses ajándékboltokkal, s egy zsírszagú étkezde neonfényes kirakata előtt álltunk. – Valami komiszabbat képzeltem el…

– Egy nyirkos várbörtönt – bólintott Emma.

– Vagy őrökkel és drótkerítéssel körülzárt koncentrációs tábort – mondtam.

– A hóban. Mint Horace rajzán.

– Még találhatunk olyan helyet – mondta Addison. – Ne feledjék, hogy ez csupán egy hurok bejárata.

A túloldalon turisták fényképezkedtek a város ikonikus piros telefonfülkéi előtt. Majd észrevettek minket, és ránk kezdtek villogtatni.

– Hé! – kiáltott rájuk Emma. – Ne fotózzanak!

Az emberek kezdtek megbámulni minket. Mivel már nem fogtak körül minket a képregény-hősöknek öltözött figurák, úgy lógtunk ki a környezetből, mint holmi véres nagyujj.

– Kövessenek – sziszegte Addison. – A nyomok erre vezetnek.

Sietve mentünk utána a következő sarokig.

– Bárcsak itt lenne Millard – mondtam –, felderíthetné a környéket, anélkül hogy meglátnák.

– Vagy ha itt lenne Horace, eszébe juthatna valamelyik álma, amely a segítségünkre lehetne – sóhajtotta Emma.

– Vagy új ruhát szerezne nekünk – tettem hozzá.

– Ha nem állunk meg, elsírom magam – mondta Emma.

Egy kikötőgáthoz értünk, ahol nagy volt a nyüzsgés. Megcsillant a napfény a Temze sötétlő vizén, napellenzős, övtáskás turisták tódultak fel jókora hajókra, amelyek egyforma londoni városnéző kirándulásokat kínáltak.

Addison megállt.

– Ide hozták őket – mondta. – Úgy vélem, hajóra rakták őket.

Követtük a szimatát egy üresen álló kikötőhelyhez. A lidércek valóban hajóra tették a barátainkat, és most követnünk kell őket – de milyen járművel? Körüljártuk a kikötőgátat, járművet kerestünk.

– Ez nem lesz jó – zsémbelt Emma. – Ezek a hajók túlságosan nagyok és zsúfoltak. Nekünk kicsi kell, amelyet mi magunk vezethetünk.

– Egy pillanat – szólalt meg rángó pofával Addison. Orrát a deszkákhoz szorítva ügetett odébb. Követtük a kikötőgáton egy jelzés nélküli kis rámpához, amelyről a turisták nem vettek tudomást. A rámpa az utca alatt lévő dokkhoz vezetett. Sehol nem láttunk senkit; elhagyott volt.

Addison megállt, erősen koncentrált.

– Különlegesek jártak itt.

– A mi különlegeseink? – kérdezte Emma.

Addison ismét szimatolt, majd megrázta a fejét.

– Nem a mieink. De itt sok nyom van, új és régi, erős és alig érezhető, összekeveredve. Ez gyakran használt út.

Előttünk a dokk keskenyedett, és eltűnt a fő kikötőgát alatt, ahol árnyak nyelték el.

– Kik használták gyakran? – kérdezte Emma, és idegesen nézett a sötétségbe. – Sosem hallottam olyan hurokbejáratról, amely egy dokk alatt található Wappingben.

Addison nem tudott válaszolni. Így nem tehettünk mást, mint hogy továbbkutattunk, nyugtalanul lépve be az árnyékba. Amint a szemünk megszokta a sötétet, másik kikötőgátat pillantottunk meg, teljesen más volt, mint a fenti napfényes, kellemes hely. Idelenn a deszkák zöldesen rothadtak, némelyik hiányzott. Visítozó patkányok hada mászott át eldobott kannák halmán, aztán a dokkról leugrottak egy ősrégi, kis belvillás hajóra, amely a sötét vízen ringott a moszattól nyálkás faoszlopok között.

– No – mondta Emma –, azt hiszem, ezt jó lenne elkötni…

– De tele van patkánnyal! – szörnyülködött Addison.

– Nem sokáig – gyújtott az ujjaival kis lángot Emma. – A patkányok nem kedvelik a társaságomat.

Mivel nem volt ott senki, hogy megállítson minket, a hajóhoz mentünk, átugrálva a leggyöngébbnek látszó deszkákat, és hozzáláttunk elkötni a hajót.

– Állj! – harsogta egy mély hang a hajóról.

Emma felsikoltott, Addison felvonított, én meg majd kiugrottam a bőrömből. A hajóban ülő férfi – hogy nem láttuk mostanáig? – lassan felállt, lassan felegyenesedett, végül fölénk tornyosult. Legalább két méter tizenöt centi magas volt, erőteljes testét köpeny burkolta, arcát sötét csuklya takarta el.

– Sa-sajnálom! – dadogta Emma. – Mi csak… azt hittük… ez a hajó…

– Sokan próbáltak már lopni Sharontól! – mennydörögte a férfi. – Most tengeri élőlények laknak a koponyájukban.

– Esküszöm, nem akartuk…

– Már megyünk is – nyüszítette Addison hátrálva. – Sajnáljuk, hogy háborgattuk, milord.

– Csönd! – lépett a nyikorgó dokkra hatalmas lépéssel a hajós. – Aki a hajómat akarja, meg kell fizetnie az árát!

Teljes rémületbe estem, és amikor Emma elkiáltotta magát, hogy „futás!”, már meg is fordultam. De csak pár lépést tettem meg, amikor beszakadt a lábam alatt egy korhadt deszka, és hasra vágódtam a dokkon. Próbáltam feltápászkodni, csakhogy a lábam beszorult a lyukba. Csapdába estem, és mire Emma és Addison odaért, hogy segítsen, már késő volt. A hajós lecsapott ránk, fölénk tornyosulva röhögött, mély hangja szinte visszhangzott. Talán csak a sötétség játszott velem, de mintha egy patkány bújt volna elő a csuklyájából, egy másik meg a köpenye ujjából, amikor lassan felemelte a kezét.

– Hagyjon békén minket, őrült! – kiáltotta Emma, és tapsolt, hogy tüzet gyújtson. Bár a fény nem világított be a hajós csuklyája alá – azt hiszem, erre még a nap sem lett volna képes –, megmutatta, hogy amit a kezében tart, nem kés, nem is másféle fegyver. Csak egy papírdarab a hüvelykujja és hosszú, fehér mutatóujja között.

Nekem nyújtotta oda, kissé lehajolva, hogy elérjem.

– Kérem – mondta nyugodtan. – Olvassa el.

Haboztam.

– Mi ez?

– Az ár. És néhány további információ a szolgálataimról.

Félelemtől borzongva vettem el a papírt. Mind fölé hajoltunk, hogy Emma tüzének fényénél elolvassuk.

Felnéztem az óriás hajósra.

– Szóval maga az? – kérdeztem bizonytalanul. – Maga… Sharon?

– Teljes életnagyságban – felelte; mézesmázos hangjától felállt a hátamon a szőr.

– Te jóságos madár, ember, halálra rémített minket! – mondta Addison. – Szükség volt erre a hangoskodásra és röhögésre?

– Elnézést. Szundikáltam, és rám ijesztettek.

– Mi ijesztettünk önre?

– Egy pillanatig azt hittem, tényleg el akarják csórni a hajómat – kuncogott.

– Ha-ha! – nevetett erőltetetten Emma. – Dehogy, mi csak… megnéztük, jól van-e kikötve.

Sharon hátrapillantott a hajóra, amely egyszerűen egy faoszlophoz volt kötve.

– És hogy találták? – kérdezte. A csuklya alatt mintha vigyorgás tompa félholdja jelent volna meg.

– Teljesen… rendben – szabadítottam végre ki a lábam a lyukból. – Igazán jól van, hm, kikötve.

– Magam sem kötöttem volna jobb csomót – segített talpra Emma.

– Jut eszembe – szólalt meg Addison. – Akik megpróbálták… azok tényleg…? – A sötét vízre pillantott, és hangosan nyelt.

– Nem érdekes – felelte a hajós. – Felébresztettek, és most állok szolgálatukra. Mit tehetek magukért?

– Ki kell bérelnünk a hajóját – mondta határozottan Emma. – Magunknak.

– Azt nem engedhetem – válaszolta a hajós. – A hajó parancsnoka mindig én vagyok.

– Ó, milyen kár! – fordult sarkon Addison.

Emma megfogta a nyakörvét.

– Várjon! – sziszegte. – Még nem végeztünk. – Nyájasan a hajósra mosolygott. – Nos, véletlenül tudunk róla, hogy sok különleges jár át ezen a…

Körülnézett, kereste a megfelelő szót.

– … helyen. Azért, mert a közelben van egy hurok bejárata?

– Nem tudom, miről beszél – közölte Sharon.

– Persze megértem, nem ismerheti el. Tökéletesen megértem. De velünk biztonságban van. Hiszen mi nyilvánvalóan…

Oldalba böktem.

– Emma, ne!

– Miért ne? Már látta a kutyát beszélni, engem tüzet gyújtani. Ha nem beszélhetünk őszintén…

– De nem tudjuk, hogy ő az-e – mondtam.

– Persze, hogy az – fordult Sharon felé Emma. – Maga is az, ugye?

A hajós közömbösen nézett minket.

– Az, igaz? – kérdezte Addisontól Emma. – Nem érzi a szagán?

– Nem, nem tisztán.

– Nos, azt hiszem, mindegy, amíg nem lidérc. – Átható pillantást vetett Sharonra. – Ugye nem lidérc?

– Üzletember vagyok – felelte higgadtan a hajós.

– Aki hozzászokott a beszélő kutyákhoz meg a lángoló kezű lányokhoz – jegyezte meg Addison.

– Az én szakmámban sokféle népekkel találkozik az ember.

– Rátérek a lényegre – ráztam le előbb az egyik, majd a másik lábamról a vizet. – Néhány barátunkat keressük. Úgy véljük, erre jártak az utóbbi egy órában. Többnyire gyerekek, néhány felnőtt. Az egyikük láthatatlan, a másik lebeg…

– Nehéz nem észrevenni őket – folytatta Emma. – Lidércek terelték őket fegyverrel.

Sharon X alakban fonta össze két vaskos karját.

– Mint már mondtam, mindenféle népek bérbe veszik a hajómat, és egytől egyig megbíznak a teljes diszkréciómban. Nem beszélek az ügyfeleimről.

– Valóban? – mondta Emma. – Bocsásson meg egy pillanatra.

Félrehúzott, a fülembe súgott.

– Ha nem kezd beszélni, igazán dühös leszek.

– Ne vadulj – súgtam vissza.

– Miért? Beveszed azt a dumát a koponyákról meg a tengeri lényekről?

– Elhiszem. Tudom, hogy gazfickó, de…

– Gazfickó? Gyakorlatilag beismerte, hogy lidércekkel üzletel! Talán ő maga is az!

– …de hasznos gazfickó. Az az érzésem, pontosan tudja, hogy hová vitték a barátainkat. Csak fel kell tennünk a megfelelő kérdést.

– Akkor hát rajta – mondta mérgesen Emma.

Sharonhoz fordultam, mosolyogva.

– Mit tud mesélni a kirándulásairól?

Nyomban jókedvre derült.

– Végre olyasmi, amiről nyíltan beszélhetek. Véletlenül van itt egy kis információ… – Fürgén megfordult, és a közeli oszlophoz lépett. Az oszlopra polc volt szögezve, a polcon pedig régimódi pilótának öltöztetett koponya állt: bőr pilótasapka, szemüveg, élénk színű sál. A fogai között füzetkéket tartott, Sharon kihúzott közülük egyet, és átadta nekem.

Az avétos turista propagandafüzet úgy nézett ki, mintha nagyapám gyerekkorában nyomtatták volna. Átlapoztam, miközben Sharon megköszörülte a torkát.

– Nézzük csak. Családoknak ajánljuk az Éhínség és Tűzvész csomagot… reggel felfelé haladunk a folyón, s megnézzük, hogyan katapultáltak a viking ostromgépek beteg birkákat a városfalakon belülre, elköltünk egy kellemes, előre csomagolt ebédet, és este az 1666-os nagy tűzvészen át jövünk vissza, amely valódi borzongást kínál sötétedés után; igazán elbűvölő, ahogy a lángok tükörképe táncol a vízen. Akinek csak néhány szabad órája van, annak jó szórakozás egy szép kis akasztás a Kivégző Dokkban – pontosan napnyugtakor. A nászutasok kedvence, amikor néhány kivételesen mocskos szájú kalóz élénk stílusú beszédeket mond, mielőtt felkötik őket. Kis plusz pénzért fényképezkedni is lehet velük!

A füzetben lévő képeken turisták élvezték az imént leírt látványosságokat. Az utolsó oldalon Sharon egyik vendége volt látható késekkel és puskákkal felszerelt, mogorva kalózokkal.

– A különlegesek ezt szórakozásból teszik? – csodálkoztam.

– Pocsékoljuk az időt – nézett hátra aggodalmasan Emma. – Szerintem csak az időt húzza, amíg megjön a következő lidérc őrjárat.

– Nem hiszem – mondtam. – Csak várj…

Sharon úgy folytatta, mintha nem is hallott volna minket.

– … és megtekinthetők az őrültek karóra tűzött fejei, amint elhaladunk a London-híd alatt! Végül a legnépszerűbb kirándulás, a személyes kedvencem. De… ne is törődjenek vele – legyintett –, jut eszembe, magukat biztosan nem érdekli a Devil’s Acre.

– Miért? – kérdezte Emma. – Túlságosan szép és kellemes?

– Valójában eléggé durva. Az biztos, hogy nem gyerekeknek való hely…

Emma toppantott, mire az egész rothadó dokk beleremegett.

– Odavitték a barátainkat, igaz? – kiáltotta. – Igaz?

– Nyugalom, kisasszony. Nekem a maguk biztonsága a legfontosabb.

– Ne ingereljen már minket, hanem mondja el, mi van ott!

– Hát, ha ragaszkodik hozzá… – Sharon olyan hangot adott, mint aki éppen bezuttyan a meleg fürdővízbe, és úgy dörzsölgette a kezét, mint aki élvezi. – Csúnya dolgok – mondta. – Szörnyű dolgok, aljas dolgok. Amit csak akar, már ha a csúnya, szörnyű és aljas dolgokat kedveli. Gyakran álmodozom róla, hogy szögre akasztom az evezőmet, és egy szép napon oda vonulok vissza, talán nyitok egy kis vágóhidat a Szivárgó utcán…

– Milyen nevet is mondott? – kérdezte Addison.

– Az Ördög Földje – felelte vágyakozva a hajós.

– A Devil’s Acre, ahogy Dickens nevezte! – esett le nálam a tantusz.

Addison a füle hegyétől a farka végéig megborzongott.

– Ismerem – mondta komoran. – Borzalmas hely, London hosszú történetének legaljasabb és legveszélyesebb helye. Azt hallottam, hogy különleges állatokat vittek oda ketrecekben, hogy élet-halál harcot vívjanak egymással. Ádázmedvéket eresztettek össze emuráfokkal, orrszarvasokat kecskemadarakkal… szülőket saját gyerekeikkel! Arra kényszerítették őket, hogy megnyomorítsák és megöljék egymást, néhány elvetemült különleges szórakozása kedvéért.

– Undorító – mondta Emma. – Miféle különleges vesz részt ilyesmiben?

Addison szomorúan csóválta a fejét.

– Törvényen kívüliek… zsoldosok… száműzöttek…

– De hát a különlegesek világában nincsenek törvényen kívüliek! – ellenkezett Emma. – Azt a különlegest, aki bűncselekményt követ el, büntető hurokba szállítják.

– Milyen keveset tud a saját világáról! – mondta a hajós.

– A bűnösöket nem lehet börtönbe vetni, ha nem csípik el őket – magyarázta Addison. – Akkor nem, ha olyan hurokba menekülnek, mint a Devil’s Acre, amely nem ismer törvényeket, irányíthatatlan.

– Maga lehet a pokol – mondtam. – Miért akar bárki önként odamenni?

– Ami egyeseknek pokol – mondta a hajós –, másoknak paradicsom. Az utolsó igazán szabad hely. Ahol az ember megvehet bármit, eladhat bármit… – Közelebb hajolt hozzám. – Vagy elrejthet bármit.

– Például elrabolt ymbrynéket és különleges gyerekeket? – kérdeztem. – Erre céloz?

– Semmi ilyet nem mondtam – vont vállat a hajós, és figyelmét a köpenyéből előbújt patkányra fordította. – Pszt, Percy, apuka dolgozik.

Amíg gyöngéden letette a patkányt, összebújtam Emmával és Addisonnal.

– Mit gondoltok? – súgtam. – Elképzelhető… hogy a barátainkat… erre az ördögi helyre vitték?

– Hát, a foglyaikat hurokban kell tartaniuk, ráadásul meglehetősen régiben – mondta Emma. – Másként mindannyian előreöregednénk, és egy-két nap múlva meghalnánk…

– De mit érdekli a lidérceket, ha meghalunk? – kérdeztem. – Csak a lelkünket akarják ellopni.

– Lehet, de az ymbrynéket nem hagyhatják meghalni. Szükségük van rájuk, hogy újra létrehozzák az 1908-as eseményt. Emlékszel a lidércek őrült tervére?

– Amiről Golan fantáziált. Halhatatlanság és világuralom…

– Aha. Így aztán hónapok óta rabolják az ymbrynéket, és olyan helyen tartják őket, ahol nem lesz belőlük aszott gyümölcs, érted? Azaz egy eléggé régi hurokban. Legalább nyolcvan-vagy százévesben. És ha a Devil’s Acre valóban az aljasság törvény nélküli dzsungele…

– Az – mondta Addison.

– …akkor tökéletes hely a lidércek számára, ahol elrejthetik a foglyaikat.

– Ráadásul a különlegesek Londonjának szívében – mondta Addison. – Mindenki orra előtt. Agyafúrt csirkefogók…

– Azt hiszem, döntöttünk – mondtam.

Emma Sharon elé lépett.

– Kérünk három jegyet arra az undorító, rémes helyre, amelyről az imént beszélt.

– Legyenek nagyon-nagyon biztosak abban, hogy mit akarnak – mondta a hajós. – A magukféle ártatlan báránykák sokszor nem térnek vissza onnan.

– Biztosak vagyunk – mondtam.

– Akkor jó. De aztán ne mondják, hogy nem figyelmeztettem magukat.

– Csak az a gond, hogy nincs három aranyunk – mondta Emma.

– Valóban? – Sharon összeillesztette hosszú ujjait, és nagyot sóhajtott. A szájának olyan szaga volt, mint a nyitott sírgödörnek. – Normális körülmények között előre kérem az árat, de ma reggel nagylelkű vagyok. Merész optimizmusukat bájosnak találom. Hitelezek maguknak. – Felnevetett, mint aki tudja, hogy nem éljük meg a napot, amikor kifizethetjük. Oldalt lépett, és köpenybe burkolt karjával a hajóra mutatott.

– Üdvözlöm magukat a fedélzeten, gyerekek.

MÁSODIK FEJEZET

Sharon nagy felhajtás közepette kihajított a hajóról hat ficánkoló patkányt, mielőtt beszálltunk volna – mintha fertőzésmentes utazás csak Nagyon Fontos Különlegeseknek járó fényűzés lett volna –, majd felajánlotta a karját Emmának, hogy lesegítse a dokkról. Egymás mellé ültünk egy egyszerű fapadra. Miközben Sharon elkötötte a hajót, azon tűnődtem, vajon egyszerűen butaság volt megbíznunk benne, vagy olyasfajta esztelenség, mint lefeküdni az úttest közepére.

Az a baj a butaság–esztelenség határvonallal, hogy az ember csak akkor jön rá, melyik oldalon is jár, amikor már késő. Mire az ember eljut odáig, hogy nyugodtan megfontolhassa, a gombot már megnyomták, a repülő kigördült a hangárból, vagy mint a mi esetünkben, a hajó elhagyta a kikötőgátat. Figyeltem, ahogy Sharon elrúgta a hajót a meztelen lábával, amely nem látszott teljesen emberinek, mert az ujjai olyan hosszúk voltak, mint a virslik, és karomszerű, nagy, sárga körmök éktelenkedtek rajtuk. Sajgó szívvel sejteni kezdtem, melyik oldalon vagyunk, és azt is, hogy már nem tehetünk semmit.

Sharon megrántotta az ócska külső motor gyújtózsinórját, és a motor kék füstöt köhögve életre kelt. Sharon maga alá húzta méretes lábait, és leereszkedett a köpönyege alkotta fekete tócsába. Felpörgette a köpködő motort, aztán a faoszlopok erdejében kikormányozta a hajót a dokkból a meleg napfényre. Majd egy csatornán úsztunk, a Temze ember alkotta mellékfolyóján, amelynek két oldalán csupa üvegépületek sorakoztak, és több vízijármű haladt párhuzamosan, mint egy kis kölyök kádjában fürdetéskor – élénkvörös vontatóhajók és széles, lapos uszályok, turistákkal teli városnéző hajók. Fura módon egyikük sem fordította felénk a fényképezőgépét, még csak észre sem vették a mellettük elpöfögő, különös járművet, kormányrúdján a halál angyalával, benne két, vértől mocskos gyerekkel és egy kifelé leső, szemüveges kutyával. És ez jó is volt. Talán Sharon olyan bűbájt bocsátott a hajóra, hogy csak különlegesek láthatták? Azt sejtettem, hogy így lehet.

Nappali fénynél immár láttam, hogy a hajó rendkívül egyszerű, kivéve a mívesen faragott orrszobrot. A faragvány vaskos, pikkelyes, szelíd S alakban felívelő kígyóra emlékeztetett, ám a feje helyén óriás szemgolyó volt, szemhéj nélküli, dinnye nagyságú, amely szüntelenül előrenézett.

– Mi ez? – húztam végig csiszolt felületén a kezem.

– Tiszafa – harsogta túl a motort Sharon.

– Micsoda?

– Abból van.

– De mire való?

– Hogy lássak vele! – felelte bosszúsan.

Sharon még jobban felpörgette a motort – valószínűleg azért, hogy elnyomja a hangja a kérdéseimet –, és ahogy gyorsultunk, a hajó orra kissé a víz fölé emelkedett. Mély levegőt vettem, élveztem az arcomat érő napfényt és szelet, Addison pedig kilógatta a nyelvét, két mellső mancsával a hajó oldalán támaszkodott. Sosem láttam még ennyire boldognak.

Micsoda gyönyörű nap: úton a pokolba!

– Egyre azon töröm a fejem, hogyan kerültél ide – mondta Emma. – Hogyan jutottál vissza a jelenbe.

– Mire gondolsz?

– Csak egyetlen magyarázat lehetséges, bár annak sincs sok értelme. Amikor a földalatti alagútjaiban jártunk, és visszatértünk a jelenbe, azért tarthattál velünk – ahelyett hogy ezernyolcszáz-valahányban folytattad volna –, mert Vándorsólyom kisasszony valahol a közelben rejtőzködhetett, és segített átkelned, anélkül hogy bárki tudott volna erről.

– Nem tudom, Emma, ez olyan… – Haboztam, nem akartam durva lenni. – Szerinted az alagútban rejtőzködött?

– Csak azt mondom, lehetséges. Nem tudhatjuk, hol volt.

– A lidércek elfogták. Caul beismerte!

– Mióta hiszel a lidérceknek?

– Mivel Caul kérkedett azzal, hogy a foglyuk, úgy véltem, valószínűleg igazat beszél.

– Lehet… vagy azért mondta, hogy összezúzza a reményeinket, és feladjuk. Megpróbált rábeszélni minket, hogy adjuk meg magunkat a katonáinak, emlékszel?

– Igaz – ráncoltam a homlokom. – Rendben. Tegyük fel, hogy Vándorsólyom kisasszony ott volt az alagútban. Miért vette volna a fáradságot, hogy visszaküldjön a jelenbe a lidércek foglyaként? Úton voltunk, hogy kiszívják a második lelkünket. Jobb lett volna abban a hurokban maradnom.

Emma egy percig nagy zavarban volt. Aztán felderült az arca.

– Hacsak nem az a kettőnk rendeltetése, hogy mindenki mást megmentsünk. Talán ez is a terve része volt.

– De honnan tudhatta, hogy elmenekülünk a lidércek elől?

Emma oldalvást Addisonra pillantott.

– Talán segítője akadt – súgta.

– Emma, az eseményeknek ez a feltételezett láncolata valószerűtlen. – Mélyet lélegeztem, gondosan megválogattam a szavaimat. – Tudom, hogy hinni akarod, hogy Vándorsólyom kisasszony szabadon van valahol, vigyáz ránk, és…

– Annyira akarom, hogy fáj.

– De ha szabad lenne, nem vette volna-e fel velünk a kapcsolatot? És ha ő – böktem a fejemmel Addison felé – a szövetségese lenne, gondolod, hogy mostanáig nem tett volna erről említést?

– Nem, ha titoktartást fogadott. Talán túlságosan veszélyes elárulni bárkinek, akár még nekünk is. Ha tudnánk, hol van Vándorsólyom kisasszony, és valaki megtudná, hogy tudjuk, a kínzástól megtörhetnénk…

– És ő nem? – kérdeztem a kelleténél hangosabban, mire a kutya felnézett ránk, pofája felfúvódott, és a nyelve mulatságosan lobogott a szélben.

– Hahó! – kiáltotta. – Már ötvenhat halat számoltam meg, bár egy-kettő lehetett a vízbe hullott szemét is. Mit sutyorognak?

– Jaj, semmit – felelte Emma.

– Ezt nem hiszem el – morogta Addison, ám a gyanakvását hamarosan lebírta az ösztöne, és felugatott: – Hal! – és ismét a vízre összpontosított. – Hal… hal… szemét… hal…

Emma sötéten felnevetett.

– Tökéletesen őrült ötlet, tudom. Csakhogy az agyam reménykedő gépezet.

– Ennek örülök – mondtam. – Az enyém csak a legrosszabb eseteket képes elképzelni.

– Akkor szükségünk van egymásra.

– Igen. De azt hiszem, ezt már eddig is tudtuk.

A hajó billegése egymáshoz lökött, majd szétválasztott minket újra meg újra.

– Nem mennének inkább romantikus kirándulásra? – kérdezte Sharon. – Még nem késő.

– Nem – feleltem. – Küldetésünk van.

– Akkor nyissák ki a ládát, amelyen ülnek. Az átkeléshez szükségük lesz arra, ami benne van.

A ládában jókora ponyvát találtunk.

– Ez mire való?

– Hogy elbújjanak alatta – felelte Sharon, és bekanyarodott egy még keskenyebb csatornára, amelynek partjain új, drágának látszó ikerházak sorakoztak. – Eddig el tudtam rejteni magukat mások szeme elől, de az általam nyújtott védelem a Devil’s Acre területén nem működik: már a bejárat körül visszataszító alakok lesnek könnyű prédára. És maguk kétségtelenül könnyű prédát jelentenek.

– Tudtam, hogy sántikál valamiben – mondtam. – Egyetlen turista nem vetett ránk egyetlen pillantást sem.

– Biztonságosabb úgy megtekinteni történelmi atrocitásokat, hogy a résztvevőik nem látják az embert – mondta. – Megengedhetem talán, hogy a vikingek elhurcolják az ügyfeleimet? Képzelje el, miket írnának a panaszkönyvbe!

Gyorsan közeledtünk valami alagútszerűhöz – a csatorna fölött mintegy harmincméteres építmény húzódott, a tetején raktárral vagy vén malommal. A túloldaláról kék ég és csillogó víz félköre látszott. Az itt és az ott között csak sötétség. Valódi hurokbejáratnak látszott.

Kiterítettük a hatalmas ponyvát, amely beborította a fél hajót. Emma lefeküdt mellém, becsúsztunk a ponyva alá, amelyet az állunkig húztunk, mint egy takarót. Amint a hajó besiklott a híd alá, Sharon leállította és egy kisebb ponyva alá rejtette a motort. Majd felegyenesedett, szétnyitott egy összehajtható botot, a vízbe dugta, amíg feneket nem ért, és evezni kezdett hosszú, néma mozdulatokkal.

– Jut eszembe – mondta Emma –, miféle „visszataszító alakok” elől bujkálunk? Lidércek elől?

– A különlegesek világában más gonoszok is léteznek a maga gyűlölt lidércein kívül – visszhangzott Sharon hangja a kőcsatornában. – Egy barátnak álcázott megalkuvó legalább olyan veszélyes lehet, mint az ellenség.

Addison bemászott a ponyva alá, és a ponyvát a fejünkre húztuk. Sötét és meleg volt alatta, no meg erős motorolajszag.

– Félnek? – kérdezte a sötétben Addison.

– Nem különösebben – felelte Emma. – És te, Jacob?

– Hányingerem van a félelemtől. Addison?

– Természetesen nem – mondta a kutya. – A fajtám nem ijedős.

De befúrta magát Emma és közém, s éreztem, hogy egész testében reszket.

*

Egyes változások gyorsak és simák, mint az autópályák, de ez olyan volt, mintha kátyúkkal teli, hepehupás úton hajtűkanyarban száguldottunk volna, azután lezuhantunk volna egy szikláról – mindezt teljes sötétségben. Amikor végre túljutottunk, szédültem, lüktetett a fejem. Azon tűnődtem, miféle láthatatlan mechanizmusok teszik egyik változást nehezebbé a másiknál.

– Megérkeztünk – jelentette be Sharon.

– Mindenki épségben van? – nyúltam Emma kezéért.

– Vissza kell mennünk – nyüszített Addison. – A vesém a túloldalon maradt.

– Maradjanak csöndben, amíg találok egy alkalmas helyet, ahol kitehetem magukat – mondta Sharon.

Elképesztő, mennyivel élesebb lesz az ember hallása, amikor lát is. Amíg némán feküdtem a ponyva alatt, megbűvöltek egy letűnt világ köröttünk kibontakozó hangjai. Először csak Sharon botjának csobbanása a vízben, de kisvártatva kiegészítették más neszek, és együttesen részletesen kidolgozott képet vetítettek a lelki szemeim elé. Az egyenletes evezőcsapások a képzeletemben egy mellettünk haladó, hallal megrakott csónak hangjai voltak. Úgy képzeltem, hogy az ablakokból egymásnak kiáltozó hölgyek egymással szemben lévő házakban laknak, és pletykálkodnak a csatorna fölött, miközben ruhát teregetnek. Valahol előttünk gyerekek kacagtak, és kutya ugatott, a távolból pedig kalapácsütések ritmusára ének szólt. Hamarosan merész kéményseprőket képzeltem magam elé cilinderben, amint nyers bájjal szökdécselnek az utcán, és összesereglő embereket, akik egy kacsintással és egy dallal kerekednek felül a sorsukon.

Amit a Viktória-korabeli nyomornegyedekről tudtam, azt a Twist Olivér finomkodó musicalváltozatából ismertem meg. Tizenkét éves koromban szerepeltem a darab műszínköri előadásában; én voltam az Ötödik Árva, és olyan iszonyatos lámpalázam volt az előadás előtti este, hogy gyomorrontást színleltem, és az egészet a kulisszák mögül néztem végig, jelmezben meg egy vödörrel a lábam közt, hogy abba hányjak, ha rám jön a rosszullét.

Ez a kép volt a fejemben, amikor megpillantottam egy kis lyukat a ponyván a vállam közelében – nem kétséges, hogy patkányok rágták –, és kicsit odébb fordulva kiderült, hogy kilátok rajta. A boldog, musical ihlette kép másodperceken belül elillant, mint egy Salvador Dalí-festmény. Az első szörnyűséget a csatorna mellett álló házak jelentették, bár nagylelkűség háznak nevezni őket. A rogyadozó, korhadó építményeken sehol nem látszott egyetlen egyenes vonal sem. Úgy festettek, mint kimerült katonák sora, akik vigyázzállás közben aludtak el; csak azért nem rogytak egyenesen a vízbe, mert olyan szorosan zsúfolódtak össze; ez tartotta egyben őket, meg a kátrány, meg a fekete-zöld kosz, amely vastag, üledékes rétegben borította az alsó részüket. Rozoga erkélyeik végében koporsószerű kalyibák álltak, de csak amikor felmorduló hangot hallottam az egyikből, és láttam valamit a vízbe pottyanni, akkor jöttem rá, hogy a csobbanó hangok, amelyeket evezőcsapásoknak véltem, valójában árnyékszékekből jöttek.

Az asszonyok, akik átkiabáltak egymásnak a csatorna fölött, valóban ablakon hajoltak ki, ahogy képzeltem, de nem teregettek és nem pletykáltak – legalábbis már nem; sértegették és fenyegették egymást. Az egyik törött palackkal hadonászott, és részegen röhögött, miközben a másik olyan szavakat használt, amelyeket alig értettem („Ócska candra vagy, és az ördöggee is lefekünnéé egy fityingéé!”). Ironikus volt az asszony vádaskodása, mert ő maga is derékig pucér volt, és szemlátomást nem érdekelte, hogy ki látja. Mindketten füttyentettek, amikor Sharon hajóján elhaladtunk alattuk, de nem vettünk róluk tudomást.

Szerettem volna kitörölni a képet, de ami követte, még rosszabb volt: előttünk kölykök lógatták a lábukat egy rozoga gyaloghídról a csatorna fölött. Egy kutyát himbáltak kötélen a hátsó lábainál összekötve, időnként a vízbe mártották, és röhögtek, amikor az állat kétségbeesett ugatása bugyborékolásba fulladt. Ellenálltam a késztetésnek, hogy ledobjam magamról a ponyvát, és rájuk kiáltsak. Legalább Addison nem látta; ha látta volna, nem lehetett volna lebeszélni arról, hogy vicsorogva rontson rájuk, elárulva rejtekhelyünket.

– Észrevettem, mit művel – mordult rám Sharon. – Ha körül akar nézni, csak várjon, egy szempillantás alatt túl leszünk a nehezén.

– Kukucskálsz? – bökött oldalba Emma.

– Lehet – feleltem, és folytattam.

A hajós csendre intett minket. Kiemelte evezőrúdját a vízből, köpönyege alól rövid pengét húzott elő, és ahogy siklottunk a vízen, elvágta a fiúk kötelét. A kutya a vízbe pottyant, és hálásan elúszott, a kölykök pedig ordibáltak dühükben, és mindenfélével dobálni kezdtek minket. Sharon továbbevezett, a kölykökről éppúgy nem vett tudomást, mint korábban az asszonyokról, amíg egy almacsutka el nem süvített pár centiméternyire a feje mellett. Ekkor sóhajtott, megfordult, és higgadtan hátratolta a csuklyáját – csak annyira, hogy a kölykök láthatták az arcát, de én nem.

Bármit láttak is, halálra rémültek, mert sivalkodva rohantak el a hídról, az egyik olyan sebesen, hogy megbotlott, és a bűzös vízbe esett. Sharon kuncogott, és megigazította a csuklyáját, mielőtt visszafordult.

– Mi történt? – kérdezte riadtan Emma. – Mi volt az?

– A Devil’s Acre köszöntése – válaszolta Sharon. – És most, ha látni akarják, hol vagyunk, kicsit kitakarhatják az arcukat, én pedig megpróbálok a maradék idő alatt olyan idegenvezetést nyújtani, amely megéri az egy aranyat.

Az állunkig lehúztuk a ponyvát. Emmának és Addisonnak elállt a lélegzete – Emmának, azt hiszem, a látványtól, Addisonnak pedig, ráncolt orrát tekintve, bizonyára a szagtól. Mintha tömény szennyvíz rotyogott volna körülöttünk.

– Majd megszokják – közölte összeráncolt homlokom láttán Sharon.

Emma megszorította a kezem.

– Jaj, borzalmas… – nyögte.

Az volt. Most, hogy már két szemmel láttam, a hely még pokolibbnak látszott. Az összes ház alapja bomlóban volt. Őrült gyaloghidak – némelyik nem szélesebb egy pallónál – keresztezték a csatornát, a bűzlő partokon pedig halomban állt a szemét, és kísérteties alakok kóvályogtak. A színek közül csak a fekete, a sárga meg a zöld, a mocsok és a romlás jelképei voltak jelen, de főleg a fekete. Fekete szennyezett minden felületet, minden arcot, csíkozta a kéményekből áradva az eget – és vészjóslóan ömlött a távolban álló gyárak kéményeiből, amelyek percenként adtak hírt magukról a gépek morajával.

– Ez a Devil’s Acre, az ördög nyomortanyája, barátaim – kezdte Sharon éppen csak hallhatóan. – Lakosainak valós létszáma hétezer-kétszáz-hat, hivatalosan zéró. A bölcs városatyák még a létezését sem hajlandók elismerni. A bájos víz, amelyen jelenleg siklunk, a Láz Csatorna, és szakadatlanul ömlik bele az ipari hulladék, az ürülék és az állati tetemek. Ezek nemcsak elbűvölő illatának forrásai, hanem olyan járványokéi is, amelyek kitöréséhez órát lehet igazítani, és oly látványosak, hogy az egész környéket „a Kolera Fővárosá”-nak becézték. És mégis… – Fekete leples karjával egy fiatal lányra mutatott, aki vödröt merített a vízbe. – Sok ilyen szerencsétlen léleknek egyszerre szolgál csatornaként és forrásként.

– Csak nem fogja meginni? – szörnyülködött Emma.

– Néhány nap múlva, amikor a súlyosabb részecskék leülepednek, magához veszi a tisztább folyadékot a tetejéről.

Emma megborzongott.

– Nem…

– De igen. Igazán sajnálatos – mondta Sharon, majd folytatta a tények ismertetését, mintha könyvből olvasná. – Az állampolgár legfőbb elfoglaltsága a szemétben való turkálás és az idegenek idecsábítása, ahol aztán fejbe csapják, és kirabolják őket. Szórakozás számukra bárminemű gyúlékony anyag lángra lobbantása, valamint a teli tüdőből hamisan éneklés. A terület főbb exportcikkei a salak, a csontliszt és a nyomor. A figyelemre méltó intézmények…

– Nem vicces – szakította félbe Emma.

– Tessék?

– Azt mondtam, nem vicces! Ezek az emberek szenvednek, és maga gúnyt űz belőlük.

– Nem gúnyolódom – jelentette ki Sharon. – Hasznos információval szolgálok, amely megmentheti az életüket. Ám ha inkább boldog tudatlanságba burkolózva vetnék magukat ebbe a dzsungelba…

– Szó sincs róla – mondtam. – A kisasszony nagyon sajnálja. Kérem, folytassa.

Emma rosszalló pillantást vetett rám, én meg rá. Ez nem a politikai korrektség melletti állásfoglalás ideje volt, akkor sem, ha Sharon szavai kissé szívtelennek hangzottak is.

– Beszéljenek halkan, Hadész szerelmére – szólt ránk bosszúsan Sharon. – Szóval. A Szent Rutledge Lelenc Börtön előrelátó intézmény, amely bebörtönzi az árvákat, még mielőtt bármiféle bűncselekményt követhetnének el, ezáltal hatalmas költségtől és bajtól menti meg a társadalmat; a Bolondok, Szélhámosok és Bűnözők Szent Barnabus Intézete önkéntes alapon nyújt járóbeteg-ellátást, és szinte állandóan üres; a Füstölgő Utca nyolcvanhét esztendeje áll lángokban egy föld alatti tűz miatt, amelyet senkinek nem volt még indíttatása eloltani. Ah – mutatott egy feketéllő lyukra a parti házak között. – Itt az egyik vége, amint látják, ropogósra égett.

Az üres területen többen dolgoztak, egy fakeretet kalapáltak – egy házat építenek újjá, gondoltam –, és amikor elsuhantunk mellettük, hangos kiáltásokkal köszöntötték Sharont, aki éppen csak visszaintett, kissé zavartan.

– A barátai? – kérdeztem.

– Távoli rokonok – morogta. – Az akasztófaácsolás nálunk apáról fiúra szálló szakma…

– Micsoda? – kérdezte Emma.

Mielőtt Sharon válaszolhatott volna, az emberek folytatták a munkát, kalapálás közben hangosan énekelve: „Hallga, be’ vígan cseng a kalapács! Hallga, be’ szépen dolgozik az ács! Nincs szebb, mintha áll az akasztófa, orvosság az minden búra, gondra!”

Ha nem lettem volna annyira megrémülve, kipukkadt volna belőlem a nevetés.

*

A Láz Csatornán haladtunk. Mintha kezek záródtak volna körénk, a csatorna egyre keskenyebbnek tetszett Sharon minden egyes evezőcsapásával, néha olyannyira keskenynek, hogy gyaloghídra sem volt szükség; szinte át lehetett volna ugrani egyik tetőről a másikra, a szürke égbolt vékonyka sáv volt csak köztük, fuldokolva a félhomályban. Sharon csak mondta a magáét, mint valami automata útikönyv. Mindössze pár perc alatt megismerhettük a nyomornegyed divatját (közkedveltek voltak az övön lógó lopott parókák), bruttó hazai termékét (amely erős negatívumot mutatott), alapításának történetét (az alapító atyák vállalkozó kedvű féregtenyésztők voltak a tizenkettedik század elején). Éppen építészetének gyöngyszemeit kezdte volna leírni, amikor a mellettem addig fészkelődő Addison félbeszakította.

– Ön szemlátomást tud erről a pokolbeli helyről mindent, kivéve bármi olyat, ami a legcsekélyebb mértékben is hasznos lehet számunkra.

– Mint például? – kérdezte türelmetlenül Sharon.

– Kiben bízhatunk?

– Senkiben.

– Hogy találhatjuk meg az ebben a hurokban élő különlegeseket? – kérdezte Emma.

– Nem akarják megtalálni őket.

– Hol tartják fogva a lidércek a barátainkat? – kérdeztem.

– Ilyen dolgokról tudni rossz üzlet – felelte higgadtan Sharon.

– Akkor tegyen ki minket ebből az átkozott hajóból, hadd keressük meg őket mi magunk! – mondta Addison. – Becses időt pazarolunk el, és a véget nem érő monológjától elalszom. Hajóst béreltünk, nem tanítót.

Sharon felhördült.

– Ezért a gorombaságért a csatornába kellene vetnem magukat, de ha azt tenném, sosem kapnám meg az aranyakat, amelyekkel tartoznak.

– Aranyak! – köpött ki undorodva Emma. – Mi lesz a magához hasonló különlegesekkel? Nem érzi, hogy hűséggel tartozik nekik?

Sharon vihogott.

– Ha ilyesmivel törődtem volna, már rég nem élnék.

– Ami mindenkinek jobb lenne – fordult el Emma.

A köd kezdett beborítani minket. Nem olyan szürke köd volt, mint Cairnholmon – zsíros és barnássárga volt, mint a sütőtökleves. A hirtelen jött ködtől Sharon ideges lett, nem jól látott előre, így jobbra-balra forgatta a fejét, mintha bajtól tartana – vagy olyan helyet keresne, ahol kitehet minket.

– A kakas csípje meg! A kutyafáját! Az áldóját! – morogta. – Ez rossz jel.

– Csak köd – mondta Emma. – Nem félünk a ködtől.

– Én sem – felelte Sharon –, de ez nem köd. Ez homály, és ember műve. Csúnya dolgok történnek a homályban, minél gyorsabban ki kell jutnunk belőle.

Ránk szólt, hogy takarjuk el magunkat, hát úgy tettünk. Visszatértem kukucskáló lyukamhoz. Pár perc múlva másik csónak bontakozott ki a homályból, és a közelünkben haladt el az ellenkező irányban. Egy férfi evezett, a padon egy nő ült, és bár Sharon jó reggelt kívánt nekik, csak bámultak – egészen addig, amíg bele nem olvadtak a homályba. Magában zsörtölődve Sharon a bal part felé manőverezett, ahol éppen csak látszott egy kis kikötőhely. De amikor lépéseket hallottunk a gyaloghídon és halk beszédet, Sharon a rúdjára hajolt, és éles szögben elkormányozta a hajót.

Ide-oda csónakáztunk a két part között, kikötőhelyet keresve, de valahányszor közelítettünk a parthoz, Sharon észrevett valamit, ami nem tetszett neki, és elfordultunk.

– Keselyűk – morogta. – Mindenütt keselyűk…

Jómagam egyet sem láttam, amíg egy roskadozó gyaloghídhoz nem értünk, amelyen egy ember állt. Ahogy alá kerültünk, mély lélegzetet vett – hogy segítségért kiáltson, gondoltam –, ám a szájából hang helyett sűrű, sárga füst lőtt ki felénk, mint tűzoltófecskendőből a víz.

Rémülten tartottam vissza a lélegzetem. És ha mérges gáz? Ám Sharon nem takarta el az arcát, nem öltött maszkot, csak motyogott magában: „A kakas csípje meg! A kutyafáját! Az áldóját!”, miközben a fickó lélegzete örvénylett körülöttünk, beleolvadt a homályba, láthatatlanná tett minket. Pár másodperc alatt eltűnt a férfi, a lába alatt a híd és mindkét oldalon a part.

Kitakartam a fejem (úgysem láthatott meg senki), és halkan megszólaltam:

– Amikor azt mondta, a homály ember műve, azt hittem, a gyárkéményekre érti, nem szó szerint…

– Hé – bújt ki a ponyva alól Emma is. – Mire jó ez?

– A keselyűk azért borítanak homályba egy-egy környéket, hogy elrejtsék a tevékenységüket – felelte Sharon –, és elvakítsák a prédáikat. Az a maguk szerencséje, hogy engem nem könnyű elvakítani. – Kihúzta a vízből hosszú evezőrúdját, és az árbocon lévő szemhez érintette. A szemgolyó ködlámpaként kezdett világítani, belehasított az előttünk lévő homályba. Sharon visszadugta az evezőt a vízbe, nekiveselkedett, és lassan körbefordult a hajóval, a fénysugárral pásztázva a vizet.

– De ha ezt csinálják – mondta Emma –, akkor különlegesek, igaz? És ha különlegesek, talán barátságosak.

– A tiszta szívűekből nem lesz csatornakalóz – mondta Sharon, és megállította a csónakot, mert a fénysugár egy közeledő hajót világított meg. – Ha az ördögöt emlegetik, megjelenik.

Mi majdhogynem tisztán láttuk őket, ám ők csak egy vakító fénysugarat észlelhettek. Nem jelentett nagy előnyt, de legalább szemügyre vehettük őket, mielőtt visszabújtunk volna a ponyva alá. Két férfi volt a hajóban, amely legalább kétszer akkora lehetett, mint a miénk. Az egyik kezelte a majdnem hangtalan külső motort, a másik bunkósbotot markolt.

– Ha annyira veszélyesek – kérdeztem suttogva –, miért várjuk be őket?

– Túlságosan benn vagyunk már a nyomornegyed szívében ahhoz, hogy elmeneküljünk előlük. Ne aggódjanak, megoldom.

– És ha mégsem? – kérdezte Emma.

– Akkor úsznak egyet.

Emma az olajosan fekete vízre pillantott.

– Inkább meghalok.

– Ahogy óhajtja. Most pedig azt ajánlom, bújjanak el, gyerekek, és meg se moccanjanak.

Ismét a fejünkre húztuk a ponyvát. Egy perc múlva felhangzott egy vidám kiáltás.

– Hé, hajós!

– Hahó – válaszolta Sharon.

Evezőcsapásokat hallottam, majd lökést éreztem, ahogy a csónak a hajónknak ütközött.

– Mi dógod erre?

– Csak csónakázom – válaszolt könnyedén Sharon.

– Ebbe a szép időbe! – nevetett a fickó.

A másiknak nem volt tréfás kedve.

– Mi vagyon a rongy alatt? – morogta alig érthető kiejtéssel.

– Régi kötelek, limlomok, ha tudni akarja – felelte Sharon. – Semmi érdekes.

– Akkó nem bánod, ha megnézzük – mondta az első fickó.

– És a megállapodásunk? Nem fizettem maguknak talán ebben a hónapban?

– Megállapodás mán nincsen – folytatta a második. – A ludvércek öccör annyit fizetnek a szép, hájjas abrakér’. Aki abrakot hagy meglógni… megy a gödörbe, vagy még rosszabb.

– Mi lehet rosszabb a gödörnéé? – mondta az első.

– Nem akarom megtunni.

– Uraim, legyenek észnél – mondta Sharon. – Talán ideje újratárgyalni a dolgot. A feltételeim versenyképesek bárkiével…

Abrak. Kirázott a hideg, hiába melegítette fel a ponyva alatti nyirkos levegőt Emma keze. Reméltem, hogy nem lesz szükség Emma képességére, ám a fickók nem mozdultak, és féltem, hogy a hajós fecsegése csak ideiglenesen tartja fel őket. Pedig a verekedés katasztrófa lett volna. Még ha képesek lennénk is kimeríteni a két fickót, mindenütt ott vannak a keselyűk, ahogy Sharon nevezte őket. Elképzeltem, amint tömeg gyűlik össze – csónakokon jönnek utánunk, lőnek ránk a partokról, ránk ugranak a gyaloghidakról –, és a hideg rázott a félelemtől. Nagyon-nagyon nem akartam megtudni, hogy mi az az abrak.

Ám ekkor reményt keltő hangot hallottam: pénzérmék csörrentek, és a második ember megszólalt.

– Nédd’a, tetves a pénztőő! Ezzee eekőőtözhetek Spanyolországba…

Miközben reménykedtem, a gyomrom kezdett görcsbe rándulni. Az ismerős, régi érzés jelentkezett, ami egy ideje már fokozatosan erősödött. Alig észrevehetően indult, majd tompa fájdalommá erősödött, és e fájdalom egyre élesebb lett – egyértelműen jelezve, hogy üresrém van a közelben.

Nem akármilyen üresrém. Az én üresem.

Váratlanul és előzmény nélkül ugrott be a szó. Az enyém. De talán fordítva van. Lehet, hogy én tartozom hozzá.

Egyik változat sem garantálta a biztonságot. Arra számítottam, hogy éppúgy meg akar ölni, mint bármelyik üres, csak valami ideiglenesen elfojtotta a késztetését. Ugyanaz a titokzatos valami, amely hozzám vonzotta az ürest, bennem pedig felé fordította az iránytűt – és az iránytű jelezte, hogy az üres közel van, és egyre közeledik. Eltökéltem, hogy ha valahogyan kijutunk egyszer a partra, az lesz az első dolgom, hogy egyszer és mindenkorra megszabaduljak tőle.

De hol van? Ha olyan közel, mint érzem, akkor felénk úszik a csatornán, és minden bizonnyal hallanom kellett volna, amint mind a hét végtagjával tempózik. Ekkor az iránytű elfordult, lefelé mutatott, és rájöttem – szinte láttam –, hogy a víz alatt van. Úgy látszik, az üreseknek nem kell gyakran levegőt venniük. Egy pillanat múlva szelíd cuppanást éreztünk, amint a hajó aljára tapadt. Mindnyájan összerezzentünk, de csak én tudtam, mi az. Szerettem volna figyelmeztetni a barátaimat, de mozdulatlanul kellett maradnom, miközben az üres néhány centiméternyire volt annak a deszkának a túloldalán, amelyen feküdtünk.

– Mi vót ez? – hallottam az első kalóz hangját.

– Nem hallottam semmit – hazudta Sharon.

Engedj el minket, mondtam hangtalanul, azt remélve, hogy az üres meghallja. Menj el, hagyj békén minket. Ehelyett csikorgatta a fát; elképzeltem, amint hosszú fogaival rágja a deszkát.

– Tisztán hallottam – mondta a másik fickó. – A hajós hüjjét akar csinááni belőlünk, Reg!

– Asszem – mondta az első.

– Biztosíthatom magukat, semmi sem áll távolabb az igazságtól – nyugtatta őket Sharon. – Csak az én átkozott, rozoga bárkám recseg. Már rég fel kellett volna újítani.

– Hadd mán, a bót ugrott. Mutassad, mid vagyon.

– Engedjék meg, hogy növeljem az ajánlatomat – mondta Sharon. – Pénzjutalmat kínálok kedves megértésükért.

A kalózok halkan egyezkedtek.

– Ha haggyuk eemenni, oszt más kapja el őtet abrakkal, a gödör vár ránk.

– Vagy rosszabb.

Menj el, menj el, menj el, könyörögtem az üresnek angolul.

Bumm, bumm, bumm, dobolta a választ a deszkán.

– Húzzad el asztat a rongyot! – követelte az első kalóz.

– Uram, ha csak egy pillanatig vár…

Ám a fickók eltökéltek voltak. A hajónk ingott, mintha valaki felszállt volna rá. Kiáltások, majd lábdobogás a fejünknél, amint dulakodás tört ki.

Nincs már értelme bujkálni, gondoltam, és a többiek szemlátomást egyetértettek velem. Láttam, hogy Emma izzó ujja a ponyva széléhez ér.

– Háromra – súgta. – Készen vagytok?

– Mint a versenyló – morogta Addison.

– Várjatok – mondtam –, előbb tudnotok kell, hogy a csónak alatt van egy...

Ám ekkor a ponyvát elrántották, és azt a mondatot sosem fejeztem be.

*

Villámsebesen történt. Addison beleharapott a ponyvát félrerántó karba, Emma pedig izzó ujjaival mászott a kar rémült tulajdonosának képébe. A fickó vonyítva hátrált, és beleesett a vízbe. Sharont leütötték a csetepatéban, a második fickó felemelt bunkósbottal állt fölötte. Addison nekirontott, és a lábába harapott. A pasas megfordult, hogy lerázza a kutyát, így Sharon időhöz jutott, hogy felálljon és gyomron vágja. A kalóz kétrét görnyedt, Sharon pedig lefegyverezte.

A gazember úgy gondolta, menekül, amíg lehet, és visszaugrott a saját hajójára. Sharon félrelökte a külső motort takaró ponyvát, berántotta az indítózsinórt, és a hajónk köpködve életre kelt, amikor egy harmadik bárka bukkant ki mellette a homályból. Három kalóz volt benne, az egyiknél régimódi pisztoly, amelyet egyenesen Emmára szegezett.

Rákiáltottam, hogy bukjon le, megrántottam, és éppen akkor hajolt le, amikor a pisztoly csövéből fehér füst szállt fel. A kalóz most Sharonra szegezte a pisztolyt, aki elengedte a gyújtózsinórt, és felemelte a kezét. Végünk lett volna, ha nem törnek fel a számból azok a különös, idegenül hangzó szavak, amelyeket hangosan, magabiztosan elkiáltottam.

Süllyeszd el a hajójukat! A nyelveiddel süllyeszd el a bárkájukat!

Abban a fél másodpercben, amikor mindenki felém fordult és rám bámult, az üres elengedte a hajónkat, és mindhárom nyelvével a másik csónakra támadt. Nyelvei kilőttek a vízből, megragadták a csónak farát, felkapták és elhajították úgy, hogy a jármű hátrafelé szaltózott, s a három kalóz kiesett belőle.

A felfordult sajka rájuk esett.

Sharon megragadhatta volna az alkalmat, hogy beindítsa a motort, de a megdöbbenéstől bénultan, még mindig felemelt kézzel állt.

És ez jól is volt. Mert még nem végeztem.

Azt ott, mondtam, és a vízben hadonászó fegyveresre néztem.

Úgy látszik, az üres a víz alatt is hallott engem, mert alig mondtam ki, a pasas felvisított, lenézett, ám ekkor lerántották. A víz nyomban vörös lett.

– Azt nem mondtam, hogy edd meg! – kiáltottam angolul.

– Mire vár? – szólt rá Sharonra Emma. – Indulás!

– Igenis, igen – dadogta a hajós. Lerázta bénultságát, leengedte a kezét, és gázt adott. A motor felsivított, Sharon elfordította a kormánylapátot, szűk kört írt le a dereglyével, amitől Emma, Addison meg én egymás nyakába estünk. A járgány megugrott és kilőtt, azután gomolygó homályon át száguldottunk visszafelé, amerről jöttünk.

Emma rám nézett, én meg rá, és bár semmit sem lehetett volna hallani a motor zajától meg a fülünkben lüktető vértől, úgy véltem, le tudom olvasni az arcáról a félelmet és az elragadtatást – mintha csak azt mondta volna: Te, Jacob Portman, elképesztő és ijesztő vagy. De amikor végre megszólalt, csak egyetlen szavát értettem: Hol?

Tényleg, hol van? Azt reméltem, lerázzuk az ürest, amíg végez a csatornakalózzal, de a gyomrom azt jelezte, hogy még mindig közel van, követ minket, bizonyára az egyik nyelvével löki magát előre.

Közel, válaszoltam hangtalanul.

Emma szeme felragyogott, és nagyot bólintott: Helyes.

Megráztam a fejem. Emma miért nem fél? Miért nem látja, hogy mekkora veszélyben vagyunk? Az üres vért kóstolt, éppen most hagyott félbe egy étkezést. Ki tudhatja, miféle aljasság forr benne? De ahogy Emma rám nézett! Az a kis félmosoly úgy feldobott, hogy azt éreztem, bármire képes vagyok.

Gyorsan közeledtünk a hídhoz és a homályt kibocsátó különlegeshez. Várt minket, a híd korlátjára támasztott puska mögül lesett ránk.

Lebuktunk. Két lövést hallottam. Amikor felpillantottam, láttam, hogy senki nem sérült meg.

A híd alá értünk. Egy pillanat múlva kibukkanunk a túloldalon, és a homályfújó újra célba vesz minket. Nem engedhettem.

Megfordultam és elkiáltottam magam az üresek nyelvén: Híd! , és a lény megértette, mit akarok. A két nyelve, amellyel nem a dereglyénkbe kapaszkodott, kicsapott felfelé, és vizesen rácuppant a rozoga hídra. Mindhárom nyelve megfeszült háromszög alakban, mint a teljesen kihúzott gumiszalag. Az üres így kiemelkedett a vízből, tengericsillagként tapadt a hídra meg a hajóra.

A csónak hirtelen megállt, mintha behúzták volna a vészféket; hasra estünk. A híd megreccsent, megingott, a ránk célzó különleges egyensúlyát vesztette, és elejtette a puskáját. Azt hittem, vagy a híd adja meg magát, vagy az üres – úgy visított, mint a leszúrt disznó –, de amint a különleges lehajolt a puskájáért, úgy tetszett, hogy a híd kitart. Tehát semmiért áldoztam fel a sebesség adta előnyünket. Immár nem jelentettünk mozgó célpontot.

Engedd el!, ordítottam az üresre az ő nyelvén.

Nem engedelmeskedett – a saját jószántából a teremtmény sosem fog elhagyni engem. A sajka hátuljába ugrottam. Az üres egyik nyelve erősen az evezőrúdra tekeredett. Emlékezve, hogy Emma érintése hogyan távolította el egyszer a bokájáról egy üres nyelvét, Emmát is magammal rántottam, és utasítottam, hogy égesse szét az evezőrudat. Megtette – közben kis híján kiesett a hajóból –, az üres pedig felvisított, és elengedett minket.

Mintha parittyából lőtték volna ki. Az üres elrepült, és ellenállhatatlan erővel csapódott a hídnak; az egész ingatag tákolmány beleremegett, és a vízbe zuhant. Ugyanakkor sajkánk hátulja a motorral újra a vízbe ért, és előrelendültünk. A hirtelen gyorsulástól tekebábuként potyogtunk egymásra. Sharonnak sikerült tartania a kormánylapátot, összeszedte magát, és megakadályozta, hogy a csatorna falának ütközzünk. Suhantunk a csatorna közepén, mögöttünk V alakban fodrozott a fekete víz.

Összehúztuk magunkat arra az esetre, ha újra lőnének ránk. Úgy tetszett, a közvetlen veszélyből kijutottunk. A keselyűk valahol mögöttünk maradtak, el nem tudtam képzelni, hogyan csíphetnének el minket.

– Ugyanaz a lény volt, amelyikkel a földalattiban találkoztunk, igaz? – lihegte Addison.

Észrevettem, hogy visszatartom a lélegzetem, hát ismét lélegezni kezdtem, és bólintottam. Emma kérdőn nézett rám, várta a többit, ám én még emésztettem a történteket, minden idegsejtem bizsergett. Az üres ezúttal majdnem teljesen az enyém volt. Mintha minden egyes találkozásunkkor mélyebbre hatoltam volna az üresrém idegközpontjába. A szavak könnyebben jöttek, kevésbé találta őket idegennek a nyelvem, és az üres is egyre gyengébben állt ellen. Mégis olyan volt, mintha kutyapórázt tettem volna egy tigris nyakába. A lény bármelyik pillanatban ellenem fordulhatott volna, és belém vagy bármelyikünkbe haraphatott volna. Ám valamilyen, számomra ismeretlen okból mégsem tette.

Talán, gondoltam, egy-két további kísérlet után tényleg képes leszek a teremtményt irányítani. És akkor – és akkor. Édes istenem, micsoda gondolat!

Megállíthatatlanok leszünk.

Visszanéztem a híd kísértetére: por és pépessé tört fa kavargott a levegőben ott, ahol egy pillanattal korábban még építmény állt. Azt vártam, hogy az alatta lévő törmelékből testrész bukkan felszínre, de csak az élettelen mocsok örvénylett. Érzékelni próbáltam az ürest, ám a gyomrom használhatatlan volt, kifacsart és üres. Majd bezárult mögöttünk a sárszínű homály, és elfedte a kilátást.

Amikor szükségem lett volna egy szörnyetegre, képes volt megöletni magát.

*

A hajó táncolt, amint Sharon lassított, és jobbra húzott a lassan tisztuló homályon át egy kísérteties házsor felé. Közvetlenül a vízparton sorakoztak a nem is házakra, inkább egy útvesztő komor és erődítményszerű külső határára emlékeztető épületek. Lassan sodródtunk feléjük, kikötőhelyet kerestünk. Végül Emma vett észre egy pontot, nekem meresztenem kellett a szemem, mert azt hittem, csupán a fény játéka az, amit látok.

Sikátornak nevezni túlzás lett volna. Hasíték volt csak, keskeny, mint a késpenge, faltól falig talán egyvállnyi széles és tizenötször olyan magas, bejáratát egy partra húzott, mohos létra jelezte. Alig láttam be, mert az „utca” elrejtőzött, belekanyarodott a napfényt nélkülöző sötétségbe.

– Hová vezet? – kérdeztem.

– Ahol angyal sem jár – felelte Sharon. – Nem ezt a kikötőt választottam maguknak, ám a lehetőségeink immár korlátozottak. Biztosak benne, hogy maradni akarnak? Még nem késő visszafordulni.

– Biztosak vagyunk benne – felelte egyszerre Emma és Addison.

Jómagam szívesen megvitattam volna a kérdést, de már késő volt visszakozni. Szerezzük vissza őket, vagy haljunk bele a kísérletbe, mondogattam magamnak az utóbbi napokban.

– Ebben az esetben föld – mondta epésen Sharon. Előszedte az ülése alól a kötelet, kidobta a létrára, és a part felé húzta a hajót. – Mindenki szálljon ki, kérem. Óvatosan. Várjanak, engedjenek.

Sharon annak az embernek a fürgeségével mászta meg a csúszós, foghíjas létrát, mint aki már sokszor megtette ezt. Miután felért, letérdelt a partra, lenyúlt, és segített mindhármunknak felmászni. Emma ment először, aztán feladtam az idegesen ficánkoló Addisont, majd büszkeségből és butaságból Sharon segítsége nélkül kapaszkodtam fel, és majdnem leestem.

Mihelyt mindhárman szárazföldet értünk, Sharon visszaereszkedett a létrán. A motort üresjáratban hagyta.

– Egy pillanat – mondta Emma. – Hová megy?

– El innen! – ugrott vissza a bárkába Sharon. – Volna szíves ledobni a kötelet?

– Eszemben sincs! Először meg kell mutatnia, merre induljunk. Fogalmunk sincs, hogy hol vagyunk!

– Szárazföldi túrákat nem vezetek. Szigorúan csak csónakkirándulásokat.

Hitetlenkedve néztünk össze.

– Legalább útbaigazítást adjon! – kérleltem.

– Vagy térképet, ami még jobb – mondta Addison.

– Térképet! – kiáltott fel Sharon, mintha nem hallott volna még ennél nagyobb ostobaságot. – Itt több tolvajjárat, gyilok-alagút és illegális bűnbarlang van, mint bárhol a világon. Feltérképezhetetlen! Ne gyerekeskedjenek, dobják le a kötelet.

– Addig nem, amíg el nem árul valami hasznosat – mondta Emma. – Valakinek a nevét, akitől segítséget kérhetünk, aki nem ad el minket a lidérceknek!

Sharonból kitört a nevetés.

Emma dacosan nézett rá.

– Csak lennie kell egynek.

Sharon meghajolt.

– Éppen vele beszél! – Félig felmászott a létrán, és kikapta a kötelet Emma kezéből. – Ebből elég. Ég áldja magukat, gyerekek. Biztos vagyok benne, hogy többé nem látom magukat.

Ezzel belépett a hajójába – egyenesen a bokáig érő vízbe. Kislányosan felsikoltott, lenézett. Úgy látszott, a fejünket elkerülő golyók pár lyukat fúrtak a sajka testébe, s a hajóba szivárgott a víz.

– Nézzék, mit tettek! Szétlőtték a ladikomat!

Emma szeme szikrázott.

– Mit tettünk?

Sharon gyorsan felmérte a helyzetet, és megállapította, hogy a sérülések súlyosak.

– Partra vetettek! – közölte drámaian, leállította a motort, sétapálca méretűre hajtotta össze az evezőrudat, és ismét partra mászott. – Iparost kell találnom, hogy megjavítsa a hajómat – viharzott el mellettünk –, és nem engedem, hogy kövessenek.

Sorban követtük a szűk sikátorban.

– És miért nem? – kérdezte Emma.

– Mert el vannak átkozva! Szerencsétlenséget hoznak! – Sharon úgy hadonászott, mintha legyeket hessegetne. – Takarodjanak!

– Hogy érti azt, hogy takarodjunk? – Emma nekiiramodott, és elkapta Sharon köpenybe burkolt könyökét. A hajós megpördült, elrántotta a karját, és egy pillanatig azt hittem, megüti Emmát. Ugrásra készen álltam, ám Sharon karja a levegőben maradt, mintegy figyelmeztetőn.

– Megszámolni sem tudom, hányszor tettem meg ezt az utat, és soha nem támadtak meg csatornakalózok. Soha nem kényszerültem rá, hogy előbújjak a fedezékből, és a motort használjam. És soha nem sérült meg a ladikom. Rengeteg bajt okoztak, nem akarok tovább közösködni magukkal.

Amíg beszélt, bepillantottam a sikátorba. A szemem még csak szokta a sötétséget, de amit láttam, ijesztő volt: a kanyargós, útvesztőszerű sikátor két oldalán ajtó nélküli kapualjak sorakoztak, mint valami hiányos fogsor, és mindenfelől vészjósló hangok hallatszottak: mormogás, kapirgálás, sietős lépések. Máris úgy éreztem, mohó szemek lesnek ránk.

Nem maradhattunk magunkban. Csak a könyörgés segíthetett.

– A dupláját fizetjük annak, amit ígértünk – mondtam.

– És rendbe hozzuk a hajóját – szállt be Addison is.

– Fütyülök az átkozott aprópénzükre! – tiltakozott Sharon. – Nem látják, hogy tönkretettek? Hogy térek vissza máskor ide? Gondolják, hogy a keselyűk még egyszer beengednek, azok után, hogy az ügyfeleim megöltek közülük kettőt?

– Mit kellett volna tennünk? – kérdezte Emma. – Muszáj volt megküzdenünk velük!

– Ne fecsegjen ostobaságokat! Nem erőszakoskodtak volna, ha nincs… az a… – Sharon rám nézett, és suttogóra fogta. – Említhette volna korábban, hogy szövetségben áll az éjszaka teremtményeivel!

– Hm – válaszoltam sután. – Nem mondanám, hogy „szövetségben állok” velük…

– Nincs sok minden ezen a világon, amitől félek, de a lélekfaló szörnyetegektől távol tartom magam – magát pedig úgy követi egy, mint a véreb! Gondolom, pár perc múlva itt is lesz!

– Nem valószínű – csillapította Addison. – Nem emlékszik, hogy néhány perce a fejére dőlt a híd?

– Csak egy kis híd – ellenkezett Sharon. – És most, ha megbocsátanak, meg kell javíttatnom a hajómat. – Ezzel elsietett.

Mielőtt utolértük volna, befordult egy sarkon, és mire odaértünk, eltűnt – talán az egyik alagútban, amelyet korábban említett. Meghökkenten, félősen forgolódtunk.

– Nem hiszem el, hogy itt hagyott bennünket! – mondtam.

– Én sem – mondta hűvösen Addison. – Valójában nem hiszem, hogy elment. Csak alkudozni próbál. – A kutya megköszörülte a torkát, leült, és zengő hangon szólt a háztetőkhöz. – Jó uram! Szeretnénk megmenteni a barátainkat meg az ymbrynéinket, és meg is fogjuk tenni. Miután megmentettük őket, és megtudják, hogyan segített nekünk, fölöttébb hálásak lesznek.

– Mit önnek együttérzés! Pfuj, hűség! Ám ha ön olyan intelligens és törekvő férfiú, mint gondolom, felismeri előbbre jutásának rendkívüli lehetőségét. Immár lekötelezettjei vagyunk, ám néhány aranyat kicsikarni gyermekektől és állatoktól szerény megélhetés ahhoz képest, amit az jelenthet, ha számos ymbryne hálás önnek. Talán örömére szolgálna, ha saját hurka lehetne, személyes játszótere, ahol nem zavarják más különlegesek! Bárhol és bármikor, amint óhajtja: buja trópusi sziget a bőség és békesség korában, avagy alantas verem pestis idején. Amelyiket választja.

– Tényleg képesek rá? – kérdeztem halkan Emmát.

Emma vállat vont.

– Képzelje csak el a lehetőségeket! – áradozott Addison.

A hangja visszhangzott. Vártunk, füleltünk.

Valahol ketten vitatkoztak.

Száraz köhögés.

Valami nehezet vonszoltak le lépcsőn.

– Szép beszéd volt – sóhajtotta Emma.

– Felejtsük el Sharont – pillantottam a balra, jobbra és szemben nyíló sikátorokba. – Merre?

Találomra a szemköztit választottuk, és elindultunk. Alig tíz lépést tettünk meg, amikor hangot hallottunk.

– A maguk helyében nem mennék arra. Az a Kannibál sikátor, és ez nem csupán találó gúnynév.

Sharon állt mögöttünk, csípőre tett kézzel, mint egy fitneszedző.

– Öregségemre meglágyult a szívem – mondta. – Vagy az agyam.

– Vagyis segít nekünk? – kérdezte Emma.

Eleredt a könnyű eső. Sharon felpillantott, hagyta, hogy az eső kicsit csapkodja eltakart arcát.

– Ismerek itt egy ügyvédet. Először kössünk szerződést arról, hogy mivel tartoznak nekem.

– Jól van, rendben – mondta Emma. – De segít nekünk?

– Azután meg kell javíttatnom a hajómat.

– És azután?

– Azután segítek, igen. Bár eredményt nem ígérhetek, és mindjárt az elején le akarom szögezni, hogy maguk bolondok.

Nem tudtunk köszönetet mondani neki a történtek után.

– Most maradjanak a közelemben, és szó szerint kövessék minden utasításomat. Ma megöltek két keselyűt, így hát vadásznak magukra, jegyezzék meg.

Készséggel helyeseltünk.

– Ha elkapják magukat, nem ismernek. Sosem láttak.

Lelkesen bólogattunk.

– És bármit is tesznek, soha, de soha ne vegyenek magukhoz egy csepp ambróziát sem, vagy esküszöm, sosem mennek el innen.

– Nem tudom, mi az – mondtam, és láttam Emmán és Addisonon, hogy ők sem hallottak még ambróziáról.

– Majd rájönnek – felelte vészjóslón Sharon, libbenő köpennyel sarkon fordult, és elindult az útvesztőben.

HARMADIK FEJEZET

Mielőtt a marhát levágják, a modern vágóhidakon előbb kanyargós útvesztőn vezetik végig. Az éles fordulók és sarkok miatt az állat alig lát előre, és az utolsó néhány lépésig, amikor az útvesztő hirtelen lekeskenyedik, és fémpánt kerül a nyakára, az állat nem látja, hová vezet az útja. De amint hármasban Sharon után igyekeztünk a Devil’s Acre szívébe, én biztos voltam benne, hogy mi következik, ha nem is tudtam, hol és mikor. Minden egyes lépéssel és kanyarodással egyre mélyebbre hatoltunk egy csomóba, amelyet – féltem – lehetetlen kibogozni.

A bűzös levegő nem mozdult, és a fejünk fölött csak egy kis darabka égbolt látszott. A kidomborodó és roggyant falak között olyan kevés volt a hely, hogy vállal előre kellett időnként elhaladni közöttük, és ezeken a szoros helyeken az előttünk ott jártak ruhái zsíros-feketére festették a falat. Nem volt itt semmi természetes, semmi zöld, semmi eleven, kivéve a surranó férgeket meg a véreres szemű hazajáró lelkeket, akik a kapualjakban meg csatornafedők mögött bujkáltak, és ránk vetették volna magukat, ha nem lett volna mellettünk hatalmas termetű, feketébe öltözött kalauzunk. Magának a halálnak a nyomában loholtunk a pokol bugyrában.

Kanyart kanyar követett. Minden sikátor ugyanolyan volt, mint az előző. Se jelzés, se utcatábla. Sharon vagy briliáns emlékezete alapján tájékozódott, vagy teljesen véletlenszerűen haladt, lerázni próbálva az esetleg minket követő csatornakalózokat.

– Tényleg tudja, hová megyünk? – kérdezte Emma.

– Hát persze! – fordult be egy újabb sarkon Sharon, anélkül hogy hátranézett volna. Majd megállt, kétrét görnyedt, és lelépett egy, félig az utcaszint alatt lévő kapualjba. Sötét pince volt benn, mindössze másfél méter magas lehetett, s alig észlelhető, halványszürke fény világított. Földalatti folyosón siettünk végig, a lábunk állati csontokon járt, a mennyezet a fejünket súrolta, köröttünk olyasféle dolgok, amiket próbáltam nem észrevenni: összeroskadt alak a sarokban, nyomorúságos szalmán vacogó alvók, földön fekvő, rongyos kölyök, koldustálkával a karján. Az alagút vége szobává bővült, néhány koszos ablak fényénél két nyomorult mosónő térdelt, ruhát sikáltak a csatorna büdös vizében.

Néhány lépcsőfokon feljutottunk több épület közös, fallal kerített hátsó udvarára, egy mocskos lepratelepre. Az ablakokból hullámokban ömlött a legyek borította szenny, középen pedig, a sár kellős közepén fából ácsolt ólban egy vézna fiú őrzött egy még soványabb malacot, egyetlen egyet. A vályogfal előtt egy nő ült bagózva, és újságot olvasva, mögötte egy kislány állt, aki tetvészte. Az asszony meg a lány tudomást sem vett rólunk, amikor elhaladtunk, ám a fiú ránk fogott egy vasvillát. Amikor észlelte, hogy nem kívánjuk a malacát, kimerülten lekuporodott.

Emma megállt az udvar közepén, felnézett az ereszcsatornák közé kifeszített köteleken lógó, mosott ruhákra. Ismét rámutatott, hogy véres öltözékünkben olyanok vagyunk, mint egy gyilkosság résztvevői, és ideje lenne átöltöznünk. Sharon azt felelte, hogy errefelé a gyilkos megszokott látvány, és sürgette Emmát, ám Emma hátramaradt, és azzal érvelt, hogy a földalattiban a lidérc látta véres ruhánkat, és rádiótelefonon beszámolt róla a társainak; így túlságosan könnyű lesz észrevenni minket a tömegben. Azt hiszem, valójában kényelmetlenül érezte magát olyan blúzban, amelyre egy másik ember vére száradt rá. Ahogyan én is – és azt sem szerettem volna, ha a barátaink így látnak minket, ha megtaláljuk őket.

Sharon zsémbesen beleegyezett. Az udvar végében álló kerítés felé vezetett volna minket, de most megfordult, és bementünk egy házba. Felmásztunk két-, három-, négyemeletnyit, és már Addison is lihegett, amikor Sharon bevitt minket egy szurtos kis szobába. A tetőn tátongó lyukon át beesett az eső, és ettől a parkett hullámos lett, mint a pocsolya vize. A fal penésztől feketéllett. Egy asztalnál a homályos ablak mellett két asszony meg egy lány izzadt a lábbal hajtott varrógépeknél.

– Ruha kellene – kiáltott rájuk sztentori hangon Sharon, hogy a vékony falak is beleremegtek.

Felénk fordították sápadt arcukat. Az egyik asszony fegyverként fogott egy varrótűt.

– Kérem – mondta.

Sharon hátrahúzta a köpönyege csuklyáját úgy, hogy csupán a varrónők láthatták az arcát. Elakadt a lélegzetük, feljajdultak, és arccal előre elájultak.

– Szükség volt erre? – kérdeztem.

– Nem feltétlenül – húzta vissza a csuklyát Sharon. – De hasznos volt.

A varrónők rongyokból összetákolt, egyszerű ruhadarabokat válogattak össze. A rongydarabok, amelyekből dolgoztak, mellettük hevertek a földön, a végeredményként kapott ruhadarabok, amelyeken több folt volt, mint Frankenstein szörnyetegén, az ablak előtti kötélen lógtak.

Miközben Emma behúzta a kötelet, tekintetem körüljárta a szobát. Több volt munkahelynél: a nők itt is laktak. Uszadékfából összetákolt, egyetlen ágy. Belestem a nyílt tűz fölött lógó, horpadt fazékba, és láttam főni az éhezés levesét halbőrből és fonnyadt káposztalevelekből. Suta kísérleteik a helyiség díszítésére – egy csokor szárított virág, egy lópatkó a kandallópárkányra szögezve, Viktória királynő arcképe – rosszabbak voltak a semminél.

Érezhető volt a kétségbeesés, megült mindenkit, még a levegőt is. Soha nem találtam magam szemben ilyen színtiszta nyomorral. Élhetnek-e különlegesek ennyire kiszolgáltatott életet? Miközben Sharon behúzott az ablakon egy ölnyi inget, megkérdeztem. Valósággal megsértődött.

– A különlegesek sosem engednék ennyire lealacsonyítani magukat. Ezek közönséges nyomornegyedlakók, akik beleestek annak a napnak a véget nem érő ismétlődésébe, amely ezt a hurkot alkotja. A negyed üszkösödő peremét normálisok lakják – ám a belseje a miénk.

Normálisok voltak. Ráadásul hurok csapdájába esett normálisok, mint azok az emberek Cairnholmon, akiket a kegyetlenebb gyerekek a falu lerohanása játékkal gyötörtek. Éppen annyira a helyszín részei, mint a tenger vagy a sziklák, mondtam magamnak. De ahogy a rongyos nők elgyötört arcára pillantottam, mégsem éreztem kisebb bűnnek, hogy lopunk tőlük.

– Biztos vagyok benne, hogy felismerjük a különlegeseket, amint meglátjuk őket – mondta Emma a koszos blúzok nézegetése közben.

Levettem véres ingem, és felvettem a legkevésbé piszkos darabot, amelyik a börtönt idézte: gallér nélküli és csíkos volt, a két ujja különböző hosszúságú, dörzspapírnál durvább fecnikből összevarrva. De a mérete megfelelt, és azzal az egyszerű, fekete kabáttal, amelyet egy szék támláján találtam, immár úgy festettem, mint aki idevalósi.

Elfordultunk, amíg Emma átöltözött egy bokáig érő, zsákszerű ruhába.

– Ebben nem tudok majd futni – zsörtölődött. Felkapott egy ollót a varrónők asztaláról, és egy mészáros finomságával a ruha aljának esett, addig vágta-szabdalta, amíg már csak a térdéig ért. – Tessék – csodálta meg a művét egy tükörben. – Kicsit rongyos, de…

Gondolkodás nélkül rávágtam.

– Majd Horace készít szebbet. – Elfelejtettem, hogy a barátaink nem várnak minket a másik szobában. – Úgy értem… ha újra látjuk…

– Ezt ne – mondta Emma. Egy pillanatig rettenetesen szomorúnak látszott, elkomorodott – aztán elfordult, letette az ollót, és céltudatosan az ajtóhoz indult. Amikor újra felénk fordult, kemények voltak a vonásai. – Gyerünk. Már így is túl sok időt vesztettünk.

Csodálatraméltó képessége a szomorúságot dühvé, a dühöt tetté tudta változtatni, ami azt jelentette, hogy sosem maradt hosszasan letört. Addison meg én – és Sharon, aki szerintem mostanáig nem egészen tudta, kikkel van dolga – követtük az ajtón kifelé, le a lépcsőn.

*

Az egész nyomornegyed – a belső területe mindenképpen – mindössze tíz–húszsaroknyi volt. Miután kiléptünk a dologházból, átbújtunk egy elmozdítható kerítésdeszkán, és bezsúfolódtunk egy fullasztó sikátorba. Ez egy kevésbé fullasztóba vezetett, az meg egy valamivel szélesebbe, amely olyan utcába nyílt, ahol már egymás mellett tudtunk haladni. A közök egyre tágultak, végül olyan helyre értünk, amelyet már valóban utcának lehetett nevezni: a közepén vörös tégla, két oldalán járda.

– Maradjunk le – mormogta Emma. Megbújtunk egy sarkon, úgy dugtuk ki a fejünket, mint a kommandósok.

– Mit művelnek? – kérdezte Sharon. Mi szemlátomást jobban bosszantottuk, mint annak a lehetősége, hogy megölik.

– Felderítjük, hol üthetnek rajtunk, és merre menekülhetünk – felelte Emma.

– Itt nincs rajtaütés – válaszolta Sharon. – A kalózok csak a senki földjén tevékenykednek. Ide nem jönnek utánunk, ez a Louche Lane.

Ezt bizonyította egy utcatábla is, az első, amelyet a nyomornegyedben láttam. Louche Lane, hirdette a cirkalmas kézírás. A kalózkodást rosszallás övezi.

– Rosszallás? – csodálkoztam. – És a gyilkosságot? Helytelenítik?

– Azt hiszem, a gyilkosságot „fenntartásokkal fogadják”.

– Van bármi, ami itt tilos? – kérdezte Addison.

– A könyvtári késedelmi díj meglehetősen szigorú. Naponta tíz korbácsütés, már a puhafedelű könyveknél is.

– Itt van könyvtár?

– Kettő. Bár az egyik nem kölcsönöz ki, mert az összes könyvet emberbőrbe kötötték, és emiatt elég értékesek.

Kimerészkedtünk a sarok mögül, és kissé csodálkozva néztünk körül. A senki földjén halálra számítottam minden sarkon, ám a Louche Lane a polgári rend példaképe volt. Az utca két oldalán takaros boltocskák sorakoztak cégtáblákkal és kirakatokkal, a felsőbb emeleteken lakások helyezkedtek el. Sehol egy beszakadt tető vagy egy törött ablak. Emberek is voltak az utcán, egyesével vagy párosával sétálgattak, néha meg-megálltak, hogy betérjenek egy boltba, megnézzenek egy kirakatot. A ruházatuk nem volt rongyos. Az arcuk tiszta volt. Talán nem csillogott minden, ám a megkopott felületek és kifakult cégérek eredetinek, sőt bájosnak tűntek. Ha anyám látta volna a Louche Lane-t azoknak az átlapozott, de el sosem olvasott utazási magazinoknak az egyikében, amelyek otthon a kávézóasztalt borították, ódákat zengett volna, hogy milyen aranyos, és panaszkodott volna, hogy apa sosem vitte még igazi európai vakációra – Jaj, Frank, utazzunk el!

Emma igencsak csalódottnak látszott.

– Fenyegetőbbre számítottam.

– Én is – mondtam. – Hol vannak a gyiloktanyák és a véres sportarénák?

– Nem tudom, miféle elképzeléseik vannak az itteniekről – mondta Sharon –, de még sosem hallottam gyiloktanyáról. Ami a véres sportarénákat illeti, csak egy van: Dereké a Szivárgó utcán. Derék fiú az a Derek. Tartozik nekem egy ötössel…

– És a lidércek? – kérdezte Emma. – Mi van az elrabolt barátainkkal?

– Halkabban – szólt rá Sharon. – Mihelyt elintéztem a magam dolgait, elmegyünk valakihez, aki tud segíteni. Addig ezt meg ne mondogassa.

Emma ismét vitába szállt Sharonnal.

– Akkor nekem se kelljen megismételnem a magamét. Hálásak vagyunk a segítségéért és a szakértelméért, ám a barátaink életének lejárati határideje van. Nem vagyok hajlandó leállni és piszmogni, csupán azért, hogy ne hozzak ki valakit a sodrából.

Sharon lenézett Emmára, és egy pillanatig hallgatott.

– Mindnyájunk életének van lejárati határideje – mondta aztán. – A maga helyében nem sietnék annyira megtudni a magamét.

*

Elindultunk megkeresni Sharon ügyvédjét. A hajós hamar dühbe gurult.

– Meg mertem volna esküdni, hogy ezen az utcán van a háza – fordult sarkon. – Bár évek óta nem jártam nála. Talán elköltözött.

Sharon úgy döntött, hogy egyedül keresi meg, és lelkünkre kötötte, hogy maradjunk, ahol vagyunk.

– Pár perc múlva visszajövök. Ne álljanak szóba senkivel.

Elvonult, ott hagyott minket. Sután álldogáltunk a járdán, nem tudtuk, mihez kezdjünk. A járókelők megbámultak minket.

– Igazán ránk ijesztett, ugye? – kérdezte Emma. – Úgy beszélt erről a helyről, mint a bűnözés melegágyáról, pedig szerintem olyan hurok, mint a többi. Sőt, az itteniek normálisabbnak látszanak az összes különlegesnél, akiket eddig láttam. Mintha kiszívtak volna belőlük minden megkülönböztető vonást. Kifejezetten unalmas itt az élet.

– Bizonyára tréfál – mondta Addison. – Nem láttam ennél undorítóbb és visszataszítóbb helyet.

Mindketten meglepődve néztünk rá.

– Hogyhogy? – kérdezte Emma. – Hiszen csak kis boltok láthatók.

– Valóban, de nézze meg, mit árusítanak.

A hátunk mögött lévő kirakatban jólöltözött férfi állt gyászos tekintettel, aláomló szakállal. Amikor észrevette, hogy felkeltette a figyelmünket, biccentett, felemelt egy zsebórát, és megnyomott egy gombot az oldalán. Mihelyt megnyomta, mintha a férfi megdermedt volna, és az alakja elmosódott. Pár másodperccel később, anélkül hogy megmozdult volna, eltűnt, majd nyomban megjelent a kirakat másik sarkában.

– Vau! – kiáltottam fel. – Jó kis trükk!

Megismételte. Teleportálta magát a másik sarokba. Megbabonázva álltam, de Emma és Addison továbblépett a következő kirakathoz. Abban a kirakatban fekete ruhás nő állt, hosszú gyöngysorral a kezében.

Amikor észrevette, hogy nézzük, lehunyta a szemét, a karját pedig előrenyújtotta, mint az alvajáró. Pergetni kezdte a kezében a gyöngyöket, és minden egyes szemet megforgatott. Beletelt pár másodpercbe, mire észrevettem, hogy közben a nő arcával történt valami: minden egyes gyöngyszem megfordításakor egy csöppet megváltozott. Az egyik gyöngyszem elfordításakor sápadtabb lett a bőre. A következőnél keskenyebb az ajka. Majd a haja vörösödött kissé. Több tucat gyöngyszem után az arca teljesen megváltozott, a sötét hajú, kerek képű nagymama fiatal, hegyes orrú, vörös hajú lánnyá változott. Mindez egyszerre volt magával ragadó és ijesztő.

Amikor a műsor véget ért, Addisonhoz fordultam.

– Nem értem – mondtam. – Mit árusítanak?

Mielőtt válaszolhatott volna, egy kisfiú szaladt hozzánk, és két névjegyet nyomott erővel a kezembe.

– Egyet fizet, kettőt kap! Csak ma! – kárálta. – Egyetlen ésszerű ajánlatot sem utasítunk el!

Megnéztem a névjegyeket. Az egyiken a zsebórás férfi képe volt, a hátoldalán meg ez állt: J. Edwin Bragg, bilokátor. A transzban lévő, gyöngysoros hölgy képén meg ez volt olvasható: G. Fünke, az ezerarcú asszony.

– Tűnés, nem vásárolunk – szólt Emma, mire a kölyök elkomorodott, és elszaladt.

– Látja már, hogy mit árulnak? – kérdezte Addison.

Végigpillantottam az utcán. A zsebórás férfihoz és a gyöngysoros hölgyhöz hasonló emberek álltak a Louche Lane majd összes kirakatában – olyan különlegesek, akik készségesen bemutatták tudományukat, ha az ember rájuk tekintett.

Megkockáztattam a választ.

– Önmagukat?

– Végre leesett a tantusz – mondta Addison.

– És ez rossz? – folytattam a találgatást.

– Igen – vágta rá élesen Addison. – Ez a különlegesek egész világában tilos, aminek jó oka van.

– Az ember különleges képessége megszentelt ajándék – mondta Emma. – Aki áruba bocsátja, elértékteleníti azt, ami a legkülönlegesebb benne.

Úgy idézte, mint a papagáj a kicsi korától betanított szöveget.

– Értem – mondtam.

– Nem győztük meg – állapította meg Addison.

– Valóban nem értem, miért baj. Ha egy láthatatlan ember szolgálataira van szükségem, a láthatatlan embernek pedig pénzre, miért ne üzletelhetnénk?

– Csakhogy, te rendkívül erkölcsös vagy, ezért különbözöl az emberek kilencvenkilenc százalékától – mondta Emma. – Mi van, ha egy rossz ember, vagy csupán az átlagnál kevésbé erkölcsös ember óhajtja megvásárolni egy láthatatlan különleges szolgálatait?

– A láthatatlannak nemet kell mondania.

– Csakhogy, ha az ember eladja magát, elromlik az erkölcsi iránytűje. Hamarosan annak a bizonyos szürke zónának a rossz oldalára kerül, anélkül hogy tudná, és olyan dolgokat művel, amilyeneket sosem tenne, ha nem fizetnének érte. És ha az ember kellőképpen elkeseredett, képes eladni magát bárkinek, attól függetlenül, hogy mik a vevő szándékai.

– Például egy lidércnek – hangsúlyozta Addison.

– Komolyan azt hiszitek, hogy egy különleges képes volna ilyesmire?

– Ne legyen együgyű! – mondta Addison. – Csak nézze meg ezt a helyet! Valószínűleg Európa egyetlen hurka, amelyet nem pusztítottak ki a lidércek! És ön szerint miért? Mert rendkívül hasznos – már ha rendelkezésre állnak azok a köpönyegforgatók és informátorok, akik hajlandók fenntartások nélkül teljesíteni a parancsaikat.

– Beszéljen halkabban – szóltam a kutyára.

– Igaza van – mondta Emma. – Bizonyára beszivárogtak a hurkainkba a különleges informátoraik. Másként honnan tudtak volna annyi mindent? A hurkok bejáratai, védelmi intézkedések, gyenge pontok… – Olyan arccal nézett körül, mintha megsavanyodott tejet ivott volna.

– Egyetlen ésszerű ajánlatot sem utasítunk el, valóban – vicsorgott Addison. – Árulók, egytől egyig. Fel kellene akasztani őket!

– Mi a hézag, szivi? Rossz napod van?

Megfordultunk, és egy nő állt mögöttünk. (Mióta lehetett ott? Mit hallott?) Az 1950-es évek elegáns üzletasszonyának látszott – térdig érő szoknya, fekete papucscipő –, és lustán cigarettázott. A haja feltupírozva, a kiejtése pedig annyira amerikai volt, mint a préri.

– Lorraine vagyok – mondta –, ti pedig most érkeztetek a városba.

– Várunk valakit – mondta Emma. – Éppen a szabadságunkat...

– Szót se többet! – szakította félbe Lorraine. – Én is a szabadságomat töltöm itt. Már vagy ötven éve. – Kacagott, kivillant rúzsos fogsora. – Csak szóljatok, ha segíthetek valamiben. Lorraine-nek van a legjobb gyűjteménye a Louche Lane-en.

– Nem, köszönjük – mondtam.

– Ne félj, szivi. Nem harapnak.

– Nem érdekel minket.

Lorraine vállat vont.

– Csak segíteni próbáltam. Olyan elveszettnek látszotok.

Indult is, de a szavai felkeltették Emma érdeklődését.

– Miféle gyűjteményről beszél?

Lorraine megfordult, negédesen elmosolyodott.

– Öregek, fiatalok. Mindenfajta tehetségek. Egyes ügyfeleim csak műsort óhajtanak, de másoknak sajátos szükségleteik vannak. Gondoskodunk róla, hogy mindenki elégedetten távozzon.

– A fiatalember megmondta, hogy nem érdekelnek – morogta Addison, és szemlátomást el akarta zavarni a nőt, ám Emma a kutya elé lépett.

– Látni szeretném – szólt fura hangon. – Mutassa.

– Csak ha komoly az érdeklődés – mondta Lorraine.

– Jaj, nagyon komoly vagyok.

Nem tudtam, miben töri a fejét Emma, de bíztam benne annyira, hogy belemenjek a játékba.

– És ők? – pillantott rám és Addisonra bizonytalanul Lorraine. – Mindig ilyen gorombák?

– Igen. De amúgy jó gyerekek.

Lorraine úgy nézett ránk, mint aki azon töri a fejét, hogyan dobhat ki minket, ha netán szükség lenne rá.

– Te mit tudsz? – kérdezte tőlem. – Van valamilyen képességed?

Emma megköszörülte a torkát, és merőn bámult rám. Megértettem: Hazudj!

– Régebben ceruzákat meg hasonlókat tudtam lebegtetni – mondtam –, de most fel sem tudom a ceruzát állítani. Azt hiszem… elromlottam.

– A legjobbakkal is megesik. – A nő Addisonra nézett. – És te?

Addison az égre emelte a szemét.

– Beszélő kutya vagyok.

– Ennyi az egész? Dumálsz?

– Néha ez elegendőnek látszik. – Nem bírtam csendben maradni.

– Nem tudom, melyikük sértett meg jobban – mondta Addison.

Lorraine még egyet szippantott, majd eldobta a cigarettát.

– Oké, cukorfalatok. Kövessetek.

Elindult. Mi egy pillanatig hátramaradtunk, vitatkozni.

– És Sharon? – tettem fel a kérdést. – Azt mondta, itt várjunk.

– Csak egy perc az egész – nyugtatott Emma. – Az az érzésem, ez a nő többet tud a lidércek búvóhelyéről, mint Sharon.

– És gondolja, hogy önként megosztja velünk az információt? – kérdezte Addison.

– Meglátjuk – felelte Emma, és elindult Lorraine után.

*

Lorraine üzletének nem volt kirakata, sem cégtáblája, az egyszerű ajtón csupán ezüstcsengettyű függött húzózsinórral. Lorraine csöngetett. Vártunk, amíg belül elhúztak több reteszt, és az ajtó résnyire nyílt. Az árnyékból egy szem lesett ránk.

– Új hús? – kérdezte egy férfihang.

– Vendégek – felelte Lorraine. – Engedj be minket.

A szem eltűnt, az ajtó kitárult. Egy előcsarnokba léptünk, ahol ajtónálló várta, hogy szemügyre vegyen minket. Vastag télikabátot és széles karimájú kalapot viselt; az arcából csak a szúrós tekintetét meg az orra hegyét láttuk. Elállta az utunkat, méregetett minket.

– Nos? – kérdezte Lorraine.

A fickó nyilván nem tartott veszélyesnek minket.

– Rendben – lépett el az útból. Bereteszelte mögöttünk az ajtót, és követett minket, amint Lorraine után ballagtunk egy hosszú folyosón.

Egy olajlámpákkal megvilágított, félhomályos szalonba értünk. Lorraine egy függönnyel takart falhoz ment, és meghúzott egy zsinórt. A kelme félrecsúszott, s vastag üvegfal tárult fel. Közelebb mentünk az üveghez, és megláttunk mögötte egy másik szobát. Igencsak hasonlított ahhoz, ahol tartózkodtunk, csak kisebb volt, és emberek lustálkodtak benne karszékeken vagy kereveteken, némelyik olvasott, mások szunyókáltak.

Nyolcat számoltam meg. Akadt néhány idősebb, őszülő halántékú. Ketten, egy fiú meg egy lány, tízévesnél fiatalabbak voltak. Megértettem, hogy mindannyian foglyok.

Addison kérdezni akart valamit, ám Lorraine türelmetlenül leintette.

– Kérdéseket majd utána. – Odalépett az üveghez, felemelt egy beszélőcsövet, és beleszólt. – Tizenhármas!

Az üveg másik oldalán a legfiatalabb fiú felállt, és közelebb imbolygott. Keze-lába bilincsben volt, és egyedül ő viselt rabruhát: csíkos öltözékén és sapkáján nagy számjegyekkel állt: 13. Bár még tízéves sem lehetett, felnőtt arcszőrzete volt: dús, háromszög alakú szakálla, óriás hernyókra emlékeztető szemöldöke, a tekintete pedig hideg és fürkésző volt.

– Miért bilincselték meg? – kérdeztem. – Veszélyes?

– Majd meglátod – felelte Lorraine.

A fiú behunyta a szemét. Koncentrált. Egy pillanat múlva a sapkája alól előbújt a haja, eltakarta az egész homlokát. Nőni kezdett a kecskeszakálla is, összeállt, azután felemelkedett, és táncolni kezdett, mint a megbűvölt óriáskígyó.

– A madár mindenit! – kiáltott fel Addison. – Ez igazán különös.

– Most figyeljetek – vigyorgott Lorraine.

A tizenhármas felemelte a kezét. Megbűvölt kecskeszakállának hegye célba vette a kulcslyukat, körülszimatolta, belekúszott. A fiú kinyitotta a szemét, és kifejezéstelen arccal maga elé meredt. Úgy tíz másodperc múlva a tekergő szakáll megmerevedett és vibrálni kezdett, olyan magas hangot adva, hogy az üvegen át is hallottuk.

A zár kinyílt, a bilincs leesett a fiú kezéről.

A gyerek sután meghajolt. Erőt vettem magamon, és nem tapsoltam.

– A világ minden zárját ki tudja nyitni – közölte némi büszkeséggel Lorraine.

A fiú visszament a helyére az újságjához.

Lorraine befogta a beszélő csövét.

– A maga nemében egyedülálló, ahogy a többiek is. Az egyik nagyon tehetséges gondolatolvasó. Az a lány vállig át tud nyúlni a falon. Ez hasznosabb, mint hinnétek. Az a csöpp lány repülni tud, ha elég málnaszörpöt ivott.

– És az jó neki? – kérdezte komoran Addison.

– Örömmel bemutatja – felelte Lorraine, és az ablakhoz szólította a kislányt.

– Nem szükséges – csikorgatta a fogát Emma.

– Ez a munkájuk – mondta Lorraine. – Ötös, gyere ide.

A kicsi lány odament egy asztalhoz, amelyen palackok sorakoztak, kiválasztott egy bíborvörös folyadékot, és nagyot kortyolt belőle. Az üres üveget letette, csuklott egyet, majd egy nádfonatos székhez lépett. Kisvártatva ismét csuklott egyet, és a lába kezdett felemelkedni a földről, miközben a feje egy helyben maradt. A harmadik csuklásra a teste már vízszintesen lebegett a levegőben, csupán a nyaka támaszkodott a szék támlájára.

Azt hiszem, Lorraine arra számított, hogy élénkebben fogunk reagálni, ám hiába tett ránk a mutatvány mély benyomást, némák maradtunk.

– Nehéz közönség – mondta Lorraine, és elküldte a kislányt. – Szóval – akasztotta a helyére a csövet, és fordult felénk Lorraine. – Ha egyik sem az esetetek, megállapodásaim vannak más istállókkal is. A lehetőségeitek egyáltalán nem korlátozódnak arra, amit itt láttok.

– Istállók – mondta Emma. A hangja színtelen volt, de tudtam, hogy forr benne a düh. – Vagyis elismered, hogy úgy bánsz velük, mint az állatokkal?

Lorraine egy pillanatig tanulmányozta Emmát. Tekintete a háttérben várakozó, télikabátos emberre villant.

– Dehogy – mondta. – Nagy teljesítményű értéktárgyak. Jól tápláltak, kipihentek, úgy vannak idomítva, hogy nyomás alatt is tudjanak teljesíteni, és tiszták, mint a frissen esett hó. A legtöbbjük soha hozzá sem ért egyetlen csöpp ambróhoz sem, az ezt bizonyító papírokat meg tudom mutatni az irodámban. Vagy egyszerűen megkérdezhetitek őket. Ötös és tizenhármas! – kiáltotta a beszélőbe. – Gyertek ide, mondjátok el ezeknek az embereknek, hogy szerettek itt lenni.

A kisfiú meg a kislány az ablakhoz imbolygott. A fiú a szájához emelte a csövet.

– Nagyon szeretünk itt lenni – mondta gépiesen. – A naccsága szépen bánik velünk.

Átadta a beszélőt a lánykának.

– Szeretjük a munkánkat. Itt… – Elhallgatott, próbált visszaemlékezni valamire, amit megtanult, de elfelejtett. – Szeretjük a munkánkat – motyogta.

Lorraine bosszúsan elbocsátotta őket.

– Tessék. Kipróbálhattok még egyet-kettőt, de azután már előleget kérek.

– Szeretném látni azokat a papírokat – pillantott Emma a télikabátos férfira. – Az irodában. – Ökölbe szorított keze vörösödni kezdett. Láttam, jobb lenne elmennünk, mielőtt baj lesz. Bármilyen információ is van a nő birtokában, nem éri meg a balhét. Lehet, hogy szívtelenül hangzik, de előbb a saját gyerektársainkat kell megmentenünk.

– Valójában nem lesz erre szükség – mondtam, és Emmához hajoltam. Suttogtam. – Majd visszajövünk értük. Van, ami fontosabb.

– A papírokat – követelte Emma. Tudomást sem vett rólam.

– Nem gond – mondta Lorraine. – Ugorjatok be az irodámba, és kössünk üzletet.

Emma megindult, és feltűnés nélkül nem tudtam volna megállítani.

Lorraine irodája egy gardróbba bezsúfolt íróasztalból és egy székből állt. Éppen becsukta maga mögött az ajtót, amikor Emma nekiugrott, és az ajtónak lökte. Lorraine felordított, Carlosért kiáltott, de elhallgatott, amikor Emma az arca elé tette vörösen izzó kezét. Lorraine blúzán két megfeketedett kézlenyomat éktelenkedett ott, ahol a lány hozzáért.

Az ajtó túloldaláról dörömbölés és mély torokhang hallatszott.

– Mondd neki, hogy jól vagy – parancsolta halkan, de keményen Emma.

– Jól vagyok! – kiáltotta nem túlzottan meggyőzően Lorraine.

A háta mögött recsegett az ajtó.

– Mondd még egyszer.

– Kopj le! – kiáltotta immár meggyőzőbben Lorraine. – Üzletről tárgyalunk!

Újabb mordulás és távolodó léptek zaja.

– Nagyon buták vagytok – mondta Lorraine. – Senki nem maradt még életben, aki lopni próbált tőlem.

– Nem pénzt akarunk – szögezte le Emma. – Válaszolni fogsz néhány kérdésre.

– Miről?

– Azokról az emberekről. Azt hiszed, a birtokodban vannak?

Lorraine a homlokát ráncolta.

– Mi ez az egész?

– Megvetted őket. Azt hiszed, hogy a tulajdonodat képezik?

– Soha nem vettem meg senkit.

– Megvetted, és most áruba bocsátod őket. Rabszolga-kereskedő vagy.

– Ez nem így van. A saját jószántukból jöttek hozzám. Az ügynökük vagyok.

– A futtatójuk – köpött ki Emma.

– Nélkülem éheznének. Vagy elhurcolnák őket.

– Kik?

– Jól tudod.

– Hallani akarom, ahogy kimondod.

A nő nevetett.

– Nem jó ötlet.

– Igazán? – léptem előre. – Miért nem?

– Fülük van mindenütt, és nem szeretik, ha beszélnek róluk.

– Öltem már lidérceket – mondtam. – És nem félek tőlük.

– Akkor ostoba vagy.

– Harapjam meg? – kérdezte Addison. – Igazán szeretném. Csak egy kicsit.

– Mi történik, amikor elhurcolnak valakit? – hagytam figyelmen kívül Addisont.

– Senki sem tudja – mondta Lorraine. – Próbáltam kideríteni, de…

– Képzelem, mennyire próbáltad – gúnyolódott Emma.

– Néha bejönnek ide – folytatta Lorraine. – Vásárolni.

– Vásárolni – mondta Addison. – Szép szó rá.

– Hogy igénybe vegyék az embereimet. – Körülnézett. Suttogóra fogta. – Utálom. Az ember sosem tudja, hányat akarnak és meddig. De az ember odaadja, amit kérnek. Panaszkodtam volna, de… az ember nem panaszkodik.

– A fizetségre persze nem panaszkodsz – szólt megvetően Emma.

– Aligha elegendő azért, amin átesnek. A kicsiket próbálom eldugni, amikor hallom, hogy jönnek. Kimerülten, kitörölt emlékezettel térnek vissza. Kérdezem: „Merre jártatok? Mit kellett tennetek?” De a srácok semmire sem emlékeznek. – A fejét csóválta. – Viszont rémálmaik vannak. Cudar rémálmaik. Utána nehéz eladni őket.

– Téged kellene eladni – kiabált a dühtől remegve Emma. – Nem mintha bárki adna érted egy fityinget is.

Zsebre dugtam az öklöm, hogy ne vágjak Lorraine képébe. De többet akartam kiszedni a nőből.

– Mi történik a más hurkokból elrabolt különlegesekkel? – kérdeztem.

– Teherkocsin hozzák őket. Régebben az ilyesmi ritkaságnak számított. Mostanában mindennapos.

– Ma érkezett ilyen kocsi? – kérdeztem.

– Pár órája – felelte. – Mindenütt fegyveres őrök zárták le az utcát. Nagy cécót csináltak.

– Amilyet általában nem szoktak?

– Nem szoktak. Azt hiszem, itt biztonságban érzik magukat. Ez a szállítmány fontos lehetett.

Ők voltak, gondoltam. Izgalom járt át, ám nyomban elfojtotta az, ahogy Addison Lorraine-re támadt.

– Nem kétlem, hogy itt nagy biztonságban érzik magukat – morogta –, ilyen tökéletes árulók közt!

Elkaptam a nyakörvét, visszafogtam.

– Higgadjon le!

Addison küzdött ellenem, először azt hittem, belemar a kezembe, de megnyugodott.

– Azt tesszük, ami a túléléshez szükséges – sziszegte Lorraine.

– Mi is – mondta Emma. – Most szépen elmeséled, hová mennek a teherkocsik, és ha hazudsz, vagy csapdát állítasz, visszajövök és beforrasztom az orrlyukad. – Lángoló ujját Lorraine orra elé tartotta. – Megegyeztünk?

Szinte elképzeltem Emmát, amint megteszi. Olyan mélységes gyűlölet szabadult ki belőle, amilyet sosem láttam, és bár ez nagyon hasznos tudott lenni az ehhez hasonló helyzetekben, ugyanakkor ijesztő is volt. Nem szívesen gondoltam arra, mire lenne képes Emma, ha oka lenne rá.

– A saját területükre mennek a nyomornegyeden belül – fordította el az arcát Emma tüzes ujjától Lorraine. – A hídon túlra.

– Miféle hídon túlra? – közelítette a lángot a nőhöz Emma.

– A Füstölgő utca végénél. De meg ne próbáljatok átmenni a hídon, hacsak nem akarjátok, hogy a fejeteket lándzsahegyre tűzzék.

Úgy véltem, ennyit szedhetünk ki Lorraine-ből. Most el kellett döntenünk, mit tegyünk vele. Addison meg akarta harapni. Emma egy R betűt égetett volna a homlokára izzó ujjával, hogy egész életére rabszolga-kereskedőként jelölje meg. Mindkettőről lebeszéltem őket. Bekötöttük a száját egy függönyzsinórral, és az íróasztal lábához kötöztük. Már ott akartuk hagyni. amikor eszembe jutott még egy kérdés.

– Mi történik az elrabolt különlegesekkel?

– Hrrr!

Lehúztam a szájáról a kötést.

– Egy sem jött vissza, hogy elmondja – felelte. – De a szóbeszéd terjed.

– Pontosan miről?

– Ami rosszabb a halálnál. – Mézesmázos mosolyt küldött felénk. – Valóban ki akarjátok deríteni?

*

Abban a pillanatban, amikor kinyitottuk az iroda ajtaját, a télikabátos férfi rohanni kezdett felénk a szalonból, valami nehéz tárggyal a kezében. Mielőtt hozzánk ért volna, fojtott segélykiáltás hallatszott az irodából, mire a fickó megállt, hogy megnézze, mi történt Lorraine-nel. Amint átlépte a küszöböt, Emma becsapta mögötte az ajtót, és a kilincset használhatatlanná olvasztotta.

Így nyertünk egy-két percet.

Addisonnal a kijárat felé loholtunk. Félúton vettem észre, hogy Emma nem követett minket. A rabságban tartott különlegesek lakhelyét leválasztó üvegfalat verte.

– Segítünk nektek elmenekülni! Hol az ajtó?

Mélán bámultak ránk a karszékeken és kanapékon elnyúlva.

– Törjétek be valamivel az üveget! – kiáltotta Emma. – Gyorsan!

Egyikük sem mozdult. Zavartnak látszottak. Talán úgy gondolták, nem lehet menekülni, vagy nem is akartak menekülni.

– Emma, nem várhatunk – rántottam meg a karját.

Nem akarta feladni.

– Kérlek! – kiáltotta a beszélőbe. – Legalább a gyerekeket küldjétek ki!

Hangos ordibálás hallatszott az iroda felől. Az ajtó remegett. Emma tehetetlen dühében ököllel ütötte az üveget.

– Mi bajuk?

Zavart tekintetek. A kisfiú és a kislány sírni kezdett.

Addison húzni kezdte a fogával Emma szoknyáját.

– Mennünk kell!

Emma elengedte a beszélőt, és keserűen fordult el az üvegfaltól.

Kifutottunk az ajtón át a járdára. Sűrű, sárga homályt hozott a szél, mely mindent beburkolt, elrejtve az utca egyik oldalát a másik elől. Mire a sarokig értünk, hallottuk Lorraine kiáltozását, de nem láttuk őt; befordultunk egy sarkon, majd még egyen, és sikerült leráznunk őt. Egy elhagyott utcán, egy bedeszkázott bolt előtt álltunk meg lihegve.

– Stockholm-szindrómának hívják – mondtam. – Amikor a túszok rokonszenvezni kezdenek a fogva tartóikkal.

– Szerintem csak féltek – mondta Addison. – Hová menekültek volna? Ez az egész hely börtön.

– Mindketten tévedtek – rázta a fejét Emma. – Be voltak gyógyszerezve.

– Nagyon biztosan állítod – mondtam.

Hátravetette szemébe hulló haját.

– Amikor a cirkusznál dolgoztam, miután megszöktem otthonról, a tűznyelő számom után felkeresett egy nő. Azt mondta, tudja, ki vagyok, ismer hozzám hasonlókat, és sokkal többet kereshetnék, ha neki dolgoznék. – Emma a futástól kipirultan nézett a távolba. – Megmondtam, hogy nem akarok elmenni. Makacskodott. Végül dühösen távozott. Azon az éjszakán kipeckelt szájjal, megbilincselt kézzel ébredtem egy cirkuszi kocsiban. Nem tudtam mozdulni, sem gondolkodni. Vándorsólyom kisasszony mentett meg. Ha nem talált volna rám, amikor másnap megálltak patkolni a lovakat… – Emma arrafelé bökött a fejével, amerről jöttünk – én is úgy végeztem volna, mint ők.

– Erről sosem meséltél – szóltam csöndesen.

– Erről nem szeretek beszélni.

– Fölöttébb sajnálom, ami önnel történt – mondta Addison. – Ez a nő rabolta el?

Emma elgondolkodott.

– Olyan régen történt. Kitöröltem a fejemből az elrablóm arcát. De egyet tudok. Ha egyedül hagytatok volna azzal a nővel, nem biztos, hogy nem oltottam volna ki az életét.

– Mindnyájunknak vannak elpusztítandó démonai – nyugtattam.

A bedeszkázott kirakatnak támaszkodtam, hirtelen hatalmas kimerültség lett úrrá rajtam. Mióta vagyok ébren? Hány óra telt el azóta, hogy Caul leleplezte magát? Mintha napok teltek volna el, pedig tíz–tizenkét óránál nem lehetett több. Attól kezdve minden perc háború volt, a végtelen küzdelem és rettegés rémálma. Éreztem, hogy a testemből lassan elszáll az erő. Csak a pánik tartott talpon, és amikor elült, az erőm is kezdett elhagyni.

Egy másodperc tört részéig hagytam lecsukódni a szemem. És még ebben a kurta, fekete zárójelben is rémségek vártak. Az örök halál kísértete, amint lekuporodva nagyapám testéből lakmározik, és a szeme olajat könnyezik. Ugyanezek a szemek, bennük a kertészolló két pengéje, amint a rém vonítva belesüpped mocsári sírjába. A kíntól eltorzult szörny hátrazuhan a semmibe, hasba lőve, ordítva. Én már lekaszaboltam a démonjaimat, ám a győzelmek mulandók voltak; a régiek helyére új démonok kerültek.

Felpattant a szemem a hátam mögül, a bedeszkázott kirakat túloldaláról jövő lépések zajára. Odébb ugrottam és megfordultam. Bár az üzlet elhagyottnak látszott, valaki volt odabenn, és kifelé tartott.

Újra ébren voltam. A többiek is hallották a zajt. Ösztönösen egy, a közelben lévő farakás mögé bújtunk. A hasábok között lestem a boltot, s olvastam el az ajtó fölötti kifakult cégtáblát.

Munday, Dyson és Strype ügyvédi iroda. Gyűlölik és félik 1666 óta.

Egy reteszt húztak el, nyílt az ajtó. Ismerős, fekete csuklya jelent meg: Sharon. Körülnézett, tisztának találta a levegőt, kisurrant, és bezárta maga mögött az ajtót. Amint elsietett a Louche Lane felé, suttogva tanakodtunk, kövessük-e. Szükségünk van még rá? Megbízhatunk benne? Talán és talán. Mit csinált abban a bedeszkázott boltban? Annál a bizonyos ügyvédnél járt? Miért a lopakodás?

Túlságosan sok kérdés merült fel vele kapcsolatban. Úgy döntöttünk, hogy megleszünk nélküle is. Nem mozdultunk, csak néztük, amint kísértetiesen eltűnik a homályban.

*

Elindultunk a Füstölgő utca és a lidércek hídja felé. Mivel kerülni akartunk egy újabb, megjósolhatatlan kimenetelű találkozást, elhatároztuk, hogy nem kérdezősködünk az útirányról. Könnyebben haladtunk, amióta felfedeztük a nyomornegyed utcatábláit, amelyek a legvalószínűtlenebb helyeken voltak elrejtve: utcai padok mögött, térdmagasságban, lámpaoszlopok tetején, a lábunk alatti macskakőbe vésve – de még így is legalább annyiszor fordultunk be rossz helyen, ahányszor jó helyen. Mintha a nyomornegyedet úgy tervezték volna, hogy aki itt csapdába esett, beleőrüljön. Akadtak utcák, amelyek falban végződtek és másutt kezdődtek újra. Utcák, amelyek olyan éles spirált írtak le, hogy önmagukba tértek vissza. Névtelen vagy két-háromnevű utcák. Egyik sem volt olyan takaros és gondozott, mint a Louche Lane, amelynél komoly erőfeszítéseket tettek, hogy kellemes környezetet teremtsenek a különleges húsra vágyó vásárlók számára – ám látva Lorraine áruját és hallva Emma történetét, a gondolattól is felfordult a gyomrom.

Ahogy gyalogoltunk, kezdtem megérteni a hely páratlan földrajzát, rájöttem, hogy a háztömböknek nemcsak nevük, hanem sajátos jellegük is van. Minden egyes utca másmilyen volt, különböző boltokkal. A Bánatos utcán két temetkezési vállalkozó, egy médium, egy kizárólag „újrahasznosított koporsókat” felhasználó ács, egy hétvégenként mulatságokon is fellépő, hivatásos siratókból álló együttes és egy adóellenőr kapott helyet. A Szivárgó utca különösen derűs volt, az ablakpárkányokon virágosládák, a házak élénk színűek; még az ott található vágóhíd is gyönyörű, kék vörösbegy-tojás színben pompázott, alig tudtam leküzdeni érthetetlen vágyamat, hogy bemenjek, és megkérjem az ottlévőket, vezessenek körbe. A Parti Csiga utca ellenben maga volt a pöcegödör. Fedetlen csatorna futott végig a közepén, fölötte agresszív légysereg, a járdákon rothadó zöldségek, egy olyan zöldséges tulajdona, aki olcsón adta áruját, miközben azt állította, hogy egy puszival frissé képes varázsolni azt.

A Sovány sétány mindössze tizenöt méter hosszú volt egyetlen árudával: két férfi szendvicset árult egy talicskán lévő kosárból.

Gyerekek zsibongtak körülötte, kóstolót követelve, Addison egy kicsit szaglászott a lábuk körül, hátha talál pár lepottyant falatot. Már éppen utána akartam szólni, amikor az egyik férfi elkiáltotta magát: – Macskahús! Itt a finom, főtt macskahús!

Addison magától futott vissza behúzott farokkal.

– Soha többé nem fogok enni, soha többé… – nyüszítette.

A Fojtogató Füst utca felől közeledtünk a Füstölgő utcához. Ahogy közeledtünk, egyre több lett a megperzselődött ház, elhagyott bolt, üres járda, a kövezetet feketére festette a lábunk körül kavargó hamu, mintha az utcákat a lopakodó halál fertőzte volna meg. Amint az utca élesen jobbra kanyarodott, közvetlenül a kanyar előtt vénséges faház állt, tornácán egy szintén vénséges vénemberrel. Elkopott seprűvel söpörte a hamut, de az gyorsabban gyülemlett fel, semhogy összeszedhette volna.

Megkérdeztem, miért fárad vele. Hirtelen felpillantott, és úgy szorította magához a seprűt, mintha félne, hogy ellopom. Meztelen lába fekete volt, a nadrágja térdig kormos.

– Valakinek muszáj – mondta. – Nem hagyhatom ezt a helyet elpusztulni.

Amint továbbmentünk, komoran folytatta munkáját, bár reumás kezével alig bírta fogni a nyelet. Volt benne valami fejedelmi, némi tiszteletre méltó dac. Ellenálló, aki nem adja fel. Az utolsó őrszem a világ végén.

Kanyarodtunk az utcával együtt, és a házak egyre jobban lecsupaszodtak: először a festék pergett le, majd megfeketedett és kiégett ablakok következtek; azután következtek a beomlott tetők, leomlott falak, végül a Füstölgő utca sarkánál már csupán a házak váza maradt: megperzselt, megtört gerendák, a hamuban megannyi apró, utolsót dobbanó szívként izzó parázs. Megálltunk, döbbenten néztünk körül. Kénes füst szállt fel a járdán lévő mély hasadékokból. Tűz csupaszította fák hajoltak madárijesztőként a romok fölé. Az utcán hamu hömpölygött, néha mintegy harminc centiméter vastagon. Közel éreztem magam a pokolhoz.

– Tehát ez a lidércek főbejárata – mondta Addison. – Illik hozzájuk.

– Hihetetlen – gomboltam ki a kabátom. Szaunabeli hőség vett körül minket, sugárzott a cipőm talpából.– Sharon szerint mi történt itt?

– A föld alatt ég a tűz – mondta Emma. – Évekig képes égni. Hihetetlenül nehéz eloltani.

Olyan hang hallatszott, mint amikor kinyitnak egy óriási szénsavas üdítős dobozt, majd hosszú, narancsvörös lángnyelv csapott ki a kövezet egyik repedéséből, alig háromméternyire tőlünk. Rémülten ugrottunk félre.

– Egy perccel sem maradjunk itt tovább a szükségesnél – mondta Emma. – Merre induljunk?

Csak a balra meg a jobbra közt választhattunk. Tudtuk, hogy a Füstölgő utca egyik vége a csatorna, a másik a lidércek hídja, de nem tudtuk, melyik melyik, és a füstben, ködben, szélfútta hamuban nem láttunk messzire egyik irányban sem. Találomra választani pedig veszélyes kitérőt és időpocsékolást jelentett volna.

Már csaknem elcsüggedtünk, amikor énekszó hallatszott a ködből. Lesiettünk az útról, és elrejtőztünk egy ház megszenesedett bordái között. Ahogy az éneklők közeledtek, egyre erősebb lett a hangjuk, így megértettük fura daluk szövegét:

A tolvajt az akasztás előtti este

A hóhér barátilag fölkereste:

Holnap reggel, úgy kilenc óra táján

Miszlikbe váglak, szóval, kérlek, várj rám.

Bőröd lenyúzom, és pokolra küldlek,

Hogy a lassan izzó parázson sülj meg.

Itt szünetet tartottak, és nagy levegőt vettek a befejezéshez:

FOGÁS LESZEL AZ ÖRDÖG VACSORÁJÁN!

Jóval az előtt, hogy kibukkantak a ködből, tudtam, kik a kántálók. Az alakok fekete kezeslábasban, erős, fekete bakancsban, az oldalukon vígan lengő szerszámtáskákkal bontakoztak ki a semmiből. Az akasztófaácsok az egész napi fárasztó munka után is teli tüdőből énekeltek.

– Madár áldja a hamisan éneklő lelküket – nevetett halkan Emma.

Korábban láttuk őket dolgozni a Füstölgő utca csatorna felőli végén, ezért ésszerűnek látszott, hogy onnan jönnek – vagyis a híd felé tartanak. Megvártuk, amíg elmentek, és ismét eltűntek a ködben, mielőtt kimerészkedtünk volna az útra, hogy kövessük őket.

Mindent feketére festő hamutengerben gázoltunk: kormos lett a nadrágom, Emma cipője és lábszára, Addison egész lába. A távolban az ácsok új nótára zendítettek, hangjuk kísértetiesen visszhangzott a kiégett környéken. Körülöttünk semmi más, csak pusztulás. Időről időre éles, felszisszenő hangot hallottunk, és a talajból lángnyelv csapott fel. Egyik sem olyan közel, mint az első. Szerencsénk volt – itt könnyen elevenen megéghetett az ember.

Szél támadt, hamut és forró salakot röpítve az ég felé feketéllő forgószélként. Megfordultunk és eltakartuk az arcunkat, hogy lélegezni tudjunk. A szám elé húztam a gallérom, de nem sokat segített, köhögni kezdtem. Emma felvette Addisont, s közben fuldokolni kezdett. Letéptem magamról a kabátot, és a fejükre borítottam. Emma köhögése csillapodott, és a szövet alól hallottam Addison fojtott hangját.

– Köszönöm!

Nem tehettünk mást, mint hogy összebújtunk, és vártuk a hamuvihar végét. Csukott szemmel valami hangot hallottam, és ahogy az ujjaim között kilestem, olyasmit láttam, ami még itt, a nyomornegyedben is meghökkentett: egy férfi sétált el mellettünk. A zsebkendőjét ugyan a szájára szorította, egyébként teljesen nyugodt volt. Nem okozott gondot tájékozódnia a sötétben, mert mindkét szemgödréből erős, fehér fény sugárzott.

– Jó estét! – fordította felém látósugarait, és megbillentette a kalapját. Válaszolni próbáltam, de hamuval telt meg a szám, majd a szemem, és amikor újra kinyitottam, a férfi már eltűnt.

Amint a szél elcsöndesedett, köhögtünk, köpködtünk, és addig dörzsöltük a szemünk, amíg újra működőképesek nem lettek. Emma letette Addisont.

– Ha nem vigyázunk, ez a hurok előbb végez velünk, mint a lidércek – mondta a kutya.

Emma visszaadta a kabátom, és erősen átölelt, amíg kitisztult a levegő. Úgy tudott ölelni és a fejét a mellkasomhoz szorítani, hogy nem maradt kettőnk közt távolság, és nagyon szerettem volna megcsókolni, még itt is, tetőtől talpig kormosan.

Addison megköszörülte a torkát.

– Nem óhajtom megzavarni önöket, de valóban mennünk kellene.

Kissé zavartan elengedtük egymást, és ismét elindultunk. Kisvártatva sápadt alakok jelentek meg előttünk a ködben. Az úttesten kavarogtak a két oldalt sorakozó viskók között. Haboztunk, mert nem tudtuk, kik lehetnek, de nem mehettünk, csak előre.

– Fel a fejet, kihúzni magunkat! – mondta Emma. – Próbáljunk ijesztők lenni.

Összezártunk, és az emberek közé vegyültünk. Sunyi tekintetük, elvadult külsejük volt. Tetőtől talpig kormosak voltak. A ruházatuk ócska és elnyűtt. Összevontam a szemöldököm, igyekeztem veszedelmesnek látszani. Az emberek elhúzódtak előlünk, mint a megvert kutyák.

Amolyan bádogváros volt ez a környék. Tűzálló fémhulladékból épített, alacsony kalyibákat láttunk, nagy kövekkel vagy fatönkökkel a helyükön tartott tetőkkel, ponyvából készült ajtókkal, már ha volt ajtó egyáltalán.

Az utcán tyúkok szaladgáltak. Egy füstölgő lyuknál egy férfi térdelt, tojást főzött a kiáramló forróságban.

– Ne menjünk közel hozzájuk – suttogta Addison. – Betegnek látszanak.

Én is így véltem. A bicegők tekintete üveges volt. Többen durva maszkot vagy zsákot viseltek, amelyen csupán a szem számára hagytak nyílást, mintha el akarnák rejteni betegség rágta arcukat, vagy lassítani igyekeztek volna a betegség terjedését.

– Kik ezek? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs – felelte Emma –, és nem is fogom megkérdezni.

– Úgy gyanítom, másutt nem látják őket szívesen – mondta Addison. – Érinthetetlenek, fertőzések hordozói, olyan bűnözők, akiknek a bűnei még a nyomornegyedben is megbocsáthatatlanok. Azok telepedtek le itt, a mélységes mélyben, a különlegesek társadalmának legalján, akik elmenekültek a büntetőhurkokból. A számkivetettek számkivetettjei.

– Ha ez mindennek az alja – mondta Emma –, a lidércek sem lehetnek messze.

– Biztosan tudjuk, hogy ezek az emberek különlegesek? – kérdeztem. Semmi egyedülálló nem volt bennük, csak a nyomorúságuk. Talán gőgösnek tűntem, de nem tudtam elképzelni, hogy a különlegesek akár legalja közössége is ilyen középkori mocsokban tengődjön.

– Nem tudom, nem érdekel – felelte Emma. – Csak menjünk.

Fejünket leszegve, előrenézve vonultunk, úgy téve, mintha semmi nem érdekelne minket, azt remélve, hogy ezek az emberek viszonozzák ezt a szívességet. A legtöbben távol maradtak, de néhányan a nyomunkba szegődtek és kunyeráltak.

– Bármit, bármit. Egy csöppet, egy üvegcsét – mutatott a szemére az egyikük.

– Könyörgöm – esengett egy másik. – Napok óta nem szálltunk el.

Az arcuk himlő-és sebhelyes volt, mintha savas könnyek áztatták volna. Alig bírtam rájuk nézni.

– Bármit akartok, nekünk nincs – hessegette őket Emma.

A koldusok lemaradtak, sötéten néztek utánunk. Az egyikük magas, éles hangon utánam kiáltott.

– Te, ott! Te, fiú!

– Meg se halld! – szólt rám Emma.

Arrafelé sandítottam, anélkül hogy a fejem odafordítottam volna. A falnál guggolt, s rongyokban, reszkető kézzel mutatott rám.

– Te vagy? Fiú! Te vagy ő, igaz? – Szemkendőt viselt szemüveg fölött, de felhajtotta, hogy jobban megnézzen. – Eeeeegen. – Füttyentett, aztán fogatlan szájával elvigyorodott. – Már várnak.

– Kicsoda?

Nem bírtam többet elviselni. Megálltam a koldus előtt. Emma türelmetlenül sóhajtott.

A koldus még eszelősebben vigyorgott.

– A por-anyák és csomó-kibogozók! Az átkozott könyvtárosok és az áldott térképészek! Bárki, aki mindenki! – Felemelte a két karját, mélyen meghajolt, áhítatot mímelve, én meg hátrahőköltem. – Rééééégen várnak.

– Mire?

– Gyerünk – mondta Emma –, látod, hogy eszelős.

– A nagy műsorra, a nagy műsorra – harsogta a koldus, mint valami vásári kikiáltó. – A legnagyobbra, a legjobbra, a legtöbbre és a legutolsóra! Már maaaajdnem itt van…

Megborzongtam.

– Nem ismerlek, és egészen biztos, hogy te sem ismersz engem. – Sarkon fordultam, elindultam.

– Dehogynem ismerlek – hallottam a hangját. – Te vagy a fiú, aki üresekkel beszél.

Megdermedtem. Emma és Addison tátott szájjal bámult rám.

Visszafutottam, és a koldus szemébe néztem.

– Ki vagy te? – kiáltottam rá. – Ki mondta ezt neked?

De csak nevetett, nevetett, és többet nem tudtam kiszedni belőle.

*

Eliszkoltunk, mielőtt tömeg gyűlt volna össze.

– Ne nézzen vissza – intett Addison.

– Felejtsd el – kérte Emma. – Őrült.

Mindannyian tudtuk, hogy több annál – de csupán ennyit tudtunk. Paranoiás csöndben haladtunk, megválaszolhatatlan kérdések kavarogtak a fejünkben. Senki nem említette a koldus különös kinyilatkoztatását, amiért hálás voltam. Sejtelmem sem volt, mit jelent, túlságosan kimerült voltam ahhoz, hogy törjem a fejem, és ahogy vonszolták a lábukat, abból tudtam, hogy Emma és Addison is fáradt. Erről sem beszéltünk. A kimerültség volt a legújabb ellenségünk, és ha megneveztük volna, csak fokoztuk volna az erejét.

Erőlködtünk, hogy megpillantsuk a lidércek hídját, amint az út lefelé vezetett, egy mindent elborító ködtengerbe. Felmerült bennem, hogy Lorraine talán hazudott. Esetleg nincs is híd. Netán azért küldött minket ebbe a bugyorba, mert azt remélte, hogy a lakói élve felfalnak minket. Ha magunkkal hoztuk volna, most kényszeríthetnénk, hogy…

– Ott van! – kiáltott fel Addison, és teste nyílvesszőként lendült előre.

Erőlködtünk, hogy lássuk, amit a kutya – akinek szemüvegesen is jobb volt a látása, mint nekünk –, és még vagy tucatnyi lépés után homályosan ki tudtuk venni, hogyan keskenyedik el az út, majd ível át a szakadék fölött.

– A híd! – kiáltotta Emma.

Futni kezdtünk, elfelejtve a kimerültséget, lábunkkal felkavarva a fekete port. Egy perccel később, amikor megálltunk lihegni, a kép kitisztult. Zöldes ködfüggöny lebegett a szakadék fölött. Azon túl halványan fehér kőfal húzódott, azon is túl pedig halvány torony, amelynek teteje az alacsonyan úszó felhőkbe veszett.

A lidércek erődje. Volt benne valami nyugtalanító üresség, mintha egy arc vonásait letörölték volna. A helyszín is helytelen volt – a nagy, fehér épület és tiszta vonalai bizarr ellentétben álltak a Füstölgő utca kiégett feketeségével, mintha egy pláza pottyant volna az agincourt-i csata kellős közepébe. A puszta látványától rettegés és céltudatosság töltött el, mintha ostoba és széthullott életem szálai egyetlen pontba futnának össze, amelyet nem látok a mögött a fal mögött. Ott volt az, amit tennem kell, vagy aminek megkísérlésébe bele kell halnom. A tartozás, amit le kell rónom. Az, amihez életem összes eddigi öröme és iszonyata előjáték volt csupán. Ha mindennek van oka, az én okom odaát van.

Emma nevetett mellettem. Értetlenül néztem rá, mire összeszedte magát.

– Szóval itt rejtőznek? – mondta mintegy magyarázatként.

– Úgy tetszik – mondta Addison. – Mulatságosnak találja?

– Csaknem egész életemben gyűlöltem és féltem a lidérceket. Az évek során nem tudom, hányszor képzeltem el a pillanatot, amikor végre megtaláljuk a fészküket, a tanyájukat. Legalábbis ijesztő várkastélyra számítottam. Vértől csöpögő falakra. Fortyogó olajtóra.

– Csalódott vagy? – kérdeztem.

– Kicsit. – Vádlón mutatott az erődre. – Csak ennyit tudnak?

– Én is csalódott vagyok – mondta Addison. – Azt reméltem, hadsereg tart velünk. Ám ahogy elnézem, talán nincs is rá szükség.

– Nem hinném – mondtam. – Bármi lehet a fal túloldalán.

– Akkor készen állunk bármire – jelentette ki Emma. – Mivel eshetnek nekünk, amivel nem kellett eddig szembenéznünk? Túléltünk puskagolyót, bombázást, üresek támadásait… A lényeg, hogy végre itt vagyunk, és a hosszú esztendők után, amikor ők támadtak ránk, most mi támadjuk meg őket.

– Biztosan berezeltek – mondtam.

– Előkerítem Cault – folytatta Emma. – Gondoskodom róla, hogy sírjon az anyja után. Hogy könyörögjön a mihaszna életéért, azután megfogom a torkát két kézzel, és addig szorítom, amíg le nem ég a feje...

– Lassabban egy kicsit – mondtam. – Nyilván sok minden választ még el minket tőle. Lidércek mindenütt. És valószínűleg fegyveres őrök.

– Tán még üresek is – tette hozzá Addison.

– Üresek biztosan – mondta izgatottan Emma.

– Gondolkozzunk – mondtam. – Nem hiszem, hogy meg kellene ostromolnunk a kaput, anélkül hogy tudnánk, mi vár ránk odabenn. Lehet, hogy erre csak egyetlen lehetőségünk lesz, nem akarom hát eljátszani.

– Rendben – mondta Emma. – Mit javasolsz?

– Találjunk rá módot, hogy Addisont becsempésszük. A legkevésbé őt lehet észrevenni, eléggé kicsi, bárhol elbújhat, és neki van a legjobb orra. Körülnéz, kisurran, és elmondja nekünk, mit talált. Már ha vállalja.

– És ha nem térek vissza? – kérdezte Addison.

– Akkor ön után megyünk – feleltem.

A kutya egy pillanatig gondolkodott, de csak egy pillanatig.

– Benne vagyok, egy feltétellel.

– Halljuk.

– A mesékben, amelyek majd a győzelmünkről szólnak, szeretném, ha Rettenthetetlen Addisonnak neveznének.

– Úgy lesz – ígérte Emma.

– Legyen Rendkívül Rettenthetetlen – kérte Addison. – És csinos.

– Rendben – ígértem.

– Nagyszerű – mondta Addison. – Akkor lássunk hozzá. Majdnem mindenki, aki ezen a világon fontos nekünk, annak a hídnak a túloldalán van. Minden perc, amit ezen az oldalon töltünk, elvesztegetett.

Úgy terveztük, hogy elkísérjük Addisont a hídhoz, majd a közelben várjuk a visszatértét. Kocogni kezdtünk lefelé, könnyedén, és a bádogváros házai egyre sűrűsödtek. Végül már nem volt rés a kalyibák között, rozsdás, egybemosódó fémfelület húzódott mellettünk. Azután a vityillók és sufnik sora hirtelen véget ért, és a Füstölgő utcát ismét bedőlt falak és elszenesedett fa borították – amolyan ütközőzóna lehetett, amelyet a lidércek kényszerítettek ki. Végül a hídhoz értünk, amelynek a szájánál pár tucat embert pillantottunk meg. Még nem láthattuk tisztán az öltözékük állapotát, de Addison felderült.

– Nézzék, táborozó hadsereg ostromolja az erődöt! Tudtam, hogy nem csak mi fogunk harcolni…

Közelebbről azonban kiderült, hogy az emberek mindenek, csak nem katonák, és Addison megcsillanó kis reménye kihunyt.

– Nem ostromolnak ezek semmit – mondtam. – Csak… hevernek.

Ezeknél nyomorultabb bádogváros-lakókat még nem láttunk. Belemerülve a hamuba, olyan pózokban feküdtek, hogy még az ülő helyzetben lévőket is halottnak hittem. A hajuk meg a testük fekete volt a hamutól meg a koromtól, az arcukon annyi volt a sebhely meg a lyuk, hogy már azt hittem, leprások. Ahogy óvatosan kerülgettük őket, némelyik erőtlenül felpillantott, de ha vártak valamire, nem mi voltunk, és a fejük ismét lehanyatlott. Csak egy kölyök volt talpon füles vadászsapkában, aki az alvók közt mászkált, és kikutatta a zsebüket. Akik felébredtek, kapkodtak utána, de nem vették üldözőbe. Amúgy sem volt mit ellopni tőlük.

Majdnem elhagytuk őket, amikor valaki elkiáltotta magát.

– Meg fogtok halni!

Emma dacosan fordult hátra?

– Mi az?

– Meg fogtok halni.

A beszélő egy kartonpapíron hevert, sárga szeme fekete hajcsimbókok mögül villant ki.

– Senki nem megy át a hídjukon engedély nélkül.

– Mindenképpen átmegyünk. Szóval, ha tudtok valamiről, amitől óvakodjunk, most szóljatok!

A csimbókos hajú elfojtotta nevetését. A többiek hallgattak.

Emma végigmérte őket.

– Egyikőtök sem segít?

Egy ember belekezdett.

– Vigyázzatok a…

Ám alig szólalt meg, egy másik elhallgattatta.

– Hadd menjenek, és pár nap múlva megkapjuk a szaftjukat!

A viskólakók vágyakozva sóhajtottak fel.

– Jaj, mit meg nem adnék egy üvegcséért belőle! – nyögte egy nő a lábamnál.

– Csak egy csöppért, egy csöppért! – paskolta a combját egy férfi. – A szaftjuk egy csöppjéért!

– Elég, ez kínzás! – nyöszörgött egy másik. – Ne is beszéljetek róla!

– Pokolba veletek! – kiáltott rájuk Emma. – Megpróbálunk átjuttatni, Rettenthetetlen Addison.

És undorodva fordultunk el az emberektől.

*

A híd keskeny volt, ívelt a közepén, és olyan tiszta márványból készült, hogy még az utcán kavargó hamu sem mert ráülni. Addison megtorpant az elején.

– Várjanak, van itt valami – állt meg idegesen, lehunyta a szemét, és úgy szimatolt a levegőbe, ahogyan a jós a kristálygömbbe néz.

– Most kell átjutnunk, itt veszélyben vagyunk – morogta Emma, de Addison máshol volt; egyébként sem úgy festett, mintha valóban veszélyben lennénk. A hídon senkit nem láttunk, s a zárt kaput sem őrizte senki a túloldalon. A hosszú, fehér fal, ahol őrszemeknek kellett volna állniuk puskával meg látcsővel, szintén üres volt. A falakon kívül az erőd egyetlen védelmi berendezésének a mély szakadék látszott, amely várárokként fogta körül, és amelyben forró víz fortyogott, kibocsátva a mindent elborító, zöld gőzt. Csak a hídon lehetett átjutni fölötte.

– Még mindig csalódott vagy? – kérdeztem Emmát.

– Mélységesen megbántódtam – válaszolta. – Mintha meg sem próbálnának kívül tartani minket.

– Igen, ez engem is aggaszt.

Addison lélegzete elakadt, a szeme felpattant. Szinte szikrázott.

– Mi az? – kérdezte izgatottan Emma.

– A nyom alig érezhető, de bárhol felismerem Balenciaga Wren Ökörszem kisasszonyt.

– És a többiek?

Addison ismét szimatolt.

– Többen jártak itt a fajtánkból. Nem tudom pontosan, kik vagy hányan. A nyom egészen elmosódott. Sok különleges járt erre nemrégiben, és nem rájuk gondolok – nézett vissza lesújtón a mögöttünk hagyottakra. – Az ő különleges lényegük gyönge, szinte nincs is.

– Akkor a nő, akit kifaggattunk, igazat mondott – állapítottam meg. – A lidércek idehozzák a foglyaikat. A barátaink itt jártak.

Amióta csak elrabolták őket, rettenetes, fojtogató reménytelenség markolta a szívem, de most kicsit enyhült a szorítása. Órák óta először volt a birtokunkban több reménynél és találgatásnál. Nyomon követtük ellenséges területen a barátainkat, egészen a lidércek küszöbéig. Ez önmagában felért egy kisebb győzelemmel, és, ha csak egy pillanatra is, de úgy éreztem, minden lehetséges.

– Akkor még különösebb, hogy senki sem őrzi az erődöt – mondta sötéten Emma. – Ez csöppet sem tetszik nekem.

– Nekem sem – mondtam. – De úgy látom, más út nem vezet az erődhöz.

– Akkor túl is eshetnék a dolgon – mondta Addison.

– Addig kísérjük, ameddig csak tudjuk.

– Hálás lennék érte – felelte nem éppen rendkívül rettenthetetlenül Addison.

A hídon át lehetett volna futni nem egészen egy perc alatt – de minek rohanni? Azért, jutott eszembe Tolkien egyik mondata, mert az ember nem sétál be csak úgy Mordorba.

Fürgén indultunk neki a hídnak, a nyomunkban halk beszéd és elfojtott nevetés. Visszanéztem a heverőkre. Úgy tűnt, biztosak abban, hogy csúnya véget érünk, ezért mozgolódtak, mindegyikük jobban akart látni. Már csak pattogatott kukorica kellett volna a kezükbe. A legszívesebben visszamentem volna, hogy egytől egyig a fortyogó folyóba lökjem őket.

Pár nap múlva megkapjuk a szaftjukat. Nem tudtam, ez mit jelent, és reméltem, hogy soha nem is fogom megtudni.

A híd egyre meredekebb lett. A félelemtől hevesebben dobogott a szívem. Biztos voltam benne, hogy valami le fog ránk csapni, miközben nincs hová menekülnünk. Úgy éreztem magam, mint a csapda felé tartó egér.

Suttogva megváltoztattuk a tervet: átjuttatjuk Addisont a kapun, aztán visszamegyünk a bádogvárosba, hogy egy nem feltűnő helyen várakozzunk. Ha a kutya három óra múlva sem tér vissza, Emmával megpróbálunk mi is bejutni.

A híd legmagasabb pontjához közeledtünk, azon túl látszott a lefelé lejtő rész egy kis darabja is, amely eddig rejtve volt. A lámpaoszlopok hirtelen kiáltozni kezdtek.

– Állj!

– Ki megy ott?

– Senki nem kelhet át!

Megálltunk, felbámultunk, és döbbenten láttuk, hogy hosszú lándzsákra tűzött fejek szólaltak meg. Iszonyatosak voltak, a bőrük elnyűtt és szürke, a nyelvek lógtak – ám annak ellenére, hogy nem tartozott hozzájuk torok, a fejek közül három beszélt. Összesen nyolcan voltak, párosával helyezkedtek el a híd két oldalán.

Csak Addison nem lepődött meg.

– Ne mondják már, hogy nem láttak még hídfőt!

– Ne menjetek tovább! – figyelmeztetett a bal oldalunkon lévő fej. – Majdnem biztos halál vár mindenkire, aki engedély nélkül átmegy!

– Inkább biztos halált kellene mondanod – szólalt meg a jobb oldalunkon lévő fej. – A majdnem olyan semmitmondó.

– Van engedélyünk – rögtönöztem hazugságot. – Lidérc vagyok, és ezt a két különlegest viszem Caulnak.

– Nekünk senki sem szólt – mondta bosszúsan a bal oldali.

– Úgy látod, hogy foglyok, Richard? – kérdezte a jobb oldali.

– Nem tudom – felelte a bal oldali. – A varjak több hete kivájták a szemem.

– A tiédet is? – sajnálkozott a jobb oldali. – Kár.

– A hangja nem hasonlít egyetlen, általam ismert lidércére sem – mondta a bal oldali. – Mi a neved, fickó?

– Smith – válaszoltam.

– Hah! Nálunk nincs is Smith! – mondta a jobb oldali.

– Csak most léptem be.

– Ügyes próbálkozás. Nem, nem hiszem, hogy átengedünk titeket.

– És ki fog minket megállítani? – kérdeztem.

– Nyilván nem mi – mondta a bal oldali. – Mi csak azért vagyunk itt, hogy előre jelezzünk.

– És tájékoztassunk – egészítette ki a jobb oldali. – Tudjátok, hogy muzeológiai doktorátusom van? Sosem akartam hídfő lenni…

– Senki sem akar hídfő lenni – csattant fel a bal oldali. – Egyetlen gyerek sem arról álmodozik, hogy istenverte hídfő lesz, egész nap előre jelez, és varjak vájják ki a szemét. Ám az élet nem mindig szór rózsát az ember lába elé, nemde?

– Gyerünk – szólt halkan Emma. – Ezek mást se tudnak, csak zsémbelni velünk.

Nem vettünk hát tudomást a fejekről, mentünk tovább, ám a hídon minden újabb fej ránk szólt.

– Ne tovább! – kiáltotta a negyedik.

– Csak a saját felelősségetekre! – sivította az ötödik.

– Szerintem nem figyelnek ránk – mondta a hatodik.

– Tőlem – fölényeskedett a hetedik. – Aztán ne mondjátok, hogy nem figyelmeztettünk.

A nyolcadik csak kiöltötte vaskos, zöld nyelvét. Elhagytuk őket, a híd csúcspontjához értünk, amely hirtelen megszakadt – ásító, hatméteres hézag volt ott, ahol kőnek kellett volna lennie, és kis híján beleléptem. Emma kapott el, amint kalimpáló karokkal hátratántorodtam.

– Nem fejezték be az átkozott hidat! – pirult ki az arcom az adrenalintól meg a bosszúságtól. Hallottam, hogy a hátam mögött nevetnek a fejek meg a heverészők.

Ha futottunk volna, nem álltunk volna meg időben, és a lyukba zuhantunk volna.

– Jól vagy? – kérdezte Emma.

– Én igen – feleltem –, de mi nem. Most hogy juttatjuk át Addisont?

– Fölöttébb bosszantó – járkált a perem szélén Addison. – Nem hinném, hogy képesek vagyunk átugrani.

– Képtelenség – mondtam. – Még nekifutásból is túlságosan messze van. Még rúdugrónak is.

– Hm – gondolkodott el Emma. Hátranézett. – Adtál egy ötletet. Mindjárt jövök.

Addisonnal követtük a tekintetünkkel. Ahogy az első fejhez ért, megállt, megragadta a lándzsát, amelyen a fej ült, és kihúzta.

A lándzsa könnyedén kijött. A fej hangosan tiltakozott, ám Emma letette a földre, az arcába lépett, és nagyot rúgott. A lándzsa kicsúszott a fejből, amely legurult a hídon, dühösen ordibálva. Emma diadalmasan jött vissza, a lándzsát a hézag szélére tette, és hagyta, hogy a hegye fémesen pendülve átessen a rés túlsó oldalára. – Nem éppen a London-híd – komorodott el Emma.

A hat méter hosszú, ujjnyi széles, középen kissé meghajló lándzsán legfeljebb cirkuszi akrobata tudott volna átkelni.

– Hozzunk még párat – javasoltam.

Ide-oda futkároztunk, lándzsákat rángattunk ki a helyükből, és átfektettük őket a hézag fölött. A fejek köpködtek, káromkodtak, fenyegetőztek. Amikor az utolsó is elgurult, elkészült kis fémhidunk, amely mintegy harminc centiméter széles volt, csúszós a fejek trutymójától, és zörgött a hamuval teli szélben.

– Angliáért! – kiáltotta Addison, amint meg-megállva elindult a lándzsákon.

– Vándorsólyom kisasszonyért – indultam utána.

– A madár szerelmére, csak menjetek – araszolt utánam Emma.

Addison ugyancsak lelassított minket. Kis mancsa állandóan lecsúszott a lándzsákról, amelyek forogtak, mint megannyi tengely, amitől táncolt a gyomrom. Próbáltam arra összpontosítani, hová teszem a lábam, de lehetetlen volt; a fortyogó folyó mágnesként vonzotta a szemem, és azon járt az eszem, vajon már a zuhanástól meghalok, vagy még érezni fogom, amint elevenen megfő a testem. Addison lefeküdt, úgy vonszolta előre magát. Így jutottunk el megalázó centiméterenként a félútig – amikor is a gyomrom már nem táncolt, hanem a nagyon is ismerős görcsbe rándult.

Üres. Próbáltam hangosan kimondani, de kiszáradt a szám; mire sikerült nyelnem, és kiejtenem a szót, a görcs tízszerte erősebb lett.

– Borzasztó balszerencse – mondta Addison. – Előttünk vagy mögöttünk?

Nem tudtam rögtön megmondani, körül kellett tapogatnom magamban az érzést.

– Jacob! Előttünk vagy mögöttünk? – kiáltotta a fülembe Emma.

Előttünk. A gyomor-iránytűm biztos volt, csakhogy a dolognak nem volt értelme: a híd lejtős részének immár az egészét láttuk, és teljesen üres volt. Nem volt ott semmi.

– Nem tudom! – mondtam.

– Akkor haladjunk tovább! – felelte Emma.

Közelebb voltunk már a hézag túloldalához; hamarabb elhagyhatjuk a lándzsákat, ha továbbmegyünk. Elfojtottam félelmemet, lehajoltam, felmarkoltam Addisont, és futni kezdtem, csúszkálva-botladozva a nem rögzített lándzsákon. Az üres már csak kéznyújtásnyira volt, a hörgését is hallottam egy előttünk lévő, láthatatlan helyről. Tekintetem követte a hangot, amely valóban előttünk volt, de a lábunk alatt, a híd hiányzó részén, ahol számos keskeny, hosszú hasadék volt a kőbe vájva.

Ott. A híd üres volt, de az üres a hídban volt. Bár a teste nem fért volna át a kőbe vájt nyílásokon, a nyelvei könnyedén átfértek.

Eljutottam a lándzsákon át a híd tömör túlsó felére, amikor Emma felsikoltott. Ledobtam Addisont, és megpördültem: az üres egyik nyelvét Emma derekára fonta, és lóbálta a lányt.

Emma a nevemet sikoltotta, én az ő nevét. A nyelv föl-le mozgatta, rázta Emmát, aki ismét felsikoltott. Rosszabb hang nem hallatszott.

Egy másik nyelv a lándzsák alsó feléhez csapódott, mire az ideiglenes híd széthullott, a lándzsák gyufaszálként röpültek a lenti mélységbe. Ekkor a második nyelv kinyúlt Addisonért, a harmadik engem vágott mellbe.

A földre zuhantam, nem kaptam levegőt. Amíg levegő után kapkodtam, a nyelv a derekamra kúszott, és a levegőbe emelt. A másik Addisont emelte fel a hátsó lábainál fogva. Egy pillanat múlva fejjel lefelé lógtunk mindhárman.

Vér tolult a fejembe, elsötétült előttem a világ. Hallottam, hogy Addison ugat, és csattogtatja a fogát a nyelv felé.

– Ne tegye, mert ledobja! – kiáltottam a kutyára, de nem hagyta abba.

Emma is tehetetlen volt; ha megégette volna a derekára font nyelvet, az üres ledobta volna.

– Beszélj hozzá, Jacob! – sikította. – Állítsd le!

Úgy fordultam, hogy lássam a nyílásokat, amelyeken át az üres feldugta a nyelveit. Fogai a kőlapokat harapdálták. Fekete szeme éhesen guvadt ki. Úgy lógtunk, mint a gyümölcs holmi vastag, fekete szőlőindán, alattunk ásított a mélység.

Próbálkoztam az üres nyelvével.

– TEGYÉL LE MINKET! – ordítottam, de angolul.

– Újra! – mondta Addison.

Lehunytam a szemem, és elképzeltem, hogy az üres azt teszi, amit parancsolok, majd újra próbálkoztam.

– Tegyél le minket a hídra!

Ismét angolul. Ez nem az az üres volt, amelyet megismertem, amellyel órákon át beszélgettem, amikor jégbe fagyott. Ez új volt, idegen; felületes és gyönge volt vele a kapcsolatom. Mintha megérezte volna, hogy keresem a kulcsot az agyához, hirtelen felrántott minket, mintha a mélybe akarna hajítani. Muszáj kapcsolatot létesítenem vele valahogyan, most…

– ÁLLJ! – ordítottam rekedten – és ezúttal az üresnyelv torokhangján.

Megálltunk a levegőben. Egy pillanatig úgy lógtunk, mint mosott ruha az enyhe szélben. Valamit ért a szavam, de nem eleget. Csak összezavartam az ürest.

– Nem kapok levegőt – hörögte Emma. A nyelv túlzottan szorította, lilulni kezdett az arca.

– Tegyél le minket a hídra! – utasítottam ismét üresnyelven. A szavak karmolták a torkom.

Az üres bizonytalan hangot bocsátott ki. Egy reményteli pillanatig azt hittem, megteszi, amit kértem. Ám ehelyett rázni kezdett, mint egy porrongyot.

Minden elmosódott és kis időre elsötétült előttem. Amikor magamhoz tértem, a nyelvem béna volt, s vér ízét éreztem.

– Mondja neki, hogy tegyen le minket! – vonította Addison. De immár beszélni is alig tudtam.

– Phóbálom – motyogtam. Köhögtem, vért köptem. – Tehgyél leh mhinket – angolul dadogtam elharapott nyelvemmel. – Tehgyél leh…

Elhallgattam, átrendeztem az agyam. Mély levegőt vettem.

– Tegyél le minket a hídra! – szóltam üresnyelven.

Még háromszor megismételten, azt remélve, hogy eljut az üres hüllőagyába.

– Tegyél le minket a hídra! Tegyél le minket a hídra! Tegyél le minket…

Dobhártyarepesztő üvöltést hallatott tehetetlen dühében, a híd nyílásaihoz emelt, ahová bebörtönözték, még egyet üvöltött, miközben fekete nyála az arcomba fröccsent. Azután mindhármunkat megemelt, és visszahajított oda, ahonnan jöttünk.

Nagyon hosszúnak éreztem a repülést – biztos voltam benne, hogy végünk lesz a fortyogó folyóban –, majd vállam nekivágódott a híd kemény kövének, és visszacsúsztunk, visszahemperedtünk a meredek lejtőn a híd lábához.

*

Csodával határos módon életben maradtunk – összeverten, de végtagjaink a helyükön voltak. Ahogy legurultunk a híd sima márványán, szétgurultak a híd tövénél lévő fejek. Körülvettek minket, gúnyolódtak, miközben próbáltuk összeszedni magunkat.

– Köszöntünk újra itt benneteket! – mondta a hozzám legközelebbi. – Határozottan élveztük, ahogy sikoltoztatok félelmetekben. Igazán erős a tüdőtök.

– Miért nem mondtátok, hogy üres rejtőzik az átkozott hídban? – kérdeztem, miközben nagy nehezen felültem. Fájt minden porcikám, a felsértett kezem, a lehorzsolt térdem, a lüktető vállam, amely valószínűleg kiugrott a helyéről.

– Mi abban a móka? A meglepetés sokkal jobb.

– Csikis biztos megkedvelt titeket – mondta egy másik. – A legutóbbi látogatójának leharapta a lábát.

– Az semmi – tódította egy újabb, amelynek karika fülbevalója volt, amilyet a kalózok viselnek. – Egyszer láttam, hogy kötelet kötött egy különlegesre, öt percre a folyóba eresztette, majd felhúzta és megette.

– Különleges al dente – szólt elismerően egy harmadik. – A mi Csikisünk nagy ínyenc.

Nem voltam még képes felállni, inkább odamásztam Emmához és Addisonhoz. Emma a fejét dörzsölte, a kutya sérült mancsát próbálgatta.

– Jól vagytok? – kérdeztem.

– Alaposan bevertem a fejem – felelte Emma, és összerezzent, amikor elválasztottam a haját, hogy megnézzem, hol vérzik a feje.

Addison felemelte erőtlen mancsát.

– Attól tartok, eltört. Nem feltételezem, hogy megkérhette volna a szörnyeteget, hogy szelíden tegyen le minket.

– Nagyon vicces – mondtam. – Vajon miért nem mondtam neki azt, hogy gyilkolja le az összes lidércet, és szabadítsa ki a barátainkat is?

– Éppen erre gondoltam – vetette közbe Emma.

– Tréfáltam.

– Én nem – mondta Emma. Mandzsettámmal felitattam a vérét. Nagy lélegzetet vett, és eltolta a kezem. – Mi történt?

– Azt hiszem, az üres értett, mégsem tudtam rábírni, hogy engedelmeskedjen. Nem volt vele olyan kapcsolatom, mint amilyen a másikkal van – volt.

– Hogyan teremtett kapcsolatot az elsővel? – kérdezte Addison.

Gyorsan visszaidéztem, hogyan bukkantam rá a szeméig jégbe fagyva, és miután eltöltöttem vele egy bensőséges éjszakát, kezemet a fején nyugtatva, valamiképpen sikerült behatolnom idegrendszerének egyik létfontosságú részébe.

– Amennyiben nem volt kapcsolata a hídbeli üressel – kérdezte Addison –, miért kímélte meg az életünket?

– Lehet, hogy összezavartam.

– Fejlődnöd kell ebben – jelentette ki Emma. – Át kell juttatnunk Addisont.

– Fejlődnöm? Mit kellene tennem, talán órákat vennem? Más utat kell találnunk a túloldalra.

– Jacob, nincs más út. – Emma hátrasimította arcából véres hajtincsét, és a szemembe nézett. – Te vagy az út.

Csattanós választ akartam adni, amikor éles fájdalmat éreztem a hátsó felemben, és jajgatva felugrottam. Az egyik fej a fenekembe harapott.

– Hé! – kiáltottam az alfelemet dörzsölve.

– Tégy vissza minket a lándzsákra, ahogy találtál, te vandál! – követelte a fej.

Akkorát rúgtam bele, amekkorát csak tudtam, és a heverészők között kötött ki. A fejek kiabálni kezdtek, minket szidalmaztak, és groteszk módon gurultak ide-oda állkapcsuk mozgatásával. Erre én is ócsárolni kezdtem őket, és addig rúgtam a hamut rettenetes, aszott pofájukba, amíg az összes köhögni és köpködni nem kezdett. Ekkor valami kicsi és gömbölyű röpült felém, és nedvesen a hátam közepébe talált.

Egy rothadt alma. Szembefordultam a heverészőkkel.

– Ki volt az?

Röhögtek, mint a drogosok.

– Menj vissza oda, ahonnan jöttél! – kiáltotta az egyik.

Kezdtem azt hinni, ez nem is olyan rossz ötlet.

– Hogy merészelik – vicsorgott Addison.

– Hagyja – intettem le, a haragom már csillapodott. – Csak…

– Hogy merészelik? – emelkedett dühösen a két hátsó lábára Addison. – Tán nem különlegesek? Nincs önökben szégyenérzet? Mi segíteni akarunk önöknek!

– Adj egy üvegcsével, vagy kopj le! – kiáltotta egy rongyos asszony.

Addison reszketett a dühtől.

– Segíteni próbálunk – ismételte –, és itt vannak önök… itt vannak! Miközben a mieinket legyilkolják, hurkainkat pusztasággá változtatják, itt heverésznek az ellenség kapuja előtt! Ahelyett, hogy megtámadnák! – Sérült mancsával rájuk mutatott. – Önök egytől egyig árulók, és egyszer majd az Ymbrynék Tanácsa elé citálják, és megbüntetik önöket!

– Ne pazarolja rájuk az energiáját! – tápászkodott fel nagy nehezen Emma. Ekkor egy rothadt káposztafej pattant le a válláról, és loccsant szét a földön.

Emma begurult.

– Jól van, most valakinek megég a képe! – lendült lángoló keze a heverészők felé.

Addison beszéde alatt egy kis csoport összeállt sutyorogni, és rögtönzött fegyverekkel jöttek elő. Egy lefűrészelt faág. Egy csődarab. A helyzet kezdett veszélyessé válni.

– Elegünk van belőletek – mondta unottan egy csupa zúzódás férfi. – Belökünk titeket a folyóba.

– Szeretném én azt látni! – kiáltott Emma.

– Én nem – mondtam. – Menjünk innen!

Ők hatan voltak, mi hárman, ráadásul rossz állapotban: Addison sántikált, Emma arcán folyt a vér, én pedig a sérült vállam miatt alig tudtam emelni a jobb kezem. Közben az emberek bekerítettek. A folyóba akartak szorítani minket.

Emma visszanézett a hídra, majd rám.

– Gyerünk. Tudom, hogy át tudsz juttatni minket. Megér még egy próbát.

– Nem megy, Emma. Nem megy. Nem próbálkozom.

Tudtam, hogy igazat mondok. Éreztem, hogy nem tudok parancsolni az üresnek, még nem.

– Ha a fiatalember azt állítja, nem képes rá, hajlamos vagyok hinni neki – mondta Addison. – Más kiutat kell találnunk.

Emma felfortyant.

– Például? – Addisonra nézett. – Tud futni? – Rám nézett. – Tudsz verekedni?

Mindkettőre nem volt a válasz. Megértettem: nemigen maradtak lehetőségeink.

– Ilyen helyzetben – jelentette ki büszkén Addison – az én fajtám nem verekszik. Mi szónokolunk! – Szembefordult az emberekkel, kieresztette mennydörgő hangját. – Különleges társaink, legyenek eszüknél! Hadd szólok pár kurta szót!

Rá se hederítettek. Miközben folyamatosan zárták el a menekülés útvonalait, a híd felé hátráltunk. Emma igyekezett létrehozni a lehető legnagyobb tűzgolyót, Addison pedig arról papolt, hogy az erdőben az állatok békésen élnek együtt, miért ne tudnánk hát mi is így élni.

– Gondoljanak az egyszerű sünre és szomszédjára, az oposszumra… Vajon megfordul-e a fejükben, hogy holmi szakadékba taszítsák egymást, amikor közös ellenséggel néznek szembe, a téllel? Nem!

– Ez megbuggyant – mondta Emma. – Fogja be, inkább harapjon beléjük!

Körülnéztem, mivel harcolhatnék. Kéznyújtásnyira nem akadt más szilárd tárgy, mint a fejek. Felkaptam az egyiket az utolsó néhány hajszálánál fogva.

– Van más út is a túloldalra? – ordítottam a képébe. – Gyorsan, vagy a folyóba doblak!

– Menj a pokolba! – köpött felém, és próbált megharapni.

Az emberek felé hajítottam, ügyetlenül, bal kézzel. Nem érte el őket. Felkaptam egy másik fejet, megismételtem a kérdésem.

– Naná – gúnyolódott. – Egy böribusz hátuljában! Bár a helyedben inkább a híd üresével próbálkoznék…

– Mi az a böribusz? Ki vele, vagy te is röpülsz!

– Mindjárt elüt egy – felelte, majd három lövés dörrent kicsit messzebb, bumm, bumm, bumm, lassan és kimérten, mint valami figyelmeztetés. A ránk fenekedők nyomban megálltak, és mindenki az út felé fordult.

A kavargó hamu ugyan félig takarta, de valami nagy és szögletes közeledett felénk. Azután egy jókora motor dörmögése hangzott fel, és a feketeségből tehergépkocsi bontakozott ki. Modern, katonai jármű volt, minden egyes szegecse, vasalása és kereke félembernyi magas. Hátul ablaktalan kocka, és a két járdalemezén két gépfegyveres, egyenruhás lidérc állt.

Mihelyt megjelent, a heverészők megőrültek, sikkantgattak örömükben, úgy integettek, mint a partra vetett hajótöröttek az arra járó repülőgépnek – és a lidércek éppúgy nem vettek róluk tudomást. Pompás lehetőségünk támadt, nem akartuk elszalasztani. Félrerúgtam a fejet, bal karommal felnyaláboltam Addisont, és lemásztam az útról Emma után. Mennünk kellett volna tovább – el a Füstölgő utcától, hogy meghúzzuk magunkat a nyomornegyed valamelyik biztonságosabb részén –, de végre megjelent az ellenség. Megálltunk, nem messze az úttól, ahol alig takart néhány megégett fa, és figyeltünk.

A jármű lassított, a tömeg odaözönlött, és könyörögni kezdett üvegcsékért, szúliért és ambróért és csak egy csöppért és csak egy picikét, uram. Undorítóan imádták ezeket a mészárosokat, kapkodtak a katonák ruhája, bakancsa után, cserében acélsarkak rúgása volt a jutalom. Biztos voltam benne, hogy a lidércek lövöldözni kezdenek, vagy rákapcsolnak, és elgázolják azokat a bolondokat, akik a jármű és a híd közé szorultak. Ehelyett a kocsi megállt, és a lidércek parancsokat kiáltoztak. Álljatok sorba, itt, maradjatok nyugton, vagy nem kaptok semmit! A tömeg felsorakozott, mint a kenyérért sorban álló éhezők, meghunyászkodva és izgatottan.

Addison váratlanul ficánkolni kezdett, hogy tegyem le. Csak nyüszögött, ficánkolt, s a pofája olyan elszánt volt, mintha friss, erős szagot fogott volna. Emma megcsípte, és a kutya kinyögte: – Ő az, ő az, Wren Ökörszem kisasszony…

Én pedig rájöttem, hogy a böribusz nem más, mint rabszállító jármű, és hogy a lidércek hatalmas rakománya szinte biztosan emberekből áll.

És akkor Addison megharapott. Feljajdultam, elengedtem, és már kúszott is el. Emma káromkodott, és utána kiáltott.

– Addison, ne!

De nem használt a tiltás; Addisont az ösztönei vezérelték, a hűséges kutya ellenállhatatlan reflexe, hogy megmentse a gazdáját. Utána kaptam, de elvétettem – meglepően gyors volt ahhoz képest, hogy csak három lábon futott. Emma felsegített, és mindketten Addison után igyekeztünk, ki a búvóhelyről az útra.

Volt egy múló pillanat, amikor azt hittem, el tudjuk kapni, mert a katonák körül túlságosan nagy a tömeg, azok pedig izgatottabbak, semhogy észrevennének minket. Talán sikerült volna, ha Emmát meg nem szállja az ihlet félúton, amikor meglátta a kocsi hátulján az ajtót. Az ajtón lakat van, amelyet meg lehet olvasztani. Aztán ki lehet nyitni, bizonyára ezt gondolta – láttam, hogy felderült az arca a reménykedéstől. Elszaladt Addison mellett úgy, hogy érte sem nyúlt, majd felugrott a jármű ütközőjére.

Az őrök kiáltoztak. Addison után kaptam, de a kutya bekúszott a kocsi alá. Emma olvasztani kezdte a kilincset, amikor az egyik őr baseballütőként csapott rá a fegyverével. Az oldalát találta el, és Emma a földre zuhant. Nekimentem az őrnek, hogy megtegyem, amit csak tudok a jó karommal, de kirúgták alólam a lábam, a sérült vállamra estem, és áramütésként futott át rajtam a fájdalom.

Az őr kiáltását hallva felnéztem, és azt láttam, hogy fegyvertelen, a keze megsérült. Hamarosan pedig beleveszett a kavargó testek tengerébe. A heverészők elsodorták, már nem kértek, hanem követeltek, tébolyultan fenyegetőztek – és az egyikük megszerezte a lidérc fegyverét. Az meg páni félelemben integetett két kézzel a feje fölött a másiknak: vigyél ki innen!

Feltápászkodtam, Emmáért siettem. A másik őr belevetette magát a tömegbe, és addig lövöldözött a levegőbe, amíg vissza tudta vinni a társát a járműhöz. Mihelyt felléptek a járdalemezre, ráütöttek a kocsi oldalára, és felbőgött a motor. Éppen Emmáért nyúltam, amikor a jármű megindult a híd felé, rettenetes kerekei felkavarták a kavicsot meg a hamut.

Megszorítottam Emma karját, hogy megbizonyosodjam: tényleg életben van.

– Vérzel – mondtam –, nagyon.

Ostobaság volt kimondanom a nyilvánvalót, de jobban nem tudtam megfogalmazni, mennyire rossz azt látnom, hogy megsérült: sántikált, a fején lévő sebből vér ömlött a hajába.

– Hol van Addison? – kérdezte.

Mielőtt a „nem tudom” elhagyhatta volna az ajkam, félbeszakított.

– A kocsi után kell mennünk. Lehet, hogy ez az utolsó esélyünk!

Láttuk, hogy a jármű a hídhoz ér, és azt is, hogy az őr lepuffant két heverészőt, akik utána futottak. Megértettem, hogy Emma téved: a kocsit nem lehet üldözőbe venni, nem lehet átjutni a hídon. Reménytelen, ezt immár a heverészők is tudták. Amint a társaik kidőltek, éreztem, hogy kétségbeesésük haraggá válik, és egy pillanat alatt ellenünk fordul.

Futni próbáltunk, de körülvettek. A csőcselék azt kiáltozta, hogy „tönkretették” és „most nem fogunk hozzájutni”, és ezért megérdemeljük a halált. Záporozni kezdtek ránk az ütések: pofonok, ökölcsapások, a hajunkat és a ruhánkat tépkedő kezek. Védeni próbáltam Emmát, de ő védett engem, legalábbis néhány percig csapkodott a kezével, s megégetett, akit csak tudott. De az ő tüze is kevés volt ahhoz, hogy távol tartsa őket. Záporoztak az ütések, amíg térdre nem estünk, azután elterültünk a földön, és karunkkal védtük a fejünket.

Majdnem biztos voltam benne, hogy haldoklom vagy álmodom, mert ebben a pillanatban énekszót hallottam, hangos, élénk kórust: „Hallga, be’ vígan cseng a kalapács! Hallga, be’ szépen dolgozik az ács!” Ám minden egyes sort puffanás és jajgatás kísért: „Nincs (PÜFF!) szebb, mintha áll az akasztófa, orvosság az (PUFF!) minden bajra, gondra!”

Néhány sor és puffanás után elmaradtak az ütések, a csürhe hátrált, bizalmatlanul és szentségelve. A vér és sár függönyén át öt izmos akasztófaácsot láttam, az övükön szerszámtáska lógott, a kezükben kalapács. Átverekedték magukat a tömegen, s úgy jártak körbe, nézegettek minket kétkedve, mintha valamiféle fura halfélék lennénk, amilyenekre nem számítottak a hálójukban.

– Ők azok? – kérdezte az egyik. – Nem néznek ki túl jól, rokon.

– Persze, hogy ők! – hallatszott egy másik hang, mély, mint a ködkürt és ismerős.

– Sharon! – kiáltotta Emma.

Csak annyira bírtam mozdítani a kezem, hogy az egyik szememről letöröljem a vért. Ott állt toronymagasan a fekete köpenyében. Elnevettem magam, legalábbis megpróbáltam; soha nem örültem még ilyen csúf látványnak. Kihalászott valamit a zsebéből – apró üvegcséket –, a feje fölé emelte őket, és elkiáltotta magát.

– Itt van, amit akartok, eszelős majmok! Vigyétek, és hagyjátok ezeket a gyerekeket!

Megfordult, és az üvegcséket az útra dobta. A csőcselék utánuk vetette magát őrjöngve és kiáltozva, készen egymást is széttépni értük. Csak az ácsok maradtak, a verekedéstől kissé kócosan, de sértetlenül, és kalapácsaikat visszadugták az övükbe. Sharon pedig hozzánk lépett, és nyújtotta hófehér kezét.

– Mit képzeltek, hogy így elcsatangoltak? Halálra aggódtam magam!

– Bizony – mondta az egyik ács. – Magán kívül volt. Mindenütt kerestette magukat.

Próbáltam felülni, de nem ment. Sharon fölöttünk állt, úgy nézett le rám, mint egy gázolás áldozatára.

– Épségben van? Tud járni? Mi az ördögöt műveltek magával ezek a semmirekellők? – A hangnem félúton volt egy dühös kiképző őrmester és egy aggódó apa megnyilatkozása között.

– Jacob megsérült – hallottam Emma sírós hangját.

„ Te is”, akartam mondani, de nem mozgott a nyelvem. Emmának igaza volt: a fejem nehéz volt, mint a kő, a szemem pedig ki-kihagyott, az egyik pillanatban láttam, a másikban nem. Éreztem, hogy felemelnek, Sharon karjába kerültem – sokkal erősebb volt, mint amilyennek látszott –, és hirtelen valami átvillant az agyamon, amit próbáltam hangosan kimondani: Hol van Addison?

Sharon megértette, és fejét a híd felé fordította.

– Ott.

A távolban a teherkocsi a levegőben lebegett. Összerázott agyam játszott csak velem?

Nem. Most már láttam: a járművet az üres nyelvei emelték át a hézagon.

De hol van Addison?

– Ott – ismételte Sharon. – Alatta.

Két hátsó láb és egy kis, barna test lógott a teherkocsi alsó oldalán. Addison, az okos kis bestia a foga közé kapta az alváz valamelyik részét. És amikor a nyelvek letették a teherkocsit a híd túloldalán, azt gondoltam, szerencsés utat, rettenthetetlen kiskutya; te vagy minden reményünk.

És aztán sötétség.

NEGYEDIK FEJEZET

Viharos álmok. Álmok idegen nyelveken, álmok otthonról, a halálról. Fura bolondságok, amelyek az öntudat felvillanásai során gombolyodtak le tünékenyen és megbízhatatlanul, összerázott agyam szüleményeiként. Egy arc nélküli asszony port fúj az arcomba. Meleg vízbe merülök. Emma arról biztosít, hogy minden rendben lesz. Majd mélységes, álomtalan sötétség, ki tudja, hány órán át.

Amikor legközelebb felébredtem, nem álmodtam, és ezt tudtam is. Egy kis szobában, az ágyban feküdtem. Halvány fény szűrődött be a behajtott spalettán. Szóval nappal van. De milyen nap?

Hálóinget viseltem, nem a régi, véres ruhámat, és a szememben nem volt sár. Valaki gondoskodott rólam. Bár halálosan fáradt voltam, nem nagyon éreztem fájdalmat. A vállam nem hasogatott, a fejem sem. Nem tudtam, hogy ez mit jelent.

Próbáltam felülni. Meg kellett pihennem, amint felkönyököltem. Az ágy melletti asztalkán egy kancsó víz állt. A szoba sarkában jókora szekrény. A másikban – pislogtam, és megdörzsöltem a szemem, hogy biztos legyek benne –, igen, egy férfi aludt. Olyan lassan forgott az agyam, hogy meg sem lepődtem; csupán azt gondoltam,különös. És a fickó tényleg különös volt, de annyira, hogy kicsit küszködnöm kellett, hogy megértsem, mit látok. Mintha két félből lett volna összeillesztve: a fél haja le volt nyalva, a másik fele egészen felkunkorodott; a fél arca borostás volt, a másik fele borotvált. Még az öltözéke is (nadrág, gyűrött kardigán, fodros Erzsébet-kori gallér) félig modern, félig régies volt.

– Helló! – szólítottam meg bizonytalanul.

A férfi felordított, úgy meghökkent, hogy ültéből a földre pottyant.

– Jóságos ég! Szentséges ég! – Visszamászott a helyére, a keze remegett. – Felébredt!

– Bocsánat, nem akartam megijeszteni…

– Ah, dehogy, kizárólag az én hibám – simította végig öltözékét, igazította meg fodros gallérját. – Kérem, ne árulja el senkinek, hogy az ön megfigyelése közben elaludtam!

– Kicsoda maga? – kérdeztem. – Hol vagyok? – Az agyam gyorsan tisztult, és tele volt kérdésekkel. – És hol van Emma?

– Persze, igen! – felelte izgatottan. – Meglehet, nem én vagyok a házban a legfelkészültebb arra, hogy válaszoljak… kérdésekre…

Úgy suttogta el a szót felvont szemöldökkel, mintha kérdezni tilos lett volna.

– De! – Rám mutatott. – Ön Jacob. – Önmagára mutatott. – Én Nim vagyok. – Kezével körkörös mozdulatot tett. – És ez Bentham úr háza. Alig várja, hogy találkozzon önnel. Nyomban értesítenem kell őt, mihelyt ön felébredt.

Ülő helyzetbe nyomtam fel magam a könyöklésből, és az erőfeszítés szinte teljesen kimerített.

– Mindez nem érdekel. Emmát akarom látni.

– Persze! A barátnője…

Két kezével csapkodott, mint két szárnyacskával, a tekintete pedig ide-oda villant, mintha felfedezhette volna Emmát a szoba valamelyik sarkában.

– Látni akarom. Most!

– A nevem Nim! – sipákolta. – És értesítenem kell… igen, szigorúan megparancsolták…

Hirtelen szörnyű gondolat villant át az agyamon: talán Sharon, amilyen pénzsóvár, csak azért mentett meg minket a csőcseléktől, hogy alkatrésznek adjon el.

– Emma! – sikerült kiáltanom. – Hol vagy?

Nim elsápadt, lehuppant a székre, szinte halálra rémítettem.

Egy perc múlva lábdobogás közeledett. Fehér köpenyes férfi rohant be a szobába.

– Felébredt! – kiáltotta. Csak feltételeztem, hogy orvos.

– Emmát akarom látni! – mondtam. Próbáltam kitenni a lábam az ágyból, de merev és nehéz volt, mint egy fatuskó.

A doktor hozzám szaladt, és visszanyomott az ágyba.

– Ne erőltesse meg magát, még beteg!

Az orvos Nimre parancsolt, hogy keresse meg Bentham urat. Nim kirohant, nekiment az ajtófélfának, és kizuhant a folyosóra. Az ajtóban Emma állt kifulladva és mosolyogva, haja aláhullt tiszta, fehér ruhájára.

– Jacob?

Emma láttán hirtelen elteltem erővel, és felültem, félretolva a doktort.

– Emma!

– Felébredtél! – szaladt hozzám.

– Óvatosan, még beteg! – figyelmeztette az orvos.

Emma a lehető leggyöngédebben megölelt, majd leült az ágyam szélére.

– Sajnálom, hogy nem voltam itt, amikor felébredtél. Azt mondták, még órákba telik…

– Semmi baj – feleltem. – De hol vagyunk? Mióta vagyunk itt?

Emma a doktorra pillantott, aki éppen írt valamit egy kis noteszba, de szemlátomást fülelt. Emma hátat fordított neki, és halkan válaszolt.

– Egy gazdag ember házában vagyunk a nyomornegyedben. Eldugott helyen. Sharon hozott minket ide úgy egy-másfél napja.

– Te jól vagy? – szemügyre vettem Emma arcát. A bőre hibátlan volt, sebei vékony, fehér vonalakká halványultak. – Majdnem gyógyultnak látszol!

– Csak pár karcolásom és puklim volt…

– Dehogy – mondtam. – Emlékszem a történtekre.

– Eltört egy bordája, elszakadt a vállizma – szólt közbe az orvos.

– Van itt egy asszony – mondta Emma. – Egy gyógyító. A teste nagy erejű port állít elő…

– És dupla agyrázkódása – mondta a doktor. – Semmi, amit ne tudtunk volna kikezelni. De maga, fiam, maga majdnem halott volt, amikor idehozták.

Megpaskoltam a mellkasom, a gyomrom, minden részt, ahol elkalapáltak. Nem éreztem fájdalmat. Felemeltem és forgattam a jobb karom. Jól működött.

– Mintha új karom lenne – ámultam.

– Szerencséje, hogy nem volt szüksége új fejre – hangzott fel egy másik hang, és Sharon lépett be meggörnyedve, hogy átférjen az ajtón. – Tulajdonképpen kár, hogy nem kapott újat, mert a mostani szemlátomást tele van fűrészporral. Így eltűnni az után, hogy figyelmeztettem magukat a veszélyekre! Mit képzeltek? – Fölénk tornyosult, hosszú, fehér ujját felemelve.

Elvigyorodtam.

– Helló, Sharon. Örülök, hogy újra látom.

– Ha-ha, most minden csupa rózsaszínű mosoly, de kis híján megölették magukat!

– Szerencsénk volt – szólt Emma.

– Igen, az volt a szerencséjük, hogy én megjelentem! Szerencse, hogy akasztófaácsoló unokafivéreim aznap este szabadok voltak, és nem ittak túl sok csatorna-sört a Bölcső és Koporsóban! Egyébként nem dolgoznak ingyen. Az ő szolgálataikat is hozzáírom a számlájukhoz az elromlott ladikommal együtt!

– Jól van! – mondtam. – Fejezze be!

– Mit képzeltek? – kérdezte ismét, és szörnyű lehelete felhőként telepedett ránk.

És akkor eszembe jutott, hogy mit képzeltem, és nem bírtam uralkodni magamon.

– Hogy maga egy megbízhatatlan bugris! – vágtam vissza. – Hogy magának csak a pénz számít, és az első adandó alkalommal eladott volna minket rabszolgának! Igen, ezt feltételeztük. Tudunk az itteni különlegesek sötét üzelmeiről, és ha azt képzeli, elhittük, hogy maga – mutattam Sharonra – vagy bármelyikük – mutattam a doktorra – puszta szívjóságból segít nekünk, elment az eszük! Szóval mondják meg, mit akarnak kezdeni velünk, vagy hagyjanak elmenni, mert nekünk… nekünk…

Hirtelen rettenetesen kimerültem. A látásom elhomályosult.

– Fontosabb dolgunk…

Megráztam a fejem, próbáltam felállni, de a szoba forogni kezdett velem. Emma fogta a karom, és az orvos gyöngéden visszafektetett az ágyra.

– Azért segítünk magukon, mert ezt kérte Bentham úr – foglalta össze tömören. – Hogy mit akar kezdeni önökkel, tőle kell megkérdeznie.

– Ahogy már mondtam, hogyishívják úr kinyalhatja…

Emma befogta a szám.

– Jacob pillanatnyilag nincs magánál – mondta. – Bizonyára azt akarta mondani, köszönjük, hogy megmentettek minket. A lekötelezettjeik vagyunk.

– Azt is – motyogtam Emma ujjai között.

Dühös voltam, féltem, de nagyon örültem, hogy élek, és Emmát is épnek és egészségesnek látom. Amikor erre gondoltam, az összes verekedésről megfeledkeztem, és hálát éreztem. Lehunytam a szemem, hogy a szoba ne forogjon, és hallgattam, ahogy suttogva beszélgettek rólam.

– Nem lesz ez így jó – mondta az orvos. – Ilyen állapotban nem találkozhat Bentham úrral.

– Megzápult az agya – jelentette ki Sharon. – Ha a lány meg én hatszemközt beszélhetnénk vele, szentül hiszem, hogy észhez tudnánk téríteni. Magunkra maradhatunk?

Az orvos kelletlenül kiment. Ekkor kinyitottam a szemem, és csakis a fölém hajló Emmát néztem.

– Hol van Addison? – kérdeztem.

– Átjutott – felelte Emma.

– Tényleg – emlékeztem vissza. – Hallottál felőle? Visszajött már?

– Nem – mondta csöndesen Emma. – Még nem.

Belegondoltam, mit jelenthet ez, mi történhetett a kutyával, de a gondolatot nem bírtam elviselni.

– Megígértük, hogy utánamegyünk – emlékeztettem. – Ha ő át tudott jutni, nekünk is sikerülni fog.

– A hídbeli ürest talán nem izgatta, hogy egy kutya átjutott – szólt közbe Sharon –, de magukat elkapná, és a fortyogó folyóba dobná.

– Menjen el – kértem. – Négyszemközt szeretnék beszélni Emmával.

– Miért? Hogy megint meglépjenek?

– Nem megyünk sehová – mondta Emma. – Jacob fel sem tud kelni.

Sharon nem ingott meg.

– A sarokba húzódom, és nem hallgatózom – mondta. – Többet nem ajánlhatok. – Odament Nim félkarú székéhez, a karfára támaszkodott. Fütyörészni kezdett, és a körmét piszkálta.

Emma segített felülnöm, egymásnak támasztottuk a homlokunkat, és suttogva beszéltünk. Egy pillanatra elkábított Emma közelsége; keze az arcomhoz ért, megsimított.

– Megijesztettél – suttogta Emma. – Azt hittem, elveszítelek.

– Jól vagyok – feleltem. Nem voltam jól, de zavart, hogy aggódik értem.

– Nem voltál. Egyáltalán nem. Illene bocsánatot kérned a doktortól.

– Tudom. Csak kiborultam. Sajnálom, ha megijesztettelek.

Bólintott, majd elfordította a tekintetét. Pár pillanatig a falat nézte, majd amikor ismét rám figyelt, keménység csillogott a tekintetében.

– Szeretem hinni, hogy erős vagyok – mondta. – Hogy azért én vagyok szabad Bronwyn vagy Millard vagy Enoch helyett, mert kellőképpen erős vagyok ahhoz, hogy rám támaszkodjanak. Mindig ilyen voltam: az, aki mindent kibír. Mintha a fájdalomérzékelő nem lenne bekapcsolva bennem. Ki tudom rekeszteni a szörnyűségeket, és tenni tudom, amit tenni kell. – Keze megtalálta a kezem a takarón. Ujjaink maguktól összefonódtak. – De amikor arra gondolok, hogy néztél ki, amikor felszedtek a földről, miután azok az emberek…

Sóhajtott, majd megrázta a fejét, mintha el akarná űzni az emléket. – Összeomlottam.

– Értem – mondtam, emlékezve a fájdalomra, amelyet éreztem, valahányszor Emmát bántották, a rémületre, valahányszor veszélybe került. Megszorítottam a kezét, mondani akartam még valamit, de megelőzött.

– Meg kell ígérned valamit.

– Bármit.

– Nem szabad meghalnod.

Elmosolyodtam. Emma komoly maradt.

– Nem teheted. Ha elveszítelek, a többi semmit sem ér.

Átöleltem, magamhoz szorítottam.

– Igyekezni fogok.

– Az nem – suttogta. – Ígérd meg.

– Legyen: nem fogok meghalni.

– Mondd, hogy „ígérem”.

– Ígérem. Te is mondd.

– Ígérem – mondta.

– Ó – szólalt meg a sarokban könnyedén Sharon –, a szerelmesek édes hazugságai…

Elhúzódtunk egymástól.

– Azt mondta, nem fog hallgatózni!

– Az régen volt – húzta hangosan a széket az ágyam mellé. – Fontos dolgokat kell megbeszélnünk. Pontosabban azt, hogy bocsánatkéréssel tartozik nekem.

– Miért? – kérdeztem bosszúsan.

– Mert kétségbe vonta a jellemem és a jó hírem.

– Ez a hurok tele van szemét gazemberekkel és görényekkel, maga pedig pénzéhes bugris.

– Akit csöppet sem érdekel a saját népe sorsa – tette hozzá Emma. – Ezzel együtt még egyszer köszönjük, hogy megmentett minket.

– Errefelé az ember elsősorban magára vigyáz – mondta Sharon. – Mindenkinek van története. Sorsa. Mindenki akar az embertől valamit, és többnyire hazudnak. Nem mentegetőzöm: a magam erejére támaszkodom, és haszonelvű vagyok. De mélységesen sért még a feltevés is, hogy olyanokkal üzletelnék, akik különlegesekkel kereskednek. Attól, hogy kapitalista vagyok, még nem leszek sötét szívű briganti.

– És ezt honnan tudhattuk volna? – kérdeztem. – Kunyerálnunk és ígérgetnünk kellett, hogy ott ne hagyjon minket a dokknál! Emlékszik?

Vállat vont.

– Akkor még nem tudtam, kicsoda maga.

Emmára pillantottam, majd magamra mutattam.

– Ki vagyok én?

– Maga, fiam. Bentham úr régóta akar beszélni magával. Amióta először kiakasztottam hajósként a hirdetőtáblámat, negyvenegynéhány éve. Bentham biztonságos ki-be járást biztosított nekem a nyomornegyed területére, ha közben figyelem a maga eljövetelét. Az volt a dolgom, hogy elhozzam magát hozzá. És most végre teljesítettem az alku rám vonatkozó részét.

– Biztosan összekevert valakivel – mondtam. – Én egy senki vagyok.

– Bentham úr szerint maga képes beszélni üresrémekkel. Hány olyan különlegest ismer, aki képes erre?

– De csak tizenhat éves – mondta Emma. – Igazán tizenhat éves. Hogy lehetséges…

– Ezért telt némi időbe, mire megértettem – mondta Sharon. – Személyesen kellett beszélnem Bentham úrral, hozzámentem, amikor maguk elszöktek. Nem feleltek meg a leírásnak, értik? Én hosszú éveken át egy öregembert vártam.

– Egy öregembert?

– Úgy van.

– Aki beszélni tud az üresekkel.

– Ahogy mondtam.

Emma megszorította a kezem, összenéztünk. Letettem a lábam a földre, feltöltődtem energiával.

– Beszélni akarok ezzel a Benthammel. Most, rögtön.

– Fogadja magát, mihelyt elkészül – mondta Sharon.

– Nem – válaszoltam. – Most.

Ebben a pillanatban kopogtak az ajtón. Sharon ajtót nyitott Nim előtt.

– Bentham úr egy óra múlva várja teára vendégeinket – mondta. – A könyvtárban.

– Nem várhatunk egy órát – mondtam. – Máris túlságosan sok időt pazaroltunk.

Nim erre kivörösödött, és felfújta az arcát.

– Pazaroltak?

– Jacob úgy érti – magyarázta Emma –, hogy sürgős tennivalónk lenne, és már késésben vagyunk.

– Bentham úr ragaszkodik hozzá, hogy illendően fogadja önöket – közölte Nim. – Ahogy mindig mondogatja, aznap, amikor nincs idő a jó modorra, a világ mindenképpen elvész számunkra. Ha már itt tartunk, kötelességem, hogy gondoskodjam a megfelelő öltözékükről. – A szekrényhez lépett, kinyitotta nehéz ajtaját. Több öltözet ruha lógott benne. – Azt választanak, amit óhajtanak.

Emma kivett egy fodros ruhát, és az ajka lebiggyedt.

– Nagyon rossz érzés kiöltözni és teázni, miközben a barátaink meg az ymbrynéink szenvednek.

– Értük tesszük – mondtam. – Csak addig kell nyugton maradnunk, amíg Bentham elárulja, mit tud. Fontos lehet.

– Talán csak egy magányos öregember.

– Ne beszéljen így Bentham úrról! – fújta fel magát Nim. – Bentham úr egy szent, óriás az emberek között!

– Higgadj le – mondta Sharon. Az ablakhoz ment, kinyitotta a spalettát, mire halvány, zöldborsó színű fény szűrődött be. – Öltözködjenek! – szólt ránk. – Találkozójuk van.

Ledobtam a takarót, Emma segített fölkelnem. Meglepődtem, hogy elbír a lábam. Kinéztem az ablakon a sárga homályba burkolt, üres utcára, azután Emma segítségével a szekrényhez mentem, ruhát választani. Az egyik fogason lévő öltözéken cédula lógott a nevemmel.

– Magunkra hagynának, amíg átöltözünk? – kérdeztem.

Sharon Nimre nézett, és vállat vont. Nim keze remegett.

– Nem lenne helyénvaló.

– Rendes gyerekek – legyintett Sharon. – Aztán semmi bolondság!

Emma céklavörös lett.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– Hát persze. – Sharon kiterelte a szobából Nimet, de az ajtóból visszafordult. – Bízhatok magukban? Nem szöknek meg újra?

– Miért tennénk? – kérdeztem. – Mindenképpen találkozni akarunk Bentham úrral.

– Nem megyünk sehová – mondta Emma. – De maga miért van még itt?

– Bentham úr arra kért, tartsam szemmel magukat.

Kíváncsi lettem volna, vajon Sharon megállítana-e minket, ha el akarnánk szökni.

– Nagy szívességgel tartozhat neki – mondtam.

– Hatalmassal – válaszolta. – Neki köszönhetem az életemet. – És majdnem kétrét görnyedve kipréselte magát a folyosóra.

*

– Te ott öltözöl át – biccentett a szobából nyíló kis fürdőszoba felé Emma. – Én itt. És nem kukucskálsz, amíg nem kopogok!

– Okéééé – túloztam el csalódottságomat, hogy leplezzem. Bár alsóneműben látnom Emmát tagadhatatlanul vonzó lett volna, az átélt borzalmak valósággal jegelték hormonjaimat. Ám egy-két komolyabb csók után alantasabb ösztöneim újra jelentkeztek volna.

Becsuktam a csupa fehér csempe és súlyos vasszerelvény fürdőszoba ajtaját, és a mosdó fölé hajoltam, hogy megnézzem magam az ezüstözött tükörben.

Pocsék állapotban voltam.

Az arcom dagadt volt, tele élénkpiros vágásokkal, amelyek gyorsan gyógyultak ugyan, ám még emlékeztettek az elszenvedett ütésekre. A törzsem fájdalommentes, ám csúf zúzódások térképe volt. A fülembe beleszáradt a vér. Elszédültem a látványtól, a mosdóba kellett kapaszkodnom, hogy állva maradjak. Hirtelen sokkolt az emlékezés: öklök és lábak tömege, az egyre közeledő talaj.

Korábban senki nem próbált még puszta kézzel megölni. Ez újdonság volt, egészen más, mint amikor üresek üldöztek. Az is más, amikor lőnek az emberre: a golyó a gyilkolás gyors és személytelen módja. De puszta kézzel ölni – ahhoz munka kell. Meg gyűlölet. Különös és keserű érzés volt tudni, hogy ilyen gyűlölet irányul rám. Azok a különlegesek, akik még a nevemet sem tudták, a közös téboly egyik pillanatában eléggé gyűlöltek ahhoz, hogy ököllel verjenek agyon. Szégyenkeztem, bár nem tudtam, miért. Ezzel az érzéssel számolnom kell, ha ugyan valaha részem lesz még az idő fényűzésében, amikor számolhatok vele.

Kinyitottam a csapot, hogy megmossam az arcom. A csövek remegtek és hörögtek, de hangoskodásuk után mindössze egy kevéske barna vizet köhögtek fel. Lehet, hogy ez a Bentham nevű fickó gazdag, ám semmiféle fényűzés nem zárhatja el annak a pokoli helynek a valóságától, ahol él.

Hogy juthatott ide?

Ami még izgalmasabb: honnan tud, tudhat a nagyapámról? Sharon bizonyára róla beszélt, amikor elmesélte, hogy Bentham egy öregembert vár, aki beszélni tud az üresekkel. Nagyapa talán a háború alatt találkozott Benthammel, miután elhagyta Vándorsólyom kisasszony házát, még mielőtt Amerikába ment volna. Ez életének meghatározó időszaka volt, bár ritkán beszélt róla, és sosem részletesen. Mindazok ellenére, amit megtudtam nagyapáról az utóbbi hónapokban, rejtély maradt előttem. És miután eltávozott, talán ez már így is marad.

Felvettem a Benthamtől kapott ruhadarabokat, az iskolai egyenruhára emlékeztető kék ing és szürke mellény együttest az egyszerű, fekete nadrággal. Minden darab tökéletesen illett rám, mintha csak tudták volna, hogy jövök. Éppen belebújtam a fűzős, barna félcipőbe, amikor Emma kopogott.

– Hogy boldogulsz?

Az ajtót kinyitva szinte elvakított a sárga szín. Emma borzalmasan festett a puffos ujjú, bokáig érő, bőre szabott kanárisárga ruhában. Sóhajtott.

– Ez volt a sok szabászati szörnyűség közül még a legtűrhetőbb, esküszöm.

– Úgy nézel ki, mint Nagy Madár a Muppet Show-ból – követtem Emmát a fürdőszobából –, én pedig akárcsak Mr. Rogers, a presbiteriánus lelkész a Mr. Rogers szomszédsága című televíziós sorozatból. Kegyetlen ember ez a Bentham úr.

Emma egyik hasonlatot sem értette. Faképnél hagyott, az ablakhoz sétált.

– Igen. Jó.

– Mi a jó? – kérdeztem.

– Ez a párkány. Akkora, mint Cornwall, és kapaszkodók vannak rajta mindenütt. Biztonságosabb, mint egy erdei tornapálya.

– És miért érdekel minket, hogy biztonságos-e a párkány? – léptem Emma mellé az ablakhoz.

– Mert Sharon a folyosón őrködik, így ott nem mehetünk ki.

Úgy tűnt, Emma néha hosszas beszélgetéseket folytat velem a fejében – amelyeknek nem vagyok tanúja –, majd megharagszik és értetlenkedik, amikor végül beavat. Olyan gyorsan járt az agya, hogy sokszor megelőzte önmagát is.

– Nem mehetünk sehová – mondtam. – Találkoznunk kell Benthammel.

– Fogunk is, de kössenek fel, ha a következő órában malmozni fogok ebben a szobában. A szentéletű Bentham úr száműzött a nyomornegyedben, ami azt jelenti, hogy veszélyes, mocskos múltú gazember. Szeretnék körülnézni a házában, hátha kiderítünk valamit. Visszajövünk, még mielőtt bárki észrevenné, hogy eltűntünk. Becsületszavamra.

– Nagyszerű! Titkos akció! Tökéletesen öltöztünk ehhez.

– Nagyon vicces vagy.

Emma ruhája pedig sárgább volt egy vészjelző táblánál, az én lépéseim pedig – a kemény sarkú cipő miatt – kalapácsütésnek hangzottak, ráadásul csupán pár perce nyertem vissza annyira az erőm, hogy talpon tudjak maradni... Mégis beleegyeztem. Bíztam Emma megérzéseiben.

– Ha rajtakapnak minket, ám legyen – mondta Emma. – A fickó évtizedek óta vár rád. Nem fog kirúgni minket azért, mert teszünk egy kis kirándulást.

Kinyitotta az ablakot, és kimászott a párkányra. Óvatosan kidugtam a fejem. Több emelettel az üres utca fölött voltunk, a nyomornegyed „jó” részében. Felismertem a farakást, amely mögött elrejtőztünk, amikor Sharon kilépett az elhagyottnak látszó épületből. Közvetlenül alattunk helyezkedett el Munday, Dyson és Strype ügyvédi irodája. Persze nem volt ilyen cég. Álca volt csupán, Bentham házának titkos bejárata.

Emma a kezét nyújtotta.

– Tudom, hogy nem rajongsz a magasságért, de nem hagylak lezuhanni.

Miután egy fortyogó folyó fölött lóbált egy üres, ez a kis ugrás nem látszott annyira ijesztőnek. És Emmának igaza volt: a párkány széles volt, és mindenütt mutatós gombócok és vízköpők álltak ki a falazatból természetes kapaszkodókként. Kimásztam, megragadtam egyet, és Emma után lépegettem.

Amikor befordultunk az egyik sarkon, és eléggé biztosak voltunk benne, hogy párhuzamosan helyezkedünk el a Sharon látószögébe eső folyosótól, megpróbáltunk kinyitni egy ablakot.

Zárva volt. Továbblépegettünk a következőhöz, de az is zárva volt, ahogyan a harmadik, a negyedik és az ötödik ablak is.

– Elfogy alólunk az épület – mondtam. – És ha egyik sincs nyitva?

– A következő nyitva lesz – biztatott Emma.

– Honnan tudod?

– Látnok vagyok. – Berúgta az ablakot, mire üvegszilánkok potyogtak be a szobába és csörömpölve az utcára.

– Nem, betörő vagy.

Emma elvigyorodott, és a kezével kiütötte a keretből az utolsó szilánkokat is.

Belépett a nyíláson. Kissé vonakodva követtem a sötét, barlangszerű szobába. Némi időbe telt, mire szemünk megszokta a sötétet. Az összes fény a kitört ablak felől jött, sovány sugara lomokat világított meg. Faládák és dobozok álltak egymáson dülöngélő, plafonig érő tornyokban, csupán keskeny járás maradt közöttük.

– Úgy látom, Bentham nem szeret kidobni semmit – mondta Emma.

Három tüsszentéssel válaszoltam. Csupa por volt minden. Emma jó egészséget kívánt, tüzet gyújtott a kezével, amellyel a legközelebbi ládához közelített. Az Rm. AM-157 címke állt rajta.

– Mi lehet benne? – kérdeztem.

– Feszítővas kellene, hogy megtudjuk – felelte Emma. – Erős ládák.

– Azt hittem, látnok vagy.

Elhúzta a száját.

Minthogy feszítővasunk nem volt, tovább merészkedtünk a helyiségben, Emma nagyobb tüzet csiholt, mert az ablakból jövő fénytől távolodtunk. A keskeny járás egy ívelt ajtón át egy másik, szintén sötét és majdnem ugyanolyan zsúfolt helyiségbe vezetett. Ládák helyett itt fehér porfogókkal letakart, testes tárgyakat láttunk. Emma le akarta venni az egyik porfogót, de elkaptam a karját.

– Mi baj? – kérdezte bosszúsan.

– Lehet, hogy valami szörnyűség van alatta.

– Pontosan – rántotta le a leplet, amely porvihart kavart.

Amikor a por elült, megpillantottuk halvány tükörképünket egy olyan üvegtetős tárlóban, amilyeneket a múzeumokban látni: a derekunkig ért, és egy négyzetméteres lehetett a felülete. Benne takarosan elrendezve és felcímkézve egy faragott kókuszdióhéj, egy bálnacsontból kialakított fésű, egy kis kőbalta és néhány további tárgy sorakozott, amelyek célja nem volt azonnal felismerhető. Az üvegen felirat: Különlegesek által használt háztartási eszközök Espiritu Santo szigetéről, az Új-Hebridákról, a Csendes-óceán déli részéről, körülbelül 1750-ből.

– Huh – szólalt meg Emma.

Visszatette a porfogót, bár úgysem tudtuk volna eltüntetni a nyomainkat – hacsak nem varázsoltuk volna vissza a kitört ablakot. Lassan továbbhaladtunk, találomra takarva ki tárgyakat. Valamennyi múzeumi tárló volt. A tartalmuknak nem sok köze volt egymáshoz, ám a tulajdonosaik egykor különlegesek voltak. Az egyikben élénk színű selymek voltak, amelyeket a Távol-Keleten viseltek különlegesek 1800 körül. Egy másik első pillantásra egy fatörzs terjedelmes szeletének látszott, ám amikor jobban megnéztük, láttuk, hogy ajtó vas sarokvasakkal, a fa csomójából készült kilinccsel. A felirata: Különleges otthonának bejárata a nagy írországi vadonból, 1530 körül.

– Ejha – hajolt közelebb a tárlóhoz Emma. – Nem is tudtam, hogy ilyen sokan vagyunk szerte a világon.

– Vagy voltunk – mondtam. – Nem hinném, hogy még élnek.

Az utolsó tárló felirata: Hettita különlegesek fegyverzete, Kaymakli föld alatti városából, dátum nélkül. A legnagyobb megdöbbenésünkre csak döglött méhek és lepkék feküdtek az üveg alatt.

Emma felém közelítette a lángját.

– Azt hiszem, megállapíthatjuk, hogy Bentham történelemrajongó. Mehetünk tovább?

Átsiettünk két hasonló, poros tárlókkal teli termen, majd egy cselédlépcsőhöz értünk, melyen felmentünk egyemeletnyit. A pihenő ajtaja hosszú, fényűző szőnyegekkel borított folyosóra nyílt. Mintha végtelen lett volna: egymástól szabályos távolságra elhelyezkedő ajtói és az ismétlődő tapéta szédítő benyomását keltett.

Menet közben bepillantottunk néhány szobába. Egyforma volt a bútorzatuk, a formájuk, a tapétájuk: mindegyikben volt egy ágy, egy éjjeliszekrény és egy szekrény, éppen úgy, mint abban a szobában, ahol lábadoztam. A vörösen táncoló pipacsokat ábrázoló tapéta mintája hipnotikus hullámokban folytatódott a szőnyegen, úgy tetszett, mintha a természet fokozatosan visszakövetelné a helyet. A szobák megkülönböztethetetlenek lettek volna, ha nem szögeztek volna minden egyes ajtóra kis réztáblát egyedi névvel. Mindegyiknek egzotikus hangzása volt: Alpok szoba, Gobi szoba, Amazonas szoba.

Mintegy ötven szoba sorakozott a folyosón, és úgy a felénél jártunk – immár sietősen, biztosan abban, hogy itt nem találunk semmit –, amikor szélfuvallat támadt, de olyan hideg, hogy beleborzongtam.

– Hú! – öleltem át magam. – Ez honnan jön?

– Valahol nyitva maradt egy ablak? – találgatta Emma.

– De odakinn nincs hideg – feleltem, ő meg vállat vont.

Haladtunk tovább a folyosón, és egyre hidegebb lett. Befordultunk egy sarkon, és a folyosó olyan részére értünk, ahol jégcsapok lógtak a mennyezetről, és hó csillogott a szőnyegen. A hideg különösen egy bizonyos ajtó felől áradt: hópihék szállingóztak az ajtó alatti résből.

– Ez igen különös – mondtam vacogva.

– Szokatlan – fűzte hozzá Emma –, még az én mércém szerint is.

Előbbre léptem, lábam megcsikordult a havas szőnyegen, és elolvastam a táblácskát az ajtón: Szibéria szoba.

Összenéztünk Emmával.

– Biztosan csak egy hiperaktív légkondicionáló – mondtam. – Nyissuk ki, nézzük meg! Megpróbáltam elfordítani a kilincset, de nem mozdult. – Be van zárva.

Emma a kilincsre tette és több másodpercen át rajta tartotta a kezét. Víz kezdett csöpögni, ahogy odabenn olvadt a jég.

– Nincs zárva – mondta Emma. – Befagyott.

Elfordította a gombot, belökte az ajtót, de csak résnyire nyílt; hókupac volt a túloldalán. Nekivetettük a vállunkat, és háromra nyomni kezdtük az ajtót. Kivágódott, mire sarkvidéki hideg csapott meg minket. Hó hullott mindenhová, a szemünkbe, a hátunk mögötti folyosóra.

Kezünket az arcunk elé tartva lestünk be. A szoba bútorzata nem különbözött a többi helyiségétől – ágy, szekrény, éjjeliszekrény.

– Mi ez? – próbáltam túlkiabálni a szél süvítését. – Egy másik hurok?

– Nem lehet! – kiabálta Emma. – Most is egy hurokban vagyunk!

Nekidőltünk a szélnek, hogy jobban körülnézzünk odabenn. Azt hittem, hogy a hó meg a jég egy nyitott ablakon zúdul be, de amikor a hóvihar kissé csillapodott, láttam, hogy egyáltalán nincs ablak, még fal sincs a szoba végében. Mindkét oldalon jéggel borított falak, mennyezet fölöttünk, és bizonyára valahol szőnyeg is volt a lábunk alatt, de ahol a negyedik falnak kellett volna lennie, ott jégbarlang nyílt, azon túl pedig szabad égbolt, szabad terep, rajta fehér hó és fekete sziklák.

Amennyire meg tudtam állapítani, Szibéria volt.

Egyetlen kilapátolt csapás vezetett át a szobán, a távoli fehérségbe. Végigcsoszogtunk a csapáson, a szobából a barlangba, és közben ámultunk. Hatalmas jéglándzsák nőttek ki a földből és lógtak a mennyezetről, mint fehér fák erdeje.

Emmát nehéz volt elkápráztatni – majdnem százéves volt, és egész hosszú életében különleges dolgokat látott –, ám ez a hely még őt is ámulattal töltötte el.

– Ez elképesztő! – markolt a hóba. Hozzám vágta, kacagott. – Hát nem elképesztő?

– De az – helyeseltem vacogó foggal. – Hogy kerül ide?

Az óriás jégcsapok között kiértünk a szabadba. Visszapillantva már egyáltalán nem látszott a szoba; tökéletesen álcázta a barlang.

Emma előresietett, azután visszafordult.

– Gyere! – sürgetett.

A mély hóban odagázoltam hozzá. A táj bizarrnak hatott. Előttünk fehér, lapos síkság, majd mély, hullámzó gleccserszakadékok.

– Nem vagyunk egyedül – mutatott Emma egy pontra, amelyet nem vettem észre. Egy férfi állt az egyik gleccserszakadék szélén, és a szakadékba bámult.

– Mit csinál? – tettem fel a többé-kevésbé költői kérdést.

– Mintha keresne valamit.

Néztük, ahogy lassan haladt a szakadék szélén, és mindvégig lefelé néz. Egy perc múlva rájöttem, annyira fázom, hogy nem érzem az arcom. A szél arcunka fújta a havat, és eltakarta a látványt.

Amikor a szél elült, a férfi egyenesen ránk nézett.

Emma megdermedt.

– Jaj!

– Szerinted lát minket?

Emma lepillantott kanárisárga ruhájára.

Figyeltük a férfit, aki minket nézett a fehér pusztaságban, majd futni kezdett felénk. Több száz méternyire volt, mély hóban, hepehupás talajon. Nem tudhattuk, bántani akar-e minket, de olyan helyen tartózkodtunk, ahol nem kellett volna lennünk, ezért a legjobbnak láttuk, ha elmegyünk – döntésünket pedig igazolta egy olyan üvöltés, amelyhez hasonlót csupán egyszer hallottam, a cigánytáborban.

Medve.

Egy hátravetett pillantás megerősítette: óriás, fekete medve kapaszkodott ki az egyik szakadékból a hóban futó férfi mellé, és mindketten felénk rohantak, a medve sokkal gyorsabban, mint az ember.

– Medve! – ordítottam teljesen fölöslegesen.

Futni próbáltam, de elgémberedett lábam nem engedelmeskedett. Emmára mintha nem hatott volna a hideg, megragadta a karom, és húzott. Visszatámolyogtunk a barlangba, átbotorkáltunk a szobán, kibuktunk az ajtón, amely körül kavargott a hó a folyosón. Becsuktam magunk mögött az ajtót – mintha az képes lenne visszatartani egy medvét –, és visszasiettünk a hosszú folyosón, le a lépcsőn Bentham halott múzeumába, hogy elrejtőzzünk a fehér leples fantomok között.

*

Elrejtőztünk a fal és a legtávolabbi sarokban álló porfogós monolit között, olyan szűk helyen, hogy szembe sem tudtunk fordulni egymással. A hideg, amely elől menekültünk, beivódott a csontjainkba. Némán és reszketve álldogáltunk, ruhánkról tócsákba olvadt a hó a lábunk körül. Emma bal keze megfogta a jobbomat – mindössze ennyi meleget tudtunk átadni egymásnak. Olyan nyelvet fejlesztettünk ki, amely egyáltalán nem volt lefordítható szavakra, gesztusok és tekintetek, érintések és egyre szenvedélyesebb csókok nyelvét, amely óráról órára áthatóbb és bonyolultabb lett. Izgató volt és lényegi, és az ehhez hasonló pillanatokban kicsit kevésbé fáztam, kicsit kevésbé féltem, mint e nélkül tettem volna.

Amikor néhány perc múlva sem bukkant elő medve, hogy felfaljon minket, már mertünk suttogni.

– Egy hurokban voltunk? – kérdeztem. – Hurkon belüli hurokban?

– Nem tudom, mi volt az – felelte Emma.

– Szibéria. Az állt az ajtón.

– Ha Szibéria volt, akkor a szoba valamiféle portál, nem hurok. És portálok természetesen nincsenek.

– Természetesen – feleltem, bár nem lett volna elképzelhetetlen hinni, hogy az olyan világban, ahol vannak időhurkok, portálok is léteznek.

– És ha nagyon régi hurok volt? – kockáztattam meg. – Jégkorszaki, tíz-vagy tizenötezer éves? A nyomornegyed akkoriban így festhetett.

– Nem hiszem, hogy léteznek ennyire ősi hurkok – mondta Emma.

Vacogott a fogam.

– Nem tudom abbahagyni – mondtam.

Emma hozzám nyomta az oldalát, meleg kezével dörzsölte a hátam.

– Ha portált tudnék létrehozni – folytattam –, Szibéria nem lenne az első helyezettek közt a listámon.

– Hová mennél?

– Hm. Talán Hawaiira. Bár az unalmas. Mindenki Hawaiit mondaná.

– Én nem.

– Te hová mennél?

– Ahonnan jöttél – válaszolta Emma. – Floridába.

– Mi a csudának?

– Érdekes lenne látni, hol nőttél fel.

– Kedves tőled. De nem túlzottan érdekes hely. Nagyon nyugodt.

A vállamra hajtotta a fejét, meleg lehelete a karomat érte.

– Maga lehet a mennyország.

– Hó van a hajadon – mondtam, de elolvadt, amikor megpróbáltam lesöpörni. Leráztam a kezemről a hideg vizet, s ekkor vettem észre a lábnyomainkat. Nyomokat hagytunk olvadó hóból, amelyek a rejtekhelyünkig vezettek.

– Jaj, de ostobák voltunk – mutattam a nyomokra. – Ott kellett volna hagynunk a cipőnket!

– Semmi baj – mondta Emma. – Ha eddig nem találtak ránk, valószínűleg…

Hangos, kongó lépések visszhangoztak a teremben, és egy nagytestű állat lihegése hallatszott.

– Vissza az ablakhoz, gyorsan! – sziszegte Emma, és kibújtunk rejtekhelyünkről.

Futni próbáltam, de megcsúsztam egy pocsolyán. Megkapaszkodtam a hozzám legközelebb lévő dologban, amely nem volt más, mint annak nagy tárgynak a porfogója, amelyik mögött megbújtunk. A lepel hangosan kettéhasadt, újabb tárló bukkant elő, én pedig a padlón kötöttem ki, nyakamban a gyűrött vászonnal.

Amikor felpillantottam, először egy lányt láttam meg – nem Emmát, aki mellettem állt, hanem mögötte, a tárlóban, túl az üvegen. Angyali arcocskája volt, fodros ruhája, a hajában masni, és üveges tekintettel bámult a semmibe, egy kitömött emberi lény állandó szájtartásával.

Megborzongtam. Emma odanézett, és ő is megrázkódott.

Talpra rántott, és futottunk tovább.

*

Teljesen megfeledkeztem a minket üldöző férfiról, a medvéről, Szibériáról. Csak ki akartam jutni a helyiségből, el a kitömött lánykától, minél messzebb az eshetőségtől, hogy Emmával mi is úgy végezzük, holtan, üvegketrecbe zárva. Mindent meg kell tudnom erről a Bentham fickóról – elferdült lelkű gyűjtő lehet, és biztos voltam benne, ha benéznénk több porfogó alá, a kislányhoz hasonló példányokat találnánk.

Amint befordultunk a sarkon, háromméteres szőr-és karomhegység tornyosult előttünk. Felsikoltottunk, túlságosan későn próbáltunk megállni, így egyenesen a medve lába elé csúsztunk. Vártuk a halált. Forró, bűzös lehelet gőzölgött fölöttünk. Valami nedveset és durvát húztak végig az arcomon.

A medve megnyalt. Megnyalt a medve, és valaki nevetett.

– Nyugodjanak meg, nem harap! – mondta az illető, s én felemeltem az arcom. Hosszú, szőrös orrot és nagy, barna szempárt láttam.

A medve szólt volna? A medvék egyes szám harmadik személyben beszélnek magukról?

– A neve PT – folytatta az illető –, és ő a testőröm. Egészen barátságos, feltéve, ha a jó oldalamon maradnak. PT, ül!

PT leült, és a mancsát kezdte nyalni az arcom helyett. Felültem, letöröltem arcomról a trutymót, és végre megnéztem a hang forrását. Idősebb férfi volt – úriember –, affektált arckifejezése illett megjelenéséhez: cilinder, sétapálca, kesztyű és sötét zakóból kiálló magas, fehér gallér.

Enyhén meghajolt, megbillentette cilinderét.

– Myron Bentham, szolgálatukra.

– Lassan hátrálj – súgta a fülembe Emma. Felálltunk és eltávolodtunk kissé a medvétől. – Nem akarunk semmi bajt, uram. Csak hagyjon minket elmenni, és senkinek nem lesz bántódása.

Bentham kitárta a karját, mosolygott.

– Akkor távoznak, amikor csak óhajtanak. De olyan csalódott lennék. Csupán az imént érkeztek, és annyi megbeszélnivalónk van.

– Valóban! – mondtam. – Talán megmagyarázhatná a kislányt odaát a vitrinben!

– Meg a Szibéria szobát! – tette hozzá Emma.

– Feldúltak, fáznak, vizesek. Nem beszélgetnénk inkább egy csésze forró tea mellett?

– Nem megyünk sehová, amíg nem tudjuk, mi folyik itt – mondta Emma.

– Rendben– felelte Bentham, mit sem veszítve szívélyességéből. – Az asszisztensemet lepték meg a Szibéria szobában, amely – mint bizonyára rájöttek már – egy szibériai időhurokba vezet.

– De hát az lehetetlen – mondta Emma. – Szibéria több ezer mérföldnyire van.

– Háromezer-négyszáz-nyolcvan-kilenc mérföldre – válaszolta Bentham. – De a hurkok közti utazás megvalósítása az életművem. – Hozzám fordult. – Ami a tárlót illeti, amelyről lerántotta a leplet, az Sophronia Winstead. Az első különleges gyermek, aki az angol királyi családban született. Izgalmas életet élt, még ha a vége kissé tragikusra fordult is. Mindenféle figyelemre méltó különlegesek akadnak a gyűjteményemben – közismertek és ismeretlenek, híresek és hírhedtek –, és bármelyiket szívesen megmutatom. Nincs rejtegetnivalóm.

– Eszelős – súgtam Emmának. – Minket is ki akar tömetni, hogy berakjon a gyűjteményébe.

Bentham nevetett. (Szemlátomást igen éles hallása volt.)

– Csak viaszmodellek, fiam. Gyűjtő és műkincsvédő vagyok – de nem gyűjtök embereket. Valóban azt gondolja, azért vártam ilyen hosszú időn át önre, hogy kibelezzem és vitrinbe zárjam?

– Hallottam már furcsább hobbikról is – mondtam, Enochra és homunkulus hadseregére gondolva. – Mik a szándékai velünk?

– Mindent a maga idejében – felelte. – Először vegyenek száraz ruhát, melegedjenek meg. Azután jöhet a tea. Azután…

– Nem szeretnék udvariatlan lenni – vágott közbe Emma –, de már így sok időt pocsékoltunk el. A barátaink…

– Egyelőre jól vannak – mondta Bentham. – Utánanéztem, és számukra még nincs oly közel az éjfél, mint önök képzelik.

– Honnan tudja? – kérdezte gyorsan Emma. – Hogy érti azt, hogy nincs oly közel…

– És azt, hogy utánanézett? – kérdeztem hangosabban Emmánál.

– Mindent a maga idejében – ismételte Bentham. – Tudom, nehéz, de türelmesnek kell lenniük. Túlságosan sok a megbeszélnivaló, méghozzá ilyen szánalmas állapotban. – Ránk mutatott. – Hiszen vacognak.

– Jó – mondtam. – Teázzunk.

– Nagyszerű! – Kétszer koppintott sétapálcájával a padlón. – PT, gyere!

A medve barátságosan felmordult, a hátsó lábára állt, és – kacsázva, mint valami tömzsi lábú, kövér ember – odaballagott Benthamhez. Ölbe vette a gazdáját, és egyik mancsával a hátát, a másikkal a lábát emelve úgy vitte Benthamet, mint egy kisbabát.

– Tudom, hogy ez meglehetősen szokatlan módja a közlekedésnek – szólt PT bozontos válla fölött Bentham –, de gyorsan fáradok. – Sétapálcájával előremutatott. – PT, könyvtár!

Emmával ámulva néztük, ahogy PT halad Bentham úrral.

Ilyet nem látsz mindennap, gondoltam. Ami igaz volt szinte mindenre, amit aznap láttam.

– PT, állj! – parancsolta Bentham.

A medve megállt. Bentham intett nekünk.

– Jönnek?

Csak bámultunk.

– Elnézést – mondta Emma, és utánuk szaladtunk.

*

Követtük az útvesztőn át Benthamet meg a medvéjét.

– A medvéje különleges? – kérdeztem.

– Igen, ádázmedve – simogatta meg szeretettel PT vállát Bentham. – Az ymbrynék kedvelt társai Oroszországban és Finnországban, és az ádázmedve-idomítás ősi és köztiszteletben álló művészet az ottani különlegeseknél. Ezek az állatok olyan erősek, hogy képesek megküzdeni egy üresrémmel, ám olyan gyöngédek, hogy egy kisdedet is rájuk lehet bízni. Téli éjszakákon jobban melegítenek az elektromos takarónál, és félelmetes testőrök, amint látni fogják… PT, balra!

Miközben Bentham felsorolta az ádázmedvék erényeit, egy kis előcsarnokba értünk. A csarnok közepén, üvegtető alatt három hölgy állt, és egy óriás, komisz külsejű medve tornyosult fölébük. Elakadt a lélegzetem, amíg rá nem jöttem, hogy mozdulatlanok, Bentham gyűjteményének darabjai.

– Csontmadár kisasszony, Hókás Madár kisasszony és Vöcsök kisasszony – mondta Bentham –, no meg az ádázuk, Alexi.

Amikor jobban megnéztem, úgy láttam, mintha az ádázmedve védelmezné az ymbrynéket. A hölgyek higgadtan állták körbe a hátsó lábaira álló, üvöltés közben megdermedt medvét, amely mancsával éppen ellenségre támadt. A másik mancsa szinte gyöngéden pihent az egyik ymbryne vállán, aki markolta a medve egyik hosszú körmét, mintha dicsekedne azzal, hogy uralni képes egy ilyen félelmetes teremtményt.

– Alexi PT déd-nagybátyja – folytatta Bentham. – Köszönj a bácsikádnak, PT!

PT mordult egyet.

– Ha így tudnál bánni az üresekkel... – súgta a fülembe Emma.

– Mennyi idő alatt lehet így beidomítani egy ádázmedvét? – kérdeztem Benthamtől.

– Évek kellenek hozzá. – Az ádázok természetük szerint nagyon függetlenek.

– Évek – súgtam Emmának.

Emma az égre emelte a szemét.

– És Alexi is viaszból van? – kérdezte Benthamtől.

– Ó, nem, őt kitömték.

Ha Addison itt lenne, gondoltam, most joggal háborogna.

Megborzongtam. Emma végighúzta a hátamon meleg kezét. Bentham ezt is észrevette.

– Bocsássanak meg! Olyan ritkán akadnak látogatóim, hogy nem tudom megállni, hogy nyomban el ne dicsekedjem nekik a gyűjteményemmel. De hát teát ígértem, és teázás is lesz!

Bentham mutatta pálcájával az irányt, és PT ballagott vele tovább. Követtük őket a poros műtárgyakat tartalmazó raktárhelyiségekből a ház más részeibe. Sok szempontból egy átlagos gazdag ember otthonának látszott – márványoszlopos előcsarnok, több tucat személy befogadására képes, tapétázott ebédlő, szárnyak, amelyek ízlésesen elrendezett bútorzat fitogtatására szolgáltak. Ám minden helyiségben a szokásos tárgyak mellett felbukkant néhány darab Bentham gyűjteményéből.

– Tizenötödik századi Spanyolország – mutatott egy csillogó páncélra az előcsarnokban. – Átalakíttattam. Úgy illik rám, mint a kesztyű!

Végül a könyvtárba értünk, melynél soha nem láttam szebbet. Bentham utasította PT-t, hogy tegye le, lesöpörte magáról a szőrt, és bevezetett minket. A helyiség legalább három emelet magas volt, polcai szédítő magasságokba nyúltak. Lépcsők, keskeny futóhidak, guruló létrák tették lehetővé a megközelítésüket.

– Bevallom, nem olvastam el mindegyik kötetet – mondta Bentham.

Pamlagok felé terelt minket, amelyek az egész szobát melegséggel betöltő kandalló körül helyezkedtek el. A tűznél Sharon és Nim várt ránk.

– És még engem merészeltek megbízhatatlan bugrisnak nevezni! – sziszegte Sharon, de mielőtt tovább szidalmazhatott volna, Bentham takarókért küldte. A gazda védelme alatt álltunk, és Sharon kénytelen volt várni a leckéztetéssel.

Egy percen belül takaróba burkolva ültünk egy pamlagon. Nim tüsténkedett az aranyozott tálcákon felszolgált tea körül, a tűz előtt összegömbölyödő PT pedig egykettőre elszundított. Próbáltam ellenállni a rám törő kellemes elégedettségnek, s a bevégezetlen ügyeinkre és a megoldatlan problémákra összpontosítani. Barátainkra és ymbrynéinkre. Az abszurd és reménytelen feladatra, amelyet magunkra vállaltunk. Elegendő volt rájuk gondolnom, és összeroppantam. Kértem Nimtől három cukrot meg annyi tejszínt, hogy egészen fehér lett tőle a tea, majd két kortyintásra lenyeltem.

Sharon visszahúzódott egy sarokba duzzogni, de azért fülelt a beszélgetésünkre.

Emma minél előbb szabadulni akart a formaságoktól.

– Most már beszélhetünk? – kérdezte.

Bentham nem vett róla tudomást. Szemben ült velünk, de csak engem bámult, az arcán halvány és különös mosoly játszott.

– Miért néz? – töröltem le egy csöpp teát az államról.

– Hátborzongató – felelte. – A megszólalásig hasonlít rá.

– Kire?

– A nagyapjára, természetesen.

Leengedtem a csészémet.

– Ismerte?

– Igen. A barátom volt, nagyon régen, amikor nagy szükségem volt barátra.

Emmára pillantottam. Hirtelen elsápadt, és erősen markolta a csészéjét.

– Néhány hónappal ezelőtt meghalt.

– Tudom. Szomorúan hallottam – mondta Bentham. – Meglepett, hogy olyan hosszú ideig kitartott. Feltételeztem, hogy már évekkel ezelőtt megölték. Olyan sok ellensége volt! Mérhetetlenül tehetséges volt a nagyapja.

– Pontosan milyen természetű volt a barátságuk? – kérdezte Emma egy vallatótiszt hangján.

– Ön bizonyára Emma Bloom – nézett végre a türelmetlen Emmára Bentham. – Sokat hallottam önről.

Emma meglepődött.

– Tényleg?

– Hogyne. Abraham nagyon kedvelte önt.

– Számomra ez újdonság – pirult el Emma.

– Ön még szebb, mint amilyennek Abraham leírta.

Emma összeszorította a száját.

– Köszönöm – mondta aztán színtelenül. – Hogyan ismerték meg egymást?

Bentham arcáról lehervadt a mosoly.

– Akkor hát térjünk a tárgyra.

– Ha nincs ellene kifogása.

– Természetesen nincs – felelte, bár hűvösebb lett a viselkedése. – Ön előbb a Szibéria szobáról érdeklődött, Bloom kisasszony, és tudom, hogy elégedetlen volt a válasszal.

– Igen, de engem – minket – jobban érdekel Jacob nagyapja, továbbá az, hogy miért hozatott ide minket.

– A két dolog összefügg. Az a szoba és általában véve ez a ház az, amivel kezdenünk kell.

– Rendben – mondtam. – Meséljen a házról.

Bentham nagy levegőt vett, majd ujjait pár pillanatra az ajkára tette, gondolkodott. Azután belekezdett.

– Ez a ház tele van felbecsülhetetlen értékű műtárgyakkal, amelyet életem során az expedícióimról hoztam, ám a legbecsesebb maga a ház. Ez egy gép, egy általam feltalált eszköz. A Huroktikum nevet adtam neki.

– Bentham úr zseni – tett elénk egy tál szendvicset Nim. – Szendvicset, uram?

Bentham elhárította.

– De még csak nem is ez a lényeg – folytatta. – A történetem jóval az előtt kezdődött, hogy ez a ház megépült volna. Olyan idős lehettem, mint most ön, Jacob. A bátyámmal felfedezőknek képzeltük magunkat. Perplexus Anomalus térképeit nézegettük, és arról álmodoztunk, hogy meglátogatjuk az általa felfedezett összes hurkot. S hogy újabbakat fedezünk fel, és nemcsak egyszer látogatjuk meg őket, hanem újra meg újra. Így reméltük ismét naggyá tenni a különlegesek világát. – Előrehajolt. – Érti, mire gondolok?

Ráncoltam a homlokom.

– Naggyá tenni… térképekkel?

– Nem, nem csak térképekkel. Kérdezze meg önmagától: mi tesz minket népként gyöngévé?

– A lidércek? – találgatott Emma.

– Az üresek? – kérdeztem.

– Mielőtt bármelyik létezett volna – ösztökélt minket Bentham.

– A normálisok üldözése? – próbálkozott ismét Emma.

– Nem. Az csupán gyöngeségünk tünete. Ami gyöngévé tesz minket, az a földrajz. Durva becslésem szerint ma mintegy tízezer különleges él a világon. Tudjuk, hogy létezniük kell, ahogyan azt is tudjuk, hogy a mindenségben lenniük kell más bolygóknak is, amelyeken értelmes élet van. Ez matematikai szükségszerűség. – Elmosolyodott, ivott egy kortyot. – Képzeljenek el tízezer különlegest – egytől egyig döbbenetes képességekkel – egy helyen, amint közös ügy köti össze őket. Olyan erő lenne ez, amellyel számolni kell, nemde?

– Gondolom, igen – mondta Emma.

– A leghatározottabban – állította Bentham. – Ám földrajzi szempontból szétforgácsolódunk sok száz kis egységre – tíz különleges itt, tizenkettő ott –, mert rendkívül nehéz például egy isten háta mögötti ausztrál hurokból egy Afrika szarván lévő hurokba utazni. Nemcsak a normálisokban és a természet világában rejlő veszélyekkel kell számolni, hanem az előreöregedés veszélyével is a hosszú utazás során. A földrajz zsarnoksága akadályozza a távoli hurkok felkeresését is, még a légi utazás modern korában is.

Egy pillanatra elhallgatott, szeme végigfutott a szobán.

– Most képzeljék el, hogy összeköttetés lenne az ausztráliai és az afrikai hurok között. A két nép kapcsolatba léphetne. Üzletelhetne egymással. Tanulhatna egymástól. Összefoghatna egymás megvédésére válság idején. Izgalmas lehetőségek kínálkoznának, amelyek korábban lehetetlenek voltak. És ahogy fokozatosan egyre több ilyen kapcsolat jönne létre, a különlegesek világa az elszigetelt hurkokban, egymástól távol rejtőzködő törzsekből nagyhatalmú nemzetté válhatna, egyesült és erős nemzetté!

Beszéd közben Bentham egyre lelkesebb lett, az utolsó résznél mindkét kezét felemelte, ujjait széttárta, mint aki valami láthatatlanért nyúl.

– Innen a gép? – kockáztattam meg.

– Innen a gép – engedte le a kezét Bentham. – Könnyebb utat kerestünk a bátyámmal a különlegesek világának felfedezéséhez, ehelyett arra jöttünk rá, hogyan egyesíthetnénk valamennyit. A Huroktikum lett volna népünk megmentője, olyan találmány, amely örökre megváltoztatja a különleges társadalmat. Így működik: az ember innen indul, ebből a házból, kezében a gép egy apró darabjával, amelynek inga a neve. Elfér az ember tenyerében – mutatta a kezét. – Az ember magával viszi, ki a házból, ki a hurokból, majd a jelenen át egy másik hurokba, amely lehet a föld túlsó felén vagy a szomszéd faluban. És amikor az ember visszatér ide, az inga magával hozza annak a másik huroknak a DNS-szerű aláírását, amelynek felhasználásával létrehozható annak a másik huroknak még egy bejárata – itt, ebben a házban.

– Azon a fenti folyosón – találta el Emma. – Sok ajtó, rajtuk a táblácskák.

– Pontosan – bólintott Bentham. – Minden egyes szoba egy-egy hurok bejárata, amelyeket a bátyámmal hosszú évek során begyűjtöttünk és idehoztunk. A Huroktikummal a kezdeti fáradságos első kapcsolatfelvételre csupán egyszer kerül sor, minden további utazás attól fogva azonnali.

– Mint a távíró vonalak kiépítése – mondta Emma.

– Pontosan – felelte Bentham. – Ily módon, elméletileg, a ház az összes hurok tárházává válik.

Ezen elgondolkodtam. Milyen nehéz volt először elérnem Vándorsólyom kisasszony hurkát! Mi lett volna, ha englewoodi gardróbomból beléphettem volna Vándorsólyom kisasszonyhoz, s nem kellett volna megtennem a hosszú utat a Wales partjainál lévő kis szigetre? Egyszerre élhettem volna mindkét életem – otthon a szüleimmel és itt a barátaimmal és Emmával.

Ám ha ez a lehetőség adott lett volna, Portman nagyapa és Emma sosem szakított volna. Ez olyan különös gondolat volt, hogy végigfutott tőle a hátamon a hideg.

Bentham elhallgatott. Teát kortyolt.

– Hideg – állapította meg, és letette.

Emma kibontakozott a takaróból, felállt, odament Bentham pamlagjához, és bedugta a teába az ujja hegyét. A tea egy pillanat múlva forrni kezdett.

Bentham Emmára mosolygott.

– Fantasztikus – szólt elismerően.

Emma kihúzta az ujját a teából.

– Még egy kérdés.

– Sejtem, mi lesz az – mondta Bentham.

– Nos?

– Ha egy ilyen csodálatos dolog létezik, miért nem hallott róla soha senki?

– Úgy van – tért vissza mellém Emma.

– A bátyámmal történtek miatt nem tud róla senki. – Magyarázta Bentham elkomorodva. – A gép az ő segítségével jött létre, de a bukását is a bátyám okozta. A világ összes hurkának meglátogatása abból a célból, hogy újrateremtsük a bejáratukat, meghaladta a képességeinket. Szinte már téveszme volt. Segítségre volt szükségünk, méghozzá nagyra. Szerencsére a bátyám annyira karizmatikus és meggyőző ember volt, hogy könnyen megszerezte a szükséges segítséget. Hamarosan valóságos hadseregünk volt olyan fiatal és idealista különlegesekből, akik az életüket és a testi épségüket is hajlandók voltak kockáztatni, hogy elérjük az álmunkat. Ám arra akkor még nem jöttem rá, hogy a bátyámnak volt egy titkos terve.

Bentham némi erőfeszítéssel felállt.

– Van egy legenda – mondta. – Ön talán ismeri, Bloom kisasszony. – Sétapálcájára támaszkodva a polcokhoz bicegett, és levett egy könyvecskét. – Egy elveszett hurok regéje. Egyfajta túlvilágról szól, ahol különleges lelkeinket tárolják a halálunk után.

– Abaton – mondta Emma. – Hallottam róla. De legenda csupán.

– Esetleg elmesélhetné a regét – kérte Bentham – újonc barátunk épülésére.

Bentham visszasántikált a pamlagokhoz, és átnyújtotta nekem a könyvet. Karcsú volt, zöld és olyan régi, hogy morzsálódott a széle. A címlapján ez állt: Különlegesek regéi.

– Ezt olvastam! – mondtam. – Legalábbis egy részét.

– Ez a kiadás majdnem hatszáz éves. Az utolsó, amelyben szerepel az a történet, amelyet Bloom kisasszony el fog mesélni, mert veszélyesnek tekintették. Egy időben az elmondása is bűncselekménynek számított, ezért a kötet, amelyet a kezében tart, a különlegesek történelmében az egyetlen betiltott könyv.

Fellapoztam. Minden oldalán ékes, emberfelettien szép kézírással szerepelt a szöveg, a margókat gazdag illusztrációk díszítették.

– Régen hallottam – kérette magát Emma.

– Segítek, ha kell – ereszkedett óvatosan a pamlagra Bentham. – Rajta.

– Nos – kezdte Emma –, a legenda szerint réges-régen – a nagyon-nagyon sok évezreddel ezelőtti időkben – létezett egy különleges hurok, ahová a különlegesek tértek meg haláluk után.

– Különleges mennyország – vetettem közbe.

– Nem egészen. Nem maradtak ott örökké. Inkább olyan volt, mint egy… könyvtár. – Nem tudta, megfelelő szót használt-e, ezért Benthamre nézett. – Igaz?

– Igen – bólintott Bentham. – Úgy hitték, korlátozott számú különleges lélek él, ezért pazarlás lenne hagyni egyet is sírba szállni. Életünk végén el kellett hát zarándokolnunk a könyvtárba, ahol a lelkünket tárolták, hogy később mások használhassák. Mi, különlegesek spirituális dolgokban is mindig takarékosak voltunk.

– A termodinamika első tétele – mondtam.

Értetlenül nézett rám.

– Anyagot nem lehet sem létrehozni, sem megsemmisíteni. Vagy lelkeket, ebben az esetben. (Néha meglepődöm, mikre emlékszem az iskolából.) – Az elv véleményem szerint hasonló – mondta Bentham. – Az ősök abban a hitben éltek, hogy csupán bizonyos számú különleges lélek jut az emberiségnek, és amikor egy különleges születik, a csecsemő kikölcsönöz egy ilyen lelket, ahogyan könyvet szokás a könyvtárból. – A körülöttünk lévő polcokra mutatott. – Ám amikor az élet véget ér – lejár a kölcsönzési idő –, a lelket vissza kell adni.

Bentham intett Emmának.

– Kérem, folytassa.

– Szóval – mesélte tovább Emma –, a könyvtár. Mindig szépséges könyvtárnak képzeltem el, tele gyönyörű, ragyogó kötetekkel, amelyek mindegyike egy-egy különleges lelket tartalmaz. Sok ezer éven át az emberek lelkeket kölcsönöztek ki, és közvetlenül a haláluk előtt visszaadták őket. Ám egy napon valaki kifundálta, hogy a könyvtárba be is lehet törni, akkor is, ha nincs a halálán az ember. Betört hát – és rabolt. Elvitte a legerősebb lelkeket, és arra használta fel őket, hogy nagy pusztítást végezzen. – Emma Benthamre pillantott. – Igaz?

– Tényszerűen igaz – mondta Bentham.

– Felhasználta a lelkeket? – kérdeztem. – Hogyan?

– Egyesítette az erejüket a saját erejével – magyarázta Bentham. – Végül a könyvtár őrei megölték a gazembert, visszavették az elrabolt lelkeket, és rendbe hoztak mindent. Ám a dzsinn kiszabadult a palackból, hogy úgy mondjam. Annak a tudata, hogy a könyvtárba be lehet törni, méregként terjedt szét társadalmunkban. Akárki irányította is a könyvtárat, az lehetett ura a különlegesek világának. Kisvártatva még több lelket loptak el. Sötét idők jöttek, a hatalom őrültjei hőskölteménybe illő csatákat vívtak egymással Abaton és a Lelkek Könyvtárának uralmáért. Sok életet áldoztak fel. A földet felperzselték. Éhínség és járvány pusztított, miközben elképzelhetetlen hatalommal bíró különlegesek öldösték egymást árvízzel, villámcsapással. Innen származnak a normálisok regéi az istenek csatájáról az ég birtoklásáért. Ami náluk a Titánok harca, nálunk a csata a Lelkek Könyvtáráért.

– Mintha azt mondta volna, hogy a történet nem igaz – jegyeztem meg.

– Rögtön rátérek erre – felelte Bentham, és a közelében tipródó Nimhez fordult. – Elmehetsz, Nim. Nem kérünk több teát.

– Sajnálom, uram, nem állt szándékomban hallgatózni, de ez a kedvenc részem.

– Akkor ülj le!

Nim lehuppant törökülésben a földre, állát a tenyerébe támasztotta.

– Amint mondtam, rövid, de rémséges ideig pusztulás és nyomorúság volt a népünk sorsa. A könyvtár gyakran cserélt gazdát, és minden alkalommal sok vér folyt. Aztán egy napon Abaton önjelölt királyát csatában megölték, és aki megölte, úton volt, hogy magáénak kiáltsa ki a könyvtárt – de sosem találta meg. A hurok egyik napról a másikra eltűnt.

– Eltűnt? – csodálkoztam.

– Az egyik nap még ott volt, másnap már nem – mondta Emma.

– Puff – szaladt ki Nim száján.

– A legenda szerint a Lelkek Könyvtára Abaton ősi városának dombjai közt állt. Ám amikor a királyjelölt odaérkezett, hogy bejelentse rá az igényét, a könyvtárnak csak hűlt helyét találta. A városnak is. Eltűntek, mintha sosem lettek volna, zöldellő mező foglalta el a helyüket.

– Őrület – mondtam.

– Persze ez csak egy régi rege – nyugtatott meg Emma.

– Az eltűnt hurok regéje – olvastam a címet, ahol a kezemben lévő könyv kinyílt.

– Sosem fogjuk talán megtudni, valóságos hely volt-e Abaton – folytatta ajkán szfinxmosollyal Bentham. – Így születnek a legendák. De egy történet legenda volta nem gátolja az embereket abban, hogy évszázadokon át kutassák az igazságtartalmát. Azt beszélik, maga Perplexus Anomalus is hosszú éveken át kereste Abaton elveszett hurkát, így fedezte fel azt a sok hurkot, amelyek a térképein szerepelnek.

– Ezt nem tudtam – mondta Emma. – Akkor legalább valami jó is származott belőle.

– És valami nagyon rossz is – tette hozzá Bentham. – A bátyám is elhitte a történetet. Én ostoba módon megbocsátottam erkölcsi gyengeségét – nem vettem tudomást róla, későn jöttem csak rá, mennyire a megszállottja lett. Addigra karizmatikus bátyám meggyőzte híveinket, hogy a történet igaz. Abaton valóság, a Lelkek Könyvtára fellelhető. Perplexus nagyon közel járt hozzá, mondta nekik, csupán be kell fejezni a munkáját. S akkor a könyvtárban lévő hatalmas és veszélyes erő a miénk lesz. Az övék.

Túlságosan sokáig vártam, és közben a rögeszme úrrá lett rajtuk. Egyre csak kutatták az elveszett hurkot, expedíciót szerveztek expedíció után, minden egyes kudarc csak fokozta lelkesedésüket. A különlegesek egyesítésének célja elfelejtődött. A bátyámat mindvégig csak az érdekelte, hogy ő uralkodjon a legendabeli könyvtáron, mint az ősi önjelölt különleges istenek. Amikor megpróbáltam szembeszállni vele, hogy visszaszerezzem az általam épített gép irányítását, árulóként befeketített, ellenem fordította a többieket, és cellába zárt.

Bentham úgy szorította sétapálcája fejét, mintha nyak volna, amelyet szeretne összeszorítani, majd felnézett. Az arca elkínzott volt, mint egy halotti maszk.

– Talán már kitalálták a nevét.

Összenéztünk Emmával. A szeme akkorára kerekedett, mint a hold. Egyszerre mondtuk.

– Caul.

Bentham bólintott.

– Az igazi neve Jack.

Emma előrehajolt.

– Akkor a nővére…

– A nővérem Alma Vándorsólyom – árulta el Bentham.

*

Döbbenten bámultunk Benthamre. Lehetséges volna, hogy a velünk szemben ülő ember Vándorsólyom kisasszony öccse? Tudtam, hogy van két testvére – egyszer-kétszer említette őket, még gyerekkori képet is mutatott róluk. Elmesélte a történetet is, hogyan vezetett a halhatatlanság kutatása az 1908-as katasztrófához, hogyan változtatta őket és követőiket üresrémmé, később pedig lidércekké, akiket ismertünk és féltünk. De sosem említette egyik öccse nevét sem, és története kicsit sem hasonlított ahhoz, amit Bentham az imént előadott.

– Ha igaz, amit mond – néztem rá –, akkor maga lidérc.

Nimnek leesett az álla.

– Bentham úr nem az – kész volt felállni, hogy megvédje a gazdája becsületét, de Bentham leintette.

– Semmi baj, Nim. Csupán az események Alma-féle változatát hallották. Csakhogy Alma ismeretei hézagosak.

– Nem hallom, hogy tagadná – mondta Emma.

– Nem vagyok lidérc – felelte élesen Bentham. Nem volt hozzászokva, hogy hozzánk hasonlók faggassák, és büszkesége kezdett előbújni szelíd modora mögül.

– Akkor megengedné, hogy ellenőrizzem? – kérdeztem.

– Természetesen – egyezett bele Bentham. Botjára támaszkodva felállt, és a két pamlag közti senki földjére bicegett. PT lusta érdeklődéssel emelte fel a fejét, Nim pedig hátat fordított, dühösen, hogy a gazdájának ilyen megaláztatást kell elviselnie.

A szőnyegen találkoztunk Benthammel. Kissé lehajolt, hogy ne kelljen lábujjhegyre állnunk – meglepően magas volt –, és tűrte, hogy megnézzük a szeme fehérjét, hogy visel-e a kontaktlencsét vagy hasonlót. A pupillája rettenetesen véreres volt, mintha napok óta nem aludt volna, de gyanakvásra nem adott okot.

Hátrébb léptünk.

– Maga nem lidérc – ismertem el. – Ám ez azt jelenti, hogy nem lehet Caul testvére.

– Attól tartok, feltevéseik alapjaiban tévesek – mondta. – Én tehetek róla, hogy a bátyám és követői üresrémmé változtak, de én sosem váltam azzá.

– Maga hozta létre az üresrémeket? – kérdezte Emma. – Miért?

Bentham a tűzbe tekintett.

– Borzalmas hiba volt. Véletlen baleset. – Vártuk, hogy megmagyarázza. Úgy látszott, valóban nagy erőfeszítésébe kerül, hogy előássa onnan, ahová rejtette. – Az én hibám volt, hogy hagytam a dolgokat odáig fajulni… Azt mondogattam magamnak, hogy a bátyám nem olyan veszélyes, amilyennek látszik. Csak miután börtönbe vetett, és már késő volt cselekedni, jöttem rá, mekkorát tévedtem.

Közelebb lépett a tűzhöz, letérdelt, hogy simogassa a medve széles pocakját, ujjai belevesztek PT bundájába.

– Tudtam, hogy Jacket meg kell állítani, és nem csak a magam érdekében. Nem is azért, mert fennállt volna annak a veszélye, hogy megtalálja a Lelkek Könyvtárát. Nem, egyértelmű volt, hogy többet akar. Követőinket több hónapi munkával egy veszélyes politikai mozgalom gyalogosaivá formálta. Magára az elnyomott lázadó szerepét osztotta, aki azért küzd, hogy felszabadítsa társadalmunkat attól, amit ő „az ymbrynék gyermekké tevő befolyásának” nevezett.

– Az ymbrynéknek köszönhető, hogy társadalmunk még egyáltalán létezik – szólt keserűen Emma.

– Igen – bólintott Bentham –, de tudják, a bátyám rettenetesen irigy volt. Jack gyerekkorunk óta irigyelte a nővérünk hatalmát és rangját. Hozzá képest nekünk szerény képességeink voltak. Mire elérte a hároméves kort, az idősebb ymbrynék tudták, hogy Alma nagy tehetség. Annyira lelkesedtek érte, hogy Jack nem látott a dühtől. Amikor még kicsik voltunk, belécsípett, hogy sírni lássa. Amikor Alma gyakorolta a madárrá változást, üldözőbe vette, és kitépkedte a tollait.

Láttam, hogy Emma ujjaiból haragos láng csap ki, de eloltotta a teájában.

– Idővel Jack képes volt igába hajtani és kihasználni a más különlegesekben megbúvó mérgező irigységet – folytatta Bentham. – Gyűléseket tartott, beszédeket mondott, így toborozta az elégedetleneket az ügyéhez. A Devil’s Acre megfelelő helyszínt kínált ehhez, mert az itt élő száműzött különlegesek idegennek és ellenségesnek találták az ymbrynék matriarchális uralmát.

– Az agyagszárnyak – csapott a homlokára Emma. – Mielőtt a lidércek lidércekké váltak volna, így nevezték magukat. Vándorsólyom kisasszony keveset tanított róluk.

– „Nincs szükségünk szárnyakra!”, szónokolta Jack. „Saját szárnyakat növesztünk!” Ő átvitt értelemben gondolta, de a hívei műszárnyakat viseltek mozgalmuk jelképeiként. – Bentham felállt és intett, hogy menjünk a polchoz. – Nézzék. Van néhány fényképem azokból az időkből. Csak kevés maradt meg, Jack sokat megsemmisített. – Levett a polcról egy albumot, egy képhez lapozott, amelyen nagy tömeg hallgat egy szónokot. – Jack éppen az egyik gyűlöletes beszédét adja elő.

A majdnem kizárólag férfiakból álló tömegben jó harmincas sorokban álltak a keménykalaposok, ládákon, kerítések tetején egyensúlyozva hallgatták Caul mondandóját.

Bentham lapozott, és egy másik képet mutatott, melyen két fiatalember volt látható öltönyben és kalapban, az egyik őszintén mosolyog, a másik kifejezéstelen arcú.

– Ez én vagyok balra, jobbra pedig Jack – mondta Bentham. – Jack csak akkor mosolygott, ha ki akart szedni valamit az emberből.

Végül egy fiú képéhez lapozott, akinek a vállára kitárt, jókora bagolyszárnyak voltak erősítve. Talapzaton ült, és csöndes megvetéssel nézett a fényképezőgépbe, egyik szemét eltakarta előrehúzott sapkája. A kép aljára feliratot nyomtattak: Nincs szükségünk a szárnyaikra.

– Jack egyik toborzóplakátja – magyarázta Bentham.

Bentham közelebb emelte a szeméhez a második képet, hogy jobban lássa fivére arcát.

– Mindig volt benne valami sötét – mondta –, de nem akartam észrevenni. Alma tisztábban látott, s korán eltaszította magától Jacket. De Jack meg én közel álltunk egymáshoz korban is, mentalitásban is, legalábbis úgy hittem. Egy húron pendültünk, de az igazi énjét eltitkolta előlem. Addig nem láttam annak, ami, amíg egy napon azt nem mondtam neki: „Jack, ezt abba kell hagynod!” Nagyon megvert, és bedugott egy sötét lyukba, hogy ott pusztuljak.

Bentham fölemelte a tekintetét, szemében a tűz visszfénye csillogott.

– Borzasztó, amikor az ember megérti, hogy semmit sem ér a tulajdon bátyjának. – Elhallgatott, a szörnyű emlékbe veszve.

– De maga nem halt meg – mondta Emma. – Hanem üresrémmé változtatta őket.

– Igen.

– Hogyan?

– Rászedtem őket.

– Hogy förtelmes rémekké változzanak? – kérdeztem.

– Eszembe sem jutott szörnyekké változtatni őket. Csak szabadulni akartam tőlük. – Visszasántikált a pamlaghoz, leereszkedett a párnákra. – Éheztem, a halálomon voltam, amikor eszembe jutott a tökéletes történet, amellyel lépre csalhatom a fivérem. Olyan régi, mint maga az emberiség. Az ifjúság forrása. Ujjammal a cellám földpadlójába karcoltam egy olyan homályos hurokmanipuláció lépéseit, amely visszafordíthatja és örökre megszüntetheti az előreöregedést. Valójában az csupán mellékhatása volt annak, amit a lépések igazán leírtak: egy ősi és igen elfeledett eljárást, amellyel vészhelyzet esetén gyorsan és végleg össze lehet omlasztani időhurkokat.

Magam elé képzeltem egy sablonos sci-fi „önmegsemmisítés” gombját. Miniatűr szupernóva, kihunyó csillagok.

– Nem gondoltam, hogy a trükköm ilyen sikeres lesz – folytatta Bentham. – A mozgalom egyik tagja, akinek elnyertem az együttérzését, a sajátjaként tette közzé a technikámat, és Jack elhitte. Elvitte a híveit egy távoli hurokba, hogy végrehajtsák az eljárást. Azt reméltem, hogy ott örökre becsapják maguk mögött az ajtót.

– De nem ez történt – mondta Emma.

– Akkor robbant fel fél Szibéria? – kérdeztem.

– A reakció annyira erős volt, hogy egy nap, egy éjjel tartott – folytatta Bentham. Vannak képek róla meg az utóhatásáról…

A földön heverő album felé bökött, és megvárta, amíg megkeressük a képeket. Az egyik éjszaka készült valahol a felismerhetetlen pusztán: felcsap egy függőleges lángnyelv, a fehéren izzó energia kirobban, s úgy világítja be az éjszakát, mint egy felhőkarcoló méretű gyertya.

A másik képen lerombolt falu látható, törmelékromos házak, kérgüktől lecsupaszított fák. Szinte hallottam a magányosan fúvó szelet; az élettől hirtelen megfosztott hely néma csöndjét.

Bentham csóválta a fejét.

– A legvadabb álmaimban sem tudtam elképzelni, mi mászik elő az összeomlott hurokból – mondta. – Utána rövid ideg csönd volt. Kiszabadultam rabságomból, gyógyulni kezdtem. Visszaszereztem a gépem fölötti ellenőrzést. Úgy látszott, bátyám sötét korának vége – pedig mindez csak a kezdet volt.

– Az Üres Háborúk kezdete – mondta Emma.

– Kisvártatva történetek keringtek árnyékból álló lényekről. Az elpusztult erdőségből bukkantak elő, hogy felfalják a különlegeseket – és a normálisokat, az állatokat és bármit, ami befért az állkapcsaik közé.

– Egyszer láttam, amint az egyik felfalt egy autót – vetette közbe Nim.

– Egy autót? – csodálkoztam.

– Benne ültem – felelte.

Vártuk, hogy bővebben kifejtse.

– És? – kérdezte Emma.

– Elmenekültem – vont vállat Nim. – Torkán akadt a kormányrúd.

– Folytathatnám? – szólt rá Bentham.

– Természetesen, uram. Elnézését kérem.

– Mint mondtam, nemigen akadt, ami megállíthatta volna ezeket az új förtelmeket, kivéve a kormányoszlopot – és a hurokbejáratokat. Szerencsére azokból sok akadt. Így hát a legtöbben úgy menekültünk meg, hogy nem mozdultunk ki a hurkunkból, csupán akkor, ha nem volt más választásunk. Az üresek nem vetettek véget az életünknek, csak sokkal nehezebbé, elszigeteltebbé és veszélyesebbé tették.

– És a lidércek? – kérdeztem.

– Szerintem arra is rátér – nyugtatott Emma.

– Úgy van – mondta Bentham. – Öt évvel az után, hogy találkoztam az első üresrémmel, találkoztam az első lidérccel is. A házamban tartózkodtam, a hurkom biztonságában – legalábbis úgy hittem. De amikor kinyitottam az ajtót, előtte állt Jack bátyám kissé viseltesebb öltözékben, de amúgy olyan volt, mint régen – kivéve a halott tekintetét. A szeme fehér volt, mint az üres papír.

Emmával felhúztuk a lábunk törökülésbe, és közelebb hajoltunk Benthamhez, csüggtünk a szaván. Bentham zaklatottan elnézett a fejünk fölött.

– Elegendő különlegest falt fel ahhoz, hogy megtöltse üres lelkét, és olyasmivé változzon, ami emlékeztetett a bátyámra, de nem egészen az volt. Ami csöppnyi emberi volt benne, az évek során tökéletesen kikopott, elszivárgott, mint a szeme színe. Olyan a lidérc a különlegeshez képest, aki egykor volt, mint valami eredetinek a sokadik másolata. Elvesznek a részletek, a színek…

– És az emlékezet? – kérdeztem.

– Jacké megmaradt. Kár: másként talán megfeledkezett volna Abatonról és a Lelkek Könyvtáráról. És arról, amit tettem vele.

– Hogy jött rá, hogy maga tette?

– Írjuk a testvéri megérzés számlájára. Azután egy napon, amikor nem volt más dolga, addig kínzott, amíg be nem vallottam. – Bentham a lábára mutatott. – Sosem gyógyult meg teljesen, mint látják.

– De nem ölte meg magát – mondtam.

– A lidércek gyakorlatias teremtmények, és a bosszú nem túl erős hajtóerő – válaszolta Bentham. – Jack még inkább Abaton megszállottja lett, de a megtalálásához szüksége volt a gépemre – és rám, hogy kezeljem. A foglya és rabszolgája lettem, a nyomornegyed pedig a lidércek azon kicsi, ám befolyásos csoportjának a főhadiszállása, akik hajlottak a Lelkek Könyvtárának felkutatására és kifosztására. Nyilván rájöttek már, hogy ez a végső céljuk.

– Azt hittem, azt a folyamatot akarják megismételni, amely üressé változtatta őket – mondtam –, csak nagyobb és jobb változatban. „Ezúttal jól csinálni” – mutattam kezemmel az idézőjelet.

Bentham a homlokát ráncolta.

– Hol hallotta ezt?

– Egy lidérc árulta el, mielőtt meghalt volna – felelte Emma. – Azt mondta, ezért van szükségük az összes ymbrynére. Hogy a reakció erőteljesebb legyen.

– Teljes ostobaság – legyintett Bentham. – Bizonyára elterelés, hogy rossz nyomra vezesse magukat. Bár lehetséges, hogy a lidérc, aki ezt a hazugságot előadta önöknek, hitt benne. Kizárólag Jack legbelső köre tudott az Abaton utáni kutatásról.

– De ha nem ehhez van szükségük az ymbrynékre, akkor miért fáradoztak az elrablásukkal?

– Mert Abaton elveszett hurka nem egyszerűen elveszett – felelte Bentham. – A legenda szerint, mielőtt elveszett, le is zárták – mégpedig az ymbrynék zárták le. Egészen pontosan tizenketten, akik a különlegesek világának tizenkét, egymástól távoli sarkából jöttek. Abaton megnyitásához, már ha meg tudják találni, ugyanaz a tizenkét ymbryne vagy az utódaik szükségesek. Ezért nem meglepő, hogy a bátyám tizenkét ymbrynét rabolt el, akikre hosszú évekig vadászott, s akiket nyomon követett.

– Tudtam – mondtam. – Többnek kell lennie pusztán annak a folyamatnak a megismétlésénél, amely üressé változtatta őket.

– Caul nem rabolta volna el az ymbrynéket, ha nem tudná, hol van Abaton – fűzte hozzá Emma.

– Azt hittem, legenda csupán – mondtam. – Most úgy beszéltek róla, mintha létezne. Melyik az igaz?

– Az Ymbrynék Tanácsának az a hivatalos álláspontja, hogy a Lelkek Könyvtára csak mese – mondta Bentham.

– Nem érdekel a tanács véleménye – mondta Emma. – Maga mit mond?

– Megvan a saját véleményem – tért ki Bentham. – Ám ha a könyvtár valóság, és Jacknek sikerül is kinyitnia, a lelkeket akkor sem lophatja el. Nem tudja, de szükség van ehhez egy harmadik elemre is, egy harmadik kulcsra.

– És mi az? – kérdeztem.

– Senki nem képes elvenni a lélek-amforákat. A legtöbb ember számára láthatatlanok és érinthetetlenek. Az ymbrynék sem tudnak hozzájuk nyúlni. A mesékben kizárólag különleges szakemberek, úgynevezett könyvtárosok kezelhetik őket – és könyvtáros nem született immár ezer esztendeje. Amennyiben a könyvtár létezik, Jack csak üres polcokat fog benne találni.

– Ez megnyugtató – mondtam.

– Igen is, nem is – gondolkodott el Emma. – Mit fog tenni, amikor rájön, hogy az ymbrynék, akiknek a felkutatásával olyan sok időt töltött, hasznavehetetlenek számára? Őrjöngeni fog!

– Emiatt aggódom a leginkább – mondta Bentham. – Jacknek rossz a természete, és ha az álom, amelyet oly sokáig dédelgetett, köddé válik…

Próbáltam elképzelni mindazt a kínzást, amire egy Caul-féle gazember képes, de elmém visszariadt a gondolattól. Nyilván Emmának is ugyanilyen szörnyűségek jutottak eszébe, mert amikor megszólalt, a hangja éles és dühös volt.

– Visszaszerezzük őket.

– Közös a célunk – mondta Bentham. – Elpusztítani a bátyámat, megmenteni a nővéremet és az övéit. Együtt, azt hiszem, mindkettőre képesek leszünk.

Ebben a pillanatban oly kicsinek látszott a nagy pamlagba süppedve, rozoga lábánál a sétapálcával, hogy majdnem elnevettem magam.

– Hogyan? – kérdeztem. – Hadseregre lenne szükségünk.

– Tévedés – felelte. – A lidércek könnyedén visszavernek egy hadsereget. Szerencsére van valami, ami eredményre vezethet. – Emmára meg rám nézett, és ajka mosolyra húzódott. – Nekünk itt vannak önök. És szerencséjükre, önöknek itt vagyok én. – A botjára támaszkodva, lassan felállt. – Be kell önöket juttatnunk az erődbe.

– Úgy láttuk, lehetetlen behatolni – mondtam.

– Hagyományos értelemben valóban az – válaszolta Bentham. – Azokban az években, amikor a Devil’s Acre börtönhurok volt, úgy tervezték az erődöt, hogy az aljanép legalját őrizzék benne. Miután a lidércek visszatértek ide, ott rendezkedtek be –, és a börtönből, ahonnan lehetetlen volt megszökni, erőd lett, ahová nem lehet behatolni.

– De maga tudja, hogyan lehet mégis bejutni – kockáztatta meg Emma.

– Valószínűleg igen – mondta Bentham. – Jack és az üresei ellopták a Huroktikumom szívét. Kényszerítettek, hogy tegyem tönkre a gépemet, másoljam le a hurkait, és hozzam létre azokat újra az erődjükben, hogy védettebb helyen folytathassák a munkájukat.

– Tehát van egy… másik hurokvilág? – kérdeztem.

Bentham bólintott.

– Az enyém az eredeti, az övék a másolat – mondta. – A kettő össze van kötve, és mindkettőből nyílik ajtó a másikba.

Emma felkapta a fejét.

– Használhatjuk a gépét, hogy bejussunk az övékbe?

– Pontosan.

– Akkor maga miért nem tette meg? – kérdeztem. – Évekkel ezelőtt!

– Jack úgy tönkretette a gépem, hogy azt hittem, sosem lehet megjavítani – válaszolt Bentham. – Évekig csupán egyetlen szoba működött: amelyik Szibériába vezet. De hiába kerestük-kutattuk, nem találtunk ott átjárót Jack gépébe.

Eszembe jutott a férfi, aki belesett a szakadékokba – bizonyára ajtót keresett, mélyen a hóban.

– Ki kell nyitnunk más ajtókat, más szobákat – mondta Bentham –, de ehhez szükség van egy olyan alkatrész pótlására, amelyet Jack ellopott – a Huroktikum szívében lévő dinamóra. Régóta gyanítom, van valami, ami beválhat – nagyon erős, nagyon veszélyes valami –, csakhogy hiába akad itt is, a nyomornegyedben, én nem tudtam hozzájutni. Mostanáig.

Felém fordult.

– Fiam, hoznia kell nekem egy üresrémet.

*

Persze beleegyeztem. Szinte bármire igent mondtam volna akkor, ha úgy vélem, segíthet a barátainkon. Csak akkor jutott eszembe, amikor Bentham már két kézzel szorongatta a kezem, hogy sejtelmem sincs, hogyan szerezhetnék üresrémet. Tudtam, hogy az erődben sok van, de már megállapítottuk, hogy oda nem lehet bejutni. Ekkor lépett elő Sharon a szoba sarkában egyre sűrűsödő homályból, hogy ellásson minket némi jó tanáccsal.

– Emlékszik a barátjára, akit agyoncsapott a leomlott híd? – kérdezte. – Kiderült, hogy nem egészen halott. Néhány órája húzták ki a csatornából.

– Kik? – kérdeztem.

– A kalózok. Megláncolva ketrecbe zárták a Szivárgó utca végén. Úgy hallottam, meglehetősen nagy izgalmat keltett.

– Ez az! – mondta izgatottan Emma. – Elraboljuk az ürest, idehozzuk, újraindítjuk Bentham úr gépét, kinyitjuk az erődbe nyíló ajtót, és visszaszerezzük a barátainkat.

– Egyszerű! – Sharon ugatva nevetett. – Kivéve a végét.

– Meg az elejét – tettem hozzá.

Emma közel lépett hozzám.

– Sajnálom, kedves. Felajánlottam a szolgálataidat, anélkül hogy megkérdeztelek volna. Mit gondolsz, tudsz bánni az üressel?

Nem voltam biztos benne. Igaz, hogy rávettem néhány látványos akcióra a csatornán, de beidomítani, mint egy kölyökkutyát, és elvezetni Bentham házához… Nos, ez meghaladta kezdetleges üres-szelídítői képességeimet. A legutóbbi, katasztrofális kalandom után kevés volt az önbizalmam is. De minden rajtam múlt.

– Hát persze – válaszoltam némi habozás után. – Mikor indulhatunk?

Bentham tapsolt.

– Ez ám a szellem!

Emma hosszan fürkészte az arcom.

– Indulhat, mihelyt készen lesz – mondta Bentham. – Sharon lesz az útikalauza.

– Nem szabad várnunk – javasolta Sharon. – Mihelyt a helybeliek kiszórakozták magukat az üressel, úgy vélem, megölik.

Emma felemelte fidres-fodros ruhája elejét.

– Ebben az esetben át kellene öltöznünk.

– Természetesen – helyeselt Bentham, és elküldte Nimet a küldetéshez illő öltözékért. Nim egy perc múlva visszatért vastag sarkú bakancsokkal és modern munkaruhákkal: fekete, rugalmas anyagból készült nadrágokkal és dzsekikkel.

Külön szobákba vonultunk vissza átöltözni, azután a folyosón találkoztunk kalandhoz illő ruhánkban, csak Emma meg én. A durva és formátlan daraboktól Emma kissé férfiasnak látszott, de nem morgott – hátrafogta a haját, vigyázzállásba vágta magát, és tisztelgett nekem.

– Bloom őrmester, szolgálatra jelentkezem.

– Önteltebb katonát még nem láttam – próbáltam ügyetlenül utánozni John Wayne hangját.

Idegességem és ostoba tréfáim egyenes arányban álltak egymással. Gyomromból, mint csöpögő csapból ömlött beleimbe a sav.

– Komolyan azt hiszed, képes vagyok rá? – kérdeztem.

– Igen – felelte.

– Te sosem kételkedsz?

Emma a fejét rázta.

– A kételkedés lék a mentőcsónakon.

Odalépett hozzám, összeölelkeztünk. Éreztem, hogy icipicit remeg. Ekkor megértettem, hogy a magamba vetett ingatag hit kikezdte az ő hitét is, és a bizakodása volt az egyetlen, ami összetartott mindent.

A belém vetett hitét kissé vakmerőnek tekintettem. Mintha azt hitte volna, hogy az ujjaim csettintésével megtáncoltatom bármelyik üresrémet. Hogy valamiféle benső gyöngeség gátolja a képességeimet. Az egyik felem neheztelt ezért, a másik eltöprengett, hogy talán igaza van. Csakis úgy derülhet ki az igazság, ha a következő üreshez azzal a rendíthetetlen hittel közeledem, hogy uralni tudom.

– Bárcsak képes lennék úgy látni magam, ahogyan te látsz – suttogtam.

Szorosabban ölelt, és eltökéltem magam, hogy megpróbálom.

Sharon és Bentham kijött a folyosóra.

– Készen vannak? – kérdezte Sharon.

Bentham megszorította a kezem, majd Emmáét is.

– Úgy örülök, hogy itt van – lelkesedett. – Úgy vélem, ez annak a bizonyítéka, hogy a csillagok kedveznek nekünk.

– Remélem, igaza van – mondta Emma.

Indulófélben voltunk, amikor felmerült bennem a kérdés, amelyet mindvégig szerettem volna feltenni. Legrosszabb esetben ez az utolsó lehetőségem, hogy feltegyem.

– Bentham úr, egyetlen szót sem ejtettünk nagyapáról. Honnan ismerte? Miért várta?

Bentham szemöldöke hirtelen felszaladt, majd gyorsan elmosolyodott, mintegy leplezve meglepődését.

– Csak hiányzott, ennyi az egész – mondta. – Régi barátok voltunk, és reménykedtem, hogy egyszer még láthatom.

Tudtam, hogy ez nem a teljes igazság, és Emma összehúzott szemén láttam, hogy ő is tudja, de nem maradt idő a további faggatózásra. Az adott pillanatban a jövő sokkal fontosabb volt a múltnál.

Bentham búcsút intett.

– Vigyázzanak odakinn! Én itt leszek, előkészítem a Huroktikumomat diadalmas újraindítására. – Visszabicegett a könyvtárába, és hallottuk, amint odakiált a medvéjének. – PT, talpra! Dolgunk van!

Sharon hosszú folyosón vezetett végig minket. Lóbálta a botját, hatalmas, meztelen talpa csattogott a kőpadlón. Amikor az utcára nyíló ajtóhoz értünk, lehajolt hozzánk, és előadta a szabályokat.

– Veszélyes helyre indulunk. Igen kevés, senkihez nem tartozó gyermek akad a nyomornegyedben, így a népek észre fogják venni önöket. Ne szólaljanak meg, amíg meg nem szólítják önöket. Senkinek ne nézzenek a szemébe. Picikét maradjanak mögöttem, de soha ne veszítsenek szem elől. Úgy teszünk, mintha a rabszolgáim lennének.

– Micsoda? – háborgott Emma. – Szó sem lehet róla.

– Ez a legbiztonságosabb – mondta Sharon.

– Megalázó!

– Igen, de ez veti fel a legkevesebb kérdést.

– Hogy csináljuk? – kérdeztem.

– Mindig tegyék azt, amit mondok, rögtön, kérdezés nélkül. És az arckifejezésük legyen merev.

– Igenissss, gazdám – mondtam, mintha robot volnék.

– Ez egyáltalán nem tetszik – zsörtölődött Emma. – Azt akarja, viselkedjünk úgy, mint azok a srácok azon a rémes helyen, a Louche Lane-en.

Ellazítottam az arcom, és színtelen hangon mondtam:

– Helló, mindnyájan nagyon boldogok vagyunk itt.

Emma megborzongva elfordult.

– Nagyon jó – dicsért meg Sharon, majd Emmához fordult. – Most ön.

– Inkább némának tettetem magam.

Ezzel Sharon beérte. Kinyitotta az ajtót, és kiléptünk a leáldozóban lévő napra.

ÖTÖDIK FEJEZET

Odakinn a levegő mérgező, sárgás levesnek látszott, így meg sem tudtam állapítani a nap állását, csak gyanítottam, hogy esteledhet. Pár lépéssel lemaradva követtük Sharont; igyekeznünk kellett utána, amikor ismerőst látott, és gyorsított, hogy elkerülje a beszélgetést. Sokan ismerték; tekintélye lehetett, és szerintem attól tartott, hogy ezt mi veszélyeztetjük.

Végighaladtunk a furán derűs Szivárgó utcán az élénk színű házak és virágos ablakok között, majd befordultunk a sáros Meténg utcába, ahol takaros házak helyett nyomorúságos, roskatag lakások sorakoztak. Szemükbe húzott kalapot viselő férfiak gyülekeztek egy siralmas zsákutca végén: mintha egy elsötétített ablakú ház ajtaját őrizték volna. Sharon ránk parancsolt, hogy álljunk meg, ő pedig odament az emberekhez beszélgetni.

Enyhe benzinszag terjengett a levegőben. A távolban hol hangos nevetés hallatszott, hol csöndesebb. Mint amikor sportmérkőzésen szurkolnak az emberek – csakhogy az nem lehetett; egyértelműen modern zaj volt, itt pedig nem léteztek tévékészülékek.

Sáros nadrágú férfi lépett ki a házból. A moraj felerősödött, de amikor becsapta az ajtót, elhalkult. A fickó kezében vödörrel átment az utca túloldalára. Megfordulva láttuk, hogy olyasmi felé ballag, amit eddig nem vettünk észre: az utca végén két medvebocsot egy lefűrészelt oszlophoz láncoltak. Igen szomorú látványt nyújtottak, nagyon rövid volt a lánctól a mozgásterük. A sárban ülve, rémülten nézték a közeledő férfit, szőrös fülük a koponyájukhoz simult. A fickó némi bűzös moslékot öntött eléjük, majd szó nélkül távozott. Az egész jelenet rettenetesen lehangolt.

– Idomítás alatt álló ádázmedvék – szólalt meg Sharon a hátunk mögött. – Itt rajonganak a véres küzdősportokért, és ádázmedvével harcolni a legnagyobb kihívásnak számít. A fiatal versenyzők bocsokkal verekednek.

– Rémes – mondtam.

– De a medvéknek ma szabadnapjuk van, hála az ön állatkájának. – Sharon a kis házra mutatott. – Ott van, a hátsó udvarban. Mielőtt bemennénk, figyelmeztetem önöket: az egy ambróziabarlang, és az odabenn lévő különlegesek alfaszinten tengődnek. Ne beszéljenek velük, és semmiképpen ne nézzenek a szemükbe. Ismerek embereket, akik így vakultak meg.

– Hogy érti, hogy megvakultak? – kérdeztem.

– Ahogy mondom. Most kövessenek, és ne kérdezősködjenek. A rabszolgák nem tesznek fel kérdéseket a gazdájuknak.

Láttam, hogy Emma összeszorítja a fogát. Követtük Sharont, ahogy átvágott a ház körül összegyűlt emberek között.

Sharon beszélt velük. Igyekeztem kifülelni valamit, miközben rabszolgához illő távolságot tartottam, és lesütöttem a szemem. Az egyik fickó azt mondta Sharonnak, hogy „belépti díj” van, mire ő pénzérmét vett elő a köpönyegéből, és fizetett. Egy másik rólunk kérdezett.

– Még nem adtam nekik nevet – felelt Sharon. – Tegnap vettem őket. Annyira zöldfülűek, hogy nem merem szem elől téveszteni őket.

– Ez igaz? – kérdezte az egyik alak. – Nincs nevetek?

Ráztam a fejem, Emmával együtt én is játszottam a némát. A pasas végigmért. A legszívesebben kibújtam volna a bőrömből.

– Nem láttalak már valahol? – hajolt közelebb.

Hallgattam.

– Talán Lorraine kirakatában – próbálkozott Sharon.

– Á – legyintett a férfi. – Biztosan eszembe jut majd.

Vetettem rá egy pillantást, majd elfordultam. Ha csatornakalóz volt, nem azok közül való, akikkel összeütközésbe kerültünk. Kötés volt az állán, egy másik a homlokán. Sokan viseltek hasonló kötéseket, az egyik szemkendőt is. Kíváncsi lettem volna, vajon ádázmedvékkel való harcban sebesültek-e meg.

A szemkendős kinyitotta az ajtót.

– Érezzétek jól magatokat! A helyedben még nem küldeném őket a ketrecbe, hacsak nem kiskanállal akarod felkaparni őket a földről.

– Csak azért jöttünk, hogy nézzünk és tanuljunk – mondta Sharon.

– Okos vagy.

Beengedtek, és mi Sharon után siettünk, hogy mielőbb eltűnjünk a kint lábatlankodók szeme elől. A több mint kétméteres Sharonnak le kellett hajolnia, hogy beférjen az ajtón, és egész idő alatt, amíg benn voltunk, úgy is maradt, olyan alacsonyan volt a plafon. Lassan szemügyre vehettük a helyiséget, amelyet olajlámpások világítottak meg, ám szintén annyira alacsonyan voltak, hogy nem adtak gyufaszálnál több fényt. A hosszú, keskeny termet a falba épített priccsek az óceánjáró hajók gyomrához tették hasonlatossá.

Megbotlottam valamiben, majdnem elestem.

– Miért van itt ilyen sötét? – suttogtam, máris megszegve ígéretemet, hogy nem kérdezek többet.

– Miután az ambró hatása elmúlik, a szem érzékennyé válik – magyarázta Sharon. – Még a halvány nappali fény is szinte elviselhetetlen.

Ekkor láttam meg a priccseken az embereket, némelyik elterülve aludt, mások gyűrött takarók fészkében ültek. Néztek minket, bágyadtan dohányozva, egészen halkan beszélve. Sokan viseltek kötéseket, mint az ajtónálló, mások maszkot. Kérdezni szerettem volna a maszkokról, de még jobban szerettem volna mielőbb elkapni az ürest, és eltűnni e helyről.

Áthaladtunk egy gyöngysorokból álló függönyön, beléptünk egy terembe, amely valamivel világosabb és zsúfoltabb volt az előbbinél. Tagbaszakadt férfi állt egy széken a szemben lévő falnál, és két ajtóhoz irányította az embereket.

– Harcosok balra, nézők jobbra! – ordította. – Tegyék meg tétjeiket a fogadószobában!

Néhány helyiséggel messzebbről kiáltozást hallottam, egy perc múlva pedig szétvált a tömeg, hogy átengedjen három embert, ketten vonszolták a harmadikat, aki eszméletlen volt, és vérzett. Füttyszó és kurjongatás kísérte őket.

– Így néznek ki a vesztesek! – harsogta a széken álló. – Így pedig – mutatott egy oldalsó szoba felé – a gyávák!

Bepillantottam a szobába, ahol két nyomorult ember állt, kátrányba és madártollba burkolva, és őr vigyázott rájuk.

– Legyenek eleven emlékeztetők – folytatta a kikiáltó. – Minden harcosnak legalább két percet kell a ketrecben töltenie!

– Ön micsoda? – fordult hozzám Sharon. – Harcos vagy néző?

Éreztem, hogy összeszorul a mellkason, amint próbáltam elképzelni a rám váró feladatot: nemcsak meg kell szelídítenem az ürest, hanem hangoskodó és valószínűleg ellenséges közönség előtt meg kell próbálnom kijutni. Azon kaptam magam, hogy abban reménykedem, az üres nem nagyon sérült meg. Az volt az érzésem, szükségünk lesz az erejére, hogy biztosítsa a kijutásunkat. Ezek a különlegesek nem fognak lemondani új játékszerükről küzdelem nélkül.

– Harcos – válaszoltam. – Ahhoz, hogy irányítani tudjam, a közelébe kell jutnom.

Emma a szemembe nézett, mosolygott. Képes vagy rá, mondta a mosolya, és abban a pillanatban tudtam, hogy úgy is van. A harcosok ajtaján mentem be, magabiztosan, Sharon és Emma a nyomomban.

A magabiztosság pontosan négy másodpercig tartott, mert ennyi idő alatt vettem észre a szobában a tócsákba gyűlt, falakon szétkent vért.

A szobából vérfolyó vezetett egy kivilágított terembe és ki egy nyitott ajtón, amelyen át újabb tömeget láttam, és közvetlenül rajtuk túl egy jókora ketrec rácsait.

Éles kiáltás jött kintről. Hívták a következő harcost.

A tőlünk jobbra lévő szobából kilépett egy férfi. Derékig meztelen volt, egyszerű, fehér maszkot viselt. Egy pillanatra megállt a bejáróban, mintha összeszedné a bátorságát. Majd hátrahajtotta a fejét, kezét a feje fölé emelte. Kis üvegcse volt a kezében.

– Ne nézzenek oda – tolt minket a falhoz Sharon. De nem tudtam uralkodni magamon.

A férfi az üvegcséből lassan fekete folyadékot csöppentett maszkja mindkét szemnyílásába. Azután eldobta az üvegcsét, lehajtotta a fejét, és felnyögött. Néhány másodpercig bénultnak látszott, majd a teste megborzongott, és maszkja két szemnyílásából fehér fénysugár tört elő. Még a kivilágított teremben is jól látszott.

Emmának elakadt a lélegzete. A férfi, aki azt hitte, egyedül van, meglepődve fordult felénk. Szemsugarai a fejünk fölött értek a falhoz, amely sisteregni kezdett.

– Csak átmegyünk! – mondta Sharon olyan hangsúllyal, amely egyszerre kétfélét jelentett: Hogy vagy, haver? és Ne ölj meg minket azzal az izével!

– Akkor menjetek – acsargott a férfi.

Szemsugarai kezdtek halványulni, és amint elfordult, kihunytak. Végigvonult a termen, kilépett az ajtón, két füstkarikát hagyva maga után. A falon két karamellszínű perzselődés jelezte, hová tekintett. Hála istennek, nem nézett a szemembe.

– Mielőtt egy lépéssel is továbbmegyünk – mondtam Sharonnak –, azt hiszem jobb, ha elmagyarázza a látottakat.

– Ambrózia – felelte Sharon. – A harcosok azért adják be maguknak, hogy javítsa a képességeiket. A baj az, hogy nem hat sokáig, és amikor elmúlik a hatása, az ember gyengébb, mint korábban. Aki rászokik, annak szinte eltűnik a képessége – amíg nem jut újabb ambróhoz. Hamarosan az ember nemcsak harchoz használja, hanem ahhoz is, hogy különlegesként létezzen. És függővé válik bárkitől, aki hajlandó eladni neki. – A jobbra lévő szoba felé biccentett; az onnan jövő mormolás éles ellentétben állt a kinti kiabálással. – A lidércek legnagyobb trükkje volt, hogy létrehozták ezt az anyagot. Soha, senki nem fogja elárulni őket, amíg ambróziafüggő.

Belestem az oldalszobába, hogy nézhet ki egy különleges kábítószer-kereskedő, és megpillantottam egy bizarr, szakállas maszkot viselő alakot, a két oldalán két fegyveressel.

– Mi történt annak az embernek a szemével? – kérdezte Emma.

– A fénykitörés mellékhatás – felelte Sharon. – Másik mellékhatás, hogy az évek során az ambró megolvasztja az ember arcát. Innen lehet felismerni a kemény ambrósokat – maszkot viselnek, hogy elrejtsék a sérüléseiket.

Emmával utálkozva néztünk össze, amikor szólított egy hang a szobából.

– Hé, ti ott kinn – kiáltotta a díler. – Gyertek be!

– Sajnálom – mondtam. – Mennünk kell…

Sharon megbökött, és rám sziszegett.

– Ön rabszolga, nem emlékszik?

– Igenis, uram – válaszoltam, és elmentem az ajtóig.

A maszkos fickó kis széken ült egy freskókkal díszített szobában. Nyugtalanítóan nyugodt volt, az egyik karja egy oldalsó asztalkán pihent, a lába finoman keresztbe vetve. A fegyveresei a szoba két sarkát foglalták el, egy másik sarokban kerekeken guruló faszekrényke állt.

– Ne félj – intett nekem a díler. – A barátaid is jöhetnek.

Tettem befelé pár lépést, Sharon és Emma követett.

– Korábban nem láttalak – állapította meg a díler.

– Most vettem – szólalt meg Sharon. – Nincs neki még…

– Szóltam hozzád? – kérdezte élesen a díler.

Sharon elnémult.

– Ugye, hogy nem? – folytatta a díler. Megsimogatta álszakállát, és alaposan megnézett maszkja szemnyílásain át. Kíváncsi lettem volna, hogy néz ki a maszk alatt, és hogy mennyi ambróziát kell az embernek az arcába öntenie, hogy az szétolvadjon.

– Azért vagy itt, hogy harcolj – mondta.

Igennel feleltem.

– Szerencséd van. Kiváló minőségű ambróval tudlak ellátni, így ugrásszerűen növekedhetnek túlélési esélyeid.

– Nincs rá szükségem, köszönöm.

A fegyvereseire nézett – azoknak arcizma sem rezdült –, majd elnevette magát.

– Odakinn egy üresrém van. Hallottál róluk?

Csakis rájuk tudtam gondolni, kivált arra, amelyik odakinn várakozik. Mielőbb indulni akartam, ám nyilvánvalóan ez a hátborzongató alak volt itt a tulaj, és nem hiányzott, hogy megharagudjon ránk.

– Hallottam – feleltem.

– És hogy fogod bírni egy üres ellen?

– Szerintem jól.

– Csak jól? – Karba fonta a kezét. – Azt akarom tudni: tegyek-e rád pénzt? Győzni fogsz?

Azt válaszoltam, amit hallani akart.

– Igen.

– Nos, ha fogadok rád, szükséged lesz egy kis segítségre. – Felállt, a gyógyszeres szekrénykéhez ment, kinyitotta. Odabenn üvegcsék csillogtak több sorban, mind tele volt sötét folyadékkal, s a tetejüket parányi dugók zárták le. Kivett egyet, odahozta nekem. – Vedd el – nyújtotta az üvegcsét. – Tízszeresére fokozza a legjobb tulajdonságaidat.

– Köszönöm, nincs rá szükségem.

– Először mindenki ezt mondja. De miután legyőzték őket – ha ugyan életben maradnak –, élnek vele. – Megforgatta a kezében és a halvány fény felé tartotta az üvegcsét. Az ambróziában ezüstös, apró szemcsék csillogtak. Akaratom ellenére megbámultam.

– Miből készül? – kérdeztem.

Nevetett.

– Mindenből, ami csak belefér. – Ismét nyújtotta felém. – Ingyen adom.

– Megmondta, hogy nem kér – szólalt meg élesen Sharon.

Azt hittem, a díler kirohanást intéz ellene, ehelyett félrebillentette a fejét, és szemügyre vette Sharont.

– Nem ismerlek?

– Nem hinném – felelte Sharon.

– Persze, hogy ismerlek – bólintott a díler. – Az egyik legjobb vevőm voltál. Mi történt veled?

– Leszoktam.

A díler közelebb lépett Sharonhoz.

– Meglehetősen későn – húzta félre gúnyosan Sharon csuklyáját.

Sharon megragadta a díler kezét. Az őrök felemelték a fegyverüket.

– Óvatosan – mondta a díler.

Sharon még egy pillanatig fogta a kezét, aztán elengedte.

– Szóval – fordult felém a díler. – Ugye nem utasítasz vissza egy ingyenes mintát?

Eszem ágában sem volt kinyitni az üvegcsét, de úgy véltem, azzal zárhatom le a leggyorsabban ezt a beszélgetést, ha elfogadom. Átvettem.

– Jó fiú – kísért ki minket a szobából a díler.

– Maga drogos volt? – sziszegte Sharonnak Emma. – Miért nem beszélt erről?

– Számított volna? – kérdezte Sharon. – Igen, volt pár rossz évem. Azután Bentham kezelésbe vett, és leszoktatott az anyagról.

Próbáltam elképzelni.

– Bentham?

– Ahogy mondtam, megmentette az életemet.

Emma elvette és felemelte az üvegcsét. Az erősebb fényben az ezüstös szemcsék úgy csillogtak a fekete folyadékban, mint parányi napok. Igéző volt, és a mellékhatások ellenére eltűnődtem azon, hogyan fokozhatná a képességeimet.

– Nem volt hajlandó elárulni, mi van benne – mondta Emma.

– Mi vagyunk benne – magyarázta Sharon. – Ellopott lelkünket a lidércek felőrlik, és visszatáplálják belénk. Minden, általuk elrabolt különleges egyik apró darabkája ilyen üvegcsében végzi.

Emma borzadva elhajította az üvegcsét, Sharon pedig felvette, és a köpenyébe rejtette.

– Sosem lehet tudni, mikor lesz szükség rá.

– Most, hogy már tudom, miből készül – szörnyülködtem –, el sem tudom hinni, hogy élt ezzel az anyaggal.

– Sosem állítottam, hogy büszke vagyok magamra – mondta Sharon.

Az egész ördögi rendszer gonoszsága tökéletes volt. A lidércek a nyomornegyedben élő különlegeseket kannibálokká változtatták, akik a saját lelkükre éheztek. Amikor rászoktatták őket az ambróziára, biztosították uralmukat a különlegesek fölött, és ellenőrzésük alatt tartották a lakosságot. Ha nem szabadítjuk ki őket hamarosan, a barátaink lelke is hamarosan ilyen üvegcsékbe kerül.

Hallottam az üres ordítását – győzelmi kiáltásnak hallatszott –, és a férfit, aki pár perccel korábban ambrót vett magához, bevonszolták az ajtón, végig a folyosón, véresen és eszméletlenül.

Én jövök, gondoltam, és ereimben végigszáguldott az adrenalin.

*

Az ambróbarlangból fallal körülkerített udvarra lehetett kijutni, melynek közepén szabadon állt egy negyven négyzetméteres ketrec. Erős rúdjai képesek voltak belül tartani akár egy üresrémet is. A sáros földön egy festett vonal húzódott olyan messzire a ketrectől, amilyen messzire a rém nyelvei elérhettek, és a mintegy negyven, cudar külsejű különleges igen bölcsen a vonalon túl helyezkedett el. Az udvar falaihoz kisebb ketrecek voltak erősítve, bennük egy tigris, egy farkas és egy általam felnőtt ádázmedvének vélt – az üresrémhez képest kevésbé érdekes – állat várakozott a későbbi küzdelemre.

A fő attrakció a nagy ketrecben járkált fel-alá, a nyakán lévő lánccal egy nehéz vasoszlophoz kötve. Az üresrémet itt-ott fehér festékkel, más helyeken sárral kenték be, amitől mindenkinek láthatóvá, de kissé nevetségessé is vált. Csúnyán sántított, fekete vérnyomokat hagyott, és izmos nyelveit, amelyeknek harcra készülődve a levegőben kellett volna csapkodniuk, bénán húzta maga után. A sérült és megalázott lény távolról sem volt olyan rémisztő, mint korábban bármikor, ám a tömegnek, amely még sosem látott ürest, így is imponált. És ez így volt jó: az üres még ebben a leromlott állapotában is egymás után győzte le a harcosokat. Még mindig nagyon veszélyes és igen kiszámíthatatlan volt. Ezért állták körbe az udvart fegyveresek. Biztos, ami biztos.

Összebújtunk Sharonnal és Emmával kidolgozni a stratégiát. Abban egyetértettünk, hogy engem bejuttatni a ketrecbe nem lesz gond. Az ürest irányítani sem – mindnyájan abból a feltevésből indultunk ki, hogy menni fog. Az igazi nehézség kihozni a ketrecből az ürest, és elvonszolni.

– Szerinted át tudod olvasztani a nyakán lévő láncot? – kérdeztem Emmától.

– Két nap alatt talán sikerülne – felelte. – Nem lehetne elmagyarázni az ittlévőknek, hogy csupán ideiglenesen lenne szükségünk az üresre, de visszahozzuk, miután végeztünk?

– A mondat végéig sem jutna el – pillantott a hangoskodó tömegre Sharon. – Ezeknek a szegény ördögöknek évek óta nem volt részük ilyen mulatságban. Reménytelen.

– Következő harcos! – kiáltotta egy nő, aki egy második emeleti ablakban őrködött.

Távol a tömegtől kis csoport vitázott, hogy ki legyen a következő. Már bőségesen áztatta vér a talajt a ketrecben, és egyikük sem igyekezett, hogy ő is megöntözze. Sorsot húztak, és egy jó felépítésű, félmeztelen férfi húzta a rövidebbet.

– Nincs maszkja – állapította meg a bozontos bajuszról és a viszonylag ép arcról Sharon. – Bizonyára még kezdő.

A férfi összeszedte a bátorságát, és peckesen a tömeg felé vonult. Hangosan, erős spanyol akcentussal közölte, hogy még sosem győzték le harcban, és hogy le fogja győzni az ürest, a fejét pedig megtartja trófeának. Állította, különleges képessége – a hihetetlenül gyors gyógyulás – lehetetlenné teszi, hogy az üres halálos sebet ejtsen rajta.

– Látjátok ezeket a szépségjegyeket? – mutatta a tömegnek a hátán lévő, csúf karmolásokat. – Egy ádázmedve ejtette őket rajtam a múlt héten. Ujjnyi mélyek voltak – dicsekedett –, és még aznap begyógyultak! – A ketrecben lévő üresre mutatott. – Ennek a ráncos, vén izének semmi esélye!

– Az üres ezek után biztosan megöli – súgta Emma.

A férfi egy üvegcse ambrót öntött a szemébe, mire a teste megmerevedett, fénysugarak csaptak ki a szeméből, és égésnyomokat hagytak a talajon. Egy pillanat múlva a sugarak kihunytak. Megerősödve, magabiztosan lépdelt a ketrec ajtajához, ahol egy ember várta egy nagy kulcskarikával, hogy beengedje.

– Tartsátok szemmel azt a kulcsos fickót – mondtam. – Szükségünk lehet a kulcsokra.

Sharon a zsebébe nyúlt, és a farkánál fogva előhúzott egy vonagló patkányt.

– Hallottad, Xavier? – kérdezte a patkánytól. – Szerezd meg a kulcsokat. – A földre dobta a rágcsálót, az meg elszaladt.

A dicsekvő harcos belépett a ketrecbe, szembehelyezkedett az üressel. Kis kést húzott elő az övéből, roggyantott térddel megállt, nem nagyon fűlt a foga a küzdelemhez. Inkább a szája jártatásával próbálta húzni az időt, egy hivatásos birkózó hencegő hetvenkedésével kezdett szónokolni.

– Gyere nekem, te állat! Nem félek! Kivágom a nyelveidet, és nadrágtartót csinálok belőlük! A körmödből fogvájót faragok, és kiszögezem a fejed a falamra!

Az üres unatkozva nézett rá.

A harcos nagy cécóval végighúzta a kést az alkarján, és amikor kiserkent a vére, felmutatta. A seb begyógyult, mielőtt csöppnyi vér is a földre hullott volna.

– Legyőzhetetlen vagyok! – harsogta. – Nem félek!

Az üres hirtelen felé csapott, és felüvöltött, mire a fickó úgy megijedt, hogy elejtette a kést, és az arca elé kapta a két karját. Az üres nyilván unta már ellenfelét.

A tömeg hahotázott – ahogy mi is –, a zavarában elpiruló harcos pedig lehajolt a késéért. Az üres most a férfi felé lendült, láncait csörgetve, kinyújtott nyelvei végét ökölként összetekerve.

A spanyol rájött, hogy össze kell csapnia a szörnnyel, ha meg akarja őrizni a méltóságát, tett hát pár bizonytalan lépést a rém felé, a késsel hadonászva. Az üres kilőtte rá az egyik nyelvét. A férfi nekiment a késsel – és eltalálta. A sebesült üres felvonyított, visszahúzta a nyelvét, aztán úgy sziszegett a spanyolra, mint valami mérges macska.

– Majd meggondolod, mikor merj Don Fernandóra támadni! – ordította a spanyol.

– A fickó nem tanul – mondtam. – Ürest gúnyolni rossz ötlet.

Úgy tetszett, Don Fernando megfutamította az ürest. A rém hátrált, a férfi követte, sziszegve, a késsel hadonászva. Amikor az üres már nem tudott tovább hátrálni, háta a ketrechez szorult, a spanyol pedig felemelte a kést.

– Készülj a halálra, ördög fattya! – harsogta, és támadott.

Egy pillanatig féltem, hogy közbe kell lépnem, hogy megmentsem az ürest, de rájöttem, csapdát állított. A spanyol alatt kígyózott az üres lánca, a szörny megragadta, vadul oldalra rántotta, és Don Fernando fejjel repült neki a vasoszlopnak. Beng – és eszméletlenül hevert a földön. Újabb kiütés.

Olyan szégyentelen kérkedő volt az áldozat, hogy a tömeg önkéntelenül ujjongott.

Fáklyákkal és elektromos végű rudakkal felszerelt csapat szaladt be a ketrecbe, hogy féken tartsa az ürest, amíg kivonszolják az eszméletlen spanyolt.

– Ki a következő? – kiáltott le az ablakból a mérkőzésvezető bírónő.

A hátralévő harcosok rémülten néztek össze, ismét vitatkozni kezdtek. Most már senki nem akart bemenni a ketrecbe.

Kivéve engem.

Az üres trükkjétől támadt egy ötletem. Nem volt bombabiztos terv, még jó sem, de a semminél több. Mi ketten – mármint az üres meg én – el fogjuk játszani, mintha a szörnyeteg kimúlna.

*

Összeszedtem a bátorságom, és ahogy lenni szokott, amikor vagy valami kicsit merészet vagy nagy butaságot csinálok, a tudatom különvált a testemtől. Mintha kívülről láttam volna magam, amikor felemeltem a karom, és felkiáltottam a bírónak.

– Én leszek a következő!

Ez előtt láthatatlan voltam; most a tömeg és a harcosok mind felém fordultak.

– Mi a terved? – suttogta Emma.

Volt tervem, de annyira belemerültem a kidolgozásába, hogy elfelejtettem megosztani Emmával és Sharonnal, most meg már nem maradt rá időm. De talán így volt a legjobb. Talán nevetségesen hangzott volna, vagy ami még rosszabb, elveszítettem volna a merszem.

– Azt hiszem, a legjobb, ha csak megmutatom – mondtam. – De semmiképpen nem sikerülhet a kulcsok nélkül.

– Ne aggódjon, Xavier tevékenykedik – nyugtatott Sharon. Halk nyiffantást hallottunk, lenéztünk, és nevezett patkány állt a lábunknál, egy darab habcsókkal a szájában. Sharon felvette és letolta. – Kulcsokat mondtam, nem habcsókot!

– Megszerzem őket – biztosított Emma. – Csak ígérd meg, hogy egy darabban jössz vissza.

Megígértem. Sok szerencsét kívánt, és szájon csókolt. Ekkor Sharonra pillantottam, aki úgy biccentette félre a fejét, mintha csak azt mondaná, remélem, nem óhajtja, hogy én is megcsókoljam. Felnevettem és elindultam a harcosok felé.

Végigmértek. Tudtam, hogy őrültnek tartanak, mégsem próbált egyikük sem megállítani. Elvégre, ha ez a felkészületlen kölyök, aki még egy üvegcse ambrót sem vett magához a küzdelem előtt, rá akarja vetni magát a szörnyetegre, és kicsikét kifárasztja, az olyan ajándék, amely örömmel fogadható. Ha a próbatétel során meghalok, senkit nem ér veszteség, úgyis csupán rabszolga voltam. Igyekeztem összes haragomat megingathatatlan eltökéltséggé és összpontosítássá változtatni.

Amíg a kulcsos ember azon igyekezett, hogy beengedjen a ketrecbe, magamba néztem, és a legnagyobb meglepetésemre azt tapasztaltam, hogy nem mardos kétség, nem kísért közelgő halálom látomása, nem küzdök a rettegés hullámaival. Kétszer találkoztam az üressel, kétszer vontam irányításom alá; ez lesz a harmadik alkalom. Haragom ellenére higgadt és nyugodt maradtam, és ebben a nyugalomban rájöttem, hogy várnak a szükséges szavak, és készen állok a kimondásukra.

Az ember kinyitotta a ketrecet, és beléptem. Éppen csak becsukta az ajtót, amikor az üres elindult felém, láncait csörgetve, mint egy haragos kísértet.

Nyelv, most ne hagyj el.

A kezemmel eltakartam a szám, és torokból jövő üresnyelven parancsoltam.

Állj!

Az üres megállt.

Ülj!

Leült.

Elborított a megkönnyebbülés hulláma. Nem volt miért aggódnom; a kapcsolatot olyan egyszerű volt helyreállítani, mint megfogni egy öreg, engedelmes kanca kantárját. Irányítani a szörnyeteget olyan volt, mint birkózni valakivel, aki sokkal gyöngébb nálam: földhöz szegeztem, hiába próbált szabadulni, az erőm oly sokkal múlta felül, hogy nem jelentett veszélyt. Ám a könnyedség, amellyel uraltam az ürest, sajátos problémát jelentett. Nem vihettem volna ki egykönnyen a ketrecből, hacsak nem hitte volna el mindenki, hogy kimúlt, többé nem jelent fenyegetést, és senki nem hitte volna el, hogy elpusztult, ha túlságosan könnyen győzöm le. Cingár, ambróval meg nem erősített kölyöknek látszottam; nem lett volna hihető, ha felpofozom, és ettől kimúlik. Hogy a fortély kellőképpen meggyőző legyen, műsort kellett rendeznem.

Hogy fogom „megölni”? Hát nem a puszta kezemmel. Ahogy végigpillantottam ihletért a ketrecen, megláttam az előző harcos kését, amelyet elejtett a vasoszlop mellett. Az üres az oszlop mellett ült – felkaptam hát egy marék murvát, az üres felé futottam, és rádobtam.

Sarok, mondtam eltakart szájjal. Az üres megfordult, és befutott a sarokba, mintha a maroknyi kis kőtől megijedt volna. Ekkor az oszlophoz rohantam, felkaptam a földről a kést, majd visszavonultam. Ez a kis merészség valakit arra késztetett a nézőtéren, hogy füttyel jutalmazzon.

Dühös, utasítottam, mire az üres felordított, és a nyelveit lóbálta, mint akit felmérgesített merész megmozdulásom. Hátrapillantottam, hogy megkeressem a tömegben Emmát, és láttam, hogy alattomban a kulcsos ember felé oson.

Helyes.

Meg kellett nehezítenem a dolgom. Támadj rám, parancsoltam, mire az üres felém ügetett, s ekkor azt mondtam neki, hogy az egyik nyelvével ragadja meg a lábam.

Engedelmeskedett. A nyelv csípősen csavarodott a lábamra, méghozzá kétszer. Azután arra utasítottam, hogy a lábamnál fogva húzzon maga felé a sárban, én meg úgy tettem, mintha szeretnék megkapaszkodni valamiben.

Amikor a fémoszlop mellé értem, két karral átfogtam azt.

Húzz fel, mondtam, ne erősen.

Bár a szavaim nem voltak túlzottan ékesek, az üres tökéletesen megértette, mire gondoltam, mintha azáltal, hogy fejben elképzelek egy cselekvéssort, és hangosan csak egy-két szót mondok ki, egész oldalnyi információt adnék át. Így hát, amikor az üres a testemet a levegőbe emelte, pontosan az történt, amit elképzeltem.

Kezdek egészen belejönni, gondoltam némi elégedettséggel.

Kínlódtam és nyögtem néhány másodpercig, azt remélve, hihető, hogy valóban szenvedek, majd elengedtem az oszlopot. A tömeg, amely arra számított, hogy hamarosan megölnek az addigi legrövidebb mérkőzés során, gúnyolni és szidalmazni kezdett.

Ideje volt bevinnem egy találatot.

Láb, mondtam. Az üres ismét a lábamra fonta az egyik nyelvét.

Húzz.

Húzni kezdett, én meg rugdostam, kapálóztam.

Száj.

A lény kinyitotta a száját, mintha le akarna nyelni egészben. Gyorsan megfordultam, és a bokámra fonódó nyelvbe vágtam a kést. Nem vágtam meg erősen, de parancsoltam, hogy gyorsan engedjen el, és üvöltsön úgy, mintha alaposan megszúrtam volna. Az üres engedelmeskedett, visított, majd visszahúzta a nyelveit a szájába. Rossz pantomimnak éreztem a jelenetünket – mindig másodpercnyi késedelem volt parancsom és az üres válasza között –, de a tömeg szemlátomást nem kételkedett a hitelességében. A gúnyos röhögésből biztatás lett, mert a mérkőzés egyre érdekesebbé vált, hiszen az esélytelenebbnek mégis lehetősége nyílt a győzelemre.

Reméltem, hogy nem kis költségvetésű kalandfilm verekedős jelenetére emlékeztetett, amikor az üressel bemutattunk pár ütésváltást. Én nekimentem, ő leütött. Rátámadtam a késsel, hátrált. Vonyított és lóbálta a nyelveit, így kerülgettük egymást. Még fel is emelt az egyik nyelvével, és (gyöngéden) megrázott, én meg (látszólag) megszúrtam a nyelvét, mire (valószínűleg túlságosan gyöngéden) újra ledobott.

Megkockáztattam egy újabb pillantást vetni Emmára. A harcosok csoportjának közepén állt, a kulcsos ember közelében. Kezével olyan mozdulatot tett, mintha elvágná a torkát.

Hagyjátok abba a marháskodást.

Helyes. Ideje befejezni. Mély lélegzetet vettem, összeszedtem a bátorságom, és rátértem a lényegre.

Felemelt késsel rontottam az üresre. Az egyik nyelvével megpróbálta elkapni a lábam, átugrottam a nyelvét, a másikkal a fejemet célozta meg, de lebuktam előle.

Ahogy elterveztem.

Ez után az következett volna, hogy átugrom még egy nyelvet, amelyik a lábamat célozza, majd úgy teszek, mintha szíven szúrnám az ürest – ehelyett azonban a nyelv mellkason talált. Egy nehézsúlyú ökölvívó erejével ért, a hátamra estem, nem kaptam levegőt. Döbbentem feküdtem, a tömeg pfujolt.

Vissza, akartam mondani, de nem maradt levegőm.

Rám támadt, tágra nyitott pofával, dühösen üvöltve. Az üres elrontotta a tréfámat, ha csak egy percre is, és ez nem volt kellemes. Vissza kellett nyernem a hatalmamat fölötte, ám nyelveivel a földhöz szögezte mindkét karom meg az egyik lábam, és villogó fogainak fegyvertára felém közeledett. Végre levegőt tudtam venni – egy tüdőre való undorító üres-bűzt –, és beszéd helyett fulladoztam.

Végzetes lehetett volna a helyzetem, ha nem olyan az üresek anatómiája, amilyen: kinyújtott nyelveivel nem tudta összecsukni a száját. El kellett engednie a végtagjaimat ahhoz, hogy leharapja a fejem, és mihelyt kiszabadult az egyik karom – a kezemben még ott volt a kés –, megtettem az egyetlen dolgot, amelynek segítségével megőrizhettem magam. Felfelé döftem.

A kés mélyen az üres torkába fúródott. Felvisított, legördült rólam, csapkodó nyelvei a kés után kapkodtak.

A tömeg megőrült az izgalomtól.

Végre képes voltam tiszta levegőt venni, felültem, és azt láttam, hogy az üres tőlem pár lépésnyire fetreng, sérült nyakából ömlik a fekete vér. Megértettem azt, ami normális körülmények között elégedettséggel töltött volna el: valószínűleg megöltem a rémet. Tényleg megöltem, bár nem akartam. Messziről láttam, hogy Sharon rázza üres kezeit, aminek az az általános jelentése, hogy most tettél tönkre mindent.

Felálltam, eltökélten, hogy mentem, ami menthető. Visszanyerve hatalmamat az üres fölött, utasítottam, hogy nyugodjon meg. Hogy ne érezzen fájdalmat. Azután odamentem hozzá, kihúztam a torkából a véres kést, és felmutattam a tömegnek. Ordítottak, éljeneztek a szurkolók, én pedig igyekeztem diadalittasnak látszani, miközben kész katasztrófának éreztem a helyzetet. Halálosan féltem, hogy semmi esélyt nem hagytam barátaink megmentésére.

A kulcsos ember kinyitotta a ketrec ajtaját, és két férfi szaladt be, hogy ellenőrizze az ürest.

Ne mozdulj, mormoltam, miközben az egyik férfi puskát szegezett az üres fejéhez, a másik megbökte egy bottal, aztán befogta az orrát.

Ne is lélegezz.

Engedelmeskedett. Az üres olyan pompásan tettette halottnak magát, hogy engem is meggyőzött volna, ha nincs kettőnk között élő összeköttetés.

Az emberek hittek a látszatnak. A vizsgálódó eldobta a botját, és úgy emelte fel a karom, ahogy a győztesét szokás a bokszmeccsen, és kihirdette diadalomat. A tömeg éljenzett. Láttam, hogy pénz cserél gazdát, s a csalódottak, akik ellenem fogadtak, morogva fizetnek.

Hamarosan nézők jöttek a ketrecbe, hogy megbámulják a kimúlt ürest, köztük Emma és Sharon.

Emma megölelt.

– Semmi baj – vigasztalt. – Nem volt más választásod.

– Nem múlt ki – súgtam a fülébe. – De sebesült. Nem tudom, meddig bírja. Ki kell vinnünk innen.

– Akkor jó, hogy ezt megszereztem – Emma a zsebembe csúsztatta a karikát a kulcsokkal.

– Zseni vagy! – súgtam.

Ám amikor megfordultam, hogy levegyem a láncot az üres nyakáról, elállta az utam a tömeg, mely azért tülekedett, hogy a szörny közelébe jusson. Mindenki alaposan szemügyre akarta venni, meg akarta érinteni, vagy el szeretett volna vinni emlékbe egy szőrszálat vagy egy darab véres sarat. Kezdtem utat törni közöttük, de az emberek megállítottak, rázták a kezem, paskolták a vállam.

– Hihetetlen volt!

– Szerencséd van, kölyök.

– Biztos, hogy nem használtál ambrót?

Közben egyre kántáltam nagyon halkan az üresnek, hogy maradjon fekve, maradjon hulla, mert éreztem, hogy mocorogni kezd, mint a kisgyerek, aki sokáig ült nyugodtan. Szükségem volt minden maradék koncentrálóképességemre, hogy az üres fel ne ugorjon, és meg ne töltse a bendőjét az őt körülfogó, csábító különleges-hússal.

Végre az üres láncához értem, kerestem a lakatot, amikor leszólított az ambródíler. Hátborzongató, szakállas maszkja pár centiméternyire volt az arcomtól.

– Azt hiszed, nem tudom, mit művelsz? – kérdezte. Két oldalán ott álltak fegyveres testőrei. – Azt hiszed, vak vagyok?

– Nem tudom, miről beszél – mondtam. Egy gyomorszorító pillanatig azt hittem, rájött, hogy az üres nem múlt ki valójában. Ám az emberei a szörnyre sem pillantottak.

Megragadta a gallérom.

– Engem senki nem ver át! – mondta. – Ez a hely az enyém.

Az emberek hátrálni kezdtek. A pasasnak szemlátomást rossz híre volt.

– Senki nem ver át senkit – hallottam a hátam mögött Sharont. – Higgadj le.

– Egy csalónál nem lehet csalni – mondta a díler. – Idejössz, hogy friss hús vagy, soha nem verekedtél még egy medveboccsal sem! Azután ezt teszed! – Az elterült üres felé nyújtotta a karját. – Ilyen egymillió év alatt sem történik!

– Kimúlt – közöltem. – Nézze meg, ha akarja.

A díler keze a galléromról a nyakamra csúszott.

– Hé! – hallottam Emma hangját.

A testőrök rászegezték a puskájukat.

– Csak egy kérdésem van – mondta a díler. – Mit árulsz?

Szorítani kezdte a torkom.

– Árulok? – hörögtem.

Bosszúsan sóhajtott, hogy el kell magyaráznia.

– Idejössz az én helyemre, megölöd az én üresemet, és meggyőzöd az én kuncsaftjaimat, hogy nincs szükségük a termékemre...

Azt hitte, rivális drogdíler vagyok, és el akarom halászni az üzletét. Őrület.

Erősebben szorította a torkom.

– Engedd el a fiút – kérlelte Sharon.

– Ha nem ambrón vagy, akkor min? Mit árulsz?

Válaszolni próbáltam, de nem tudtam. Lenéztem a kezére. Kissé lazított a szorításán.

– Beszélj – szólt nagylelkűen.

Amit ez után mondtam, arról azt hihette, fuldokló köhögés.

A bal oldalit, kértem üresnyelven. És ekkor az üres mereven felült, mintha Frankenstein szörnye kelne életre, és a közelében lévő néhány különleges sikoltozva elrohant. A díler elfordult, hogy odanézzen, én meg beleöklöztem a maszkjába; a testőrök nem tudták, kire lőjenek előbb, rám vagy az üresre.

Ez a másodperc töredékéig tartó bizonytalanság lett a vesztük. Amíg odafordították a fejüket, az üres mindhárom nyelvét a hozzá közelebb álló testőrre fonta. Az egyikkel lefegyverezte, a másik kettővel megragadta a derekát, és faltörő kosnak használva őt, leütötte vele a másikat.

Rám már csak a díler maradt. Megértette végre, hogy az ürest én irányítom. Térdre esett, könyörögni kezdett.

– Lehet, hogy ez a maga helye – mondtam –, de az ott az én üresem.

Ráparancsoltam az üresre, hogy szorítsa meg kissé a díler nyakát. Majd közöltem, hogy távozunk az üressel, és csak úgy maradhat életben, ha békében elmehetünk.

– Igen, igen – mondta remegő hangon. – Igen, persze…

Kinyitottam a lakatot, levettem az üresről a láncot. Emmával és Sharonnal a ketrec nyitott ajtaja felé vezettük a sántikáló ürest a tömeg szeme láttára, előttünk a díler rimánkodott – „Ne lőjetek! Senki se lőjön!” –, már amennyire beszélni tudott, nyakán az üresrém nyelvével.

Bezártuk magunk mögött az ajtót úgy, hogy a legtöbb néző odabent maradt, átvonultunk az ambróbarlangon azon az úton, amelyiken jöttünk, és kijutottunk az utcára. Kísértést éreztem, hogy elpusztítsam a díler készletét, de úgy véltem, nem éri meg a kockázatot. Fulladjanak meg tőle. No meg talán kár is lett volna az anyagért, ha csak parányi remény volt is rá, hogy az ellopott lelkek egyszer majd egyesüljenek a tulajdonosukkal.

A dílert ott hagytuk a csatornában térdelve, levegőért kapkodva, maszkja az egyik fülén lógott. Már majdnem magunk mögött tudhattuk az egész mocskos helyet, amikor halk morgást hallottam, és eszembe jutottak a medvebocsok.

Szomorúan néztem vissza. A láncuk teljesen megfeszült, miközben próbáltak velünk tartani.

– Nem lehet – sürgetett Sharon.

Ott is hagytam volna őket, ha meg nem látom, hogy Emma némán mozgatja a száját: Tedd meg.

– Csak egy másodperc – ígértem.

Végül tizenöt másodpercig tartott, amíg az üres kirántotta az oszlopot, amelyhez a bocsokat kötötték, de addigra a mérges drogosok kitódultak az ambróbarlangból. Amikor a bocsok a nyomunkba szegődtek, maguk után vonszolva a láncot meg az oszlopot, az én üresem a karjába emelte, és vitte őket.

*

Gyorsan kiderült, hogy újra bajba kerültünk. Csak néhány saroknyit tettünk meg, ám az emberek az utcán észrevették az ürest. Rajtam kívül mindenki csak festékfoltok félig látható gyűjteményét észlelte, mégis felfigyeltek rá. És mivel nem akartuk, hogy bárki meglássa, hová megyünk, ki kellett találnunk, hogy vihetjük el feltűnés nélkül Benthamhez.

Befordultunk egy mellékutcába. Abban a pillanatban, amint nem kényszerítettem menni, az üres kimerülten leült. Egészen törékenynek látszott a földön, vérzett, a teste összegömbölyödött, a nyelvei visszahúzódtak a szájába. Érezve kimerültségét, a bocsok, amelyeket megmentett, odanyomták hozzá ide-oda mozgó pofácskájukat, mire az üres szinte gyöngéden mordult egyet. Nem tudtam nem szeretni őket abban a pillanatban – amolyan egymástól elidegenedett testvérek voltak.

– Rühellem kimondani, de szinte kedves – mondta Emma.

Sharon felhorkant.

– Öltöztesse rózsaszínű tütübe, ha tetszik. Akkor is gyilkológép.

Megbeszéltük, hogyan jussunk el Benthamhez, anélkül hogy megölnének minket.

– Le tudnám zárni a nyakán a sebet – mutatta Emma izzó kezét.

– Nagyon kockázatos – mondtam. – A fájdalom kibillentheti az ellenőrzésem alól.

Először arra gondoltam, mehetnénk a háztetőkön. Ha az üresnek lett volna elegendő eleje, felvihetett volna minket egy házfalon, és eljuthattunk volna Benthamhez, anélkül hogy észrevettek volna minket. De most még abban sem voltam biztos, hogy a gyaloglást kibírja. Inkább azt javasoltam, mossuk le az üresről a fehér festéket, és akkor rajtam kívül senki sem fogja látni.

– Szó sem lehet róla – rázta hevesen a fejét Sharon. – Nem bízom a dögben. Rajta akarom tartani a szemem.

– Az ellenőrzés alatt tartom – mondtam kissé sértődötten.

– Egyelőre – vágott vissza Sharon.

– Egyetértek Sharonnal – ellenkezett Emma. – Mi történik, ha egy másik szobában vagy, netán elalszol?

– Miért hagynám el a szobát?

– Hogy könnyítsen magán – mondta Sharon. – Vagy az illemhelyre is magával viszi kedvenc üresrémét?

– Hm – hümmögtem –, majd akkor megyek át a hídon, amikor odaérek.

– A festék marad – zárta le a vitát Sharon.

– Nagyszerű – feleltem bosszúsan. – Akkor mit tegyünk?

Kivágódott egy ajtó valamivel odébb, és gőz áradt ki rajta. Egy férfi lépett ki kerekes kocsit tolva, amit leállította, és ismét bement.

Odafutottam. Egy mosoda ajtaja nyílt ki, és a kocsi tele volt szennyessel. Éppen akkora volt, hogy belefért egy alacsonyabb ember – vagy egy összegömbölyödött üresrém.

Beismerem: elloptam a kocsit. Odatoltam a többiekhez, kiürítettem, és beleparancsoltam az ürest. Azután ráraktuk a szennyest, beletettük a medvebocsokat, és tolni kezdtük valamennyiüket az utcán.

Senki nem bámult meg minket.

HATODIK FEJEZET

Amikor a házhoz értünk, majdnem sötét volt. Nim gyorsan bekísért minket az előcsarnokba, ahol Bentham várt idegesen. Nem is köszönt.

– Miért hozták ezeket az ádázokat? – nézett vizsla tekintettel a szennyes szállító kocsira. – Hol a teremtmény?

– Itt – mondtam. Kiraktam a bocsokat, és szedegettem kifelé a szennyest.

Bentham feszülten figyelt, de távolabb maradt. A szennyes fölül fehér volt, de egyre véresebb lett, ahogy lejjebb értem, alul pedig valósággal fekete gubó volt. Félrevontam az utolsó darabot is, amely alatt a lény összezsugorodott, magzatpózban feküdt. Alig lehetett elhinni, hogy ez a szánalomra méltó teremtmény ugyanaz, amelytől rémálmaim voltak.

Bentham közelebb lépett.

– Istenem – nézett a véres lepedőkre. – Mit tettek vele?

– Én tettem – mondtam. – Nem volt más választásom.

– Éppen be akarta kapni Jacob fejét – magyarázta Emma.

– Nem ölte meg, ugye? – kérdezte Bentham. – Úgy nem vesszük semmi hasznát.

– Azt hiszem, nem – válaszoltam, és szóltam az üresnek, hogy nyissa ki a szemét, amit igen lassan meg is tett. Élt, de gyönge volt. – De nem tudom, meddig bírja még.

– Ebben az esetben egy percet sem vesztegethetünk – mondta Bentham. – Nyomban a gyógyítómért kell küldenünk, és reménykedjünk, hogy a pora üresekre is hat.

Nim máris rohant a gyógyítóért. Amíg várakoztunk, Bentham a konyhába vezetett minket, kekszet és gyümölcskonzervet kínált. Vagy az idegeink, vagy az átélt émelyítő dolgok miatt egyikünknek sem volt étvágya. Udvariasságból piszkáltuk az ételt, miközben Bentham elmesélte, mi történt, amíg távol voltunk. Elvégezte a szükséges előkészületeket a gépén, minden készen állt – már csak az üresrémet kell bekapcsolni.

– Biztos benne, hogy működik? – kérdezte Emma.

– Annyira, amennyire lehetek, anélkül hogy valaha is kipróbáltam volna – felelte Bentham.

– Nem fog fájni neki? – kérdeztem, mert felelősséget éreztem az üresért, talán csak azért, mert olyan nehezen mentettem meg.

– Persze, hogy nem – legyintett Bentham.

Megérkezett a gyógyító, és amikor megláttam, kis híján felkiáltottam meglepődésemben. Nem azért, mert igen szokatlanul nézett ki – bár így volt –, hanem azért, mert teljesen biztos voltam benne, hogy már láttam. Nem tudtam volna megmondani, hogyan felejthettem el a találkozást egy ilyen különös lénnyel.

Testéből csupán a bal szeme és a bal keze látszott. A többit több hektárnyi kelme takarta: sálak, kendők, ruha és harang alakú abroncsszoknya. Mintha hiányzott volna a jobb keze, a balt pedig egy barna bőrű, csillogó szemű fiatalember szorongatta. A fiú élénk színű inget és széles karimájú kalapot viselt, és úgy vezette a gyógyítót, mintha az vak vagy rokkant lenne.

– Reynaldo vagyok – mondta ropogós francia akcentussal a fiatalember –, ő pedig Poranya. Helyette én beszélek.

Poranya Reynaldóhoz hajolt, valamit súgott a fülébe. Reynaldo rám nézett.

– Reméli, hogy jobban van.

Ekkor jöttem rá, hol láttam a gyógyítót: az álmaimban, miközben gyógyultam a támadás után.

– Igen, sokkal jobban – feleltem bátortalanul.

Bentham mellőzte a formaságokat.

– Ilyen lényt is meg tud gyógyítani? – vezette a kocsihoz Reynaldót és Poranyát Bentham. – Üresrém, csak azt a részét látjuk, amelyik be van festve.

– Bármit meg tud gyógyítani, aminek dobogó szíve van – közölte Reynaldo.

– Akkor kérem – mondta Bentham. – Ezt a teremtményt nagyon fontos megmentenünk.

Reynaldo közvetítésével Poranya utasításokat adott. Emmával letettük a padlóra az üresrémet, majd Sharon segítségével egy hosszú, mély kádba fektettük. A csapból folyó vízzel megtisztítottuk a sebeit, ügyelve, hogy a fehér festékből ne sokat mossunk le. Majd Poranya megvizsgálta, míg Reynaldo arra kért, mutassam meg a sérüléseit.

– Nézd, Marion – fordult közvetlen stílusban Poranyához Bentham –, nem szükséges meggyógyítanod minden kis vágást és zúzódást. Csupán életben szeretnénk tartani. Érted?

– Persze, hogyne – mondta elutasítón Reynaldo. – Tudjuk, mit csinálunk.

Bentham krákogott és hátat fordított, látványosan mutatta ki, hogy bosszús.

– Most port csinál – jelentette be Reynaldo. – Húzódjanak hátra, és vigyázzanak, be ne lélegezzék, másként nyomban elalszanak.

Hátráltunk. Reynaldo pormaszkot tett az orra és a szája elé, és kioldotta a sálat, amely Poranya jobb karjának maradványát takarta. A kibontakozó csonk mindössze néhány ujjnyi volt, jóval a fölött végződött, ahol a könyöke lett volna.

Bal kezével Poranya dörzsölni kezdte a csonkot, amely finom, fehér port bocsátott a levegőbe. Reynaldo visszatartotta a lélegzetét, az egyik kezével átfésülte a levegőt, és összegyűjtötte a port. Lenyűgözve, ugyanakkor kissé viszolyogva néztük, amint összegyűjt mintegy harmincgrammnyi port, miközben Poranya csonkja ugyanennyivel csökkent.

Reynaldo úrnője kezébe adta a port. Ő az üres fölé hajolt, és a port a lény pofájába fújta – emlékeztem, hogy ugyanígy tett velem. Az üres belélegezte, és hirtelen megrándult. Poranyát kivéve mindenki hátraugrott.

Maradj fekve, maradj nyugton, mondtam, bár nem volt rá szükség – a rándulás csupán automatikus reakció, magyarázta Reynaldo: a test alacsonyabb sebességre kapcsolt. Miközben Poranya további port hintett az üres nyakán lévő sebbe, Reynaldo elmondta, hogy a por gyógyítja a sebeket és elaltat, attól függően, hogy mennyit használnak belőle. Amíg beszélt, fehér hab keletkezett az üres sebe körül, és fényleni kezdett. Poranya pora, mondta Reynaldo, ő maga, épp ezért a mennyisége korlátozott. Valahányszor meggyógyít valakit, kevesebb lesz belőle.

– Remélem, nem sértem meg vele – szólalt meg Emma –, de miért teszi, ha fáj önnek?

Poranya egy pillanatig abbahagyta a munkálkodást az üresen, megfordult, hogy a jó szemével lássa Emmát, és olyan hangosan beszélt, ahogyan sosem – a belőle jövő hang egy nyelv nélküli ember elmosódott hörgése volt.

Reynaldo fordított.

– Azért teszem – mondta Reynaldo –, mert arra választottak ki, hogy így szolgáljak.

– Akkor… köszönöm – szólt alázattal Emma.

Poranya bólintott, és visszatért a munkájához.

*

Az üresnél nem számíthattunk azonnali gyógyulásra. Mélyen aludt, és tudtuk, hogy csak akkor fog felébredni, amikor a legvégzetesebb sebei már begyógyultak, ez a folyamat pedig igénybe veheti az egész éjszakát. Mivel az üresnek ébren kell lennie, amikor Bentham „bekapcsolja” a gépébe, a mentés második szakaszára csak órák múlva kerülhet sor. Addig a konyhában rekedtünk: Reynaldo és Poranya, akinek időnként újabb port kellett szórnia az üres sebeire. Nem szívesen hagytam egyedül az ürest, még akkor sem, ha mélyen aludt. Az üresért immár én voltam felelős, az otthonról elszabadult házi kedvencért mindig az felel, aki hazavitte. Emma a közelemben maradt, mert bizonyos értelemben ő meg értem volt felelős (ahogyan én érte); amikor nagyon elálmosodtam, csiklandozott vagy mesélt a régi, szép időkről Vándorsólyom kisasszony házában. Bentham néha benézett, s többnyire biztonsági őrjáratokat rendezett a házban Sharonnal és Nimmel, mert mániákusan rettegett attól, hogy a bátyja gyalogosai bármikor támadhatnak.

Telt-múlt az éjszaka. Emmával arról beszélgettünk, mit tartogathat a másnap. Feltéve, hogy Bentham gépe működik, elképzelhető volt, hogy egy-két órán belül a lidércek erődjében találjuk magunkat. Talán viszontláthatjuk a barátainkat és Vándorsólyom kisasszonyt.

– Ha nagyon óvatosak és nagyon-nagyon szerencsések vagyunk – mondta Emma. – És ha…

Habozott. Egymás mellett ültünk egy hosszú fapadon a fal mellett, és elfordult, hogy ne lássam az arcát.

– Mi az? – kérdeztem.

Fájdalmas arccal nézett rám.

– Ha még életben vannak.

– Életben vannak.

– Ne, belefáradtam a szerepjátszásba. Mostanra a lidércek már ambróziát készíthettek a lelkükből. Vagy rájöttek, hogy nem veszik hasznát az ymbrynéknek, ezért inkább megkínozták őket, vagy kiszívták a lelküket, vagy megmutatták valakin, mit tesznek azzal, aki szökni próbál…

– Hagyd abba – mondtam. – Annyi idő még nem telt el.

– Mire odaérünk, pontosan negyvennyolc óra fog eltelni. És negyvennyolc óra alatt rengeteg rémség történhet.

– Nem muszáj elképzelnünk valamennyit. Olyan vagy, mint Horace a legrosszabb eset-forgatókönyvekkel. Nem kell kínoznunk magunkat, amíg meg nem tudjuk, mi történt.

– De kell – makacskodott. – Kénytelenek vagyunk kínozni magunkat. Ha számításba vesszük az összes legrosszabb lehetőséget, és kiderül, hogy az egyik igaz, legalább nem leszünk teljesen felkészületlenek.

– Nem hiszem, hogy fel tudok készülni mindarra, ami ott vár.

A kezébe hajtotta a fejét, és sírósan felsóhajtott. Túlságosan sok mindenen kellett gondolkodnia.

Azt akartam mondani neki, hogy szeretem. Úgy véltem, ez segíthetne, mert olyasmin rágódnánk, amiben biztosak vagyunk, nem mindenfélén, amit nem tudunk – de ezt nem sokszor mondtuk még egymásnak, és nem bírtam bevallani két vadidegen előtt.

Minél többet gondoltam arra, hogy szeretem Emmát, annál idegesebb és szorongóbb lettem, pontosan azért, mert a jövőnk annyira bizonytalannak látszott. Szükségem volt rá, hogy olyan jövőt képzeljek magamnak, amelyben Emma szerepel, de már a másnapi életünket sem tudtam elképzelni. Állandó kínlódást jelentett számomra, hogy nem tudtam, mit tartogat a másnap. Természettől fogva óvatos vagyok, tervező típus – tudni szeretem, mi vár a következő sarkon meg az az után következő sarkon –, de attól a pillanattól fogva, hogy beléptem Vándorsólyom kisasszony elhagyott házába, egyetlen hosszú szabadesés volt az életem a semmibe. Ahhoz, hogy a megpróbáltatásokat túléljem, más emberré kellett változnom, aki rugalmas, magabiztos és merész. Olyan emberré, akire nagyapa büszke lett volna. Ám átalakulásom nem volt teljes. Ez az új Jacob a régibe volt oltva, és olykor még mindig elfogott a nyomorúságos félelem, és azt kívántam, bárcsak sosem ismertem volna meg Vándorsólyom kisasszonyt. Nagyon kívántam, hogy ne forogjon velem a világ, hogy pár pillanatra megkapaszkodhassam valamiben. Fájdalmasan hasított belém a kérdés, hogy melyik Jacob szereti Emmát. Az új, aki bármire kész, vagy a régi, akinek kapaszkodóra lenne szüksége?

Elhatároztam, hogy ezen most nem töprengek – tipikus régi-Jacob megoldás –, inkább arra gondolok, ami a leginkább elterelheti a figyelmem: az üresre, illetve arra, hogy mi lesz, amikor felébred.

– Bárcsak magunkkal vihetnénk őt is – mondtam. – Egyszerűen eltiporna bárkit, aki utunkban áll. De azt hiszem, itt kell maradnia, hogy működtesse a gépet.

– Ne kötődj hozzá! – Emma felhúzta a szemöldökét. – Ne feledd, legszívesebben elevenen felfalna.

– Tudom, tudom – sóhajtottam.

– És az sem biztos, hogy olyan könnyű lenne mindenkit eltipornia. Biztos vagyok benne, hogy a lidércek tudnak bánni az üresekkel. Elvégre korábban üresek voltak.

– Önnek egyedülálló képessége van – mondta Reynaldo, aki először szólt hozzánk több mint egy óra elteltével. Szünetet tartott az üres felügyeletében meg a Bentham szekrényeiben ennivaló utáni kutatásban. Poranyával együtt egy asztalkánál üldögéltek, és egy darab kéksajton osztoztak.

– Habár különös képesség – gondoltam tovább. Már jó ideje latolgattam, mennyire furcsa, de csak most lettem képes szóban megfogalmazni. – Egy ideális világban nem léteznének üresek. És ha nem lennének üresek, különleges látásommal nem látnék semmit, és senki nem értené a förtelmes nyelvet, amelyet beszélek. Azt sem tudná senki, hogy különleges képességem van.

– Akkor jó, hogy most itt vagy – mondta Emma.

– Igen, de… nem látszik-e túlságosan véletlenszerűnek? Bármikor születhettem volna. Nagyapám is. Üresek csak mintegy száz éve léteznek, és véletlenül mindketten éppen ebben az időszakban születtünk, éppen akkor, amikor szükség van ránk. Miért?

– Azt hiszem, így rendeltetett – felelt Emma. – Vagy mindig is voltak olyanok, akik tudták, amit te, csak maguk sem voltak ezzel tisztában. Talán rengetegen élik le úgy az életüket, hogy nem jönnek rá, valójában különlegesek.

Poranya Reynaldóhoz hajolt, súgott valamit.

– Azt mondja, egyik sem igaz – tolmácsolt Reynaldo. – Az ön igazi képessége nem az üresrémek manipulálása – annak csupán az egyik megnyilvánulása.

– Hogy érti ezt? – kérdeztem. – Mi más lehet?

Poranya ismét súgott valamit.

– A válasz egyszerű – tolmácsolt Reynaldo. – Ahogyan az, aki kiváló csellista, nem kizárólag ehhez a hangszerhez illő tehetséggel, hanem általában a zene iránti tehetséggel született, ön nem csak azért született, hogy üreseket manipuláljon. Ön sem azért – fordult Emmához –, hogy tüzet gyújtson.

Emma ráncolta a homlokát.

– Több mint százéves vagyok. Azt hiszem, mostanra eléggé megismertem a különleges képességem – és egyáltalán nem tudom uralni a vizet, a levegőt vagy a földet. Higgye el, megpróbáltam.

– Ez nem jelenti azt, hogy nem képes rá – vetette ellen Reynaldo. – Életünk korai szakaszában felismerünk magunkban bizonyos képességeket, és ezekre összpontosítunk, más képességek kizárásával. Ez nem jelenti azt, hogy semmi más nem lehetséges, csupán azt, hogy semmi más nem lett kifejlesztve.

– Érdekes elmélet – ismertem el.

– Nem véletlen, hogy önnek tehetsége van az üresrémek manipulálásához. A tehetsége azért fejlődött ebben az irányban, mert erre volt szükség.

– Ha ez igaz, miért nem tudjuk mindannyian irányítani az üreseket? – kérdezte Emma. – Minden különlegesnek hasznára válna Jacob adottsága.

– Azért, mert csupán az ő alapvető tehetsége volt képes ebben az irányban fejlődni. Az üresek előtti időben azoknak a különlegeseknek a képessége, akiknek hasonló lelkük volt az övéhez, valószínűleg másképp nyilvánult meg. Azt beszélik, hogy a Lelkek Könyvtárában olyan emberek dolgoztak, akik úgy olvastak a különleges lelkekben, mint mi a könyvekből. Ha azok a könyvtárosok ma élnének, talán olyanok lennének, mint ő.

– Miért mondja ezt? – kérdeztem. – Az üresek látása olyasmi, mint az olvasás a lelkekből?

Reynaldo megbeszélte Poranyával.

– Úgy tetszik, ön olvas a szívekben – mondta. – Látott Benthamben valami jót, végül is. Ezért megbocsátott neki.

– Megbocsátottam neki? – Miért kellett volna megbocsátanom?

Poranya tudta, hogy többet árult el a kelleténél, de már késő volt elhallgatni. Súgott valamit Reynaldónak.

– Azért, amit a nagyapjával tett – mondta Reynaldo.

Emmához fordultam, de ő éppen olyan értetlen volt, mint én.

– És mit tett a nagyapámmal?

– Elmondom nekik magam – szólalt meg egy hang az ajtóból, és maga Bentham sántikált be. – Az én szégyenem, nekem kell bevallanom.

Elbicegett a mosogató előtt, húzott egy széket, és leült velünk szemben.

– A háború alatt az ön nagyapját igen sokra értékelték az üresekkel való sajátos bánásmódjáért. Volt egy titkos tervünk: néhány technológussal azt gondoltuk, lemásolhatjuk a képességét, és adhatunk belőle más különlegeseknek. Beolthatjuk őket az üresek ellen, mintha védőoltást kapnának. Ha képesek lennénk látni és megérezni őket, az üresek nem jelentenének már fenyegetést, és megnyernénk az ellenük vívott háborút. Az ön nagyapja sok nemes áldozatot hozott, de ennél nagyobbat soha: beleegyezett a részvételbe.

Emma feszülten figyelt. Láttam rajta, hogy ezt még sosem hallotta.

– Csak egy icipicit vettünk el – folytatta Bentham. – Csupán a második lelkének parányi darabkáját. Azt hittük, marad elegendő, vagy újratermelődik, mint véradás után a vér.

– Elvették a lelkét – szólalt meg remegő hangon Emma.

Bentham felmutatta egymástól egy centiméternyire a hüvelyk-és a mutatóujját.

– Csak ennyit. Feldaraboltuk és beadtuk több kísérleti alanynak. Bár megvolt a kívánt hatása, nem tartott sokáig, és ha többször teszteltük őket, kezdték elveszíteni eredeti képességüket. A kudarc nyilvánvalóvá vált.

– És mi lett Abe-bel? – kérdezte Emma. A hangjában az a sajátos rosszindulat csengett, amelyet azoknak tartogatott, akik bántották a szeretteit. – Mit tettek vele?

– Legyöngült, a képessége felhígult – felelte Bentham. – Az eljárás előtt nagyon hasonlított az ifjú Jacobra. Az a képessége, hogy irányítani tudta az üreseket, döntő tényező volt a lidércek elleni háborúnkban. Az eljárás után azonban rájött, hogy már nem képes irányítani őket, és különleges látása elhomályosult. Nekem azt mondták, nem sokkal később elhagyta a különlegesek világát. Félt, hogy inkább veszélyt hoz különleges társaira, ahelyett hogy segítene rajtuk. Úgy érezte, már nem képes megvédeni őket.

Emmára néztem. Lesütötte a szemét, kiismerhetetlen arckifejezéssel.

– Egy kudarcba fulladt kísérletért egyáltalán nem kár – mondta Bentham. – Így halad előre a tudomány. Ám ami a nagyapjával történt, az életem egyik legsajnálatosabb eseménye.

– Ezért ment el – fordította felfelé az arcát Emma. – Ezért utazott Amerikába. – Felém fordult. Nem látszott mérgesnek, inkább mintha megkönnyebbült volna. – Szégyellte magát. Egyszer ezt írta az egyik levelében, sosem értettem, hogy miért. Hogy szégyelli, és nem érzi különlegesnek magát.

– Elvették tőle az erejét – mondtam. Most már megvolt a válasz az egyik kérdésemre: hogyan győzhette le nagyapát egy üresrém a saját hátsóudvarán. Nem volt sem szenilis, sem törékeny. Csakhogy a védelme az üresek ellen nagyrészt megszűnt, méghozzá régen.

– Nem ezt kell sajnálnia – szólalt meg a keresztbe tett karral az ajtóban álló Sharon. – Egyetlen ember úgysem nyerhette volna meg a háborút. Az igazi szégyen az, amit a lidércek műveltek a technológiájával. Ön hozta létre az ambrózia elődjét.

– Igyekeztem leróni a tartozásom – mondta Bentham. – Talán nem segítettem rajtad? És rajtad? – Sharonra, majd Poranyára pillantott. Ahogyan Sharon, ezek szerint Poranya is ambrófüggő volt. – Éveken át szerettem volna bocsánatot kérni – fordult felém Bentham. – Jóvá akartam tenni, amit a nagyapjával műveltem. Ezért vártam olyan hosszú időn át. Azt reméltem, visszatér hozzám, és én kitalálok valamit, amivel visszaállíthatom a tehetségét.

Emma keserűen nevetett.

– Azok után, amit tett vele, azt hitte, visszatér még önhöz?

– Nem tartottam valószínűnek, mégis reméltem. Szerencsére a megváltás sokféle alakban érkezhet. Ebben az esetben az unoka alakjában.

– Nem azért jöttem, hogy megváltsam magát – hárítottam.

– Mindazonáltal a lekötelezettje vagyok. Ha tehetek bármit, csak kérje.

– Segítsen visszaszerezni a barátainkat és a nővérét!

– Boldogan – könnyebbült meg, hogy nem követeltem többet, vagy nem kezdtem ordítozni vele. Még megtehettem volna: szédültem, nem tudtam, hogy reagáljak az elhangzottakra.

– Válthatnánk néhány szót négyszemközt? – kérdezte Emma. – Csak Jacob és én.

Kimentünk a folyosóra, hogy kettesben legyünk.

– Gondoljuk végig, mennyi szörnyűségért felelős ez az ember – mondta Emma.

– Rendben – folytattam. – Először is, ő teremtette az üreseket. Bár nem szándékosan.

– Ő hozta létre az ambróziát, és ő vette el Abe erejét, majdnem teljesen.

Majdnem megismételtem, hogy nem szándékosan. De nem Bentham szándéka számított. Tudtam, mire céloz Emma: e kijelentések után már nem voltam olyan biztos benne, hogy sorsunkat és a barátaink sorsát Bentham kezébe adhatjuk. Meglehet, hogy jót akart, de az eredmény katasztrofális lett.

– Megbízhatunk benne? – kérdezte Emma.

– Van más választásunk?

– Nem ezt kérdeztem.

Elgondolkodtam.

– Azt hiszem, megbízhatunk – mondtam. – Remélem, elfogyott a balszerencséje.

*

– Jöjjenek gyorsan! Ébredezik!

Kiáltások visszhangoztak a konyhából. Berohantunk Emmával a konyhába, ahol mindenki a sarokba húzódott, megrémülve a kába üresrémtől, amely megpróbált felülni, de csak a felsőteste lógott ki a mosogatóból. Csak én láttam tátott száját és a bénán kilógó nyelveit.

Csukd be a szád, utasítottam üresnyelven. Olyan hangot adva, mintha spagettit cuppantana be, behúzta a pofájába a nyelveit.

Ülj fel.

Az üres erre nem volt még képes, hát a vállánál fogva felültettem. Figyelemre méltó gyorsasággal javult az állapota, és további pár perc múlva elég ügyes lett már ahhoz is, hogy kimásszon és felálljon. Már nem bicegett. Csupán a nyakán maradt egy vékony, fehér vonal, hasonló azokhoz, amelyek olyan gyorsan eltűntek az arcomról. Bentham nem tudta titkolni bosszússágát, amiért Poranya ilyen alaposan meggyógyította az ürest.

– Tehetek én arról, hogy a porom hatékony? – kérdezte Reynaldo közvetítésével Poranya.

Kimerülten elmentek lefeküdni. Emmával mi is fáradtak voltunk – már hajnalodott, és régóta nem aludtunk –, de izgatottá váltunk attól, hogy előbbre jutottunk, és a remény friss erőt adott.

Bentham égő szemmel fordult felénk.

– Eljött az igazság pillanata, barátaim. Megnézzük, működik-e az öreglány?

Öreglányon a gépét értette, és nem kellett volna kérdeznie.

– Egy pillanatot se vesztegessünk! – kérte Emma.

Bentham hívta a medvéjét, én az üresrémemet. PT megjelent az ajtóban, felemelte a gazdáját, és együtt vezettek minket át a házon. Különös látvány lehettünk: egy elegáns úr egy medve karjában, Sharon a hullámzó, fekete köpenyében, Emma füstölgő kezével takarta el ásító száját, én pedig utasításokat morogtam fehérre festett üresrémemnek, amely még teljesen egészségesen is csoszogott, mintha a csontjai nem illettek volna a testébe.

Folyosókon és lépcsőkön haladtunk lefelé, a ház gyomrába: gépezetekkel teli helyiségeken át, amelyek egyre kisebbek lettek, végül olyan ajtóhoz értünk, amelyen a medve nem fért be. Megálltunk. PT letette a gazdáját.

– Itt van – szólt Bentham büszkén. – A Huroktikumom szíve.

Bentham kinyitotta az ajtót. PT kint maradt, mi bementünk.

A szobát vasból és acélból készült, félelmetes gépezet uralta. Faltól falig olajtól csillogó lendítőkerék és dugattyú. Olyan szerkezetnek látszott, amely iszonyatos hangot képes adni, de egyelőre hideg és néma volt. Egy olajos fickó állt két óriási fogaskerék között, éppen állított valamit egy csavarkulcson.

– Az asszisztensem, Kim – mutatta be Bentham.

Felismertem: az a férfi volt, aki kikergetett minket a Szibéria szobából.

– Jacob a nevem – mondtam. – Tegnap megleptük magát a hóban.

– Mit csinált ott? – kérdezte Emma.

– Félig megfagytam – válaszolt keserűen a férfi, és továbbcsavarta a kart.

– Kim segített megkeresni a bátyám Huroktikumának bejáratát – mondta Bentham. – Amennyiben létezik ilyen ajtó a Szibéria szobában, csakis egy szakadék mélyén lehet. Biztos vagyok benne, hogy Kim hálás lesz, ha az ön üresréme segít életre kelteni néhány másik szobánkat, amelyekből kellemesebb helyekre nyílnak az ajtók.

Kim mordult egyet, és végigmért minket. Eltűnődtem, vajon hány esztendeje küzd a fagy okozta sérülésekkel, és fésüli át a szakadékokat.

Bentham munkához látott. Kurta utasításokat adott az asszisztensének, aki elfordított néhány tárcsát, meghúzott egy hosszú kart. A gép fogaskerekei sziszegtek, köpködtek, majd egy fokkal elfordultak.

– Hozza be a teremtményt – kérte halkan Bentham.

Az üres odakinn várakozott, én pedig behívtam. Becsoszogott az ajtón, és hosszú, rekedtes morgást hallatott, mintha tudta volna, hogy valami kellemetlen fog történni vele.

Az asszisztens elejtette, de gyorsan fel is vette a csavarkulcsot.

– Itt a töltő szoba – hívta fel a figyelmünket Bentham a sarokban lévő nagy fülkére. – Terelje be oda a teremtményt!

A hely ablak nélküli, acélból készült telefonfülkére emlékeztetett. Számtalan cső nyúlt ki belőle fölül, amelyek a mennyezeten futó másfajta csövekhez csatlakoztak. Bentham megfogta a súlyos kilincset, és kinyitotta a hangosan csikorduló ajtót. Belestem. A falak sima, szürke fémből készültek, apró lyukak borították őket, mint egy kályha belsejét. Hátul vastag bőrszíjak lógtak.

– Fájni fog neki? – kérdeztem.

Magamat is megleptem a kérdéssel, Benthamet is.

– Számít ez? – kérdezett vissza.

– Jobban örülnék, ha nem fájna. Ha van választásunk.

– Nincs – felelte Bentham –, de nem fog fájdalmat érezni. A fülke megtelik altató gázzal, mielőtt bármi más történne.

– És utána? – kérdeztem.

Mosolyogva paskolta meg a karom.

– Legyen elegendő annyi, hogy a teremtménye élve fogja elhagyni a fülkét, nagyjából ugyanolyan állapotban, amilyenben most van. És most legyen szíves utasítani, hogy lépjen be.

Nem tudtam, hihetek-e Benthamnek, sőt azt sem, miért foglalkozom egyáltalán a szörny jóllétével. Az üresek pokollá tették az életünket; örömet kellett volna éreznem, ha fájdalmat okozhatok a lénynek. De nem örültem. Már nem kívántam erősebben megölni az ürest, mint valami ismeretlen állatot. Mialatt a teremtményt az orránál fogva vezettem, közel kerültem ahhoz, hogy megértsem, nem csupán üresség lakik benne. Volt benne egy parányi szikra, egy csöppnyi lélek egy mélységes medence fenekén. Nem volt üres – nem teljesen.

Gyere, mondtam, mire az üres, aki szégyellősen álldogált a sarokban, Benthamet megkerülve a fülke elé csoszogott.

Befelé.

Egy pillanatig bizonytalannak látszott. Már meggyógyult, erős volt, és ha a fölötte lévő hatalmam csak egy pillanatra megingott volna, tudtam, mit tenne. De én voltam az erősebb, és az akarat csatája nem lett volna valódi verseny. Valószínűleg azért vált bizonytalanná, mert magam is az voltam.

Sajnálom, mondtam neki.

Az üres nem mozdult; a sajnálom olyan információ volt, amellyel nem tudott mit kezdeni. Mégis muszáj volt kimondanom.

Befelé, ismételtem. Ezúttal az üres engedelmeskedett, és belépett a fülkébe. Minthogy senki más nem akarta megérinteni, Bentham útmutatása szerint a hátsó falhoz nyomtam az ürest, a bőrszíjakat keresztben ráraktam a kezére, lábára, mellkasára, és szorosan becsatoltam. A szíjak emberi lény leszíjazására készültek, ez pedig olyan kérdéseket vetett fel, amelyekre ebben a pillanatban nem akartam választ kapni. Csak azt tartottam fontosnak, hogy továbblépjünk a terv szerint.

Kiléptem a fülkéből, fulladozva és idegesen a benn töltött kis időtől.

– Ajtót becsukni – mondta Bentham.

Amikor haboztam, az asszisztens megindult, de útját álltam.

– Az én üresem – Közöltem. – Majd én.

Megvetettem a lábam, megragadtam a kilincset, és akkor – bár nem akartam – az üres arcára pillantottam. Nagy, fekete szeme tágra nyílt a rémülettől, aránytalanul hatalmas lett a testéhez képest, amely kicsi és ráncos volt, mint az aszott füge. Még mindig undorító teremtménynek tűnt, de olyan szánalomra méltónak is, hogy rémesen éreztem magam, mintha el akarnék altatni egy kutyát, amely nem érti, miért büntetik.

Az összes üresrém halált érdemel, bizonygattam magamban. Tudtam, hogy igazam van, de ettől nem lettem jobban.

Meghúztam az ajtót, amely csikordulva becsukódott. Bentham asszisztense hatalmas lakatot tett az ajtóra, majd visszament a gép irányítópultjához, és tárcsákat kezdett beállítani.

– Azt tetted, ami helyes – súgta a fülembe Emma.

Fogaskerekek kezdtek forogni, dugattyúk pumpálni, az egész gép olyan ritmust dobolt, hogy beleremegett a helyiség. Bentham tapsolt és vigyorgott, mint egy elégedett kisiskolás. Ekkor a fülkéből olyan sikoly hallatszott, amilyet még sosem hallottam.

– Azt ígérte, nem fog fájni neki! – ordítottam Benthamre.

Ő meg odakiáltott az asszisztensének.

– A gáz! Elfelejtetted az altatást!

Az asszisztens meghúzott egy újabb kart. Hangosan sziszegett a sűrített levegő. Csöppnyi fehér füst szivárgott ki a fülke ajtajának hasadékán. Az üres sikolyai fokozatosan elhaltak.

– Így ni – mondta Bentham. – Most már nem érez semmit.

Egy pillanatig azt kívántam, bárcsak Bentham lenne a fülkében az üresem helyett.

Életre keltek a gép további részei is. Folyadék csobogott a fejünk fölötti csövekben. A mennyezet közelében sok apró szelep csilingelt. Fekete folyadék kezdett csöpögni a gép gyomrába. Nem olaj volt, hanem annál sötétebb és bűzösebb – az a folyadék, amelyet az üresrém termelt szinte állandóan, amelyet sírt, amely a fogáról csöpögött. A vére.

Eleget láttam. Hányingerem lett, ezért kimentem a helyiségből. Emma követett.

– Jól vagy?

Nem vártam el, hogy megértse a reagálásomat. Jómagam is alig értettem.

– Rendbe jövök – mondtam. – Ez a helyes.

– Ez az egyetlen módja – nyugtatott. – Annyira közel vagyunk.

Bentham bicegett ki.

– PT, föl! – kiáltotta, és a medve várakozó karjába vetette magát.

– Most már működik? – kérdezte Emma.

– Megnézzük – felelte Bentham.

Minthogy az üresem le volt szíjazva, és kábán feküdt egy bezárt acélfülkében, nem jelenthetett senkire veszélyt – mégis az ajtónál tébláboltam.

Aludj, utasítottam. Aludj, és ne ébredj fel, amíg véget nem ér ez az egész.

Követtem a többieket a gépteremből több emeletnyi magasra. Arra a hosszú, szőnyeggel borított folyosóra értünk, amelyről az egzotikus elnevezésű szobák nyíltak.

PT letette Benthamet.

– Az igazság pillanata! – mondta Bentham,

A legközelebbi ajtóhoz vonult, és kinyitotta.

Nyirkos szellő csapott ki a folyosóra.

Előreléptem, hogy benézzek. Libabőrös lettem a látottaktól. Ahogyan a Szibéria szoba, ez is portál volt egy másik időbe és másik helyre. A szoba egyszerű bútorait – ágy, szekrény, éjjeliszekrény – homok borította. A hátsó fal hiányzott. A távolban kanyarodó, pálmafákkal szegélyezett tengerpart látszott.

– Tekintsék meg Rarotongát 1752-ben! – mutatta ünnepélyesen Bentham. – Helló, Sammy! Rég láttalak!

A közelben alacsony férfi guggolt, és halat pucolt. Meglepődve pillantott ránk, majd felemelte a halat, integetett vele.

– Rég – helyeselt.

– Akkor hát működik? – kérdezte Emma Benthamtől. – Ezt akarta?

– Amit akartam, amiről álmodtam… – Bentham továbbsietett, hogy másik ajtót nyisson ki. Odabenn ásító, fákkal teli kanyont láttunk, fölötte keskeny híd. – Brit Columbia, 1929!

Piruettel pördült tovább a harmadik ajtóhoz – már szaladnunk kellett utána –, mely mögött hatalmas kőoszlopok sorakoztak, egy ősi város poros romjai.

– Palmüra! – kiáltotta, és két tenyerével a falra csapott. – Hurrá! Az átkozott masina működik!

*

Bentham alig volt képes uralkodni magán.

– Az én szeretett Huroktikumom! – tárta szét a karját. – Mennyire hiányoztál!

– Gratulálok – mondta Sharon. – Örülök, hogy tanúja lehetek ennek.

Bentham izgalma fertőző volt. Csodát tett a gépe: az egész mindenség fellelhetővé vált egyetlen folyosón. Ahogy végigpillantottam rajta, láttam kikukucskálni más világok hírnökeit – az egyik ajtó mögött szél nyögött, a másik alól homokszemek röppentek a folyosóra. Bármikor máskor, más körülmények között odarohantam, és kinyitottam volna őket. De ebben a pillanatban csupán egyetlen ajtót akartam kinyitni.

– Ezek közül melyik nyílik a lidércek erődjébe? – kérdeztem.

– Igen, igen, térjünk a tárgyra – fegyelmezte magát Bentham. – Elnézést kérek, ha kissé elragadtattam magam.

A falnak támaszkodott, hirtelen elfogyott az ereje.

– Bejuttatni önöket az erődbe eléggé egyszerű lesz. Ezek mögött az ajtók mögött legalább fél tucat átmenő pont található. Az a kérdés, mit fognak tenni, ha ott lesznek.

– Az attól függ – felelte Emma. – Mit fogunk találni odaát?

– Régen jártam odabent – mondta Bentham –, így az ismereteim elavultak. A bátyám Huroktikumának más az elrendezése – függőlegesen helyezkedik el, egy magas toronyban. A foglyokat máshol tartják. Külön cellákban, erős őrizettel.

– Az őrszemek fogják a legnagyobb gondot okozni – mondtam.

– Ebben segíthetek – nyugtatott meg Sharon.

– Velünk tart? – kérdezte Emma.

– Eszemben sincs! – felelte Sharon. – De azért kivenném belőle a részem – persze úgy, hogy ne kerüljek veszélybe. Felfordulást szervezek az erőd falainál, ami elvonja majd az őrök figyelmét. Így könnyebben lopakodhatnak észrevétlenül.

– Miféle felfordulást? – kérdeztem.

– Olyat, amilyet a lidércek a legkevésbé szeretnek: polgárit. Ráveszem a Füstölgő utcán heverészőket, hogy égő tárgyakat dobáljanak a falakra, amíg ellenünk nem fordul az egész őrség.

– Miért segítenének magának? – kérdezte Emma.

– Mert jóval több van ebből ott, ahonnan ez származik. – Benyúlt a köpönyege zsebébe, és előhúzta az Emmától elvett üvegcsét. – Aki ebből elegendőt ígér nekik, annak megtesznek szinte bármit.

– Tegye el, uram! – csattant fel Bentham. – Tudja, hogy nem tűröm a házamban.

Sharon bocsánatot kért, és eltette az üvegcsét.

Bentham megnézte a zsebóráját.

– Hajnali fél öt van. Sharon, úgy hiszem, a zavargóid alszanak. Hatra készen állhatnak?

– Teljesen – válaszolta Sharon.

– Nézz utána!

– Örülök, hogy szolgálatára lehetek. – Sharon libbenő köpönyeggel megfordult, és elsietett.

– Másfél órájuk van felkészülni – mondta Bentham, bár fogalmunk sem volt, hogyan készülhetnénk fel. – Mindenem a rendelkezésükre áll.

– Gondolkodjunk – mondta Emma. – Mi lehet hasznunkra a rajtaütésnél?

– Vannak lőfegyverei? – kérdeztem.

Bentham a fejét rázta.

– PT szolgálja egyedül a védelmem.

– Robbanóanyag? – kérdezte Emma.

– Attól tartok, nincs.

– Gondolom, Armageddon-tyúkja sincs – mondtam félig tréfásan.

– Egy kitömött példány van a gyűjteményemben.

Elképzeltem, amint kitömött tojással támadok a fegyveres lidércre, és nem tudtam, sírjak-e vagy nevessek.

– Miért lenne szükség lőfegyverekre és robbanóanyagra, amikor irányítani tudja az üreseket? Azokból sok van az erődben. Szelídítse meg őket, és megnyerik a csatát.

– Az nem olyan egyszerű – feleltem. Már belefáradtam a magyarázgatásba. – Hosszú idő szükséges csupán egy irányításához is…

Nagyapám meg tudta volna tenni, szerettem volna mondani. Mielőtt maga tönkretette.

– Bárhogy csinálja is, az ymbrynék a legfontosabbak. Hozzon át közülük ahányat csak tud, köztük a nővéremet is. Ők a legfontosabbak, a legértékesebbek, és ők vannak a legnagyobb veszélyben.

– Ezzel egyetértek – helyeselt Emma. – Először az ymbrynék, azután a barátaink.

– Mihelyt észreveszik, hogy visszalopjuk a különlegeseinket, utánunk jönnek. Hová megyünk innen? – kérdeztem.

– Menjenek oda, ahová csak óhajtanak – mutatott végig a folyosón Bentham. – Válasszák bármelyik ajtót, bármelyik hurkot. Csupán ezen a folyosón nyolcvanhét menekülési útvonal kínálkozik.

– Igaza van – bólintott Emma. – Hogy találnának meg minket?

– Biztosan megtalálnak – mondtam. – Ezzel csak lassítanánk őket.

Bentham felemelt ujjal állított le.

– Ezért állítok nekik csapdát, és keltem azt a látszatot, mintha a Szibéria szobában rejtőztünk volna el. PT-nek hatalmas, kiterjedt családja lakik ott, és közvetlenül az ajtónál fognak várakozni, éhesen.

– És ha a medvék nem tudnak végezni velük? – kérdezte Emma.

– Attól tartok, akkor nekünk kell megtennünk – mondta Bentham.

Bentham úgy beszélt, mintha a mentőakció nem lett volna bonyolultabb, mint beugrani a sarki boltba: berontani, mindenkit kimenekíteni, végezni a rosszfiúkkal.

– Tisztában van azzal, hogy mindössze ketten vagyunk? – kérdeztem. – Két kamasz.

– Pontosan – bólogatott bölcsen Bentham. – Ez előnyükre válik. Ha a lidércek bármiféle ellenállásra számítanak, az egy hadsereg a kapujuk előtt, nem két kölyök közöttük.

Az optimizmusa kezdett meggyőzni. Talán mégis van esélyünk.

– Hahó!

Nim futott felénk, alig kapott levegőt.

– Madár Jacob ifiúrnak! – kiáltotta. – Hírhozó madár… Jacob ifiúrnak… most repült be… lenn vár! – Mire odaért hozzánk, kétrét görnyedt, és köhögő rohamot kapott.

– Hogyan kaphatok üzenetet? – kérdeztem. – Ki tudhatja egyáltalán, hogy itt vagyok?

– Ki kell derítenünk – mondta Bentham. – Nim, mutasd az utat.

Nim összeesett.

– Jóságos ég – sopánkodott Bentham. – Mozgásművészetre foglak járatni, Nim. PT, hozd szegény fickót!

*

A hírnök lenn a hallban várt. Nagy, zöld papagáj volt. Több perccel korábban repült be a házba egy nyitott ablakon át, a nevemet kezdte rikácsolni, mire Nim megfogta, és betette egy kalitkába.

Még mindig a nevem rikoltozta.

– JAYY-cob! JAYY-cobb!

A hangja akár a rozsdás zsanér.

– Nem hajlandó mással beszélni, csak önnel – magyarázta Nim. – Hát itt van, te buta madár! Add át neki az üzenetet!

– Helló, Jacob – mondta a papagáj. – Itt Vándorsólyom kisasszony beszél.

– Micsoda? – döbbentem meg. – Papagáj?

– Nem – mondta Emma –, az üzenet érkezett Vándorsólyom kisasszonytól. Folytasd, papagáj, mit üzen?

– Élek és jól vagyok az öcsém várában – szólalt meg a papagáj hátborzongatóan emberi hangon. – A többiek is itt vannak: Millard, Olive, Horace, Bruntley, Enoch.

Emmával összenéztünk. Bruntley?

A madár élő üzenetrögzítőként folytatta.

– Ökörszem Wren kisasszony kutyája árulta el nekem, hol találom, Bloom kisasszonnyal együtt. Le szeretném beszélni minden mentési kísérletről. Itt nem vagyunk veszélyben, és nincs szükség ostoba hősködésre. Az öcsém ajánlatot tesz maguknak: adják meg magukat az őrszemeinek a Füstölgő utcai hídnál, és nem esik bántódásuk. Javaslom, hogy engedelmeskedjenek. Ez az egyetlen választásuk. Az öcsém gondoskodása és védelme alatt mindannyian részesei lehetünk a különlegesek új világának.

A papagáj fütyült, így jelezve, hogy az üzenetnek vége.

Emma csóválta a fejét.

– Nem vall Vándorsólyom kisasszonyra ez az üzenet. Hacsak nem esett át agymosáson.

– És sosem hívja a gyerekeket csak a keresztnevükön vagy csak a vezetéknevükön – tettem hozzá. – Bruntley kisasszonyt mondott volna.

– Önök szerint az üzenet nem hiteles? – kérdezte Bentham.

– Nem tudom – felelte Emma.

Bentham a ketrechez hajolt.

– Hitelesítsd!

A madár nem szólt semmit. Bentham megismételte utasítását, majd óvatosan fülelt. Aztán hirtelen felegyenesedett.

– A pokolba!

Ekkor már hallottam én is: ketyegett.

– BOMBA! – sikoltotta Emma.

PT az egyik sarokba lökte a kalitkát, védelmezőn átölelt minket, és hátat fordított a madárnak. Fülsiketítő robbanás, vakító villanás következett, de fájdalmat nem éreztem; a robbanást felfogta a medve. A légnyomástól pattogott a fülem, lerepült Bentham cilindere, majd könyörületesen kurta hőhullámot éreztünk, de nem esett bajunk.

Festékszemcsék és papagájtollak esőjében támolyogtunk ki a helyiségből. Sértetlenek voltunk, a medvét kivéve, amely négykézlábra ereszkedett, és panaszosan vinnyogva mutatta a hátát. Feketére perzselődött, a bundája is leégett. Amikor Bentham meglátta, felkiáltott haragjában, és átölelte a nyakát.

Nim elrohant Poranyáért.

– Tudod, mit jelent ez? – kérdezte reszketve, tágra nyílt szemmel Emma.

– Biztos vagyok benne, hogy az üzenetet nem Vándorsólyom kisasszony küldte – mondtam.

– Nyilvánvaló…

– És Caul tudja, hol vagyunk.

– Ha eddig nem tudta, most már tudja. A hírvivő madarakat úgy idomítják, hogy akkor is találják meg a címzettet, ha a feladó nem tudja a pontos címet.

– Ez azt jelenti, hogy elcsípték Addisont – mondtam elkeseredve.

– Igen, de mást is jelent. Caul fél tőlünk. Másként nem próbálkozna a megölésünkkel.

– Lehet – mondtam.

– Biztos. És ha fél tőlünk, Jacob… – Emma összehúzta a szemét. – Az azt jelenti, hogy van mitől félnie.

– Nem fél – emelte ki az arcát PT tarkójának gyűrődéseiből Bentham. – Kellene, de nem fél. A papagájnak nem megölnie kellett volna önt, csupán cselekvőképtelenné tenni. Úgy tetszik, a bátyám élve akarja önt, Jacob.

– Engem? – kérdeztem. – Miért?

– Egyetlen indítékra tudok gondolni. Eljutott hozzá a híre az ön előadásának az üresrémmel, ami meggyőzte, hogy ön egészen különleges.

– Hogyan különleges?

– Úgy sejtem, azt hiszi, ön a végső kulcs a Lelkek Könyvtárához. Ön az, aki látja és kezelni tudja a lélek-amforákat.

– Ahogy Poranya mondta – súgta Emma.

– Ez igaz lehet? – kérdeztem döbbenten.

– Csak az számít, hogy a bátyám ezt hiszi – mondta Bentham. – De mindez a terveinken nem változtat. Végrehajtják a mentést, ahogyan terveztük, aztán olyan messzire visszük önöket, a barátaikat és az ymbrynéinket a bátyámtól és őrült cselvetéseitől, amilyen messzire csak tudjuk. De sietnünk kell: Jack gyalogosai nyomon fogják követni a felrobbant papagájt eddig a házig. Hamarosan önökért jönnek, el kell innen menniük, mielőtt ideérnek. – Megnézte a zsebóráját. – Jut eszembe, mindjárt hat óra.

Indulni készültünk, amikor berohant Poranya és Reynaldo.

– Poranya adni kíván önnek valamit – mondta Reynaldo, és Poranya átadott egy apró, kelmébe burkolt tárgyat.

Bentham kijelentette, hogy most nincs idő ajándékozásra, de Reynaldo nem adta be a derekát.

– Ha bajba kerülnek – nyomta a tárgyat Emma kezébe. – Nyissák ki.

Emma kibontotta a durva kelmét. Az ajándék első pillantásra krétadarabnak látszott, amíg Emma a tenyerébe nem vette.

Két ujjperc volt meg egy aprócska, festett köröm.

Egy rózsaszínű emberi ujj.

– Nem kellett volna – mondtam.

Reynaldo látta, hogy nem értjük.

– Poranya ujja – magyarázta. – Morzsolják el, használják, ahogyan óhajtják.

Emma szeme tágra nyílt, keze lejjebb ugrott, mintha az ujj súlya hirtelen megháromszorozódott volna.

– Ezt nem fogadhatom el – szabadkozott Emma. – Túlzás.

Poranya kinyújtotta a jó kezét – kisebb lett, kötés fedte az odaajándékozott ujja helyét –, és rászorította Emma kezét az ajándékra. Motyogott, Reynaldo fordította.

– Ti vagytok az utolsó remény. Nektek adnám az egész karom, ha tehetném.

– Nem tudom, mit mondjak – válaszoltam. – Köszönjük.

– Használják takarékosan – tanácsolta Reynaldo. – Egy kicsi is nagyon hatékony belőle. És szükségük lesz ezekre is. – Elővett a hátsó zsebéből és felénk nyújtott két pormaszkot is. – Másként elalszanak az ellenségeikkel együtt.

Ismét köszönetet mondtam, és átvettem a maszkokat. Poranya kissé meghajolt előttünk, hatalmas szoknyájával feltörölve a padlót.

– És most valóban mennünk kell – sürgetett Bentham, mire otthagytuk PT-t a gyógyítók és a két bocs társaságában, amelyek körbeszaglászták a gyengélkedő felnőtt medvét.

Felmentünk ismét a hurkok folyosójára. Amikor a folyosóra léptünk, egy pillanatra elszédültem, mintha szikla peremén álltam volna. Nyolcvanhét ajtó mögött nyolcvanhét világ nyílt innen. Hamarosan belépünk az egyik ajtón, és lehet, hogy soha nem térünk vissza. Éreztem magamban birkózni a régi Jacobot az új Jacobbal, ahogy egymást váltották bennem a rémület és az elragadtatás hullámai.

Bentham egyre beszélt, gyorsan ment a botjával. Elmagyarázta, melyik ajtót használjuk, és hogyan találjuk meg az ajtón belül azt az ajtót, amelyik átvezet a hurok Caul oldalán lévő felére, és azután hogyan jussunk ki a Huroktikum gépből Caul erődjében. Nagyon bonyolult volt, ám Bentham azt ígérte, hogy az út rövid lesz, tele jelzésekkel. Hogy biztosan ne tévedjünk el, velünk küldi az asszisztensét is, hogy mutassa az utat. Odahívta a gépet kezelő férfit, aki komoran és némán állt, amíg elbúcsúztunk.

Bentham megszorította a kezünket.

– Ég önökkel, sok szerencsét! És köszönöm – mondta.

– Még ne köszönje – figyelmeztette Emma.

Az asszisztens kinyitotta az egyik ajtót, mellette várakozott.

– Hozzák ide a nővérem – kérte Bentham. – És ha rátalálnak a fogvatartóira… – Felemelte és ökölbe szorította kesztyűs kezét, belereccsent a megfeszülő bőr. – Ne kíméljék őket!

– Nem fogjuk – válaszoltam, és beléptem az ajtón.

HETEDIK FEJEZET

Követtük Bentham asszisztensét a szobába, átmentünk a hiányzó negyedik falon, és sűrű örökzöldek között találtuk magunkat. Dél felé járhatott, késő ősszel vagy koratavasszal; a levegő hűs volt, égett fa illatát lehetett érezni. Talpunk csikorgott a jól kitaposott ösvényen, ezen kívül csak egy énekesmadár füttyét és a víz egyre erősödő zubogását hallottuk. Bentham asszisztense nemigen beszélt, és ezt nem bántuk; olyan feszültek voltunk, hogy nem lett volna kedvünk üres csevegéshez.

Átvágtunk a fák közt, s egy valamivel szélesebb csapásra jutottunk, amely kanyarodott egy domboldalnál. Szürke sziklák és hófoltok kopár vidéke tűnt elő. Távoli fenyők, akár égbe nyúló szőrszálak. Visszafogottan haladtunk, nem akartunk korán kifáradni. Pár perc múlva mennydörgő vízesésnél találtuk magunkat.

Itt volt az első, Bentham ígérte jelzőtábla. ERRE, hirdette napnál világosabban.

– Hol vagyunk? – kérdezte Emma.

– Argentínában – felelte az asszisztens.

A táblának engedelmeskedve haladtunk tovább az ösvényen, amelyet csaknem benőttek a fák meg a bozót. Félrehajtottuk a tüskebokrokat, törtünk előre tovább, és a vízesés robaja egyre halkult. Az ösvény patakocskánál ért véget. Követtük a patakot pár száz méteren át, majd a víz egy sekély nyílásban gyűlt össze a domboldalban, amelynek nyílását páfrány és moha takarta. Az asszisztens letérdelt a patakparton, elhúzta a bozót függönyét – és megdermedt.

– Mi az? – suttogtam.

Elővett egy pisztolyt, és három lövést adott le a nyílásba.

Vérfagyasztó sikoly hallatszott, majd egy teremtmény gurult a patakba, élettelenül.

– Mi az? – kérdeztem ismét, a csupa szőr és karom teremtményt nézve.

– Nem tudom – mondta az asszisztens. – De várta magukat.

A lényt semmihez nem tudtam hasonlítani – a teste csupa dudor volt, a foga kardszerű, hatalmas, dülledt szemét is mintha szőr borította volna. Szerettem volna tudni, vajon Caul küldte-e. Talán megsejtette az öccse tervét, és csapdát állított a Huroktikumához vezető összes átjáróba.

A patak elvitte a testet.

– Bentham azt állította, nincs lőfegyvere – szólalt meg Emma.

– Nincs is – közölte az asszisztens. – Ez az enyém.

Emma várakozón nézett a férfira.

– Kölcsönkérhetjük?

– Nem. – Eltette a fegyvert. A barlangra mutatott. – Menjenek át ott. Kövessék a nyomaikat visszafelé addig a helyig, ahonnan jöttünk. Akkor a lidérceknél lesznek.

– És maga hol lesz?

Leült a hóba.

– Itt.

Összenéztünk Emmával, mindketten titkolni próbáltuk, mennyire esendőnek érezzük magunkat. Páncélt próbáltunk növeszteni a szívünk köré – az ellen, amit láthatunk. Amit tennünk kell talán. Amit velünk tehetnek.

Beleléptem a patakba, segítettem Emmának is. A víz bénítóan hideg volt. Amint lehajoltam, hogy benézzek a barlangba, homályos nappali fényt láttam a túloldalon. Újabb átváltozás, ál-születés.

Nem láttam másik kardfogó teremtményt a barlangban, hát belemerültem a vízbe. A patak körülfolyta a lábam meg a derekam, oly fagyosan, hogy elállt tőle a lélegzetem. Hallottam, hogy ugyanez történik Emmával a hátam mögött, majd megragadtam a barlang bejáratát, és beléptem.

Ha az ember jéghideg folyóvízbe merül, azt érzi, mintha tűkkel szurkálnák az egész testét. Minden fájdalom motiváló hatású, ez különösen; szélsebesen gázoltam-löktem magam keresztül a kőalagúton, csúszós sziklákon, mélyen belógó növények között, fulladozva, amikor a víz az arcomba csapott. Amikor kiértem, hátrafordultam, hogy segítsek Emmának.

Kiugrottunk a jeges patakból, és körülnéztünk. A színhely azonos volt a túloldalival: mintha egy tükrön léptünk volna át egy tükrözött világba.

– Kék vagy – húzott feljebb a partra Emma, és átölelt. Melegsége eltöltött, elgémberedett végtagjaimat ismét éreztem.

Megtettük visszafelé az összes lépést. Megtaláltuk utunkat a tüskebokrokon át, fel a dombra, túl a vízesésen – minden ugyanolyan volt, csak Bentham ERRE táblája hiányzott. Ez a hurok nem az övé volt.

Ismét a kiserdőbe érkeztünk. Fától fáig futottunk, egymást fedezve, amíg oda nem értünk, ahol véget ért az ösvény, padlóvá változott, majd szobává, amelyet két, keresztben álló fenyő takart el. Csakhogy ez a szoba más volt, mint Benthamé. Spártaian egyszerű – se bútor, se pipacsos tapéta –, a falak és a padló sima beton. Beléptünk, a sötétben ajtót kerestünk, kezünkkel tapogattuk a falat, amíg a kezembe nem akadt egy kis süllyesztett kilincs.

Fülünket az ajtóra szorítottuk, hátha hallunk hangokat, lépéseket. Csak távoli visszhangot hallottam.

Lassan, óvatosan résnyire nyitottam az ajtót. Kidugtam a fejem, hogy körülnézzek. Széles, kanyarodó folyosó volt előttem, tiszta, mint egy kórházé, és vakítóan világos. A sima falakon több tucatnyi fekete, koporsószerű ajtó sorakozott és kanyarodott el.

A lidércek erődjében jártunk. Bejutottunk az oroszlánbarlangba.

*

Közeledő lépéseket hallottam. Behúztam a fejem. Az ajtót becsukni nem maradt időm.

A résen át valami fehér villant fel, ahogy egy ember haladt el az ajtó előtt. Gyorsan mozgott, fehér köpenyt viselt, leszegett fejjel olvasta a kezében tartott papírt.

Nem látott engem.

Megvártam, amíg a lépések elhalnak, majd kiléptem a folyosóra. Emma követett, és behúzta magunk mögött az ajtót.

Balra vagy jobbra? A padló balra emelkedett, jobbra lejtett. Bentham szerint Caul tornyába jutunk először, de a foglyok nem itt vannak. Ki kell jutnunk. Lefelé és jobbra.

Jobbra indultunk, a belső falhoz simulva, amint a folyosó spirálisan lefelé vezetett. Cipőm gumisarka csikorgott. Eddig nem vettem észre ezt a neszt, ám a kemény falú folyosó felerősített csöndjében minden egyes lépés összerezzenést okozott.

Megtettünk egy rövid utat, majd Emma fülelt, és átfogott, hogy megállítson.

Hallgatóztunk. Mivel a mi lépteink elhallgattak, hallottuk a másokét. Előttünk jártak, közel. A legközelebbi ajtóhoz szaladtunk. Könnyen kinyílt. Bebuktunk, bezártuk az ajtót, és nekivetettük a hátunkat.

A helyiség, ahová beléptünk, kör alakú volt, mind a fala, mind a mennyezete. Egy hatalmas, majdnem tízméteres átmérőjű, még építés alatt álló csőben találtuk magunkat – és nem voltunk egyedül. Ahol a cső véget ért, az erős nappali fényben tucatnyi embert ült egy cső alakú állványon, és döbbenten bámult ránk. Az ebédszünetben zavartuk meg őket.

– Hé, hogy jutottak be ide? – kiáltott le az egyikük.

– Kölykök – mondta egy másik. – Ez nem játszótér!

Amerikaiak voltak, és nem tudták, mit kezdjenek velünk. Nem mertünk válaszolni, nehogy a lidércek meghallják, és attól is tartottam, hogy a munkások kiáltásai felkeltik a figyelmüket.

– Nálad van az az ujj? – súgta Emma. – Ideje lenne kipróbálni.

Felvettük a maszkokat (vizesek voltak még a patak vizétől, de azért használhatók), Emma ledörzsölt csöppnyit Poranya kisujjából, közelebb mentünk az emberekhez, és megpróbáltuk rájuk szórni a port. Először Emma próbálta kifújni a tenyeréből, de csak a mi fejünk körül szállingózott, és az arcomat előbb csiklandozta, majd elzsibbasztotta. Azután én próbálkoztam, szintén kevés sikerrel. A por szemlátomást nem vált be támadófegyverként. Közben a munkások elveszítették a türelmüket, és az egyik leugrott az állványról, hogy erőszakkal távolítson el minket. Emma eltette az ujjat, és lángra lobbantotta a kezét. A láng nyomban belobbantotta a levegőben lévő port, amely hirtelen füstté vált.

– Hűha! – mondta a munkás. Köhögni kezdett, és kisvártatva elterült, mély álomba merülve. Amikor néhány cimborája a segítségére akart sietni, ők is az altatófüst áldozatai lettek, és mellé rogytak a földre.

A többi munkás félve kiabált. Visszafutottunk az ajtóhoz, mielőtt a helyzet rosszabbra fordult volna. Kilestem, láttam, hogy tiszta a levegő, és visszatértünk a folyosóra.

Amikor becsuktam magunk mögött az ajtót, az emberek hangja elnémult, mintha nem egyszerűen bezártam, hanem kikapcsoltam volna őket.

Futottunk egy keveset, majd megálltunk fülelni, ismét futottunk, megint megálltunk fülelni. Még kétszer hallottunk embereket közeledni, és rejtőztünk csukott ajtó mögé. Az egyikben párás őserdőt találtunk rikácsoló majmokkal, a másik ajtó vályogfalú szobába nyílt, azon túl kemény talaj és égbe nyúló hegyek látszottak.

A folyosó már nem lejtett. Az utolsó kanyar után dupla ajtót következett, mögötte nappali fény derengett.

– Nem kellene itt több őrszemnek lennie? – kérdeztem idegesen.

Emma vállat vont, és fejével az ajtó felé bökött, mert szemlátomást nem volt más kijárat a toronyból. Már majdnem kinyitottam, amikor hangokat hallottam kintről. Egy férfi viccet mesélt. A szavakat nem tudtam kivenni, csak a hangját hallottam, de viccnek kellett lennie, mert utána kirobbant a nevetés.

– Az őrséged – mondta Emma úgy, ahogy a pincér felszolgálja az ínyencfogást.

Nem sok választásunk maradt: vagy várunk, és reménykedünk, hogy elmennek, vagy kinyitjuk az ajtót, és szembeszállunk velük. Az utóbbi volt a merészebb és a gyorsabb megoldás, ezért előhívtam magamból az új Jacobot, és közöltem vele, hogy kinyitjuk az ajtót, harcolunk, és legyen szíves ezt nem megtárgyalni a régi Jacobbal, aki csak nyafogna és tiltakozna. De mire ezt elrendeztem magamban, Emma már lépett.

Halkan és gyorsan kinyitotta az ajtó egyik szárnyát. Öt lidérc állt háttal nekünk szedett-vedett egyenruhában, mindegyik övében modern, rendőrségi pisztoly. Lazán álltak, nekünk háttal. Egyikük sem látta a nyitott ajtót. Rajtuk túl az udvart kaszárnya jellegű épületek fogták körül, a legtávolabbi ponton emelkedett az erőd fala. Az Emma zsebében megbúvó ujjra mutattam – alvás, mondtam hangtalanul, amit úgy értettem, hogy a legjobb lenne a katonákat elaltatni és bevonszolni a toronyba. Emma megértette, félig behúzta az ajtót, kereste az ujjat. Én az övembe dugott pormaszkokért nyúltam.

Azután valami lángoló massza röpült át az erőd fala fölött a távolban, felénk száguldott a levegőben, kecses ívet leírva. Az udvar közepére esett, tűzcsóvákat fröcskölve szerteszét, és izgalomba hozva a katonákat. Ketten meg akarták nézni, mi ért földet, és amint az égő mocsok fölé hajoltak, hogy megvizsgálják, egy másik adag – mely a szaga alapján benzin és ürülék keveréke lehetett – az egyiküket eltalálta. Elterült, lángolt a teste.

A többi őr odarohant oltani. Hangos riadó harsant. Másodperceken belül lidércek rohantak ki az épületekből az udvarra, özönlöttek a fal felé. Megkezdődött Sharon ostroma, az isten áldja érte, éppen a legjobbkor. Ha egy csöpp szerencsénk van, lehetővé teszi, hogy zavartalanul kutassunk – legalább pár percig. Nem tudtam elképzelni, hogy a lidérceknek tovább tart visszaverni néhány katapulttal felszerelt ambrófüggőt.

Végtekintettünk az udvaron. Három oldalról alacsony, majdnem egyforma épületek fogták körbe. Sem nyilak, sem neonfelirat nem jelezte az ymbrynék jelenlétét. Keresnünk kell őket, amilyen gyorsan csak tudjuk, és reménykedni, hogy szerencsénk lesz.

Három lidérc elrohant az erőd falához, kettő ott maradt oltani a lángoló ürülékkel borítottat. Nekünk háttal állva görgették ide-oda a porban.

Találomra választottunk egy épületet – tőlünk balra állt –, és az ajtajához futottunk. Odabenn nagy halom használt ruhanemű volt. Végigszaladtunk két állvány között, amelyeken a legkülönbözőbb korokból és kultúrákból származó ruhák lógtak, felcímkézve, rendszerezve. Valószínűleg ruhatár lehetett az összes hurokhoz, amelyekbe a lidércek beszivárogtak.

Ám sem a barátainkat, sem az ymbrynéket nem láttuk sehol, így aztán átjárót kezdtünk keresni a szomszédos épületbe, hogy ne kelljen kimennünk a nyílt udvarra.

De nem volt átjáró. Meg kellett kockáztatnunk egy kirohanást. A résnyire nyitott ajtón át láttunk egy, az egységétől lemaradt katonát, aki az udvaron, futás közben húzta magára az egyenruháját. Amikor újra tiszta volt a levegő, kirohantunk.

Körülöttünk mindenütt katapultált tárgyak értek földet. Kifogyván az ürülékből, Sharon rögtönzött hadserege mást kezdett dobálni: téglát, szemetet, döglött kisállatokat. Hallottam, hogy az egyik lövedék cifrán káromkodik, amint földet ér: az egyik aszott hídfő gurult a földön. Ha nem kalapált volna olyan hevesen a szívem, hangosan nevettem volna.

Átszeltük az udvart a szemben lévő épülethez. Ígéretes ajtaja volt: súlyos és fém, bizonyára őrzött, ha az őr nem hagyta volna el a helyét, hogy a falra menjen. Biztosan valami fontos lehet odabenn.

Kinyitottuk az ajtót, és besurrantunk egy kicsi, fehércsempés, vegyszerektől erősen szagló laboratóriumba. A tekintetem vonzotta egy ijesztő, fénylő acél sebészeti műszerekkel teli szekrény. Mély zümmögés áradt a falakból, gépek disszonáns szívdobogása és még valami…

– Hallod? – kérdezte feszülten fülelve Emma.

Hallottam. Szakadatlan és karattyoló, de határozottan emberi hang volt. Valaki nevetett.

Értetlenül néztünk össze. Emma átadta nekem Poranya ujját, és tüzet gyújtott a kezével, majd felvettük a pormaszkot. Hittük, hogy mindenre felkészültünk, bár visszatekintve egyáltalán nem voltunk felkészültek a rémségek házára, amely várt ránk.

Olyan helyiségeken mentünk át, amelyeket nehezen tudok felidézni, mert próbáltam örökre kitörölni őket az emlékezetemből. Egyik rémálomszerűbb volt a másiknál. Az elsőben egy kis műtőt rendeztek be, az asztalon szíjakkal. A falak mentén porcelánkádak sorakoztak, hogy felfogják a kiszívott folyadékokat. A következő kutatólabor lehetett, ahol apró koponyákat és más csontokat drótoztak össze elektromos felszerelésekkel és mérőműszerekkel. A falra ragasztott polaroid képeken állatokon végzett kísérletek voltak láthatók. Megborzongtunk, eltakartuk a szemünket.

Ám a legrosszabb még hátravolt.

A következő szobában éppen kísérlet folyt. Két ápolónőre és egy orvosra nyitottunk rá, akik valami szörnyűséget műveltek egy gyermekkel. Egy kisfiú feküdt két asztalon, alatta újságpapír a földön, hogy felfogja a lecsöpögő folyadékokat. Egy ápolónő fogta a fiúcska lábát, a fejét pedig az orvos, aki hidegen nézett a szemébe.

Felénk fordultak, észrevették a maszkunkat és Emma lángoló kezét, s erre segítségért kiáltottak. Az orvos a vágóeszközökkel teli asztalhoz futott, de Emma megelőzte, és némi kézitusával legyőzte. A felnőtteket sarokba szorítottuk, és követeltük, hogy árulják el, hol tartják a foglyokat. Egy szót sem szóltak, így hát port fújtam az arcukba, amíg halomba nem rogytak.

A gyermek kába, de sértetlen volt. Csupán nyöszörögni tudott, válaszul sietős kérdéseinkre – Jól vagy? Vannak itt még hozzád hasonlók? Hol? –, így a legjobbnak azt találtuk, ha elrejtjük. Takaróba csavartuk, hogy ne fázzon, és bedugtuk egy apró fülkébe, azzal az ígérettel, hogy visszajövünk érte. Reméltem, hogy az ígéretünket be tudjuk majd tartani.

A következő helyiség tágas és nyitott volt, mint egy kórházi betegszoba. Húsz vagy annál is több ágy volt a falhoz láncolva, az ágyakra felnőtt és gyerek különlegeseket szíjaztak. Valamennyiüket elkábították. Tűk és csövek kígyóztak a sarkukból zacskókhoz, amelyek lassan fekete folyadékkal teltek meg.

– Kiszívják őket – mondta remegő hangon Emma. – Kiszívják a lelküket.

Nem akartam látni az arcukat, de muszáj volt.

– Ki van itt, ki van itt, ki vagy? – suttogtam, amint ágytól ágyig szaladtunk.

Szégyellem, de nagyon reméltem, hogy ezek a szerencsétlenek nem a barátaink. Többüket felismertük: a telekinézisben jártas Melinát. A sápadt fivéreket, Joel-és-Petert, akiket különválasztottak, így nem volt lehetőségük még egy pusztító kiáltásra. Az arcuk eltorzult, izmaik feszesek volt, a kezük ökölbe szorítva, mintha mindketten rémálmot látnának.

– Istenem – mondta Emma. – Próbálnak küzdeni ellene.

– Segítsünk nekik – mondtam, majd Melina ágyához léptem, és óvatosan kihúztam a sarkából a tűt. A sebből csöppnyi fekete folyadék szivárgott. Egy pillanat múlva a lány arca ellazult.

– Helló – hangzott fel a szoba másik feléből.

Megfordultunk. A sarokban egy megbilincselt lábú férfi ült. Összegömbölyödött és előre-hátra dülöngélt. Mosolytalan arccal nevetett, a szeme akár a fekete jég.

Ezt a hideg nevetést hallottuk a szobákon át.

– Hol tartják fogva a többieket? – térdelt Emma a férfi elé.

– De hiszen mind itt vannak! – mondta a férfi.

– Nem – mondtam. – Többen voltak.

Ismét nevetett, a lehelete párásan jött ki a száján, ami fura volt, mert a szobában nem volt hideg.

– Fölöttük álltok – hörögte.

– Beszélj értelmesen! – kiáltottam rá, mert elvesztettem a türelmem. – Erre nincs időnk!

– Könyörgöm – kérlelte Emma. – Különlegesek vagyunk. Azért vagyunk itt, hogy segítsünk rajtatok, de előbb meg kell találnunk az ymbrynéket. Melyik épületben vannak?

A férfi nagyon lassan megismételte.

– Fölöttük. Álltok. – A szájából jeges levegő áradt felénk.

Meg akartam ragadni, hogy megrázzam, amikor felemelte a kezét, és rámutatott valamire a hátunk mögött. Megfordultam, és a padlólapok közt megláttam egy kilincset – és egy ajtó négyzetes körvonalait.

Fölöttük álltunk. A szó szoros értelmében.

Odaszaladtunk, és felnyitottuk a padlóban lévő ajtót. Fémlépcsőfokok vezettek spirálisan le, a sötétbe.

– Honnan tudjuk, igazat mondasz-e? – kérdezte Emma.

– Sehonnan – felelte a férfi. Így is volt.

– Nézzük meg! – javasoltam. Elvégre nem volt hová mennünk, hacsak oda vissza nem, ahonnan jöttünk.

Emmán látszott, hogy szenved, hol a lefelé vezető lépcsőre, hol az ágyakra pillantott. Tudtam, mire gondol, de még csak nem is kérte – nem volt időnk ágytól ágyig menni, és mindenkinek a lábából kihúzni a tűt. Vissza kell majd jönnünk értük. Csak remélni tudtam, hogy lesz még miért visszatérni.

*

Emma beereszkedett a padlón nyíló sötét lyukba. Mielőtt követtem, belenéztem a tébolyult szemébe, és az ajkamra tettem az ujjam. Elvigyorodva utánozta a mozdulatomat. Hamarosan megjelennek az őrök, és ha az őrült befogja a száját, talán nem követnek minket az ajtón át. Elindultam lefelé a lépcsőn, az ajtót behúztam magam után.

Emmával a szűk csőben szorongtunk, ahol a spirális lépcső volt, és lenéztünk. Némi időbe telt, amíg a kivilágított helyiség után a szemünk hozzászokott a sziklába vájt, majdnem fény nélküli pincebörtönhöz.

Emma megragadta a karom, és a fülembe súgta.

– Cellák.

Mutatta. Halványan látni véltem: börtöncella rácsai.

Lemásztunk a lépcsőn. A hely feltárult előttünk: hosszú, föld alatti folyosón jártunk, melynek mindkét oldalán cellák nyíltak, és bár nem láttuk, kik vannak a cellákban, egy pillanatra megérintett a remény. Ez az. Ezt a helyet akartuk megtalálni.

Bakancsok csattantak a folyosón. Szétáradt testemben az adrenalin. Egy őrszem járőrözött, a vállán puska, az övében pisztoly. Még nem látott meg minket, de mindjárt megpillant. Túlságosan messze voltunk az ajtótól, hogy visszamenjünk, de a talajtól is, hogy leugorjunk, és felvegyük vele a harcot, így aztán hátrahúzódva lapultunk, azt remélve, hogy a lépcső kanyarulatai elrejtenek minket.

Nem rejtettek el. Majdnem az őr szemével kerültünk egy vonalba. Húsz, majd tizenöt lépésnyire volt… Tennünk kellett valamit.

Hát tettem.

Felálltam és lesétáltam a lépcsőn. Természetesen nyomban észrevett, de mielőtt jobban megnézhetett volna, beszélni kezdtem. Hangosan, parancsolón.

– Nem hallotta a riadót? Miért nincs odakinn, miért nem védi a falat?

Mielőtt rájött, hogy nem tartozom azok közé, akiktől parancsot szokott kapni, és mire a fegyveréért nyúlt, már megtettem a köztünk lévő táv felét, egyenesen röpültem felé, mint egy középhátvéd. Akkor ütköztem neki a vállammal, amikor meghúzta a ravaszt. A puska elsült, a golyó valahol a hátam mögött pattant vissza. A földre zuhantunk. Próbáltam megakadályozni a második lövést, miközben a nálam lévő ujjat, amely mélyen a jobb zsebemben volt, igyekeztem bevetni. Ehhez nem maradt elegendő végtagom, így az őr ledobott magáról és felállt. Biztosan végzett volna velem, ha meg nem látja a felé rohanó, lángoló kezű Emmát, ezért megfordult, és inkább rá lőtt.

Megeresztett egy sorozatot, de magasan Emma fölé talált. Időt nyertem, hogy feltápászkodjam és újra megtámadjam. Nekimentem, és ismét estünk, ő hátával a túloldali cella rácsának. Megütött – keményen, könyökkel az arcomba –, én megpördültem, és elestem. Felemelte a puskát, hogy lepuffantson, és sem Emma, sem én nem voltunk olyan közel hozzá, hogy megállítsuk.

Hirtelen két húsos kéz nyúlt ki a sötétből a rácsok között, és megragadta az őr haját. A lidérc feje hátracsuklott, neki a rácsnak, és kongott, mint a harang.

Az őr teste elernyedt, és a földre csúszott. Bronwyn arcát a cella rácsához szorította, mosolygott.

– Jacob úrfi! Emma kisasszony!

Soha életemben senkinek nem örültem ennyire. Ölelgettük, amennyire a rácson át lehetséges volt, izgatottan és megkönnyebbülten. Egymás szavába vágtunk.

– Bronwyn, Bronwyn – örvendezett Emma –, tényleg te vagy az?

– Igazán maga az, kisasszony? – Lelkendezett Bronwyn. – Imádkoztunk, és reménykedtünk, jaj, úgy féltem, hogy a lidércek elfogták…

Bronwyn úgy szorított minket a rácshoz, hogy azt hittem, megfulladok. A rács rúdjai vastagok voltak, mint a tégla, és az acélnál keményebb anyagból készültek, ezért nem volt képes Bronwyn kitörni a cellából.

– Nem kapok… levegőt – nyögte Emma, mire Bronwyn bocsánatot kért, és elengedett minket.

Ahogy jobban megnéztem, zúzódást láttam Bronwyn arcán és a blúzán egy sötét foltot, mely akár vér is lehetett.

– Mit tettek veled? – kérdeztem.

– Semmi komolyat – felelte –, bár fenyegettek.

– És a többiek? – esett ismét pánikba Emma. – Hol vannak?

– Itt! – jött egy hang a folyosó távolabbi pontjáról.

– És itt! – kiáltott egy másik.

Ahogy megfordultunk, megpillanthattuk a folyosó két oldalán a rácshoz szorítva a barátaink arcát. Horace és Enoch, Hugh és Claire tűnt fel, Olive a cellája mennyezetéről bámult ránk – mind ott voltak, kivéve szegény Fionát, aki lezuhant a szikláról Wren Ökörszem kisasszony menazsériájában. De őt gyászolnunk olyan fényűzés lett volna, amelyre nem volt időnk.

– Jaj, hála a madárnak, az átkozott, csodálatos madárnak! – kiáltotta Emma, és odarohant, hogy megfogja Olive kezét. – El sem tudjátok képzelni, hogy aggódtunk!

– Fele annyira sem, mint mi! – hallatszott Hugh hangja a folyosóról.

– Tudtam, hogy értünk fogtok jönni! – Olive a könnyeivel küszködött. – Egyre mondtam, mondtam, de Enoch azt felelte, lökött vagyok, ha ezt képzelem…

– Nem mindegy? Itt vannak! – kiáltott Enoch. – Mi a fene tartott ijjen soká?

– Hogy a Perplexus nevében találtatok meg minket? – kérdezte Millard. Ő volt az egyetlen, akit a lidércek rabruhába öltöztettek – csíkos overallba, hogy látható legyen.

– Majd mindent elmesélünk – ígérte Emma –, de előbb meg kell találnunk az ymbrynéket, és ki kell vinnünk innen mindenkit!

– A folyosó végén! – mondta Hugh. – A nagy ajtón kell átmennetek!

A folyosó végén lévő hatalmas fémajtó olyan erősnek látszott, mint egy bank páncélterme. Talán egy üresrémet is meg tud fékezni.

– Szükség lesz a kulcsra – mutatott Bronwyn az eszméletlen őr övére. – A nagy aranykulcs az. Figyeltem a fickót!

Odamentem, és levettem az őr övéről a kulcsokat. Azután döbbenten álltam, kezemben a kulcsokkal, tekintetem a cellaajtók és Emma között cikázott.

– Gyerünk mán, engeggyéé ki bennünket! – sürgetett Enoch.

– Melyik kulccsal? – kérdeztem. A karikán több tucat tökéletesen egyforma kulcs függött, az egy nagy arany kivételével.

Emma elszontyolodott.

– Jaj, ne!

Hamarosan újabb őrség jön, és az összes cella kinyitása értékes percekbe kerülne. Így hát a folyosó végére futottunk, kinyitottuk a nagy fémajtót, és a kulcsokat átadtuk Hugh-nak, mert az ő cellája volt a legközelebb.

– Szabadítsd ki magad, azután a többieket! – kértem.

– Majd maradjatok itt, amíg vissza nem jövünk értetek – tette hozzá Emma.

– Szó sem lehet róla! – tiltakozott Hugh. – Utánatok megyünk!

Nem volt időnk vitatkozni – és titokban örültem is ennek. Annyi ideje küszködtünk már magunkban, nem bántam volna, ha kapunk némi segítséget.

Emmával nekifeszültünk a hatalmas bunkerajtónak, vetettünk egy végső pillantást a barátainkra, és már ott sem voltunk.

*

Az ajtó hosszú, négyszögletes helyiségbe vezetett, melyet praktikus bútorokkal zsúfoltak tele. Zöldes, fluoreszkáló fény világította meg fentről. Igyekezett iroda benyomását kelteni, de nem tett lóvá. A falak szivacsosak voltak a hangszigeteléstől. A vastag ajtó kibírt volna egy nukleáris támadást is.

Nem, nem iroda volt.

Hallottuk, hogy valaki mozog a helyiség túlsó végében, de az utunkban álló testes iratszekrénytől nem láttuk. Megérintettem Emma karját, és bólintottam – gyerünk –, majd hangtalanul araszolni kezdtünk, azt remélve, elkapjuk az ismeretlent.

Egy pillanatra fehér köpenyt és egy kopaszodó fejet láttam. Nem ymbryne.

Nem hallották, hogy nyílt az ajtó? Nem hallották, és arra is rájöttem, miért: zene szólt. Női hang énekelt lágy, dallamos rockot – régi volt, ismertem, de nem jutott eszembe a címe. Olyan különös, olyan nem idevaló volt ott és akkor.

Haladtunk előre, a zene épp elég erősen szólt ahhoz, hogy elnyomja a lépteink neszét. Iratokkal és térképekkel teli íróasztalok között haladtunk. Az egyik fal mellett sok száz üveg csőrös pohár sorakozott egy állványon, bennük ezüstcsillámos, fekete folyadék. Jobban megnéztem: mindegyiken címke volt annak az áldozatnak a nevével, akinek a lelkét tartalmazta.

Amint kilestünk az iratszekrény mögül, fehér köpenyes férfit pillantottunk meg, aki háttal ült nekünk, papírokat rendezgetett. Körülötte anatómiai horror-show. Egy megnyúzott kar, tisztán látszó izomzattal. A falon egy hátgerinc lógott. Az asztalon szétszórva vértelen szervek, mint valami puzzle darabjai. A fickó valamit írt, bólogatott, együtt énekelt az énekesnővel – a szerelemről, a csodákról.

Kiléptünk a rejtekhelyünkről, a férfi felé tartottunk. Eszembe jutott, hol hallottam a dalt: a fogorvosnál, miközben egy fémfúró belevágott az ínyem puha, rózsaszín húsába.

„Csodás téged szeretni.”

Pár lépésnyire voltunk. Emma kinyújtotta a kezét, hogy tüzet gyújtson. De mielőtt kartávolságnyira értünk volna a férfitól, szólt hozzánk.

– Vártalak titeket.

Nyálasan lágy hang volt, amelyet sosem felejtek el. Caulé.

Emma két tenyeréből korbácsütésszerű hanggal csaptak fel a lángok.

– Mondd meg, hol vannak az ymbrynék, és talán megkímélem az életed!

A férfi döbbenten fordult felénk a székével. Ő is megdöbbentett minket: tágra nyílt szeme alatt az arca olvadt hús volt. Nem Caul volt – még csak nem is lidérc –, és nem beszélhetett. Az ajkai összeforrtak. A két kezében töltőceruzát és egy kis távirányítót tartott. A köpenyén cédula lógott a nevével.

Warren.

– Srácok, ugye nem bántjátok az öreg Warrent? – Ismét Caul hangja ugyanonnan, ahonnan a zene jött: a falon lévő hangszóróból. – Bár az sem számítana. Csak a rezidensem.

Warren belesüppedt forgószékébe, félelemmel bámulta Emma lángoló kezét.

– Hol vagy? – nézett körül Emma.

– Azzal ne törődj! – felelte Caul a hangszóróból. – Csak az számít, hogy ti jöttetek hozzám. Örvendek! Sokkal könnyebb így, mintha vadásznom kellene rátok.

– A különlegesek egész hadserege tart ide! – blöffölt Emma. – A kapud előtti tömeg csupán a lándzsa hegye. Mondd meg, hol vannak az ymbrynék, és talán békésen megegyezhetünk!

– Hadsereg! – nevetett Caul. – Annyi hadra fogható különleges sincs Londonban, amennyi egy tűzoltócsapathoz elegendő lenne, nem hogy hadseregnyi! Ami a szánalomra méltó ymbrynéiteket illeti, kíméljetek meg az üres fenyegetőzéstől – örömmel megmutatom, hol vannak. Warren, megtisztelnéd őket?

Warren megnyomott egy gombot a távirányítón, és az egyik oldalfalon egy panel hangosan surrogva félrecsúszott. Mögötte egy vastag üvegből készült másik fal tárult fel, mely egy sötétbe burkolt, nagyobb helyiségre nézett.

Az üveghez szorítottuk az arcunkat, beárnyékoltuk a szemünk, hogy lássunk valamit. Fokozatosan kibontakozott az elhanyagolt pincének látszó hely, amely tele volt bútorral, súlyos kárpitokkal és fura pózokba merevedett emberalakokkal, amelyek közül sok úgy festett, mint a Warren asztalán heverő testrészek: hiányzott róluk a bőr.

Jaj, istenem, mit tettek velük…

Tekintetem körülfürkészte a sötétet, hevesen kalapált a szívem.

– Szirtifogoly kisasszony! – kiáltott fel Emma. Én is észrevettem. Féloldalasan ült egy széken, férfias, lapos arca volt, két oldalt tökéletesen egyforma hajfonatokkal. Ököllel vertük az üveget, kiabáltunk, de ő kábán maga elé bámult, nem reagált kiáltásainkra.

– Mit tettél vele? – ordítottam. – Miért nem válaszol?

– Eltávolítottuk a lelke egy részét – mondta Caul. – Ez általában megbénítja az agyat.

– Rohadék! – verte az üveget az öklével Emma. Warren székével a sarokba gördült. – Gonosz, aljas, gyáva…

– Higgadj le – mondta Caul. – Csak egy csöppnyit távolítottunk el a lelkéből, és a többi pesztrátok kiváló testi, ha nem is lelki állapotban van.

Éles fény világította meg hirtelen fentről a helyiséget, és láttuk, hogy a többi alak csak bábu – nem, nyilvánvalóan nem valódi –, kirakati bábu vagy anatómiai modell, amelyeket úgy helyeztek el, ahogyan szobrokat szokás, és amelyeken feszült minden ín és izom. Csakhogy köztük székhez vagy faoszlophoz kötözve kipeckelt szájú, pislogó vagy szemüket a hirtelen jött fény miatt becsukó eleven embereket is észrevettünk. Nőket. Nyolcan, tízen lehettek – nem volt időm mindet összeszámolni –, a legtöbbje idősebb, zilált, de tiszteletre méltó külsejű hölgy.

Az ymbryneink.

– Jacob, ők azok! – kiáltotta Emma. – Látod köztük Ván…

A fény kialudt, mielőtt megtaláltam volna Vándorsólyom kisasszonyt, és a sötétben immár semmit sem láttam az üvegen keresztül.

– Ő is ott van – sóhajtotta unottan Caul. – Az ájtatos madaratok, a szoptatós dajkátok…

– A nővéred – emlékeztettem, azt remélve, némi emberséget csöpögtethetek belé.

– Rühellném megölni – mondta Caul –, és talán nem is fogom, ha megteszed, amit akarok.

– Mi az? – húztam el az arcom az üvegtől.

– Nem nagy ügy – válaszolt könnyedén. – Csak a lelked apró részét akarom.

– Micsoda? – csattant fel Emma.

Hangosan felkacagtam.

– Ugyan-ugyan, hallgass végig! – mondta Caul. – Nem az egészet akarom. Csupán egy szemcseppentőnyit. Annál is kevesebbet, amennyit Szirtifogoly kisasszonytól elvettem. Igen, egy kis időre kába leszel, de pár nap alatt teljes mértékben visszanyered a képességeidet.

– Azért akarod a lelkem, mert azt hiszed, segíthet használni a könyvtárat.

– Látom, beszéltél az öcsémmel – felelte Caul. – Akár meg is tudhatod: már majdnem célhoz értem. Miután egész életemben kutattam utána, végül megtaláltam Abatont, és az ymbrynék – az ymbrynéknek ez a tökéletes együttese – kinyitották előttem az ajtaját. Sajnos, csak ekkor tudtam meg, hogy szükségem lesz még egy alkotóelemre. Egy bizonyos sajátos, manapság ritka képességű különlegesre. Majdnem kétségbeestem, hogy sosem találok ilyen személyt, amikor rájöttem, hogy egy bizonyos különlegesnek az unokája alkalmas lehet, és hogy ezek a számomra immár hasznavehetetlen ymbrynék jó csalinak bizonyulhatnak. Így is lett! Ez a sors rendelése, fiacskám! Te meg én együtt kerülünk be a különlegesek történelmébe.

– Sehová sem kerülünk együtt – jelentettem ki. – Ha megszereznéd azt a hatalmat, pokollá változtatnád a világot.

– Félreértesz – folytatta. – Nem meglepő, a legtöbben félreértenek. Igen, pokollá kell tennem a világot azok számára, akik az utamban álltak, de most, hogy majdnem elértem a célom, kész vagyok nagylelkű lenni. Nemes szívű. Megbocsátó.

Caul beszéde alatt mindvégig szólt a zene, de ebben a pillanatban higgadt zenekari szám következett, amely annyira ellentétben állt az engem elfogó pánikkal és rettegéssel, hogy kirázott tőle a hideg.

– Végre békében és harmóniában fogunk élni – Caul hangja lágy és megnyugtató volt. – Én leszek a királyotok, az istenetek. Ez a különlegesek világának természetes hierarchiája. Nem arra rendeltettünk, hogy így éljünk, szétszórtan, hatalom nélkül. Nők uralma alatt. Nem lesz több bujkálás, ha én leszek az úr. Nem lesz több szánalmas kushadás az ymbrynék szoknyája mellett. Mi fogjuk uralni a földet és összes népét. Végre megörököljük azt, ami a miénk!

– Ha azt hiszed, hogy ebben szerepet fogunk játszani – mondta Emma –, nagyon tévedsz.

– Tőled ezt vártam – mondta Caul. – Ymbryne nevelte különleges vagy; nincs benned törekvés, és nincs semmi eszed. Hallgass, a hímhez szólok.

Emma arca olyan vörös lett, mint a kezén táncoló lángnyelv.

– Folytasd – kértem, a közeledő őrökre és a kulcsokkal matató barátainkra gondolva.

– Az ajánlatom a következő – mondta Caul. – Hagyd, hogy a specialistáim elvégezzék rajtad a műveletet, és amikor megkaptam, amit akarok, szabadon engedlek a barátaiddal együtt. Az ymbrynék is mehetnek. Akkor már úgysem jelentenek számomra fenyegetést.

– És ha visszautasítalak?

– Ha nem hagyod, hogy könnyen és fájdalommentesen távolítsák el a lelked, a lidérceim boldogan megteszik majd erőszakkal. Nem a betegágy melletti finom modorukról híresek. És miután veled végeztek, attól tartok, nem áll majd hatalmamban megakadályozni, hogy végezzenek az ymbrynékkel is. Látod, így is, úgy is megkapom, amit akarok.

– Nem fog menni – tiltakozott Emma.

– A fiú kis trükkjére gondolsz? Hallottam, hogy képes volt irányítani egy ürest, de hogy birkózik meg egyszerre kettővel? Vagy hárommal, vagy öttel?

– Amennyivel csak akarok – igyekeztem magabiztosnak és megfélemlíthetetlennek mutatkozni.

– Azt nagyon szeretném látni – mondta Caul. – Akkor ezt tekintsem válasznak?

– Aminek akarod. Nem segítek neked.

– Jaj, pompás! – lelkesedett Caul. – Így sokkal mulatságosabb lesz!

A hangszóróból felhangzott Caul nevetése, és hangos berregéstől rezzentem össze.

– Mit tettél? – kérdezte Emma.

Éles lüktetést éreztem a gyomromban; anélkül, hogy Caulnak bármit el kellett volna magyaráznia, megértettem, mi történt: egy alagútban, mélyen az ymbrynék szobája alatt egy ürest engedtek szabadon az épületegyüttes gyomrából. Közeledett, a padlón megnyíló rácson mászott fölfelé. Hamarosan az ymbrynék között bukkan fel.

– Egy ürest küld fel! – kiáltottam. – Abba a helyiségbe megy!

– Egy üresrémmel kezdjük – szólalt meg Caul. – Ha elbírsz vele, bemutatlak a barátainak.

Püföltem az üveget.

– Engedj be minket!

– Örömmel – mondta Caul. – Warren?

Warren újabb gombot nyomott meg a távirányítón. Az üvegen oldalra csúszott egy ajtónyílásnyi darab.

– Bemegyek! – mondta Emma. – Te maradj itt, és őrizd!

– Ha Vándorsólyom kisasszony benn van, megyek én is.

Tudtam, hogy Emmát nem lehet lebeszélni.

– Akkor őt magunkkal visszük – mondta Emma.

Warren el akart futni, ám Emma elkapta a köpenyét.

Beugrottam az ajtón a sötét és zsúfolt helyiségbe, Emma mögöttem a ficánkoló, száj nélküli rezidenst vonszolta a gallérjánál fogva.

Hallottam a hátunk mögött csukódni az üvegajtót.

Emma káromkodott.

Hátrafordultam.

Az ajtó túloldalán, a földön hevert a távirányító. Be voltunk zárva.

*

Csak néhány másodperce voltunk a helyiségben, amikor a rezidensnek sikerült kitépnie magát Emma kezéből. Emma üldözőbe akarta venni, de visszatartottam – Warren nem számított. Az üres számított, amely már majdnem kibújt a lyukból a szobába.

Éhes volt. Úgy éreztem mardosó éhségét, mint a magamét. Pillanatokon belül ymbrynéket fog falni, ha le nem állítjuk. Ha én nem tudom leállítani. Először azonban meg kellett találnom. A helyiség tele volt szeméttel és árnyakkal, így nem sok hasznát vettem üreseket látó képességemnek.

Több fényt kértem Emmától. A tőle telhető legnagyobb lángokat gyújtotta a kezén, de a fény mintha csak meghosszabbította volna az árnyakat.

A biztonsága kedvéért kértem, hogy maradjon az ajtónál. Nemet mondott.

– Együtt maradunk.

– Akkor legalább maradj a hátam mögött. Jóval a hátam mögött.

Erre legalább hajlandó volt. Amint a katatón Szirtifogoly kisasszony mellett elhaladtam, Emma több lépésnyire lemaradt, az egyik kezét a feje fölött tartotta, hogy megvilágítsa az utat. Vértelen csatatérre hasonlított a szoba: mindenütt szétdarabolt emberi testrészek hevertek.

Belerúgtam egy karba. Tompa hangot adott, elröpült – gipszből készült. Egy törzs hevert az asztalon. Arrébb egy fej folyadékkal teli üvegben, a szája meg a szeme nyitva, szinte biztosan valódi, de nem friss. Úgy tetszett, ez a helyiség Caul laboratóriuma, kínzókamrája és raktára egyben. Akárcsak az öccse, Caul is különös és kísérteties tárgyakat gyűjtött – de míg Bentham az unalomig szervezetten, Caulnak nagy szüksége lett volna takarítónőre.

– Üdv az üresek játszóterén – visszhangzott a szobában Caul felerősített hangja. – Itt kísérletezünk velük, etetjük őket, figyeljük, hogyan szedik darabokra az abrakjukat. Kíváncsi vagyok, melyik részedet eszik meg először. Némelyik üres a szemmel kezdi… egy kis csemege előételnek…

Megbotlottam egy testben, amely feljajdult a rúgástól. Lepillantva egy középkorú, tágra nyílt szemű, halálra rémült női arcot láttam – egy ymbrynét, akit nem ismertem. Nem álltam meg, de odasúgtam:

– Ne tessék félni, kivisszük innen.

Csakhogy magam sem hittem ebben; előbújt a régi Jacob, vészt jósolva, elnémíthatatlanul.

Hallottam, hogy valami helyet változtat a szoba mélyén, amit az üresrém szájának kinyitásakor hallható nyálas hang követett. Itt volt hát közöttünk. Célba vettem, futni kezdtem, botladozva, kiegyenesedve, Emma meg utánam.

– Jacob, siess!

Caul gúnyos hangja szólt a hangszóróból:

– Jacob, siess!

Felerősítette a zenét, a lüktető, vidám, tébolyodott muzsikát.

Elhaladtunk még három-négy lekötözött, szabadulni próbáló ymbryne mellett, amikor végre megláttam.

Kifulladva álltam meg, s már a nagyságától megszédültem. Az üres óriási volt – több fejnyivel magasabb annál, amelyiket megszelídítettem. Görnyedt tartása ellenére koponyája majdnem a plafont súrolta. Úgy hatméternyire lehetett, a szája tátva, nyelvei a levegőt kaszálták. Emma pár lépésnyire elém botorkált, kinyújtotta a kezét, valamit mutatott, ugyanakkor meg is világította.

– Ott! Nézd!

Persze ő nem az ürest látta, hanem azt, ahová tartott: egy vonagló asszonyt fejjel lefelé kötöttek fel, mint egy fél marhát, fekete szoknyája a fejére hullott. Még így is, a sötétben is felismertem – Wren Ökörszem kisasszony volt.

Addison mellette lógott. Kipeckelt szájjal küszködtek, nem egészen félméternyire az ürestől, amelynek nyelvei immár feléjük kaptak, átkarolták Wren Ökörszem kisasszony vállát, a pofája felé húzták.

– ÁLLJ! – kiáltottam előbb angolul, majd a reszelős nyelven, amelyet az üres értett. Újra meg újra rákiáltottam, végül megállt – de nem azért, mert a hatalmamba került, hanem mert engem érdekesebb prédának talált.

Elengedte az ymbrynét, aki ellendült, mint az inga. Az üres felém fordította a nyelveit.

– Vágd le Wren Ökörszem kisasszonyt, amíg elviszem az ürest – suttogtam.

Távolodni kezdtem Ökörszem kisasszonytól, miközben folyamatosan beszéltem az üreshez.

Csukd be a szád. Ülj le. Feküdj le.

Menet közben elfordultam Wren Ökörszem kisasszonytól – jól van, jól –, és ahogy hátráltam, az üres közeledett.

Igen. Most mit csináljak?

Két kezem becsúszott a zsebembe. Az egyikben a Poranya ujjából megmaradt darabot találtam. A másikban egy üvegcse ambrót, amit a másik szobából hoztam el, amikor Emma nem figyelt oda. Egy pillanatig ugyanis megingott az önbizalmam. Mi van, ha egyedül nem leszek képes rá? Ha szükségem lesz valami erősítőre?

Ülj le, utasítottam. Állj.

Az üres kilőtte rám az egyik nyelvét. Beugrottam egy próbabábu mögé, a nyelve azt kapta el, felemelte, és a falhoz vágta. A bábu meg összetört.

Elugrottam egy másik nyelv elől. Bevertem a sípcsontom egy felfordított székbe. A nyelv ott csapott az üres padlóra, ahol az imént még a lábam volt. Tennem kellett valamit, és két dolgot tehettem.

Az üvegcse vagy az ujj.

Sehogy sem lettem volna képes úrrá lenni ezen az üresen képességeim olyan felerősítése nélkül, amilyet egy üvegcse ambró adhatott. Poranya ujját viszont nem tudtam volna magamtól távol tartani, mert a maszkomat elvesztettem. Ha megpróbálnám használni, elaludnék; ez rosszabb, mintha hatástalan lenne.

Amint lecsapott mellettem egy másik nyelv, becsúsztam egy asztal alá, és elővettem a zsebemből az üvegcsét. Remegő kézzel próbáltam kihúzni a dugóját. Vajon hőst varázsol belőlem, vagy rabszolgát? Elképzelhető, hogy egyetlen üvegcsényitől egész életemre ambrófüggő leszek? És melyik a rosszabb, függőnek és rabszolgának lenni, vagy halottnak ennek az üresnek a gyomrában?

Az asztal elröpült, s én védtelenné váltam. Talpra ugrottam. Állj, állj, ordítottam, közben kis ugrásokat tettem hátrafelé, mert az üres nyelvei már csak centiméterekre csapkodtak.

A hátam a falnak ütközött. Nem volt hová hátrálnom.

Kaptam egy gyomrost, aztán az ütést rám mérő nyelv kipöndörödött, és a nyakamra akart fonódni. Futnom kellett volna, de kétrét görnyedtem, nem kaptam levegőt. Dühös morgást hallottam – amely nem az üresből jött – és hangos ugatást.

Addison.

A nyakam felé nyúló nyelv hirtelen megmerevedett, mintha fájdalmat érezne, és visszahúzódott. A kutya megharapta. Hallottam a morgását meg a csaholását, amint küzdeni kezdett a nála hússzor nagyobb teremtménnyel.

Lecsúsztam a padlóra, hátam a falnál, tüdőmbe visszaáramlott a levegő. Elszántan emeltem fel az üvegcsét. Szentül hittem, hogy nélküle nincs esélyem. Kihúztam a dugót, a szemem fölé emeltem, a fejemet hátrahajtottam.

És ekkor a nevemet hallottam.

– Jacob – szólított egy halk hang néhány lépésnyi távolságból.

Megfordultam. A padlón egy halom testrész között feküdt Vándorsólyom kisasszony. Véraláfutásosan, megkötözve, a fájdalomtól vagy kábítószerektől nehezen beszélve, de engem nézett átható pillantású, zöld szemével.

– Ne tegye – mondta halkan. – Ezt ne. – Alig volt hallható a hangja.

– Vándorsólyom kisasszony!

Leengedtem az üvegcsét, bedugaszoltam, és négykézláb a kisasszonyhoz másztam. Második anyámhoz. Aki elbukott, megsérült. Talán haldoklott.

– Tessék azt mondani, hogy jól tetszik lenni – kértem.

– Tegye le – mondta. – Nincs rá szüksége.

– De igen. Nem vagyok olyan, amilyen ő volt.

Mindketten tudtuk, kire gondolok: nagyapámra.

– De olyan – biztosított róla. – Minden megvan önben, amire szüksége lehet. Azt tegye le, fogja azt. – Fejével bökött valamire, ami kettőnk között hevert: egy szék éles, helyes, törött darabjára.

– Nem megy. Nem elég.

– De igen – nyugtatott. – A szemére célozzon.

– Nem fog menni – mondtam, de engedelmeskedtem. Letettem az üvegcsét, megfogtam a fadarabot.

– Jó fiú – suttogta. – Most menjen, és tegyen vele valami hátborzongatót.

– Úgy lesz – ígértem, mire elmosolyodott, és visszaengedte a fejét a földre.

Felálltam, immár elszántan, kezemben a fadarabbal. A helyiség túlsó felében Addison mélyen az üres nyelvébe eresztette a fogát, és úgy lovagolta, mint rodeós a lovat, hősiesen kapaszkodva és vicsorogva, miközben az üres fel-le rázta. Emma levágta Wren Ökörszem kisasszonyt, őrt állt fölötte, és vakon hadonászott lángoló kezével.

Az üres hozzávágta Addisont egy gerendához, és a kutya elröpült.

Az üres felé vettem az irányt, amilyen gyorsan csak futni tudtam a szétszórt végtagok között. Ám ahogyan pille vonzódik a fény felé, az ürest Emma jobban érdekelte. Kezdte sarokba szorítani, hát ráordítottam, először angolul – Hé! Ide gyere! –, azután üresnyelven: Gyere, kapj el, szemétláda!

Felkaptam az első, kezem ügyébe eső tárgyat – véletlenül egy kéz volt –, és az üreshez vágtam. Az ürest háton találta, mire felém fordult.

Gyere, kapj el, gyere, kapj el!

Egy pillanatra az üres összezavarodott, s ennyi éppen elegendő volt nekem, hogy a közelébe kerüljek, anélkül hogy elcsípett volna a nyelveivel. A fadarabbal mellkason szúrtam egyszer, még egyszer. Úgy reagált, mintha méh csípte volna meg – annál többet nem jelentett neki –, aztán a földre taszított a nyelvével.

Állj, állj, állj, kiáltottam üresnyelven. Nagyon akartam rá hatni, ám a dög ellenállt az utasításaimnak. Ekkor eszembe jutott az ujj, az apró krétavég a zsebemben. Amint érte nyúltam, egy nyelv tekeredett rám, és a levegőbe emelt. Hallottam, hogy Emma ordít, hogy tegyen le, de Caul is üvöltött a hangszóróból.

– Ne edd meg! – recsegte. – Ő az enyém!

Amint elővettem a zsebemből Poranya ujját, az üres beledobott kitátott pofájába.

Térdtől a mellkasom közepéig benne voltam, fogai egy helyben tartottak, kezdtek a húsomba mélyedni. Gyorsan még nagyobbra nyitotta a pofáját, hogy lenyeljen.

Ez lesz az utolsó tettem. Az utolsó pillanatom. Ujjaim között szétmorzsoltam az ujjat, és beleszórtam – remélhetőleg – az üres torkába. Emma ütötte, égette az ürest – és akkor, mielőtt össze tudta volna csukni az állkapcsát, és félbeharapott volna, a teremtmény fuldokolni kezdett. Eltántorgott Emmától, megpörkölten és öklendezve, a rács felé, ahonnan kimászott. A fészke felé, ahol lesz ideje felfalni engem.

Próbáltam megállítani, de csak még erősebben harapott. A fájdalom már annyira észvesztő volt, hogy nem bírtam gondolkodni. A rostélynál, azután a lyukhoz értünk. Az üres szája tele volt velem, ezért nem tudta megfogni a falon lévő kapaszkodókat, és zuhant, zuhant, és fuldoklott, és én valamiképpen még mindig életben voltam.

Nagy, csonttörő csattanással értünk földet, amelytől kiszaladt tüdőnkből a levegő. Az altatópor, amelyet leküldtem az üres torkán, a levegőben kavargott. Amint ránk hullott, éreztem a hatását: elnyomta a fájdalmat, eltompította az agyam, és ezt kellett tennie az üressel is, mert már alig harapott, az állkapcsa ellazult.

Döbbenten hevertünk, sebesen álomba merülve. A szállingózó, fehér részecskék között nyirkos, fénytelen, csontokkal teli alagutat láttam. Az utolsó, amit még észleltem, mielőtt úrrá lett volna rajtam a por, görnyedt és kíváncsi, felénk csoszogó üresek sokasága volt.

NYOLCADIK FEJEZET

Felébredtem. Ez önmagában is figyelemre méltó, tekintettel a körülményekre.

Az üresek fészkében számos üresrém teste hevert körülöttem. Döglöttek is lehettek volna, ám csak belélegezték a Poranya ujjából képzett por maradékát.

Néma imát mondtam Poranyáért, majd egyre növekvő aggodalommal azon tűnődtem, mióta lehetek idelenn. Egy órája? Egy napja? Mi történt a föntiekkel?

Mennem kell. Néhány üres ébredezni kezdett, mint én, de még kábák voltak. Nagy erőfeszítéssel felálltam. A sebeim nem voltak súlyosak, a csontjaim sem törtek el. Szédültem, megtántorodtam, de visszanyertem az egyensúlyom, és elindultam az egymásba gabalyodott üresek között.

Az egyiknek véletlenül megrúgtam a fejét. Felmordult, felébredt, kinyitotta a szemét. Megdermedtem, úgy véltem, ha futni kezdek, üldözni fog. Tudomást vett rólam – de nem fenyegetésként, nem is ennivalóként –, majd ismét becsukta a szemét.

Óvatosan lépegetve haladtam tovább, míg az üreseket elhagyva a falhoz nem értem. Ott véget ért az alagút. Kiút csak fölfelé nyílt: egy mintegy háromméternyire lévő csúszda, amely fölfelé egy nyitott rostélyhoz és egy zsúfolt helyiséghez vezetett. A csúszda mellett lévő kapaszkodók túlságosan távol voltak egymástól, hiszen az üresek nyelveihez tervezték őket, nem emberi kézhez vagy lábhoz. Néztem fölfelé, a fejem fölött lévő halvány fényfoltra, azt remélve, hogy megjelenik egy barátságos arc, de nem mertem segítségért kiáltani.

Kétségbeesésemben felugrottam, neki a kemény falnak, hogy elérjem az első kapaszkodót. Valamiképpen elértem. Felhúzódzkodtam. Egyszeriben több mint háromméternyire a föld fölött voltam. Ismét ugrottam, és elértem a következő kapaszkodót – majd az azután következőt. Megmásztam a csúszdát, a lábaim magasabbra toltak, a karjaim messzebbre értek, mint az lehetséges lett volna. Amint feljutottam, kidugtam a fejem, és felhúzódzkodtam a szobába.

Még csak nem is lihegtem.

Körülnéztem, megláttam Emma tüzének fényét, s arrafelé futottam a zsúfolt helyiségben. Kiáltani próbáltam, de nem tudtam megformálni a szavakat. Nem számít – Emma a nyitott üvegajtó túloldalán, az irodában vár. Warren ezen az oldalon volt, arra a székre kötözve, ahol korábban Szirtifogoly kisasszony ült. Amikor a közelébe értem, rémülten feljajdult, és székestől felborult. Gyanakvón figyelt Emma mellett Vándorsólyom kisasszony és Horace, mögöttük pedig a többi ymbryne és a barátaink. Valamennyien éltek. A celláikból kiszabadultak, de Caul bombabiztos bunkerében ismét foglyul estek, s bár egyelőre biztonságban voltak a lidércektől, de csapdába kerültek.

Az arckifejezésük ijedt volt, és minél közelebb értem az üvegajtóhoz, annál rémültebb lett. Én vagyok, próbáltam mondani, ám a szavak nem a megfelelő módon jöttek ki belőlem, és a barátaim hátrébb ugrottak.

Én vagyok, Jacob!

Angol szavak helyett rekedt hörgés hagyta el a számat, és három hosszú, vaskos nyelv kalimpált előttem a levegőben, amelyek az én számból pattantak elő. Hallottam, ahogy az egyik barátom – Enoch – azt mondja ki, ami abban a pillanatban nekem is eszembe jutott.

– Egy üres!

Én nem, próbáltam mondani, én nem – de minden testi jel az ellenkezőjéről tanúskodott. Valahogyan az egyikükké váltam, megharapott, és úgy jártam, mint akit vámpír mart meg. Jaj, istenem, jaj, istenem, ez nem lehet…

Próbáltam kinyújtani a kezem, hogy olyan jelet adjak, amelytől embernek ismernek fel, de a testem cserbenhagyott.

Sajnálom, sajnálom, nem tudom, hogy kell irányítani ezt a teremtményt...

Emma vakon felém sújtott a kezével – és eltalált. Hirtelen iszonytató fájdalom hasított belém.

És felébredtem.

Ismét.

Vagyis inkább összerándultam a hirtelen fájdalomtól, és a saját testemben ébredtem – sebesült emberi testemben, amely még mindig az alvó üres szétnyílt pofájában szenvedett. Ugyanakkor én voltam a fönti üres is, aki visszahúzza szájába a sérült nyelvét, és eltántorog a nyitott ajtótól. Valamiképpen egyszerre voltam jelen a saját tudatomban és az üres tudatában, és úgy találtam, hogy mindkettőt irányítani tudom – fel tudom emelni a saját karom és az üresét, el tudom fordítani a saját fejem és az üresét, mindezt anélkül, hogy egyetlen szót is szólnék. A puszta gondolatommal értem el.

Anélkül, hogy tudatosult volna bennem – anélkül, hogy tudatosan megkíséreltem volna –, olyan mértékben uraltam az ürest (az ő szemével láttam, az ő bőrével éreztem), hogy egy ideig úgy éreztem, mintha én lennék az üres. Ám most megvilágosodott bizonyos különbség. Én az az esendő, összevert testű fiú vagyok egy lyuk mélyén, akit elkábított szörnyek vesznek körül. Ébredeztek mind, kivéve azt, amelyik lehozott a szájában (annyi por volt a szervezetében, hogy talán évekig aludni fog). Felültek, kirázták a bénultságot a végtagjaikból.

De nem mutattak érdeklődést a megölésem iránt. Csak néztek csöndesen, figyelmesen. Félkörben ültek körülöttem, mint a jól nevelt óvodások, amikor mesét hallgatnak.

Kigurultam az üres szájából a földre. Fel tudtam ülni, de ahhoz túlságosan rossz állapotban voltam, hogy felálljak. Ám ők fel tudtak állni.

Felállni.

Nem mondtam, még csak nem is gondoltam valójában. Úgy éreztem, mintha megtenném, csakhogy nem én tettem. Ők álltak fel, tizenegy üresrém állt fel előttem teljesen egyszerre. Döbbenetes volt a látvány, mégis úgy éreztem, tökéletes nyugalom tölt el. Az, hogy képes voltam egyszerre lezárni a tudatunkat, majd ismét összekapcsolódni velük, egyfajta harmóniát létesített közöttünk. Elértem az üresek tudatát abban a pillanatban, amikor éppen védtelen volt.

Immár az enyémek voltak. Marionett-bábok, melyeket láthatatlan kötelekkel rángathattam. De pontosan mire vagyok képes? Hol a határ? Hányat tudok egyszerre irányítani?

Hogy kiderítsem, játszani kezdtem.

A fenti helyiségben lefektettem az ürest.

Lefeküdt.

Az előttem állókat ugráltattam.

Ugráltak.

Megpróbáltam egyenként irányítani mindet, úgy, hogy az egyik emelje fel a karját, anélkül hogy a többiek is felemelnék a karjukat. Olyan volt, mint amikor az ember csupán az egyik lábujját próbálja mozgatni – nehéz, de nem lehetetlen. Minél kevésbé tudatosan irányítottam, annál könnyebb lett.

Elküldtem őket a barlangban emelkedő csonthalmokhoz, hogy nyelveikkel szedjenek fel csontokat, és dobálják velük egymást. Egymás után parancsoltam nekik cselekvéseket, amíg eljutottam hat üres irányításáig. Csak amikor felállíttattam a fenti ürest, és ugráltatni kezdtem, kezdtek a csontdobálók néha mellétalálni.

Nem szeretnék dicsekedni, de tényleg jó voltam ebben. Született tehetség. Tudtam, ha lenne időm gyakorolni, igazán mesterfokra tudnék fejlődni. Le tudtam volna játszani egy kosárlabda-mérkőzést úgy, hogy mindkét csapat csupa üresből állt volna. Eltáncoltattam volna velük A hattyúk tava összes szerepét. De nem volt több időm gyakorlásra; be kellett érnem ennyivel. Így hát magam köré gyűjtöttem őket, engedtem, hogy a legerősebb a derekamra csavart nyelvével a nyakába ültessen, majd szörnyűséges kis seregem tagjai egyenként felmásztak a a fenti helyiségbe.

*

A zsúfolt helyiségben meggyújtották a mennyezeti világítást, így éles fényében láthattam, hogy a szobában csupán próbabábok és modellek maradtak – az ymbrynéket kivitték. Caul megfigyelőszobájának üvegajtaját bezárták. Az üreseket hátraparancsoltam, kivéve azt, amelyiknek a nyakában ültem. Közeledtünk, s én szólítottam a barátaimat – a saját hangomon, angolul.

– Én vagyok az! Jacob!

Az ajtóhoz szaladtak, Emma arcát körülvette a többi arc.

– Jacob! – Emma hangját tompította az üvegfal. – Élsz? – Ám ahogy szemügyre vett, az arca furcsán elváltozott, mint aki nem érti, mit lát. Mivel az üres hátán ültem, Emma úgy láthatott, mintha a levegőben lebegnék.

– Semmi baj – nyugtattam meg. – Egy üresrémen lovagolok! – Megpaskoltam a vállát, hogy bizonyítsam: tömör és húsos test van alattam. – Teljesen én irányítom – ahogy ezeket is.

Előrehoztam a tizenegy ürest, rávettem őket, hogy dobbantással jelezzék a jelenlétüket. A barátaim eltátották a szájukat az ámulattól.

– Tényleg te vagy az, Jacob? – kérdezte Olive.

– ’ogy érted asztat, ’ogy irányítod őket? – kérdezte Enoch.

– Véres az inged! – mondta Bronwyn.

Csupán résnyire nyitották az üvegajtót, hogy beszélni tudjunk. Elmeséltem, hogyan zuhantam be az üresek lyukába, hogy majdnem kettéharaptak, elkábultam és elaludtam, és arra ébredtem, hogy tizenkét üres áll az irányításom alatt. További igazolásként ráparancsoltam az üresekre, hogy emeljék fel Warrent a székkel együtt, amelyhez odakötözték, dobálják ide-oda néhányszor. A szék megfordult a levegőben, a gyerekek ujjongtak, Warren pedig úgy öklendezett, mint aki rögtön hányni fog. Végül utasítottam az üreseket, hogy tegyék le.

– ’a nem láttam vóna a saját szememmel, sose ’ittem vóna el – szólalt meg Enoch. – Egymiljó évig se!

– Fantasztikus vagy! – hallottam Claire hangocskáját.

– Hadd nézzelek meg! – mondtam, de amikor közeledtem az ajtóhoz, a kislány elhúzódott. Lenyűgözte ugyan őket a képességem, ám egy különlegesnek nem könnyű legyőznie a félelmét az üresektől – és a szag sem segített.

– Biztonságos – mondtam. – Ígérem.

Olive odalépett az ajtóhoz.

– Én nem félek.

– Én sem – mondta Emma.

Belépett az ajtón, odajött hozzám. Letérdeltettem az ürest, elhajoltam tőle, és sután átöleltem Emmát.

– Ne haragudj, hogy egyedül nem bírok lábra állni – arcom az arcához ért, csukott szemem selymes hajához. Nem volt elég, de egyelőre nem lehetett több.

– Csupa seb vagy. – Elhúzódott, hogy jobban megnézzen. – Mindenütt mélyek a sebeid.

– Nem érzem őket. Tetőtől talpig belepett a por…

– Az azt is jelentheti, hogy zsibbadt vagy, de nem gyógyult.

– Emiatt majd később aggódom. Meddig voltam lenn?

– Órák hosszat – suttogta. – Azt hittük, meghaltál...

Homlokához nyomtam a homlokom.

– Ígértem neked valamit, emlékszel?

– Szükségem van egy újabb ígéretre. Többé ne rémíts halálra.

– Igyekezni fogok.

– Nem. Ígérd meg!

– Ha ennek egyszer vége lesz, bármit megígérek, amit csak kívánsz.

– Ezt nem felejtem el – mondta.

Vándorsólyom kisasszony jelent meg az ajtóban.

– Jobb lenne, ha önök ketten átjönnének. És hagyja a szörnyet kinn, kérem!

– Vándorsólyom kisasszony – örvendeztem –, talpon tetszik lenni!

– Igen, gyógyulok – válaszolta. – Nem esett bántódásom, mert későn érkeztem ide, no meg az öcsém némileg megkímélt. Nem minden ymbryne-társam volt ilyen szerencsés.

– Nem kíméltelek, nővérkém – harsogta Caul a hangszóróból. – Csak a végére tartogattam a legízletesebb fogást!

– Fogd be! – ordította Emma. – Amikor megtalálunk, Jacob üresei felfalnak reggelire!

Caul nevetett.

– Azt kétlem – mondta. – Erősebb vagy, fiacskám, mint képzeltem, de ez ne vezessen félre. Körülvettünk, nincs kiút. Csak késlelteted az elkerülhetetlent. De ha most feladod, talán fontolóra veszem, hogy valamit megkíméljek belőled…

Parancsomra az üresek nyelveikkel letépték a hangszórókat a plafonról, és szétzúzták őket a földön. Szerteszét röpültek a drótok meg az alkatrészek, Caul hangja pedig elhalt.

– Amikóó megtanájjuk – mondta Enoch –, előbb kitépem a körmeit, mielőtt megöjjük. Van ellene kifogás?

– Csak akkor, ha előbb egy méhrajt küldhetek az orrába – folytatta Hugh.

– Nálunk ez nem szokás – próbálta csillapítani a bosszúvágyat Vándorsólyom kisasszony. – Amikor ennek a megpróbáltatásnak vége lesz, az ymbrynék törvénye szerint arra ítéljük, hogy természetellenes élete végéig egy büntető hurokban vegetáljon.

– Abba’ mi a vicc? – kérdezte Enoch.

Vándorsólyom kisasszony fagyos pillantást vetett rá.

Utasítottam az ürest, hogy engedjen el, és Emma segítségével bebicegtem a megfigyelő szobába. Ott volt az összes barátom – Fiona kivételével. A fal mellett, irodai székeken sápadt, ijedt arcú nők ültek. Az ymbrynék.

De mielőtt odamehettem volna hozzájuk, a barátaim elállták az utat. Rogyadozó testemet az ölelésükkel tartották meg. Megadtam magam. Régóta nem töltött el ilyen édes érzés. Azután Addison kocogott hozzám a sérült mancsaival, mire kiszabadítottam magam, hogy üdvözöljem.

– Kétszer mentette meg az életem – tettem a kezem bársonyos homlokára. – Sosem fogom tudni visszafizetni.

– Kezdhetné azzal a törlesztést, hogy kivisz minket ebből a hurokból – morogta. – Sajnálom, hogy valaha is átkeltem azon a hídon!

Akik hallották, nevettek rajta. Talán a kutyatermészete miatt, de Addison sosem beszélt mellé; mindig kimondta azt, amit gondolt.

– Nagy bátorságra vall, hogy felkapaszkodott a rabomobilra – mondtam.

– Nyomban elfogtak, amint az erődbe értünk. Attól tartok, mindannyiukat cserbenhagytam.

Hirtelen hatalmas durranás hallatszott a súlyos ajtó túloldaláról. Beleremegett a helyiség, a polcokról leestek a kisebb tárgyak.

– A lidércek már jó ideje próbálják berobbantani az ajtót – magyarázta Vándorsólyom kisasszony.

– Majd megbirkózunk velük – ígértem. – Ám először tudni akarom, hogy állunk. El fog szabadulni a pokol, amint kinyitjuk azt az ajtót, ezért ha vannak még megmentésre váró különlegesek az erődben, tudni szeretnék róluk, mielőtt csatába indulunk.

Névsorolvasást tartottam a sötétség és zsúfoltság miatt. Kétszer is elkiáltottam a barátaink nevét, hogy egészen biztos legyek benne, hogy mind megvannak. Azután azokról a különlegesekről érdeklődtem, akiket velünk együtt raboltak el Wren Ökörszem kisasszony jégházából: a bohócról (a forró folyóba lökték, mondta el zokogva Olive, mert nem engedelmeskedett a lidérceknek), az összecsukható emberről (akit súlyos állapotban a földalattin hagytunk), a telekinézisre képes Melináról (odafönn feküdt eszméletlenül, mert a lelke egy részét kiszívták) és a sápadt fivérekről (szintén). Azután eszembe jutottak azok a gyerekek, akiket Wren Ökörszem kisasszony mentett meg: a hétköznapi külsejű fiú meg a bozontos kígyóbűvölő lány. Bronwyn azt állította, őket az épületegyüttes egy másik részébe vitték, ahol más különlegeseket is fogva tartanak.

Végül megszámoltuk az ymbrynéket. Vándorsólyom kisasszony mellől nem voltak hajlandók elmenni a gyerekek, amióta újra találkoztak. Annyi mindenről szerettem volna beszélni vele. Mindarról, ami történt velünk, amióta utoljára láttuk. Mindarról, ami azóta vele történt. Néha találkozott a tekintetünk. Büszkeséggel és csodálattal nézett rám és Emmára. Bízom bennetek, sugallta a szeme.

Csakhogy bármennyire örültünk is, hogy látjuk, nem Vándorsólyom kisasszony volt az egyetlen ymbryne, akivel foglalkoznunk kellett. Összesen tizenketten voltak. Bemutatta a barátnőit: Wren Ökörszem kisasszony, akit Emma szabadított ki, s aki sérült volt, de szellemileg ép. Szirtifogoly kisasszony változatlanul zavarodottan és kifejezéstelenül meredt maga elé. A legidősebb, Gulipán kisasszony, akit azóta nem láttunk, amióta Vándorsólyom kisasszonnyal együtt elrabolták Cairnholm szigetéről, az ajtó közelében ült. Sármány kisasszony és Fakúszó kisasszony ápolta, takarókat borítottak a vállára.

Majdnem mind rémültnek látszottak, ami egyáltalán nem volt jellemző az ymbrynékre. A pótszüleink és vezetőink voltak, csakhogy heteket töltöttek itt fogságban, és olyan dolgokat láttak, meg olyan dolgokat műveltek velük, hogy sokkos állapotba kerültek. (Nem osztoztak a barátaim azon hitében sem, hogy képes vagyok irányítani tizenkét üresrémet, ezért olyan távol tartották magukat a teremtményeimtől, amilyet a helyiség mérete megengedett.)

A névsorolvasás végére egyetlen személy maradt, akit még nem neveztek meg: egy szakállas, alacsony termetű férfi, aki némán állt az ymbrynék mellett, és sötét szemüvegen át nézett minket.

– És ő kicsoda? – kérdeztem. – Lidérc?

Az emberke kikelt magából.

– Nem! – Lekapta a szemüvegét, hogy megmutassa rendkívül kancsal szemét. – Én lenni őőő! – mondta erős olasz akcentussal. Jókora, bőrkötéses könyv feküdt előtte az asztalon, arra mutatott, mintha a könyv adna magyarázatot a kilétére.

Egy kezet éreztem a karomon. Millard láthatatlanná vált, amióta levette csíkos rabruháját.

– Engedd meg, hogy bemutassam a történelem legkiválóbb idő-térképészét. Jacob, az úr Perplexus Anomalus.

– Buongiorno – mondta Perplexus. – Üdvözlöm.

– Megtiszteltetés megismerni önt.

– Az – szegte fel a fejét. – Az.

– Mit keres itt? – kérdeztem súgva Millardtől. – És hogyhogy még él?

– Caul egy tizennegyedik századi velencei hurokban talált rá, amelynek a létezéséről senki sem tudott. De már két napja itt van, ami azt jelenti, hogy nagyon gyorsan előreöregedhet.

Perplexust mindenkinél inkább fenyegette az előreöregedés veszélye, mert az a hurok, amelyben élt, jóval régebbi volt annál, amelyikben éppen tartózkodtunk. A két időpont közti különbség bizonyos időn belül a halálát okozhatta volna.

– A legnagyobb rajongója vagyok! – folytatta Millard. – Megvan az összes térképe…

– Igen, már te mondta – válaszolta Perplexus. – Grazie.

– Ez még nem magyarázza, miért van itt – állapította meg Emma.

– Perplexus írt a naplójában arról, hogy megtalálta a Lelkek Könyvtárát – magyarázta Millard –, így aztán Caul elrabolta, és kényszerítette, hogy árulja el, hol van.

– Tenni véreskü, sose mondja semmi – kesergett szánalmasan Perplexus. – Most lenni örökre átkozott!

– Vissza akarom juttatni Perplexust a hurkába, mielőtt előreöregszik – mondta Millard. – Ő a különleges világ legnagyobb élő kincse!

Kintről újabb dörrenés hallatszott, még nagyobb és hangosabb, mint az előző. A helyiség beleremegett, és a mennyezetről szikladarabkák kezdtek hullani.

– Megtesszük, amit csak tehetünk, kedvesem – ígérte Vándorsólyom kisasszony. – De előbb más dolgokat kell elintéznünk.

*

Gyorsan kifundáltuk a következő tervet: kinyitjuk a nagy ajtót, és az üreseimmel megtisztíttatjuk az utat. Feláldozhatók voltak, szemlátomást jó fizikai állapotban, és a velük való kapcsolatom egyre erősödött. Hogy mi sikerülhet félre, azon gondolkodni sem mertem. Ha megtaláljuk Cault, megtaláljuk, de az elsődleges cél az volt, hogy élve kijussunk az erődből.

Behoztam az üreseimet a kis szobába. Mindenki a falnak lapulva, befogott orral biztosított helyet nekik, amint a teremtmények a súlyos ajtóhoz csoszogtak. A legnagyobb üres ismét letérdelt, és újra meglovagoltam. Ettől olyan magas lettem, hogy le kellett húznom a fejem, mert a mennyezetet súrolta.

Hallottuk a lidércek hangját a kinti folyosóról. Nem volt kétséges, hogy újabb bombát helyeztek el. Úgy döntöttünk, megvárjuk a robbantást, mielőtt kimegyünk, így feszült csöndben várakoztunk.

Végül Bronwyn törte meg a csöndet.

– Azt hiszem, Jacob úrfinak kellene mondania nekünk valamit.

– Mit? – fordítottam feléjük az üresemet.

– Hamarosan csatába vezet minket – folytatta Bronwyn. – Valami vezérhez illőt.

– Valami ihletőt – kérte Hugh.

– Valamit, hogy kevésbé féljünk – tette hozzá Horace.

– Ez túlságosan nagy felelősség – mondtam kissé zavarban. – Nem tudom, hogy ettől kevésbé fogtok-e félni, de jó ideje a fejemben jár. Csupán néhány hete ismerlek titeket, de úgy érzem, mintha sokkal régebb óta ismernélek. Soha nem voltak nálatok jobb barátaim. És hátborzongató arra gondolnom, hogy mindössze pár hónapja otthon éltem, és azt sem tudtam, hogy valódiak vagytok. És még élt a nagyapám.

Hangok hallatszottak a kinti folyosóról, fojtott beszéd szűrődött be, majd valami fémes hullott a földre.

Hangosabban folytattam.

– Nagyapa minden nap hiányzik, ám egy nagyon okos barátom egyszer azt mondta, hogy minden okkal történik. Ha nem veszítettem volna el őt, nos, sosem találtalak volna meg titeket. El kellett veszítenem a családom egy részét, hogy megtaláljam a másikat. Mindenesetre így érzem. A családom vagytok. Egy vagyok közületek.

– Valóban – szólt Emma. – A családunkba tartozol.

– Szeretünk, Jacob – mondta Olive.

– Nem csekélység ismerni önt, Portman úr – mondta Vándorsólyom kisasszony. – A nagyapja nagyon büszke lenne önre.

– Köszönöm – érzékenyültem el zavaromban.

– Jacob? – fordult hozzám Horace. – Adhatok neked valamit?

– Hát persze – feleltem.

A többiek érezték, hogy ez csak ránk tartozik, így hát beszélgetni kezdtek egymással.

Horace annyira közel jött, amennyire csak bírt az ürestől, és remegő kézzel felém nyújtott egy összehajtott kelmedarabot. Lehajolva elvettem.

– Sál – magyarázta Horace. – V. kisasszonynak sikerült becsempésznie nekem egy pár kötőtűt, így aztán kötögethettem a cellámban. Azt hiszem, ezért nem bolondultam meg.

Megköszöntem a sálat, és széthajtottam. Egyszerű és szürke volt, kötött rojtokkal a végén, de szép munka volt, és a sarkában szerepelt a monogramom is. JP.

– Ejha, Horace, ez…

– Nem valami műalkotás. Ha nálam lett volna a kötésminta-füzetem, szebbet készítettem volna.

– Káprázatos – vetettem ellen. – De honnan tudtad, hogy még találkozunk?

– Volt egy álmom – mosolygott szégyenlősen. – Viselni fogod? Tudom, hogy nincs hideg, de… talán szerencsét hoz.

– Persze – tekertem ügyetlenül a nyakamra a sálat.

– Nem, így nem marad ott. Inkább így. – Megmutatta, hogy kell a sálat hosszában kettéhajtani, majd a nyakamra hurkolni, átdugni a végét a hurkon úgy, hogy a két vég takarosan az ingemre lógjon. Nem kifejezetten csatába való, de nem láttam ebben semmi rosszat.

Emma oldalgott oda hozzánk.

– Álmodtál másról is, mint férfidivatról? – kérdezte Horace-tól. – Például arról, hogy hol bujkál Caul?

Horace a fejét rázta, és válaszolni akart – nem, de nagyon izgalmas álmom volt postai bélyegekről –, ám mielőtt folytathatta volna, olyan zaj hallatszott a folyosóról, mint amikor egy teherkocsi falnak ütközik. A robbanásba minden idegszálunk beleremegett. A szoba túlsó végén lévő nagy bunkerajtó kiszakadt a helyéből, zsanérjai és szilánkjai a szemközti falba csapódtak. (Szerencsére senki nem állt ott.) Egy pillanatig csönd volt, amíg szétoszlott a füst, és lassan mindenki kiegyenesedett. Azután meghallottam a felerősített hangot.

– Küldjétek ki a fiút egyedül, és senkinek nem esik bántódása!

– Valamiért nem hiszek neki – mondta Emma.

– Nem – helyeselt Horace.

– Eszébe ne jusson, Portman úr – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Eszemben sincs – feleltem. – Mindenki felkészült?

Igenlő mormolás hallatszott. Az üreseket az ajtó két oldalára parancsoltam, nagy pofájuk tárva, nyelveik készenlétben. Meglepetésszerű támadást akartam indítani, amikor meghallottam Caul hangját a folyosón lévő hangszóróból.

– Ők irányítják az üreseket! Hátra, emberek! Védekező állásba!

– Átkozott! – dühöngött Emma.

A visszavonuló bakancsok hangja betöltötte a folyosót. Meglepetésszerű támadásunkat Caul megtorpedózta.

– Nem számít! – biztattam a többieket. – Ha van az embernek tizenkét ürese, nincs szükség meglepetésre.

Eljött az ideje, hogy használjam a titkos fegyverem. Ahelyett, hogy a támadás előtt fokozódott volna bennem a feszültség, az ellenkezőjét éreztem. Ellazultam, ahogy a tudatom megnyugodott és megoszlott az üresek között. Míg a barátaim hátramaradtak, a teremtmények kitörtek a robbantástól fűrészfogas ajtón a folyosóra, futva, vicsorogva, tátott pofával. Láthatatlan testük alagutakat vágott a bombafüstben. A lidércek lőttek rájuk, látszott puskáik torkolattüze, aztán hátráltak. Golyók süvítettek be a nyitott ajtón a szobába, ahol fedezékbe bújtunk, miközben a lövedékek a mögöttünk lévő falba csapódtak.

– Mondd, hogy mikor! – kiáltotta Emma. – A te szavadra indulunk!

A tucatnyi helyen lévő tudatommal alig bírtam egy szót is kinyögni válaszképpen angolul. Ők voltam, egy voltam a folyosón lévő üresekkel, a tulajdon bőrömet érte minden golyó, mely beléjük tépett.

Először a nyelveink érték el azokat a lidérceket, akik nem futottak eléggé gyorsan, és a bátor ostobákat, akik harcolni maradtak ott. Ütöttük őket, a falba vertük a fejüket, és néhányunk megállt – itt próbáltam elkülöníteni az érzékeimet –, hogy a lidércekbe mélyessze a fogát. Lenyeltük a puskájukat, elnémítottuk a sivalkodásukat, szétmarcangoltuk őket.

A folyosó végén összetorlódott lidércek ismét tüzeltek. Újabb golyók hatoltak át rajtunk, mélyen és fájón, de továbbfutottunk, nyelveinkkel csapkodva.

Néhány lidérc a rostélyon keresztül elmenekült. Mások nem voltak ilyen szerencsések, és amikor abbahagyták a jajveszékelést, eldobáltuk testüket a lépcsőről. Éreztem, hogy két üresem meghal, jelzéseik kihunytak a tudatomban, a kapcsolat megszakadt. És a folyosó megtisztult.

– Most! – kiáltottam Emmának, az adott pillanatban ennél bonyolultabb szónoklatra nem voltam képes.

– Most! – kiáltotta Emma a többieknek. – Erre!

Kihajtottam az üresemet a folyosóra, markoltam a nyakát, nehogy leessek a hátáról. Emma követett a többiekkel, lángoló keze világított a füstben. Együtt száguldottunk végig a folyosón, szörnyseregem előttem, különleges hadseregem mögöttem. A legerősebb és a legmerészebbek voltak a nyomomban: Emma, mögötte Bronwyn és Hugh, azután az ymbrynék és a zsémbes Perplexus, aki ragaszkodott hozzá, hogy elhozza a Napok Térképét. Legvégül a legfiatalabb gyermekek, a félénkek és a sérültek.

A folyosónak puskapor-és vérszaga volt.

– Ne nézzetek oda! – hallottam Bronwyn hangját, amikor a halott lidércek mellé értünk.

Megszámoltam őket futás közben: öten, hatan, heten lehettek a két kimúlt üresemmel szemben. Az arány biztató volt, de vajon hány lidérc maradt életben? Negyven, ötven? Aggódtam, hogy túl sokukat kellene megölni, és túl sokunkat kellene megvédeni, és hogy a föld fölött könnyen lerohanhatnak, bekeríthetnek, összezavarhatnak minket. Meg kell ölnöm a lehető legtöbb lidércet, mielőtt kitörünk a szabadba, és a küzdelem állóháborúvá válik, amit nem nyerhetünk meg.

A tudatom ismét átsiklott az üresekbe. A spirális lépcsőn az első átfurakodott a rostélyon – perzselő fájdalom, sötétség.

Rajtaütöttek, amint kimászott.

A következővel felvetettem az első testét, hogy használja pajzsként, amikor kimászik. A kimúlt üres teste valóságos golyózáport szívott magába szivacsként, és a második előrenyomult vele, miközben a többi üres kimászott a lyukból. Gyorsan ki kell kergetnem a lidérceket, hogy távol legyenek a kórházi ágyakon fekvő különlegesektől. Nyelveink néhány csapásától az elülső lidércek elterültek, a többiek menekültek.

Utánuk küldtem az üreseimet, miközben mi, különlegesek átmásztunk a rostélyon. Immár olyan sokan voltunk, hogy gyorsan leszedhettük ágyhoz kötött testvéreinkről a lelküket kiszippantó csöveket. Ami az őrültet meg a bezárt fiút illette, nagyobb biztonságban voltak itt, mintha velünk lettek volna. Majd visszajövünk értük.

Közben megmaradt üreseim az épület kijárata felé űzték az üreseket. A lidércek vadul tüzeltek visszafelé menekülés közben. Nyelvünkkel elkapva a sarkukat el tudtunk csípni kettőt-hármat, akik gyors, ám borzasztó véget értek. Egy lidérc elbújt egy pult mögött, és bombát élesített be. Egy üres kitépte onnan, és a bombával együtt behajította egy oldalszobába. A bomba pár pillanat múlva felrobbant. Újabb üres hunyt ki a tudatomban.

A lidércek szétszóródtak, több mint a felük elmenekült ablakokon és oldalajtókon át. A küzdelem kezdett kiegyenlítetté válni. Végeztünk az ágyhoz kötött különlegesek megszabadításával, és már majdnem utolértük az üreseimet, amelyekből hét maradt, no meg az, amelyiknek a hátán ültem. Közel jártunk a kijárathoz és a szörnyűséges eszközök szobájához, választanunk kellett. Feltettem a kérdést a hozzám a legközelebb lévőknek – Emmának, Vándorsólyom kisasszonynak Enoch-nak és Bronwynnak.

– Használjuk az üreseket fedezéknek, és fussunk a toronyhoz? – tért vissza a nyelvem, ahogy csökkent az irányítandó üresek száma. – Vagy folytassuk a harcot?

Meglepő, de valamennyien egyetértettek.

– Most nem áll’atunk meg – törölte meg vértől csöpögő kezét Enoch.

– Ha megállunk, örökké üldözni fognak minket – mondta Bronwyn.

– Nem, dehogy! – szólalt meg egy sebesült lidérc, aki a közelben kuporgott a földön. – Békeszerződést írunk alá!

– 1945-ben megpróbáltuk – emlékeztetett Vándorsólyom kisasszony. – Annyit sem ért, mint a papír, amelyre írták. Folytatnunk kell a harcot, gyermekeim. Még egyszer nem lesz ilyen lehetőségünk.

Emma felemelte lángoló kezét.

– Égessük földig ezt a helyet.

*

Az üreseimet futva küldtem ki a laboratóriumépületből az udvarra, a megmaradt lidércek után. Ismét rajtaütés érte őket, és elpusztult egy újabb, a helyén sötétség lett a tudatomban. Már minden üresemet érte legalább egy golyó – kivéve azt, amelyiken ültem – , ám sérüléseik ellenére keményen harcoltak. Az üresek, ahogy többször a saját bőrömön is tapasztaltam, kemény gazfickók. Ezzel szemben a lidércek rémülten futottak, ám ez nem azt jelentette, hogy nem kellett számításba vennem őket. Csak megnehezítette a helyzetet, hogy nem tudtam pontosan, hol vannak.

Próbáltam a barátaimat az épületben tartani, amíg az üresek elvégzik a felderítést, de a különlegesek dühösek és feltüzeltetek voltak, alig várták, hogy harcoljanak.

– El az utamból! – próbálta Emmát és engem is félrelökni az ajtóból Hugh.

– Nem tisztességes, hogy mindent Jacob csinál! – mondta Olive. – Megölted már a lidércek felét, de én legalább annyira gyűlölöm őket, mint te! Ha másért nem is, de én régebben gyűlölöm őket – majdnem száz éve! Hát gyerünk!

Igaza volt: ezeknek a srácoknak egy évszázadnyi lidércgyűlölettel kellett megbirkózniuk, de eddig csak én arattam le a dicsőséget.

– Ha igazán segíteni akarsz – mondtam Olive-nak –, tedd a következőt…

Fél perc múlva odakinn voltunk az udvaron. Horace meg Hugh felbocsátották Olive-ot a levegőbe egy, a derekára kötött kötéllel. Azon nyomban ő lett felbecsülhetetlen értékű szemünk a levegőben.

– Van néhány jobbra, a kis, fehér pajta mögött! És egy másik a tetőn! És néhányan a nagy fal felé futnak!

A lidércek nem széledtek szét a szélrózsa minden irányában, többnyire túljutottak az udvaron. Egy kis szerencsével még elkaphattuk őket. Visszahívtam magunkhoz a megmaradt hat üresemet. Négyet magunk elé rendeltem, kettőt a hátunk mögé, hogy megvédjenek a hátbatámadástól. A barátaimmal középen maradtunk, hogy leszámoljunk minden lidérccel, akik esetleg áttörnék az üresek falát.

Menetelni kezdtünk az udvar vége felé. Az üresem hátán úgy éreztem magam, mint a seregét lóhátról irányító tábornok. Emma mellettem, a többi különleges a nyomunkban: Bronwyn kilazult téglákat gyűjtött dobolás céljára, Horace és Hugh fogták Olive kötelét, Millard Perplexus oldalán, aki folyamatosan káromkodott olaszul, és a Napok Térképével fedezte magát. Hátul az ymbrynék fütyültek és rikoltoztak madárhangon, így próbálva szárnyas barátokat toborozni nekünk, ám a nyomornegyed olyan holt terület volt, ahol igen kevés madarat lehetett találni. Vándorsólyom kisasszony törődött az idős Gulipán kisasszonnyal és a sokktól bénult ymbrynékkel. Nem volt hol hagynunk őket; el kellett kísérniük minket a csatába.

Az udvar széléhez értünk, az után mintegy ötvenméteres nyílt terep következett. Az egész területen csupán egy kis épület állt köztünk és a külső fal között. Fura építmény volt pagodatetővel és magas, díszes oszlopokkal, melybe számos lidércet láttam bemenekülni. Olive szerint majdnem az összes megmaradt lidérc a kis épületben talált helyet. Így vagy úgy, ki kellett onnan kergetnünk őket.

Az épületegyüttesre nyugalom telepedett. Sehol nem lehetett lidércet látni. Egy védelmet nyújtó fal mögött tárgyaltuk meg a következő lépést.

– Mit csinálnak ott benn? – kérdeztem.

– Minket próbálnak kicsalogatni a szabadba – felelte Emma.

– Odaküldöm az üreseket.

– Nem maradunk akkor védtelenek?

– Nem tudom, van-e más lehetőségünk. Olive legalább húsz lidércet látott bemenni oda. Elegendő ürest kell odaküldenem, hogy végezzenek velük, másként a szörnyeket lemészárolják.

Mély levegőt vettem. Láttam magam körül a feszült, várakozó arcokat. Egyenként küldtem ki az üreseket, lábujjhegyen osontak a nyitott udvaron, abban a reményben, hogy könnyű léptekkel észrevétlenül vehetik körbe az épületet.

Úgy látszott, beválik a taktika: az épületnek három ajtaja volt, sikerült két-két ürest elhelyeznem mindegyiknél, anélkül hogy egyetlen lidérc mutatkozott volna. Az üresek őrt álltak az ajtóknál, én pedig az ő fülükkel hallgatóztam. Hallottam, hogy odabenn valaki emelt hangon beszél, bár a szavakat nem értettem. Azután egy madár füttyentett. Meghűlt az ereimben a vér.

Ymbrynék voltak benn. Többen vannak itt, mint feltételeztük.

Túszok.

Vajon miért nem próbáltak a lidércek tárgyalni?

Az eredeti tervem az volt, hogy betörjük egyszerre mindhárom ajtót, és berontunk. Ám ha túszaik vannak – méghozzá ymbryne túszaik –, nem kockáztatok ilyen akciót.

Úgy döntöttem, az egyik üres vállalja a kockázatot, és nézzen be. Azonban az összes ablakon zsalugáter volt, így az ürest az ajtón át kellett beküldenem.

A legkisebb ürest választottam. Kiengedte a domináns nyelvét, megragadta vele a kilincset.

– Beküldök egyet – mondtam. – Csak egyet, hogy körülnézzen.

Az üres lassan lenyomta a kilincset. Magamban háromig számoltam, és az üres kinyitotta az ajtót.

Előrehajolt, és fekete szemét a résre szorította.

– Benézek.

Az üres szemével a fal egy darabját láttam, előtte kalitkákat. Súlyos, fekete, különböző formájú és méretű kalitkákat.

Az üres nagyobbra nyitotta a rést. További kalitkákat láttam, és immár madarakat is, kalitkákban meg kalitkákon kívül, ülőrudakhoz láncolva.

De lidérceket nem.

– Mit látsz? – kérdezte Emma.

Nem volt idő elmagyarázni, csak cselekedni. Az összes üresemmel kinyittattam az ajtókat, és berontottak.

Mindenütt rémült, rikácsoló madarak.

– Madarak! – kiáltottam. – A szoba tele van ymbrynékkel!

– Micsoda? – kérdezte Emma. – Hol vannak a lidércek?

– Nem tudom.

Az üresek forgolódtak, szimatoltak, mindenhová benéztek.

– Nem lehet! – állította Vándorsólyom kisasszony. – Az összes elrabolt ymbryne már velünk van.

– Akkor mik ezek a madarak? – kérdeztem.

És ekkor rekedt papagájhangon meghallottam a dalt.

– Fuss, nyulacska! Fuss, nyulacska, fuss!

És rájöttem: ezek nem ymbrynék. Papagájok. És ketyegnek.

– FÖLDRE! – ordítottam. Mind hasra vágtuk magunkat a fal mellett, az üres hátraugrott, és magával vitt.

Üreseimet az ajtókhoz küldtem, de a papagáj-bombák felrobbantak, mielőtt az üresek kijutottak. Egyszerre tíz robbant fel, megsemmisítve az épületet és az üreseket. Amint tégladarabok, föld-és épületmaradványok záporoztak ránk, éreztem, hogy az üresek jelzései egyszerre kihunynak, egy kivételével.

Füst és toll felhője lebegett a fal fölött. A különlegesek meg az ymbrynék köhögtek, és vizsgálgatták egymást, nincsenek-e friss sérüléseik. Jómagam sokkos vagy ahhoz hasonló állapotban voltam, nem tudtam levenni a szemem egy foltról, ahová egy üresrém pépesen remegő maradványa esett. A tudatom egy órán át tizenkettejüknek adott helyet, és hirtelen pusztulásuk zavaró vákuumot okozott, amelytől szédültem, és különös gyászt éreztem. Azonban a válság összpontosítja a tudatot, és így az utolsó megmaradt üresem velem együtt felült.

A fal mögül sok hang közös ordítása hallatszott – egyre erősödő csatakiáltás –, és közeledő bakancsok dobogása. Mindenki megdermedt, rémülten néztek rám.

– Ez mi? – kérdezte Emma.

– Hadd látom – mondtam, és lemásztam az üresemről, hogy a fal mögé lessek.

Lidércek hordája száguldott felénk a füstölgő terepen át. Húszan együtt, felemelt puskákkal és pisztolyokkal, fehér szemük és fehér foguk ragyogott. A robbanás nem tett kárt bennük, nyilván egy föld alatti búvóhelyen vészelték át. Csapdába csaltak minket, amelynek a papagáj-bombák csak az első elemét képezték. Most, hogy megfosztottak minket a legfőbb fegyverünktől, a lidércek végső rohamra indultak.

Rémült tolongás támadt, amikor mások is kilestek a fal mögül, és a saját szemükkel látták a felénk tartó hordát.

– Mit tegyünk? – kérdezte Horace.

– Harcolunk! – mondta Bronwyn. – Ahogyan csak tudunk!

– Ne, fussunk, amíg lehet! – szólalt meg Gulipán kisasszony, akinek hajlott háta és mély ráncokkal barázdált arca nemigen tette elképzelhetővé, hogy futni tudna. – Nem szabad elveszítenünk egyetlen különleges életet sem!

– Elnézést, de Jacobot kérdeztem – mondta Horace. – Elvégre vele jutottunk el idáig…

Ösztönösen Vándorsólyom kisasszonyra pillantottam, akit a végső tekintélynek tartottam. A szemembe nézett, bólintott.

– Igen – mondta –, úgy vélem, Portman úrnak kell döntenie. De gyorsan, másként a lidércek döntenek ön helyett.

Majdnem tiltakoztam, de Vándorsólyom kisasszony így fejezte ki, hogy bízik bennem, akár vannak üreseim, akár nincsenek. Tudtam, mit fogunk tenni. Száz esztendeje nem voltak a különlegesek annyira közel a lidércveszély megszüntetéséhez, mint most, és ha elmenekülünk, ilyen lehetőség többé nem adódik. A barátaim arca ijedt, de elszánt volt – készek rá, gondoltam, hogy az életüket kockáztassák a lidércfenyegetés megszüntetéséért.

– Harcolunk – jelentettem ki. – Túlságosan messzire mentünk ahhoz, hogy feladjuk.

Ha akadt is köztünk, aki inkább menekült volna, hallgatott. Még az ymbrynék sem tiltakoztak, holott ők arra esküdtek fel, hogy megoltalmaznak minket. Tudták, milyen sors vár arra, akit ismét elfognak.

– Te add ki a parancsot – kérte Emma.

Kidugtam a fejem a fal mögül. A lidércek gyorsan közeledtek, talán harmincméternyire lehettek. De azt akartam, hogy még közelebb érjenek – olyan közel, hogy kiverhessük a puskát a kezükből.

Lövések dördültek. Éles sikoly hallatszott fentről.

– Olive! – kiáltotta Emma. – Olive-ra lőnek!

Szegény kislányt odafönn hagytuk. A lidércek célba vették, ő pedig ficánkolva, végtagjait polipként lóbálva próbálta elkerülni a golyókat. Nem volt időnk lehúzni, de nem hagyhattuk ott céltáblának sem.

– Mutassunk nekik jobb céltáblát! Készen álltok?

A válasz hangos igen volt. Visszamásztam lekuporodott üresem hátára.

– Rajta! – kiáltottam.

Az üres felugrott, kis híján leestem róla, majd úgy lendült előre, mint versenyló a startpisztoly hangjára. Kirontottunk a fal mögül, az üresemmel én vezettem a rohamot, barátaim meg az ymbrynék a nyomomban. Hangos csatakiáltást hallattam, nem azért, hogy megijesszem a lidérceket, inkább hogy leküzdjem önnön félelmem, és barátaim ugyanezt tették. A lidércek megtorpantak, egy pillanatig nem tudták eldönteni, rohamozzanak-e tovább, vagy lőjenek ránk. Ez elegendő időt biztosított nekem és az üresemnek, hogy leküzdjük a tőlük elválasztó távolságot.

A lidércek gyorsan döntöttek. Megálltak, felemelték fegyvereiket, mint valami kivégzőosztag, és golyózáport zúdítottak ránk. Süvítettek körülöttünk a golyók, kilyuggatták a földet, és beindították fájdalomreceptoraimat, amint az üresbe csapódtak. Azon imádkozva, hogy ne sérüljön az üres egyetlen létfontosságú szerve sem, hátrahúzódtam a teste takarásába, és siettettem előre, a nyelveit használva pótlábakként.

Az üressel néhány másodperc alatt a lidércekhez értünk, szorosan mögöttünk a barátaim. Azután már közöttük voltunk, kézitusát vívtunk, és mi voltunk előnyben. Miközben én arra koncentráltam, hogy kiverjem a puskát a lidércek kezéből, a barátaim hasznosították különleges képességeiket. Emma lángoló bunkósbotként használta a két kezét, sort vágott a lidércek között. Bronwyn eldobálta a begyűjtött téglákat, majd puszta kézzel ütötte-vágta az ellenséget. Hugh egyetlen méhe szert tett barátokra, akikkel a lidércek feje körül zsongott, ott csípve őket, ahol csak érte. Így tettek az ymbrynék is, akik az első puskalövés után madárrá változtak. Vándorsólyom kisasszony volt a legfélelmetesebb, hatalmas csőre és karmai elől menekültek a lidércek, de hasznosította magát a tarka Sármány kisasszony is, mert úgy tépkedte az egyik lidérc haját, úgy csipkedte a fejét, hogy a lövése nem talált – ami lehetővé tette, hogy Claire felugorjon, és vállon harapja nagy, éles fogú hátsó szájával. Enoch is megtette a magáét, elővett az inge alól három villa-lábú, kés-karú agyagemberkét, amelyek sorra vagdalták a lidércek bokáját. Olive egész idő alatt tanácsokat kiabált föntről.

– Mögötted, Emma! A puskájáért nyúl, Hugh!

Különleges képességeink ellenére a lidércek túlerőben voltak, és úgy küzdöttek, mintha az életük múlt volna rajta – ez valószínűleg így is volt.

Kemény puskatus csapott fejbe, ami után egy percig ernyedtem lógtam az üres hátán, forgott velem a világ. Sármány kisasszonyt megfogták, és a földre dobták. Káosz uralkodott, szörnyű, véres káosz, és a lidércek kezdték átvenni a kezdeményezést, hátrálni kényszerítettek minket.

Ekkor a hátam mögül ismerős ordítást hallottam. Magamhoz tértem, hátranéztem: Bentham vágtatott felénk az ádázmedvéje hátán. Mindketten csuromvizesek voltak, hiszen úgy jöttek át a Huroktikumon, ahogyan Emma és én.

– Halló, fiatalember! – medvegelt mellém. – Szüksége van egy kis segítségre?

Mielőtt válaszolhattam volna, újabb golyó hatolt át az üresem nyakának szélén, súrolta a combom, vércsíkot húzva szakadt nadrágomon.

– Igen, kérem! – kiáltottam.

– PT, hallottad a fiút! – mondta Bentham. – Ölj!

A medve belevetette magát a küzdelembe, óriási mancsaival úgy ütötte le a lidérceket, mintha tekebábuk lettek volna. Egy lidérc odarohant, és közvetlen közelről PT mellkasába lőtt egy kis kézifegyverrel. A medve bosszúsnak látszott, felkapta és eldobta a lidércet. Amint az én üresem és Bentham medvéje együttműködtek, a lidércek hamarosan kénytelenek lettek védekezni. Amikor már eleget közömbösítettünk, és egyértelműen látszott, hogy létszámfölényben vagyunk, mert ők csak tízen maradtak, menekülőre fogták.

– Ne hagyjuk elmenekülni őket! – kiáltotta Emma.

Gyalog, szárnyakon, medveháton és üresháton iramodtunk a lidércek után. A papagájház füstölgő romjai között, döglött rágcsálókkal teleszórt talajon rohantunk az égbe törő külső falon lévő, ívelt kapu felé.

Odafönn Vándorsólyom kisasszony vijjogott, időnként le-lecsapva a menekülő lidércekre. Az egyiket felemelte a tarkójánál fogva, ám ettől meg Hugh méheinek támadásaitól a megmaradt lidércek csak még gyorsabban futottak. Nőtt az előnyük, az üresem pedig lassulni kezdett, fekete folyadék szivárgott fél tucat sebéből.

A lidércek vakon csörtettek előre, a kapurostély a közeledtükre felemelkedett.

– Állítsátok meg őket! – kiáltottam, azt remélve, hogy túl a kapun Sharon és lázongó bandája meghallja.

Ekkor jutott eszembe: maradt még egy üresrém, mégpedig a hídban. Ha idejében az irányításom alá tudom vonni, talán megakadályozhatom, hogy a lidércek elmeneküljenek.

De nem. Már a kapun kívül voltak, ráfutottak a hídra, én pedig reménytelenül lemaradtam. Mire kiértem a kapun, a híd ürese már felkapott és a túlsó partra hajított öt lidércet, ahol már csak néhány ambrófüggő kóválygott – ahhoz kevés, hogy megállítsa őket. A négy lidérc, aki még nem jutott át a hídon, a hídban tátongó résnél várta, hogy az üres átdobja a túlsó partra.

Amint az én üresem felért a hídra, éreztem, hogy a híd ürese bekapcsolódik a tudatomba. Éppen felemelt a négy lidércből hármat, hogy áttegye őket.

Ne tedd, utasítottam üresnyelven.

Legalábbis azt hittem, ezt mondom, de lehet, hogy nem sikerült tökéletesre a fordítás, vagy a ne tedd üresnyelven majdnem úgy hangzik, mint az engedd. Mert ahelyett, hogy megállt volna a három rúgkapáló, rémült lidérccel a levegőben, és visszatette volna őket a mi oldalunkra, az üres egyszerűen elengedte őket.

A mi oldalunkról az összes különleges a túloldalról pedig az összes drogos végignézte, ahogy kalimpálva, jajveszékelve, a kénes, zöld párarétegeken át belezuhannak a fortyogó folyóba, és eltűnnek.

Mindkét oldalon kitört az ujjongás, és egy ismerős, reszelős hang szólalt meg.

– Úgy kell nekik, sosem adtak rendes borravalót!

Az egyik hídfő volt, aki még mindig a lándzsa hegyén ült.

– Nem mondta anyukád, hogy ne menj úszni teli hassal? – sipákolt a másik. – Várj húsz percig!

A magányos lidérc, aki a mi oldalunkon maradt, gyorsan eldobta a puskáját, és felemelt kézzel megadta magát, miközben az az öt, aki átjutott, sebesen eltűnt a szél kavarta hamufelhőben.

Már semmiképpen nem csíphettük el őket.

– Átkozott balszerencse – mondta Bentham. – Az a néhány lidérc is pokollá teheti az életünket az elkövetkező években.

– Egyetértek, öcsém, de megjegyezném, hogy az elmúlt években nem vettem észre, hogy érdekelne, mi történik velünk.

Megfordultunk, és Vándorsólyom kisasszony tartott felénk ismét emberi formájában, kendőbe burkolózva. Tekintete Bentham szemét fürkészte, arckifejezése keserű és barátságtalan volt.

– Helló, Alma! Fantasztikus újra látnom téged! – mondta túlzott derűvel Bentham. – És persze, hogy érdekel… – Zavartan köszörülte a torkát. – De hiszen nekem köszönhető, hogy már nem börtöncellában kuksolsz! Rajta, gyerekek, mondják el nekik!

– Bentham úr sokat segített nekünk – ismertem el, bár nem akartam belekeveredni a testvérviszályba.

– Ez esetben hála és köszönet – mondta hidegen Vándorsólyom kisasszony. – Gondoskodom róla, hogy az Ymbrynék Tanácsa megismerje az itt játszott szereped. Talán méltónak találnak majd, hogy enyhítsék a büntetésed.

– Büntetés? – nézett gyanakvón Benthamre Emma. – Miféle büntetés?

Bentham szája megvonaglott.

– Számkivetettség. Nem képzelik, hogy ebben a pokolbugyorban élnék, ha bárhol másutt befogadnának! Megvádoltak, igazságtalanul megvádoltak…

– Összejátszással – közölte Vándorsólyom kisasszony. – Az ellenséggel való együttműködéssel. Árulással árulás után.

– Kettős ügynökként működtem, Alma, a fivérünkből szedtem ki információt. Hiszen elmagyaráztam neked! – Kinyújtott tenyérrel siránkozott, mint egy koldus. – Tudod, hogy minden okom megvan rá, hogy gyűlöljem Jacket!

Vándorsólyom kisasszony felemelte a kezét, hogy elhallgattassa. Már hallotta ezt a történetet, nem volt kíváncsi rá.

– Amikor az öcsém elárulta az ön nagyapját – fordult hozzám –, az volt az utolsó csepp a pohárban.

– Szerencsétlen baleset volt – védekezett Bentham.

– Mi lett a belőle kivont lélekkel? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony.

– Beinjekcióztuk a tesztelt személyekbe!

Vándorsólyom kisasszony a fejét rázta.

– Elvégeztük fordítva a kísérleted. A tesztelt személyek tanyasi állatok lelkét kapták, ami kizárólag azt jelentheti, hogy Abe-ét megtartottad magadnak.

– Micsoda abszurd feltételezés! – kiáltott fel Bentham. – Ezt mondtad a tanácsnak? Ezért rohadok még most is itt, igaz? – Nem tudtam eldönteni, valóban meglepődött-e, vagy csak komédiázik. – Tudtam, hogy fenyegetve érezted magad az intellektusomtól és a kiváló vezetői képességeimtől. De hogy ilyen hazugságokig aljasodj le, csupán azért, hogy eltávolíts az útból… Tudod-e, hány esztendőt töltöttem az ambróziahasználat elleni küzdelemmel? Mi a csodát akartam volna annak a szegény embernek a lelkével?

– Ugyanazt, amit a bátyánk Portman úrral – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Ezt a vádat még tagadásra sem méltatom. Az egyetlen óhajom, hogy végre lásd az igazságot: a te oldaladon állok, Alma, mindig is ott álltam.

– Mindig azon az oldalon állsz, amelyik megfelel a pillanatnyi érdekeidnek.

Bentham sóhajtott, és bűnbánó pillantást vetett Emmára meg rám.

– Ég önökkel, gyermekeim. A legnagyobb örömömre szolgált, hogy megismerhettem önöket. Hazamegyek; az életük megmentése próbára tette öregember-testemet. De remélem, hogy egy napon, amikor az igazgatónőjük észhez tér, ismét találkozunk.

Megbiccentette a cilinderét, és medvéjével elindult át a tömegen, vissza az épületegyüttes és a torony felé.

– Micsoda komédiás – mormogtam, bár kissé sajnáltam.

– Ymbrynék! – kiáltotta Vándorsólyom kisasszony. – Tartsátok szemmel!

– Tényleg ellopta Abe lelkét? – kérdezte Emma.

– Bizonyíték nélkül nem lehetünk biztosak benne – válaszolta Vándorsólyom kisasszony. – De ha összeszámoljuk az összes többi bűnét, azokért is száműzetést érdemelne. – Ahogy Bentham után nézett, szigorú arckifejezése ellágyult. – Az öccseimtől kemény leckét kaptam. Senki nem tud annyira megbántani, mint azok, akiket szeretsz.

*

Fordult a szél, és a hamufelhőt, amely segített a lidérceknek elmenekülni, felénk fújta. Süvített körülöttünk és csípett, a nappali fény elhomályosult. Hangos szárnycsattogás hallatszott, amint az ymbrynék alakot váltottak, és a vihar fölé röpültek. Az üresem letérdelt, lehajtotta a fejét, és pofáját eltakarta a két szabad nyelvével. Hozzászokott a hamuviharokhoz, de a barátaink nem. Hallottam, hogy pánikba estek a sötétségtől.

– Maradjatok ott, ahol vagytok! – kiáltottam. – Elmúlik!

– Lélegezzetek az ingeteken keresztül! – kiáltotta Emma.

Amikor a vihar kissé csöndesedett, valamit hallottam a híd felől, amitől felállt a hátamon a szőr. Három bariton dalolt egyszerre egy dalt, amelynek sorait puffanások és jajszók nyomatékosították.

– Hallga, be’ vígan cseng a kalapács…

Puff!

– Hallga, be’ szépen dolgozik az ács!

– Jaj, a lábam!

– Nincs szebb, mintha áll az akasztófa…

– Engedj el, engedj el!

– Orvosság az minden bajra, gondra!

– Jaj, ne bánts! Megadom magam!

Megjelent Sharon és három izmos unokafivére, mindegyik egy-egy fülön csípett lidércet húzott maga után.

– Jó reggelt mindenkinek! – kiáltotta Sharon. – Elvesztettek valamit?

A barátaim kitörölték a szemükből a hamut, és ujjongani kezdtek.

– Sharon, maga nagyszerű ember! – kiáltotta Emma.

Leszálltak az ymbrynék, és ismét emberi alakot öltöttek. Amíg gyorsan felvették a földre dobott ruháikat, a lidérceken tartottuk a tekintetünket.

Hirtelen az egyik kitépte magát fogva tartója kezéből, és futni kezdett. Ahelyett, hogy utána futott volna, az ács higgadtan kiválasztott egy kis kalapácsot az övén függők közül, megvetette a lábát, és eldobta a szerszámot. Pontosan fejen találta volna a lidércet, csakhogy az lebukott, s az út végén lévő törmelékrakás felé futott. Éppen el akart tűnni két düledező ház közt, amikor megrepedt az út, és a lidércet sárga tűznyelv nyelte el.

Hátborzongató látvány volt, mégis mindenki lelkendezett.

– Látják? – kérdezte Sharon. – A nyomornegyed is szabadulni akar tőlük.

– Ez csodás, de mi lesz Caul-lal?

– Úgy van – mondta Emma. – Egyik győzelem sem számít, ha őt nem tudjuk elkapni. Igaz, Vándorsólyom kisasszony?

Körülnéztem, de nem láttam Vándorsólyom kisasszonyt. Emma is szemrevételezte a tömeget.

– Vándorsólyom kisasszony? – Emma hangjában rémület csengett.

Felállítottam az üresemet, hogy jobban lássak.

– Látja valaki Vándorsólyom kisasszonyt? – kiáltottam. Mindenki kereste, nézték az égboltot, hátha még a levegőben van, nézték a földet, hátha leszállt, de még nem öltött emberi alakot.

Ekkor a hátunk mögül éles, vidám hang csendült.

– Ne keressétek, gyerekek! – Egy pillanatig nem tudtam hová tenni a hangot, de ismét megszólalt. – Tegyétek, amit mondok, és nem esik baja!

És ekkor egy kis, hamutól feketéllő fa ágai alól, egy lépéssel a lidércek kapuján belül kibontakozott egy ismerős alak.

Caul. A kezében nem volt fegyver, a háta mögött nem álltak gorillák. Az arca sápadt, a vigyora természetellenes, napszemüvegével a feje rovarszerű. Rajta csicsás köpeny, kepp, arany ékszer és masnira kötött selyem nyakkendő. Rikító őrültnek nézett ki, mint valami gótikus regénybeli doktor, aki túlságosan sok kísérletet végzett önmagán. Nyilvánvaló tébolya volt az, ami visszatartott minket attól, hogy megrohanjuk és széttépjük. Az olyan ember, mint Caul, sosem igazán védtelen.

– Hol van Vándorsólyom kisasszony? – ordítottam, hasonló kérdésre késztetve a mögöttem álló ymbrynéket és különlegeseket.

– Ott, ahová tartozik – mondta Caul. – A családjával.

Mögötte kiszállt az épületegyüttesből a hamufelhő maradéka is, és megláttuk Benthamet és Vándorsólyom kisasszonyt, az utóbbit emberi alakban, Bentham medvéjének foglyaként. Bár a kisasszony szeme haragtól villogott, több esze volt, semhogy harcolni próbált volna az éles karmú, ingerlékeny ádázmedvével.

Visszatérő rémálomnak látszott, amelyet újra meg újra át kellett élnünk: Vándorsólyom kisasszonyt ismét elrabolták, ezúttal Bentham. Valamivel a medve mögött állt, lesütött szemmel, mintha szégyellt volna a szemünkbe nézni.

A megdöbbenés és a harag kiáltásai hagyták el a különlegesek és az ymbrynék ajkát.

– Bentham! – üvöltöttem. – Engedje el!

– Áruló gazember! – kiáltotta Emma.

Bentham felemelte a fejét, ránk nézett.

– Mindössze tíz perccel ezelőtt – szólt erős hangon – még hűséges voltam önökhöz. Elárulhattam volna önöket a bátyámnak napokkal ezelőtt, de nem tettem. – Összehúzott szemmel nézett Vándorsólyom kisasszonyra. – Téged választottalak, Alma, mert azt hittem – úgy látszik, naivan –, ha segítek neked és védenceidnek, rájössz, milyen igazságtalanul ítéltél meg, s végre felülemelkedsz a régi nézeteltéréseken, és engeded elmúlni azt, ami elmúlt.

– Ezért a Könyörtelen Pusztába fognak küldeni! – kiáltotta Vándorsólyom kisasszony.

– Már nem félek a fenyegetésedtől! – mondta Bentham. – Többé nem tarthatsz odalenn! – Dobbantott a botjával. – PT, pofa!

A medve mancsával végigkarmolta Vándorsólyom kisasszony arcát.

Caul kitárt karral, széles mosollyal indult öccse és nővére felé.

– Benny végre kiáll magáért, és én ehhez gratulálok! Nincs szebb a családi összejövetelnél!

Benthamet hirtelen láthatatlan erő húzta hátra. A torkánál kés villant.

– Parancsoljon a medvére, hogy engedje el Vándorsólyom kisasszonyt! – harsogta egy ismerős hang.

– Millard! – kiáltott fel valaki.

Millard volt, ruhátlanul, láthatatlanul. Bentham rémültnek, ám Caul csupán bosszúsnak látszott. Antik forgótáras pisztolyt vett elő köpenye egyik mély zsebéből, és Bentham fejére célzott.

– Engedd el, vagy megöllek, öcsi.

– Egyezséget kötöttünk! – tiltakozott Bentham.

– De ha megadod magad egy életlen késsel handabandázó, pucér fiúnak, azzal megszeged az egyezséget. – Caul felhúzta a ravaszt, odament, a csövet Bentham fejéhez szögezte, és Millardhez szólt. – Ha rákényszerítesz, hogy megöljem az egyetlen öcsémet, az ymbrynédet is halottnak tekintheted.

Millard egy pillanatig habozott, majd eldobta a kést, és elfutott. Caul megpróbálta elkapni, de elhibázta, csak Millard elkanyarodó lábnyomait láttuk.

Bentham összeszedte magát, megigazította gyűrött ingét. Caul minden modorát elvesztette, Vándorsólyom kisasszonyt vette célba.

– Ide figyeljetek! – ugatta. – Ti ott, a híd túloldalán! Engedjétek el azokat a katonákat!

Nemigen tehettek mást, mint hogy engedelmeskedtek. Sharon meg a barátai elengedték a lidérceket, hátráltak, az a lidérc pedig, aki a hídnak a mi felénk eső oldalán állt, leeresztette a kezét, és felvette a puskáját a földről. Másodperceken belül megfordultak az erőviszonyok, négy puska szegeződött a tömegre, egy pisztoly Vándorsólyom kisasszonyra. Caul azt tehette, amit csak akart.

– Fiú! – mutatott rám. – Lökd azt az ürest a hasadékba!

Éles hangja bántotta a fülem. Üresemet a szakadék széléig parancsoltam.

– Most parancsold meg, hogy ugorjon bele!

Nem volt más választásom. Borzalmas veszteség volt, de talán mégis így helyes: az üres már szörnyen szenvedett, sebeiből fekete vér szivárgott tócsába a lábai körül. Nem maradt volna életben.

Lefejtettem a nyelvét a derekamról, leszálltam róla. Eléggé visszatért az erőm ahhoz, hogy megálljak a lábamon, de az üresé gyorsan fogyott. Amint leszálltam róla, lágyan felnyögött, nyelveit visszahúzta a szájába, és letérdelt, készséges áldozatként.

– Köszönöm, bárki voltál is – mondtam. – Biztos vagyok benne, ha valamikor lidérccé változhattál volna, nem lettél volna teljesen gonosz.

A hátára tettem a lábam, megrúgtam. Az üres előrelendült, és némán eltűnt a párás semmiben. Pár másodperc múlva éreztem, hogy tudata eltűnt a tudatomból.

A híd túloldaláról a lidércek a híd üresének nyelvein jutottak vissza a mi oldalunkra. Vándorsólyom kisasszony élete ismét veszélyben lett volna, ha közbelépek. Olive-ot lerántották a levegőből. A lidércek szoros, könnyen kezelhető csoportba tereltek minket. Akkor Caul értem kiáltott, és az egyik őr kirángatott a tömegből.

– Ő az egyetlen, akire élve van szükségem – mondta Caul az embereinek. – Ha muszáj lőnötök rá, a térdére lőjetek. Ami a többieket illeti… – Caul az összezsúfolt csoport felé fordította pisztolyát, és lőtt. A felbolydult tömegből sikoltások hallatszottak. – Lőjétek le őket, ahol akarjátok!

Nevetett és úgy hajlongott, mint holmi szögletes balett-táncosnő. Rá akartam rontani, ki akartam vájni a szemét puszta kézzel, amikor egy hosszú csövű forgópisztoly jelent meg a látóteremben.

– Ne – mondta egy széles vállú, kopasz lidérc.

Caul a levegőbe lőtt, csendet követelt, és elült minden hang, kivéve annak a szipogását, akit eltalált.

– Ne bőgjetek, ajándékom van számotokra! – fordult a tömeghez. – Történelmi nap ez a mai. Az öcsém és én azzal ünnepeljük egy életen át tartó küzdelmünket, hogy a különlegesek világának iker királyaivá koronázzuk magunkat. És milyen volna egy koronázás tanúk nélkül? Így hát magunkkal viszünk titeket. Ha rendesen viselkedtek, olyat fogtok látni, aminek senki nem volt tanúja ezer éve: hatalmunkba hajtjuk és kisajátítjuk a Lelkek Könyvtárát!

– Meg kell ígérnie valamit, vagy nem segítek – fordultam Caulhoz. Nem voltam igazán tárgyalási helyzetben, de hitt abban, hogy segíthetek neki, ez is ért valamit. – Amint megkapta, amit akar, elengedi Vándorsólyom kisasszonyt.

– Attól tartok, az nem fog menni – felelte Caul –, de életben hagyom. Szórakoztatóbb lesz úgy uralkodni a különlegesek világán, hogy a nővérem is köztünk van. Mihelyt levágtam a szárnyaidat, a személyes rabszolgám leszel, Alma. Hogy fog tetszeni?

Vándorsólyom kisasszony válaszolni próbált, de szavai belevesztek a medve húsos mancsába.

Caul a füléhez tette a kezét, és nevetett.

– Tessék? Nem hallak! – Majd sarkon fordult, és a torony felé indult.

– Gyerünk! – kiabáltak ránk az őrök, és mind Caul után tántorogtunk.

KILENCEDIK FEJEZET

Brutális gyorsasággal tereltek minket a torony felé, a lidércek lökdösték, rugdosták a lemaradókat. Az üresem nélkül sántikáló, botladozó szerencsétlenség voltam: csúf harapások voltak a törzsemen, és múlni kezdett a por hatása, amelytől nem éreztem őket. Az erőltetett menetben azon törtem a fejem, hogyan menthetnénk meg magunkat, ám egyik elképzelés valószínűtlenebb volt a másiknál. Üresek nélkül a fegyveres lidércek felülmúlták az összes különleges képességünket.

Átbotorkáltunk a romos épületen, ahol az üreseim elpusztultak, papagájok és lidércek vérétől szennyes téglákon keresztül. Átvonultunk a fallal körülvett udvaron, be a torony ajtaján, azután fel az egyforma, fekete ajtókkal teli kanyargó folyosóra. Elöl Caul ment, mint valami tébolyult vezér, az egyik pillanatban táncolva, karját lóbálva, a másikban hátrafordulva, mocskos szavakkal szidalmazva minket. Mögötte a medve billegett, egyik karjában Bentham, Vándorsólyom kisasszony a vállára dobva.

A kisasszony könyörgött a fivéreinek, hogy gondolják meg magukat.

– Emlékezzetek az összes, Abatonról szóló történetre! Szégyenletes véget ért minden különleges, aki lopott a könyvtár lelkei közül! Elátkozott a hatalma!

– Nem vagyok már gyerek, Alma, nem ijedek meg régi ymbryne-meséktől – gúnyolódott Caul. – És ne nyelvelj tovább. Már ha meg akarod tartani a nyelved!

A kisasszony nem győzködte tovább az öccseit, némán nézett minket, az arca erőt sugárzott. Ne féljetek, üzente a tekintete. Ezt is túl fogjuk élni.

Attól tartottam, hogy még a torony tetejéig vezető utat sem fogja túlélni mindenki. Megfordultam, hogy megnézzem, kit talált el Caul lövése. Az összezsúfolt tömegben Bronwyn ernyedt testet vitt a karjában – azt hiszem, Gulipán kisasszonyt. Hirtelen vaskos kéz csapott a fejemre.

– Előre nézz, vagy a térdkalácsodnak annyi – morogta az őrzőm.

Végül a torony tetejéhez és az utolsó ajtóhoz értünk. Túl az ajtón, a folyosón halvány nappali fény látszott a kanyarodó falon. Fölöttünk nyitott ajtó, ezt megjegyeztem magamban.

Caul ragyogó képpel állt az ajtó előtt.

– Perplexus! – kiáltotta. – Signor Anomalus – igen, ott hátul! Minthogy ezt a felfedezést részben az ön expedícióinak és kemény munkájának köszönhetem, öné a megtiszteltetés, hogy kinyithatja az ajtót.

– Hagyd, nincs időnk ceremóniára – mondta Bentham. – Őrizet nélkül hagytuk az erődöt…

– Ne légy már úgy betojva – hurrogta le Caul. – Egy percig se tart.

Az egyik őr kirángatta Perplexust a tömegből, és felemelte az ajtóhoz. Amióta utoljára láttam, haja és szakálla alabástromfehér lett, a háta meggörbült, mély ráncok hálózták be az arcát. Túlságosan sok időt töltött a hurkán kívül, kezdte utolérni a valós kora. Perplexus már majdnem kinyitotta az ajtót, amikor köhögési roham tört rá. Amint újra kapott levegőt, szembefordult Caullal, hörögve nagy levegőt vett, és nagyot, fényeset köpött Caul köpenyére.

– Te lenni tudatlan disznó! – kiáltotta Perplexus.

Caul Perplexus fejéhez emelte a pisztolyát, és meghúzta a ravaszt. Kiáltozás támadt, Perplexus felemelte a kezét, és elfordult, de a pisztoly csupán szárazon kattant.

Caul kinyitotta a tárat, belenézett, majd vállat vont.

– Régiség, mint te – mondta Perplexusnak, azután a pisztoly csövével törölte le köpenyéről a köpetet. – Felteszem, hogy a sors szólt közbe az érdekedben. Így is jó – inkább nézem végig, amint porrá válsz, mint azt, hogy elvérzel.

Intett az őrségnek, hogy vigyék el. A folyamatosan, olaszul szitkozódó Perplexust visszarángatták a csoportba.

Caul az ajtóhoz fordult.

– Pokolba vele – morogta és kinyitotta. – Befelé, mindenki!

A szürke falú szobában a hiányzó negyedik fal hosszú, sötét folyosóban folytatódott. Az őrök lökdösésére sietve mentünk végig rajta. A sima falak durvává, egyenetlenné váltak, majd egyszerű, nappali fényben álló szobává tágultak. A szoba kőből és agyagból készült, mint egy barlang, ám volt csaknem szabályos ajtaja és két ablaka. Valaki szerszámokat használva vájta ki a szobát és nyílásait a puha kőből.

Kitereltek minket a forró és száraz szabadba. A tér szédítően kitágult. Magasra jutottunk egy olyan tájon, amely egy másik bolygón is lehetett volna. Körülöttünk mindenütt, az egyik oldalon kiemelkedve, a másikon völgyekbe ereszkedve furcsa, vörös kőből rakott, elnagyolt ajtajú-ablakú dombok és tornyok álltak. Állandó szél fújt közöttük, amely emberi sóhajnak hallatszó hangot adott. Bár a nap még nem készült lenyugodni, az égbolt narancsvörösen izzott, mintha a láthatáron túl most lenne a világvége. A civilizáció nyilvánvaló jelei ellenére nem tűnt fel rajtunk kívül senki. Súlyosan nehezedett rám az érzés, hogy figyelnének, mert olyan helyre hatoltunk volna be, ahol nem kellene lennünk.

Bentham lemászott a medvéjéről, és áhítattal levette a cilinderét.

– Szóval ez az a hely – nézett a dombokon túlra.

Caul nagy testvérhez illő mozdulattal karolta át a vállát.

– Megígértem neked, hogy eljön ez a nap. Valóban pokollá tettük egymás életét, hogy eljussunk ide, igaz?

– Igaz – helyeselt Bentham.

– Minden jó, ha a vége jó! – Caul felénk fordult. – Barátaim! Ymbrynék! Különleges gyermekek! – Hangja visszhangzott a különös, sóhajtó kanyonokban. – A mai nap belekerül a történelembe. Isten hozott mindenkit Abatonban!

Szünetet tartott, de hiába várta a tapsot.

– Az ősi városban álltok, amely hajdanán a Lelkek Könyvtárát őrizte. Több mint négyszáz éve nem látta senki, ezer éve nem hódította meg senki – amíg én újra fel nem fedeztem! Most pedig előttetek mint tanúim előtt…

Elhallgatott, egy pillanatra lenézett, majd elnevette magát.

– Miért vesztegetem az időm? Ti, korlátoltak, sosem fogjátok megérteni teljesítményem súlyát. Olyanok vagytok, mint a Sixtus-kápolnát bámuló szamarak! – Megpaskolta Bentham karját. – Gyere, testvér! Vegyük el, ami a miénk.

– És a miénk is! – szólalt meg mögöttem egy hang, az egyik lidércé. – Rólunk sem feledkezik meg, igaz, uram?

– Persze, hogy nem – próbált sikertelenül mosolyogni Caul. Nem tudta titkolni a bosszúságát, amiért nyilvánosan kérdőre vonták. – Hűségeteket tízszeresen visszafizetem.

Megfordult és elindult Benthammel egy gyalogösvényen. Minket az őrök tereltek utánuk.

*

A napfényben fürdő ösvény újra meg újra elágazott. Caul olyan útvonalat követett, amelyet az utóbbi napokban nyilvánvalón többször végigjárt, miután kényszerítette Perplexust a megmutatására, így aztán teljes magabiztossággal, a gyarmatosító arcátlanságával vezetett minket az alig kivehető, tüskebokrokkal benőtt úton. Egyre inkább úgy éreztem, hogy figyelnek. Mintha a sziklába vájt durva nyílások félig nyitott szemek lettek volna; mintha egy kőbe zárt ősi értelem lassan ébredezett volna évezredes álmából.

Lázas aggodalmat éreztem. Hogy mi lesz a következő lépés, rajtam múlik. Elvégre a lidérceknek szükségük van rám. Mi lenne, ha nem adnám át nekik a lelkeket? Ha módot találnék a kijátszásukra?

Tudtam, mi történne. Caul megölné Vándorsólyom kisasszonyt. Azután egymás után megölné a többi ymbrynét, amíg oda nem adnám neki, amit akar. És ha mégsem tenném, megölné Emmát.

Nem voltam eléggé erős. Tudtam, hogy mindent megtennék, csak őt ne bántsák – még a mesés hatalom kulcsát is átadnám Caulnak.

Azután egy újabb gondolat halálra rémített: és ha nem tudom megtenni? Mi lesz, ha Caul tévedett velem kapcsolatban, és nem látom a lélek-amforákat, vagy látom, de kezelni nem tudom őket? Nem hinne nekem. Azt gondolná, hazudok. Gyilkolni kezdené a barátaimat. És még ha sikerülne is meggyőznöm, hogy ez az igazság – hogy hiányoznak a képességeim –, dühöngene és megölne mindenkit.

Magamban nagyapához könyörögtem – kértem, ha lenéz rám, segítsen át ezen a próbatételen, tegyen olyan erőssé és hatalmassá, amilyen ő volt egykor. Portman nagyapa, esengtem, tudom, hogy őrültségnek hangzik, de Emma és a barátaim jelentik nekem a világot, az egész átkozott világot, melyet boldogan átadnék Caulnak, cserébe az életükért. Ezért gonosz vagyok? Nem tudom, de azt hiszem, te talán megértenél.

Felpillantva meglepetten láttam, hogy Vándorsólyom kisasszony engem néz a medve válláról. Mihelyt találkozott a tekintetünk, elfordult, koszos, sápadt arcán könnyek peregtek. Mintha hallotta volna a gondolataimat.

Az utunk kanyargó ösvények és domboldalba vájt, félholddá kopott lépcsők útvesztőjén át vezetett. Néhol az ösvény eltűnt, teljesen benőtte a gaz. Hallottam Perplexust zsémbelni, hogy évekbe telt megtalálnia a Lelkek Könyvtárához vezető utat, és ez a hálátlan tolvaj most gátlástalanul gázol végig rajta.

Azután Olive hangját hallottam.

– Miért nem mondta nekünk senki, hogy a könyvtár valóságos?

– Azért, drágám – felelte egy ymbryne –, mert nem volt szabad elárulni. Biztonságosabb volt azt állítani…,

Az ymbryne szünetet tartott, hogy levegőhöz jusson.

– …hogy csak mese.

Csak mese. Életem egyik meghatározó igazságává vált, hogy mindig is lesznek mesék, amelyek nem maradnak meg a könyvekben. Én aztán tudom: egy mese nyelte el az egész életemet.

Több percig haladtunk egy közönségesnek látszó fal mellett, közben halkult és erősödött a szél jajongása. Caul felemelte a kezét, és elordította magát, hogy mindenki álljon meg.

– Túlmentünk rajta? – kérdezte. – Esküdni mertem volna, hogy a barlang valahol itt van. Hol a térképész?

Perplexust kirángatták a tömegből.

– Nem örülsz, hogy nem lőtted le? – mormogta Bentham.

Caul nem vett róla tudomást.

– Hol a barlang? – hajolt Perplexus arcához.

– Ah, lehet, ő elbújni te elől – ugratta Perplexus.

– Ne szórakozz velem – sziszegte Caul. – Elégetem a Napok Térképe összes példányát. Jövőre senki nem fog emlékezni rád.

Perplexus összekulcsolta ujjait, sóhajtott.

– Ott – mutatott egy pontra a hátunk mögött.

Túlmentünk rajta.

Caul odacsörtetett a falon lévő, vadszőlővel benőtt folthoz – annyira szerény és jól elrejtett nyílás volt, hogy valóban nem lehetett észrevenni; nem is ajtó, inkább lyuk. Caul félretolta az indákat, bedugta a fejét.

– Igen! – hallottam a hangját. Kihúzta a fejét, parancsokat osztogatott.

– Csak a legfontosabb személyek jöhetnek tovább. Öcsém, nővérem – Benthamre és Vándorsólyom kisasszonyra mutatott. – Fiú. – Rám mutatott. – Két őrszem. És… – Fürkészte a tömeget. – Sötét van benn, szükségünk lesz fényre. Te, lány. – Emmára mutatott.

A gyomrom görcsbe rándult, amint Emmát kirángatták a tömegből.

– Ha a többiek gondot okoznak – fordult a katonáihoz Caul –, tudjátok, mit kell tennetek. – Caul a tömegre szögezte pisztolyát. Mindenki sikoltozva próbált fedezéket találni. Caul harsányan röhögött.

Emmát az őrzője belökte a lyukon. Bentham medvéje nem fért volna be, így Vándorsólyom kisasszonyt letették, és az én lidércemnek egyszerre kellett őt és engem vigyáznia.

A legfiatalabb gyermekek sírni kezdtek. Nem tudhatták, viszontlátják-e még Vándorsólyom kisasszonyt.

– Bátorság, gyerekek! – kiáltotta a kisasszony. – Visszajövök!

– Úgy van, gyerekek! – gúnyolódott Caul. – Hallgassatok az igazgatónőtökre! Az ymbrynék tudják a legjobban!

Vándorsólyom kisasszonnyal egyszerre löktek be, így kínálkozott egy pillanat, amikor az indákba gabalyodva észrevétlenül odasúghattam:

– Mit tegyek odabenn?

– Tegyen meg mindent, amit kér – súgta. – Ha nem dühítjük fel, talán túléljük.

Túléljük – de milyen áron?

Furcsa helyre huppantunk: egy égbolt felé nyitott, kőbe vájt terembe. Egy pillanatra elállt a lélegzetem, annyira sokkolt az óriás, torz arc, amely a túlsó falról meredt ránk. A falon tátongó száj volt az ajtó, két eltorzult szem képezte az ablakait, két lyuk az orrlyukait, fölül a hosszúra nőtt fű hajra, alul bozontos szakállra hajazott. A sóhajtozó szél itt hangosabb volt, mintha a száj alakú ajtó el akarna ijeszteni minket egy olyan ősi nyelven, amely egyhétnyi hosszú magánhangzókból áll.

Caul az ajtóra mutatott.

– Vár a könyvtár.

Bentham levette a cilinderét.

– Rendkívüli – szólt halkan, áhítattal. – Mintha dalolna nekünk. Mintha az összes itt nyugvó lélek felébredne, hogy köszöntsön minket.

– Hogy köszöntsenek? – mondta Emma. – Ezt kétlem.

Az őrök az ajtó felé lökdöstek minket. Az alacsony nyíláson át újabb barlangba jutottunk. Ahogy a többi, Abatonban látott építmény, ezt is kézzel vájták ki a puha sziklából, réges-régen. Alacsony mennyezetű és kopár volt, csupán némi széna és törött cserépdarab hevert a földön. A falakba sok tucat kis mélyedést vájtak. A felül ovális, alul lapos bemélyedésekben elfért volna egy palack vagy gyertya. A helyiség hátsó részén több ajtó vezetett tovább a sötétségbe.

– No, fiú? – szólt Caul. – Látsz?

Körülnéztem.

– Mit?

– Ne viccelj velem. Lélek-amforákat. – A falhoz lépett, bedugta a kezét az egyik mélyedésbe. – Menj, hozz ide egyet.

Lassan megfordultam, szemügyre vettem a falakat. Az összes mélyedés üresnek látszott.

– Nem látok semmit – mondtam. – Talán nem is léteznek.

– Hazudsz.

Caul biccentett az őrömnek. Az őr gyomron vágott.

Emma és Vándorsólyom kisasszony felsikoltott, amint térdre estem. Lenéztem, és láttam, hogy vér csorog az ingemen – nem az ütéstől, hanem az üresharapás okozta sebből.

– Kérlek, Jack! – kiáltotta Vándorsólyom kisasszony. – Gyerek még!

– Gyerek még, gyerek még! – gúnyolódott Caul. – Ez a probléma gyökere! Úgy kell büntetni őket, ahogy férfiakat szokás, meglocsolni egy kis vérrel. – Felém indult, fura, antik pisztolyát forgatva. – Egyenesítsd ki a lábát! Térden akarom lőni.

Az őr a földre lökött, és megragadta a lábszáram. Az arcom a földet súrolta, tekintetem a falat. Valami, amit addig nem láttam…

– Várjon! – ordítottam. – Látok valamit!

Az őr a hátamra fordított.

– Észhez tértél, mi? – nézett le rám Caul. – Mit látsz?

Pislogva meresztettem a szemem. Nyugalmat kényszerítettem magamra, fókuszáltam a tekintetem.

A falban fokozatosan, mint egy polaroid fénykép, kibontakozott egy kőedény alakja. Egyszerű, díszítés nélküli, hengeres alakú, kúposan elkeskenyedő végű tárgy volt, bedugaszolva, ugyanolyan vöröses színű, mint Abaton különös dombjai.

– Egy kőedényt – mondtam. – Csak egyet. Felborult, először azért nem vettem észre.

– Állj fel – parancsolta Caul. – Látni akarom, ahogy felemeled.

A mellkasomhoz húztam a térdem, előrelöktem a lábam, felálltam, miközben a fájdalom belenyilallt a testem közepébe. Átcsoszogtam a helyiségen, lassan benyúltam a mélyedésbe. Megfogtam az edényt, majd ijedten rántottam el a kezem.

– Mi az? – kérdezte Caul.

– Jéghideg – feleltem. – Erre nem számítottam.

– Nagyon izgalmas – mormolta Bentham. Az ajtó közelében helyezkedett el, de most egy lépéssel közelebb jött.

Újra a mélyedésbe nyúltam, immár felkészülten a hidegre, és kivettem az edényt.

– Ez helytelen – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Egy különleges lelke van benne, tisztelettel illene bánni vele.

– Lelket nem érhet nagyobb megtiszteltetés, mint hogy megeszem – mondta Caul. Odajött hozzám. – Írd le az edényt.

– Nagyon egyszerű. Kőből készült. – Kezdett átfagyni a jobb kezem, ezért az edényt áttettem a balba, és akkor láttam meg a hátoldalán a hosszú, szarkalábas betűkkel egy szót.

Afagyaszt.

Nem akartam említeni, de Caul sasszemmel figyelt, és megértette, hogy észrevettem valamit.

– Mi az? – kérdezte. – Semmit se merj elhallgatni!

– Egy szó. Afagyaszt.

– Betűzd.

– A-f-a-gy-a-sz-t.

– Afagyaszt – ráncolta a homlokát Caul. – Ó-különleges nyelvű szó, igaz?

– Természetesen – mondta Bentham. – Nem emlékszel, mit tanultál?

– Dehogynem! Jobb tanuló voltam nálad, nem emlékszel? Afagyaszt. A szógyök fagy. Ami nem a hidegre utal, hanem arra a képességre, amellyel bárkit és bármit meg lehet fagyasztani.

– Ebben nem vagyok biztos, bátyám.

– Ó, nem? – kérdezte fagyos gúnnyal Caul. – Szerintem magadnak szeretnéd!

Caul megpróbálta kikapni a kezemből az edényt. Sikerült ráfonnia az ujjait, de mihelyt az edény elhagyta a kezem, Caul ujjai összezárultak, mintha egyszeriben semmi sem lett volna közöttük, s az edény a földre esett, széttört.

Caul szitkozódott, lenézett és elállt a szava, amint kék és fényesen csillogó folyadék gyűlt tócsába a lába körül.

– Ezt már látom! – kiáltotta izgatottan, a kék tócsára mutatva. – Ezt itt látom!

– Igen, én is – mondta Bentham, és az őrök is helyeseltek. A folyadékot mindegyikük látta, de az edényt, amely védte, senki.

Az egyik őr lehajolt, és ujjával megérintette a kék folyadékot. Amint hozzáért, felkiáltva hátraugrott, hevesen próbálta lerázni az ujjáról a folyadékot. Ha az edény jéghideg volt, el tudom képzelni, milyen hideg lehetett a folyadék.

– Afogyaszt – ismételte Bentham. – A szógyök fogy. Vagyis azt jelenti, bárkit vagy bármit el tud fogyasztani, semmivé tud csökkenteni. Örülj, hogy nem ittad meg, bátyó.

Caul ráncolta a homlokát.

– Nem. Nem, biztos vagyok benne, hogy igazam volt.

– Nem volt igazad – mondta Vándorsólyom kisasszony.

Caul tekintete ide-oda járt a testvérei között, mániákusan, mint aki mérlegeli annak a lehetőségét, hogy azok ketten összefogtak ellene. Aztán lezárta magában a dolgot.

– Ez csak az első terem. A jobb lelkek beljebb vannak, biztos vagyok benne.

– Egyetértek – adott neki igazat Bentham. – Minél beljebb megyünk, annál öregebbek lesznek a lelkek, és minél vénebb egy lélek, annál erősebb.

– Akkor ennek a hegynek a legmélyére hatolunk – jelentette ki Caul –, és felfaljuk.

*

Pisztolyt szorítottak a bordánkhoz, úgy löktek be minket az egyik sötét ajtón. A következő helyiség nagyon hasonlított a korábbira, ott is mélyedésekkel voltak tele a falak, onnan is ajtók vezettek tovább a sötétbe. Itt azonban nem nyíltak ablakok, mindössze egyetlen délutáni fénypászma esett a poros padlóra. Magunk mögött hagytuk a nappali világosságot.

Caul megparancsolta Emmának, hogy gyújtson fényt. Nekem meg azt, hogy soroljam fel, mit látok a falakon. Jelentettem három edényt, de a szavam nem volt neki elegendő; az urnákhoz kellett érintenem a körmöm, igazolva, hogy ott vannak, a többi mélyedésbe viszont azért kellett benyúlnom, hogy bizonyítsam: üresek.

Ezután el kellett olvasnom a feliratokat. Heolstor. Unge-sewen. Meagan-wundor. Számomra a szavak értelmetlenek, Caulnak nem kielégítők voltak.

– Jelentéktelen rabszolgák lelkei – panaszkodott Benthamnek. – Ha királyok akarunk lenni, királyok lelkére van szükségünk.

– Akkor tovább – javasolta Bentham.

Meghökkentő és végtelen barlangok labirintusába jutottunk, a napvilág már emlék volt csupán, a padló meg egyre lefelé lejtett. Egyre hűvösebb lett. Úgy hálóztak szét a folyosók a sötétben, mint gonosz vénák. Cault mintha valamiféle hatodik érzék vezette volna, határozottan döntött, hagy balra vagy jobbra tartsunk. Tébolyult volt, nyilvánvalóan őrült, és biztos voltam benne, ha sikerülne is elmenekülnünk előle, a barlangok fogságában töltenénk az örökkévalóságot.

Próbáltam elképzelni az ezekért a lelkekért vívott csatákat – ősi, titáni különlegesek csaptak össze Abaton tornyai és völgyei közt –, ám a tudatom visszariadt. Már csak arra tudtam gondolni, milyen rettenetes lenne itt csapdába esni, fény nélkül.

Minél tovább mentünk, annál több edényt találtunk a falakban, mintha a rablók régen a legkülső helyiségeket fosztották volna csak ki, de valami visszatartotta volna őket attól, hogy túlságosan messzire menjenek – talán önmaguk megoltalmazásának egészséges érzése. Caul néha rám förmedt, adatokat sürgetve, de már nem követelt bizonyítékot arra, hogy melyik mélyedésben van, melyikben nincs urna, és csak ötletszerűen olvastatta a feliratokat. Nagyobb játékot akart, és úgy határozott, nem foglalkozik a könyvtárnak ezzel a részével.

Némán haladtunk. A helyiségek egyre tágasabbá és méltóságteljesebbé váltak a maguk nyers módján, a mennyezet magasabb, a falak szélesebbek lettek. Az edények megtöltötték az összes mélyedést, magas totemoszlopokban álltak a sarkokban, beékelődtek minden repedésbe és hasadékba, a belőlük áradó hideg lehűtötte a levegőt. Vacogva öleltem át magamat, gőzölgött előttem a leheletem, ismét úgy éreztem, mintha figyelnének. A könyvtár hatalmas alvilág volt, olyan katakomba, amely magában rejtette az utóbbi évezred előtt élt összes különleges lelkét, sok százezer lelket. A lelkek felgyülemlett sokasága fura nyomást gyakorolt rám, mintha mély vízbe merülnék alá.

Nem csak én éreztem furcsán magamat. Még az őrök is ijedtek lettek, apró neszekre összerezzentek, állandóan hátranéztek.

– Hallottad? – kérdezte az én őrzőm.

– A hangokat? – kérdezett vissza a másik.

– Nem, inkább mintha víz csobogna…

Amíg beszélgettek, gyorsan Vándorsólyom kisasszonyra pillantottam. Vajon fél? Úgy láttam, tartogatja az erejét, vár és figyel. Ez némi vigaszt nyújtott, ahogyan az is, hogy madár alakot ölthetett és elmenekülhetett volna, de nem tette. Amíg mi rabok vagyunk, ő is az. Talán az értünk aggódás ösztönén túl is munkált benne valami. Talán tervezett valamit.

Még hidegebb lett, a vékony izzadságcsík a nyakamon állandó jeges patakocskává változott. Áthaladtunk egy olyan helyiségen, amelyet annyira telezsúfoltak urnákkal, hogy ugrálnom kellett, nehogy beléjük rúgjak – bár mindenki másnak a lába áthatolt rajtuk. Úgy éreztem, fojtogatnak a holtak. Itt csak állóhely volt, ahogyan csúcsforgalomban a vasútállomáson, a Times Square-en szilveszterkor. Az összes hazajáró lélek minket bámult, és nem örült ottlétünknek. Végül Bentham is ideges lett.

– Várj, bátyó – fogta meg kifulladva Caul karját. – Nem gondolod, hogy eléggé messzire mentünk?

Caul lassan megfordult, arcát fele-fele arányban világította meg a tűz és árnyékolta a sötétség.

– Nem, nem gondolom. – A hangja éles volt, rideg.

– Mit keres, uram? – kockáztatta meg az őrzőm.

– Majd tudom, ha megtaláltam! – torkollta le Caul.

Teste megfeszült, majd berohant a sötétbe.

– Uram! Várjon! – kiáltoztak az őrök, és Caul után lökdöstek minket.

Caul kis időre eltűnt, majd ismét megjelent a helyiség végében, ahol halványkék fénynyaláb esett rá. Félig a sugárban állt, megbűvölten bámult valamit. Amikor mellé értünk, és befordultunk a sarkon, megpillantottuk mi is: hosszú alagút pompázott azúrkék fényben. Az alagút túlsó végén lévő négyzetes nyílásból jött a fény. Valamit hallottam is, talán vízcsobogást.

Caul összecsapta a kezét.

– Közel járunk!

Végigrohant a folyosón, eszelősen, minket kényszerítettek, hogy botladozva kövessük. Amikor az alagút végére értünk, a minket körülölelő fény annyira vakítóvá vált, hogy mindannyian megtorpantunk, mert nem láttuk, hová tartunk.

Emma hagyta a tüzét kialudni. Nem volt rá szükség. Az ujjaimon át lestem ki, és lassan látni kezdtem. Áttetsző, hullámzó kék fényben fürdött az eddigi legnagyobb barlang: hatalmas volt és kör alakú, mint a méhkas, alul több mint harmincméteres átmérőjű, ám fölül egyetlen ponttá szűkült több emeletnyi magasságban. Jégkristályok csillogtak minden felületen, minden mélyedésen és sok ezer urnán. Lehetetlen magasságban is füzérként ékesítették a falakat.

A fagyos hideg ellenére szabadon folyt a víz: egy sólyomfejű csapból zuhant alá egy keskeny csatornába, amely körülfogta az egész helyiség alapját a fal mellett. A víz egy csekély medencében gyűlt össze a helyiség túlsó végében, s nyilvánvalóan e víz volt a barlang égi fényének a forrása. Mint a lélek-amforákban lévő anyag, kísértetiesen kéklett, szabályos ciklusokban elsötétedett és kivilágosodott, mintha lélegezne. Furcsán megnyugtató lett volna a látvány, mint egy északi gyógyfürdő-élmény, ha nem hallatszott volna jól kivehető emberi jajszó a víz kellemes csobogásán át. Pontosan úgy hangzott, mint a kinti sóhajok – melyekről úgy véltem, az ajtón át fütyölő szél –, ám itt nem fújt szél, és nem is lehetett volna hallani a szelet. Ez valami más volt.

Bentham mögöttünk bicegett be a barlangba, eltakarta a szemét, miközben Caul a terem közepére vonult.

– Győzelem! – kiáltotta. Élvezte, hogy a hangja visszhangzik a magas falak közt. – Ez az! A kincstárunk! A tróntermünk!

– Fenséges – mondta erőtlenül Bentham, és a bátyjához csoszogott. – Látom már, miért áldozták annyian az életüket érte harcolva…

– Rettenetes hibát követtek el – szólalt meg Vándorsólyom kisasszony. – Nem szabad meggyaláznotok ezt a szent helyet.

Caul drámaian sóhajtott.

– Muszáj minden percet elrontanod a tanító nénis moralizálásoddal? Vagy csak irigy vagy, és bánkódsz, amiért véget ér a tehetségesebb nővér-szereped? Nézzétek, tudok repülni, tudok időhurkot csinálni! Egy nemzedék múlva senki sem emlékszik majd rá, hogy létezett olyan ostoba jószág, mint az ymbryne!

– Téved! – kiáltotta Emma, aki nem bírta tovább tartani a száját. – Maga lesz az, akit elfelejtenek!

Emmát az őrzője meg akarta ütni, de Caul intett, hogy hagyja.

– Hadd beszéljen – mondta. – Talán ez az utolsó lehetősége.

– Valójában nem fogják elfelejteni – folytatta Emma. – Új fejezetet írunk magukról a Regékhez. A Mohó fivérek lesz a címe. Vagy a Szörnyűséges, rémséges árulók, akik azt kapták, amit megérdemeltek.

– Kicsit unalmas – mondta Caul. – Jobb lenne olyasmi, hogy Hogyan győzték le a csodás fivérek az előítéleteket, és lettek a különlegesek világának jogos istenkirályai. Szerencséd, hogy ma reggel ilyen jó kedvemben vagyok, te lány.

Caul figyelme felém fordult.

– Fiú! Számolj be az itt lévő urnákról, és ki ne hagyd a legapróbb részletet sem! Kimerítő leírást akart, és meg is adtam: felolvastam sok tucat szarkalábas, kézzel írt címkét. Ha beszélném az ó-különlegest, gondoltam, hazudhatnék a feliratokról, talán becsaphatnám Cault, hogy válasszon gyönge és buta lelket. Ám tökéletes automata voltam: képességgel megáldott, de tudatlansággal megvert. Egyedül annyit tehettem, hogy próbáltam elterelni Caul figyelmét a nyilvánvalóan legígéretesebb edényekről.

Bár a legtöbb urna kicsi és egyszerű volt, akadt néhány nagy, díszes és súlyos, homokóra alakú, két fogantyúval és ékkővel kirakott, rájuk festett szárnyakkal; látszott, hogy nagyhatalmú és fontos (vagy fontoskodó) különlegesek lelkét tartalmazzák. A nagyobb méretet azonban a mélyedések mérete elárulta, és amikor Caul parancsára megkocogtattam őket, ezek az urnák mély és erős hangot adtak.

Nem maradt több trükköm. Caul meg fogja kapni, amit akar, nem tehetek ellene semmit. Ám Caul olyat tett, ami mindenkit meglepett. Olyasmit, ami először furcsán nagylelkűnek látszott. A katonáihoz fordult.

– Nos, ki szeretné először kipróbálni?

A lidércek zavartan néztek egymásra.

– Hogy érted ezt? – bicegett Caul felé ijedten Bentham. – Nem neked és nekem kellene? Oly sokáig dolgoztunk…

– Ne légy mohó, öcsém. Nem azt mondtam talán nekik, hogy megfizetem a hűségüket? – Úgy vigyorgott a lidércekre, mint holmi nyereményjáték házigazdája. – Nos, melyikőtök lesz az?

Mindkét katona felemelte a kezét.

– Én, uram, én!

– Én szeretném!

Caul az én őrzőmre mutatott.

– Te! – mondta. – Gyere ide!

Caul rám szögezte a pisztolyát, ezzel tehermentesítette az őrzőmet.

– Szóval, melyik lélek lenne kedvedre való? – Emlékezett néhány, általam azonosított edényre, azokra kezdett mutogatni. – Ozonu-Vizu. Valami köze van a vízhez, az áradáshoz. Igen jó, ha valaha szerettél a tenger fenekén élni. Urukenta. Azt hiszem, ez amolyan félig ló, félig ember, aki ura a felhőknek. Ben, ismerősen hangzik?

Bentham motyogott valamit, de Caul nem figyelt rá.

– Acélu-bürü, az nagyon jó volt. Fém és bőr. Harcban igen hasznos, bár elképzelhető, hogy olajoznod kell magad…

– Uram, remélem nem haragszik meg rám – szólt félszegen a lidérc –, de nem lehetne valamelyik nagyobb urna?

Caul megfenyegette felemelt ujjával.

– Szeretem a törekvőket, de azok az enyémek meg az öcsémé.

– Persze, uram, persze – mondta az őr. – Akkor… hm… van más is?

– A legjobb lehetőségeket kínáltam – vált fenyegetővé Caul hangja. – Most válassz.

– Igen, igen, sajnálom, uram… – felelte rémülten az őr. – Ozono-Vizu jó lesz.

– Nagyszerű! – búgta Caul. – Fiú, hozd az edényt.

Benyúltam a mélyedésbe, amelyre Caul mutatott, és kivettem az urnát. Annyira hideg volt, hogy a dzsekim ujját kesztyűként a kezemre húztam, ám az edény a kelmén keresztül is kilopta a testemből a maradék meleget.

Az őr a kezemre meredt.

– Mit csináljak vele? – kérdezte. – Úgy használjam, mint az ambróziát?

– Nem tudom – mondta Caul. – Mit gondolsz, öcsém?

– Én sem tudom – felelte Bentham. – Egyik régi szöveg sem ír erről.

Caul megvakarta az állát.

– Azt hiszem… igen, úgy, mint az ambróziát. – Bólintott, hirtelen magabiztos lett. – Igen, úgy van. Mint az ambrót.

– Biztos? – kérdezte az őr.

– Igen – felelte Caul. – Ne idegeskedj. Ezért bekerülsz a történelembe. Úttörő!

Az őr a szemembe nézett.

– Semmi trükk – mondta.

– Semmi trükk.

Kivettem az edényből a dugót. Kék fény áradt belőle. Az őr megfogta a kezem, a feje fölé húzta, és hátradöntötte a fejét.

Mély, akadozó lélegzetet vett.

– Nem jön belőle semmi – motyogta, és megrántotta a kezem.

A folyadék nyúlós sugárban ömlött ki az edényből. Mihelyt az őr arcához ért, az úgy megszorította a kezem, hogy majdnem eltörtek az ujjaim. Kirántottam a kezem, hátraugrottam, mire az urna a földre esett és széttört.

Az őr arca füstölgött és kék lett. Felsikoltott, térdre esett, rángott a teste, aztán előrezuhant. Amikor a feje földet ért, széttört, mint az üveg. A fagyott koponya darabkái szétspricceltek a lábam körül.

– Jaj, istenem! – kiáltotta Bentham.

Caul csettintett a nyelvével, mint amikor az ember kiönt egy pohár drága bort.

– A mindenségit! – csóválta a fejét. – Azt hiszem, mégsem úgy kell használni, mint az ambróziát. – Körülpillantott. – Nos, valaki másnak is ki kell próbálnia…

– Nekem sok a dolgom, uram! – kiáltotta a másik őr, aki egyszerre célzott Emmára és Vándorsólyom kisasszonyra.

– Igen, látom, hogy bőven akad munkád, Jones. Akkor talán valamelyik vendégünk? – Emmára nézett. – Tedd meg a kedvemért, te lány, és te leszel az udvari bolondom!

– Menj a pokolba! – vicsorgott rá Emma.

– Az megoldható – acsargott Caul is.

Hangos sziszegés hallatszott, a helyiség egyik vége kivilágosodott, és mindenki odanézett. A törött edényből kiömlött folyadék belecsöpögött a fal mellett futó csatornába, és ahol a víz a kék folyadékkal érintkezett, reakcióba lépett vele. A víz bugyborékolt, forrt, és minden eddiginél erősebben világított.

Caul felderült.

– Ezt nézzétek! – kiáltotta a talpán hintázva.

A csatorna körbevitte a helyiségen a bugyborékoló vizet. Követtük az útját addig, amíg a sekély medencébe nem ért a terem túlsó végén – ekkor a medence is bugyborékolni és világítani kezdett, majd erős, kék fénynyaláb emelkedett ki belőle, és tört a kupola felé.

– Tudom, mi ez! – mondta remegő hangon Bentham. – Szellem-medencének nevezik. A halottak megidézésének, a velük történő kommunikációnak az eszköze.

A medence fölött a fénynyalábban kísérteties, fehér pára keletkezett, és lassan emberi alakot öltött.

– Ám ha élő ember a medencébe lép a szellemidézés ideje alatt…

– Magába szívja a megidézett szellemet – fejezte be a mondatot Caul. – Azt hiszem, megtaláltuk a választ!

A szellem mozdulatlanul lebegett. Egyszerű tunikát viselt, amely látni engedte pikkelyes bőrét és hátúszóját. Ozonu-Vizu szelleme volt, a lidérc által választott tengeri emberé. A fénynyaláb börtönnek látszott, amelyből nem volt képes kitörni.

– Nos? – mutatott a medencére Bentham. – Indulsz?

– Nem kell másnak a maradéka – felelte Caul. – Azt akarom. – Arra az urnára mutatott, amelyet korábban megkocogtattam neki. A legnagyobbra. – Öntsd a vízbe, fiú. – A halántékomhoz tartotta a pisztolyát. – Most.

Azt tettem, amit mondott. Benyúltam a túlméretezett mélyedésbe, megfogtam az urna két fülét, és óvatosan leemeltem, nehogy az arcomra fröccsenjen.

Rikító kék folyadék ömlött a fal mellett futó csatornába. A víz megőrült, sziszegett és bugyborékolt, olyan erősen világított, hogy össze kellett húznom a szemem. Ahogy a folyadék körülfutott a helyiségen a szellem-medence felé, Vándorsólyom kisasszonyra és Emmára pillantottam. Ez volt az utolsó lehetőségünk, hogy megállítsuk Cault. Már csak egy őrszem maradt, de az le sem vette a szemét és a fegyverét a nőkről, Caul pedig még mindig egyenesen a fejemre célzott. Még mindig a hatalmában voltunk.

A nagy urna folyadéka a szellem-medencébe ért. A víz habzott és megemelkedett, mintha egy tengeri szörny akart volna kiszabadulni a felszín alól. A fénynyaláb még vakítóbbá vált, és Ozonu-Vizu semmivé vált.

Újabb pára kezdett formát ölteni, sokkal nagyobb. Ennek is emberi alakja lett, de kétszer akkora volt, mint bármelyikünk, a mellkasa is kétszer olyan széles. A keze helyén karmok nőttek, felemelve, felfelé fordított tenyérrel tartotta őket, ami nagy és szörnyűséges hatalomra utalt.

Caul ránézett és elmosolyodott.

– És ez, ahogy mondani szokás, az én végszavam. – A szabad kezével a köpenye zsebébe nyúlt, elővett egy összehajtott papírt, és kirázta. – De volna még egy-két szavam, mielőtt hivatalosan állást változtatok.

Bentham Caul felé bicegett.

– Bátyó, szerintem okosabb, ha nem késlekedünk…

– Ezt nem hiszem el! – ordította Caul. – Hát senki nem hagy nekem egy pillanatnyi dicsőséget sem kiélvezni?

Füleltünk. Először nem hallottam semmit, de azután távolról beszűrődött egy éles, magas hang. Láttam, ahogy Emma tágra nyílt szemmel, feszülten hallgatózik.

Caul elkomorodott.

– Csak nem… egy kutya?

De igen! Egy kutya! Kutyaugatás távolról, visszhangokba olvadva.

– A különlegesekkel érkezett egy kutya is – mondta idegesen Bentham. – Ha követte a nyomunkat, kétlem, hogy egyedül lesz.

Ami csak egyet jelenthetett: barátaink lefegyverezték őrzőiket, és Addison vezetésével utánunk indultak. Csakhogy Caul percekre volt a hatalomátvételtől, és nem lehetett tudni, milyen messzire hallatszik a hang ezekben a barlangokban. Elképzelhető volt, hogy még több percnyire vannak, és addigra késő lesz.

– Nos – mondta Caul –, azt hiszem, a megjegyzéseimnek várniuk kell. – Zsebre vágta a papírt. Nem nagyon sietett, s ezzel csaknem megőrjítette Benthamet.

– Menj, Jack! Vedd a szellemed, azután én is veszem az enyémet!

Caul sóhajtott.

– Ha már említetted. Tudod, gondolkodtam: nem vagyok biztos benne, hogy bánni tudsz ekkora hatalommal. Határozatlan vagy. Nem úgy értem, hogy ostoba. Ellenkezőleg, tanultabb vagy nálam! Ám gyönge emberként gondolkodsz. Az akaratod gyönge. Nem elég okosnak lenni. Elvetemültnek is kell lenni!

– Ne, bátyó! Ne csináld ezt! – könyörgött Bentham. – A helyettesed leszek, hűséges bizalmasod… mindened, amire csak szükséged van…

Megérdemled, gondoltam. Csak beszélj még…

– Pontosan erre a megalázkodásra gondolok – csóválta a fejét Caul. – Ilyesmi csak olyan gyönge akaratú ember elméjét változtathatja meg, amilyen te vagy. Csakhogy én nem hajlok semmiféle érzelmes könyörgésre.

– Nem, itt bosszúról van szó – mondta keserűen Bentham. – Mintha nem lett volna elegendő, hogy eltörted a lábam, és évekre rabságba taszítottál!

– Pedig elegendő volt – ismerte el Caul. – Igaz, először haragudtam, amiért üresrémmé változtattál minket, de hogy egy seregnyi szörny állt a rendelkezésemre, idővel hasznosnak bizonyult. Ám ha egészen őszinte akarok lenni, még csak nem is a gyönge jellemedről van szó. Csupán… nem vagyok jó testvér, azt hiszem. Alma tudna beszélni erről. Nem szeretek osztozkodni.

– Akkor rajta! – hörögte Bentham. – Gyerünk, lőj le!

– Megtehetném – közölte Caul. – De azt hiszem, jobb, ha lelövöm… őt.

A mellkasomra célzott, és meghúzta a ravaszt.

*

Szinte előbb éreztem a golyó becsapódását, mint hallottam a pisztoly dördülését. Mintha egy óriás, láthatatlan ököl vágott volna mellbe. A hátamra estem, és minden valószerűtlenné változott. A mennyezetet bámultam, egyetlen tűhegynyi pontot. Valaki a nevemet sikoltotta. Újabb lövés dördült, megint egy.

Újra sikoltozás.

A testem nagy fájdalmat érez. Haldoklom.

Emma és Vándorsólyom kisasszony mellettem térdel, aggódó arccal, kiáltozva, az őr nincs a képben. Nem értem a szavaikat, mintha a fülem víz alatt lenne. Megpróbálnak húzni, a vállamnál fogva vonszolni az ajtó felé, ám a testem tehetetlen és súlyos. A hurrikán harsogására hasonlító üvöltés hallatszik a szellem-medence felől, és az elviselhetetlen fájdalom ellenére sikerül arra fordítanom a fejem.

Caul a lábikrájáig a medencében állt, a karja kitárva, a feje hátraszegve. Bénult állapotában a pára megragadta, összeolvadt vele. Beleömlött arcának minden nyílásába – csápjai lecsúsztak a torkába, kötegei fel az orrába, felhői a szemébe meg a fülébe. Azután másodpercek alatt eltűnt, a barlangot bevilágító kék fény ereje a felére csökkent, mintha Caul magába itta volna az erejét.

Hallottam Vándorsólyom kisasszony kiáltását. Emma felkapta az egyik őr puskáját, és a töltényeket Caulba eresztette. Caul nem volt messze, és Emma jól célzott. El kellett találnia, de Caulnak a szeme se rebbent. Ahelyett, hogy elterült volna, éppen az ellenkezője történt – nőni kezdett. Nagyon gyorsan növekedett, néhány másodperc alatt megkettőződött a magassága és a szélessége. Állati üvöltést hallatott, ahogy a bőre széthasadt, majd begyógyult, széthasadt, majd újra begyógyult. Hamarosan rózsaszínű hústorony lett szétszakadt ruhadarabokkal, óriás szeme elektromos-kék, s a lopott lélek végül betöltötte az űrt, amelyet oly sokáig hordozott magában. A legborzalmasabb a keze lett. Hatalmas, göcsörtös valamivé vált, vastaggá és tekervényessé, akár a fák gyökerei, és mindkettőn tíz ujj volt.

Emma és Vándorsólyom kisasszony ismét próbált az ajtó felé húzni, de Caul utánunk rohant. Kidübörgött a szellem-medencéből, és csontrepesztő hangon harsogta:

– ALMA, GYERE VISSZA!

Caul felemelte szörnyűséges kezeit. Valami láthatatlan erő elszakította tőlem Vándorsólyom kisasszonyt és Emmát. A levegőbe emelkedtek, rúgkapáltak három méterrel a föld fölött, amíg Caul lefelé nem fordította a tenyerét. Akkor labdaként pattantak vissza a földre.

– SZÉTRÁGLAK MINDKETTŐTÖKET! – süvítette Caul, és feléjük indult, minden lépése földrengésnek hatott.

Bizonyára az adrenalintól lett egyszeriben éles a látásom és a hallásom. Nem bírtam ennél kegyetlenebb ítéletet elképzelni: az utolsó perceimben végig kell néznem, amint széttépik azokat, akiket szeretek. Aztán kutyaugatást hallottam, és még rosszabbra számíthattam: hogy végig kell néznem a barátaim halálát is.

Emma és Vándorsólyom kisasszony futott. Nem tehettek mást.

A többiek kezdtek kiáradni a folyosó felől. Gyerekek és ymbrynék vegyesen. Sharon és az akasztófa ácsok is. Addison vezethette őket ide, most is ő jött elöl, lámpással a szájában.

Nem tudták, mivel állnak szemben. Sajnáltam, hogy nem tudom figyelmeztetni őket – ne fáradjatok, nem tudtok megküzdeni vele, fussatok! Megpillantották a hatalmas szörnyet, és megdobálták mindennel, ami a kezük ügyébe került. Az ácsok a kalapácsaikkal. Bronwyn egy faldarabot úgy vágott hozzá, ahogyan a súlylökők dobják a golyót. Némelyik srácnál puska volt, amelyet a lidércektől vettek el, ők tüzeltek Caulra. Az ymbrynék madárrá változtak, körülvették a fejét, csípték, ahol érték.

Semmi nem hatott rá. A golyók lepattantak róla. A faldarabot elütötte. Az ymbrynék csak idegesítették, mint a szúnyogok. Széttárta a karját és göcsörtös ujjait, amelyekről a kis hajszálgyökerek úgy lógtak le, mint elevenen táncoló drótok, és lassan összezárta a két tenyerét. Ezzel elhessentette a feje fölül az összes ymbrynét, a különlegeseket pedig egyetlen csomóba szorította.

Összezárta két tenyerét, és úgy tett, mintha egy papírdarabot gyúrna össze. Az ymbrynék és a különlegesek végtagok egyetlen golyójaként emelkedtek fel a földről. Egyedül én maradtam a földön (továbbá Bentham), és próbáltam felkelni, hogy tegyek valamit, de csak a fejemet tudtam felemelni. Istenem, porrá morzsolja őket! Rémült sikoltásaikat a falak verték vissza – azt hittem, egy pillanat múlva úgy folyik majd a vér, akár a lé az összenyomott gyümölcsből, ám Caul két keze hirtelen felemelkedett, és hadonászni kezdett az arca előtt. Hessegetett valamit.

Méheket. Hugh méheinek serege kiszabadult, és már Caul szemében voltak, csípték, ő pedig iszonytató üvöltést hallatott. Az ymbrynék és a különlegesek a földre zuhantak, a golyó szétesett, és testek hevertek mindenütt. Nem zúzták magukat halálra, hála istennek.

Vándorsólyom kisasszony madár alakban rikoltozott, csapkodott a szárnyával, csőrével felrángatta az embereket, és a folyosó felé terelte őket. Futás. Futás. Menjetek!

Aztán rárepült Caulra, aki már elbánt a méhekkel, ismét széttárta karját, hogy mindenkit felmarkoljon és a falhoz vágjon. Mielőtt megtehette volna, Vándorsólyom kisasszony nekiesett a karmaival, mély sebeket ejtett az arcán. Caul megpördült, hogy végezzen vele, akkorát ütött, hogy a kisasszony átröpült a helyiségen, visszapattant a falról, leesett a földre, ahol mozdulatlanul hevert.

Mire Caul visszafordult, hogy elbánjon a többiekkel, azok már majdnem eltűntek a folyosóban. Caul értük nyúlt, összezárta, és visszahúzta a kezét – de messzebb voltak, semhogy telekinetikus erejével elérhette volna őket. Tehetetlen dühében ordítva utánuk rohant, hasra vágta magát, és próbált utánuk furakodni a folyosóba. Épp csak hogy befért.

Ekkor láttam meg végre Benthamet. A csatorna vizében próbált elrejtőzni, majd csuromvizesen kimászott. Háttal nekem lehajolt; foglalatoskodott valamivel.

Úgy éreztem, visszatér belém az élet. Mellkasomban csökkent a fájdalom. Mozgatni próbáltam a karom – kísérletképpen –, és sikerrel jártam. Végighúztam a kezem a testemen, azt hittem, találok néhány lyukat és rengeteg vért. De száraz voltam. Lyukak helyett egy érmévé lapult fémdarabot találtam. Megmarkoltam, felemeltem, hogy megnézzem.

Egy golyó volt. Nem hatolt a testembe. Nem haldokoltam. A golyó belefúródott a sálamba.

A sálba, amelyet Horace kötött nekem.

Sejtette, hogy ez fog történni, ezért kötötte meg a sálat különleges birkák gyapjából. Hála istennek és Horace-nak…

Valami villant a teremben: fejemet felemelve láttam, hogy Bentham szeme izzik, szemgödréből tüzes, fehér fény csap ki. Leejtett valamit, üvegcsilingelés hallatszott.

Bentham magához vett egy üvegcsényi ambrót.

Minden erőmet összeszedve az oldalamra fordultam, összegömbölyödtem és megpróbáltam felülni. Bentham a fal mellett sietett, felnézett az edényekre. Gondosan tanulmányozta őket.

Mintha látta volna az urnákat.

Ekkor jöttem rá, mit tett, mit vett magához. Éveken át megőrizte nagyapám ellopott lelkét, és most felhasználta.

Látta az urnákat. Képes volt arra, amire én.

Térdeltem. Tenyerem a földön. Az egyik lábam magam alá húztam, felálltam. Visszatértem a halálból.

Addigra Caul már eljutott a folyosó feléig. Hallottam a barátaim hangját visszhangozni a folyosó túlsó végéről. Még nem menekültek meg. Talán nem voltak hajlandók hátrahagyni Vándorsólyom kisasszonyt. Még mindig harcoltak.

Bentham futott, ahogy csak bírt. Meglátta a másik nagy urnát, elérte és megdöntötte. Kék tartalma sziszegve ömlött a csatornába, és elindult a szellem-medence felé.

Bentham megfordult, észrevett.

A medence felé bicegett, én meg utána sántikáltam. Az urna folyadéka elérte a medencét. A víz tombolni kezdett, a mennyezet felé tört a vakító fény.

– KI DÉZSMÁLJA A LELKEIMET? – üvöltötte a folyosóból Caul. Visszafelé kezdett mászni a terembe.

Fellöktem Benthamet – vagy ráestem, ahogy tetszik. Gyönge voltam, szédültem, ő meg vén volt és törékeny, éppen összeillettünk. Rövid ideig birkóztunk, és amikor a földhöz szorítottam, feladta.

– Figyeljen rám – mondta. – Meg kell tennem. Én vagyok az egyetlen reményük.

– Pofa be! – ragadtam meg csapkodó kezét. – Nem hallgatom tovább a hazugságait.

– Megöl minket, ha nem enged el!

– Megőrült? Ha elengedem, segíteni fog neki! – Végre elkaptam a csuklóját. Próbált kivenni valamit a zsebéből.

– Nem fogok! – kiáltotta. – Annyi hibát követtem el… De mindet jóváteszem, ha megengedi, hogy segítsek önnek.

– Nekem?

Caul lassan kihátrált a folyosóból, a lelkei miatt tajtékozva.

– A mellényzsebem! – ordította Bentham. – Van benne egy papír. Mindig magamnál hordom, a biztonság kedvéért.

Elengedtem az egyik kezét, benyúltam a zsebébe. Egy kis darab, összehajtott papírt vettem ki és szétnyitottam.

– Mi ez? – kérdeztem. Ó-különleges nyelven íródott, nem értettem.

– Egy recept. Mutassa meg az ymbrynéknek. Ők tudni fogják, mit kell tenniük.

Egy kéz nyúlt át a vállam fölött, és kikapta a kezemből a papírt. Megfordulva Vándorsólyom kisasszony összetört, emberi alakját láttam meg.

Elolvasta az írást. Tekintete Benthamre villant.

– Biztos vagy benne, hogy működni fog?

– Egyszer már bevált – felelte Bentham. – Nem látom be, miért ne működne ismét. És még több ymbrynével…

– Engedje el – szólt rám a kisasszony.

Megdöbbentem.

– Tessék? De akkor…

A kisasszony a vállamra tette a kezét.

– Tudom.

– Ellopta nagyapám lelkét! Magához vette… benne van, ebben a pillanatban is!

– Tudom, Jacob. – Vándorsólyom kisasszony lenézett rám kedvesen, de határozottan. – Ez mind igaz, és még több is. És jó, hogy elcsípte. De most engedje el.

Elengedtem Bentham kezét, majd Vándorsólyom kisasszony segítségével felálltam. És akkor felállt Bentham is, a szomorú, hajlott hátú vénember, akinek arcán csillámló, fekete cseppekben folyt le nagyapám lelke. Egy pillanatra mintha Abe szellemének apró szikrája villant volna fel a szemében…

Bentham megfordult, és a szellem-medence fényoszlopa felé sietett. A pára majdnem akkora óriássá formálódott, mint Caul, de szárnyai is nőttek. Ha Bentham idejében ér a medencéhez, Caulnak méltó ellenfele lesz.

Caul már majdnem kint volt a folyosóból, és tombolt.

– Mit tettél! – üvöltötte. – Megöllek!

Vándorsólyom kisasszony a földre rántott, és ő is mellém lapult,

– Nincs időnk elbújni – mondta. – Tegyen úgy, mintha halott lenne.

Bentham betántorgott a medencébe, és a pára nyomban kezdett beleszivárogni. Caul végre kiszabadult a folyosóból, döngve talpra ugrott, és Bentham felé rohant. Kis híján széttaposta az egyik óriás lábával a fejünket, ám Caul későn ért a medencéhez, s már nem tudta megakadályozni, hogy Bentham összeolvadjon azzal az ősi, hatalmas lélekkel, amely az urnában pihent. Vándorsólyom kisasszony fiatalabb, gyöngébb öccse már eredeti magasságának kétszeresére nőtt.

A kisasszonnyal felsegítettük egymást. A hátunk mögött Caul és Bentham összecsapott, küzdelmük úgy hangzott, mintha bombák robbantak volna. Nem volt szükség rá, hogy bárki futásra biztasson.

A folyosó felénél jártunk, amikor összetalálkoztunk Emmával és Bronwynnal. Megfogtak és a biztonság felé menekítettek minket, gyorsabban, mint amire gyönge, összetört testünk képes lett volna. Nem beszéltünk – nem volt rá idő, és úgysem tudtuk volna túlordítani a zajt –, ám Emma arcának ragyogó és megkönnyebbült kifejezése elárulta, mennyire boldog, hogy élek.

Elnyelt minket a fekete alagút. Csupán egyszer pillantottam hátra, a mögöttünk tomboló tébolyra. Két, házaknál magasabb teremtményt láttam, amint próbálják egymást megölni: Caul az egyik tüskés kezével fojtogatta Benthamet, a másikkal a szemét vette célba. A rovarfejű Benthamnek még ezernyi szeme volt, hosszú, hajlékony csápjaival Caul nyakát szívta, miközben hatalmas, bőrszerű szárnyaival ütötte. Összefonódva táncoltak, végtagjaik összekuszálódtak, együtt estek neki hol az egyik, hol a másik falnak. Körülöttük omladozott a terem, számtalan széttört lélek-amfora tartalma hullott alá kék esőként.

Hagytam, hogy Emma továbbvonszoljon.

*

Barátainkat a szomszédos helyiségben találtuk, a sötétség mélyén, ahol némi fényt csupán az Addison szájában lógó, pislákoló lámpás adott. Amikor Emma lángot lobbantott, és megláttak feléjük botorkálva, igen rossz bőrben, de élve, hatalmas ujjongásban törtek ki. Megfigyeltem őket Emma lángjának fényében, és megborzongtam. Ők is rozoga állapotban voltak, véreztek, tele voltak zúzódásokkal Caul szorongatásától, néhányan repedt vagy törött lábon bicegtek.

Pillanatnyi csönd támadt a barlangból jövő, fülsiketítő lármában, és Emma végre megölelhetett.

– Láttam, hogy rád lőtt! Milyen csoda folytán maradtál életben?

– A különleges birkák gyapja és Horace álmai folytán! – mondtam, megcsókoltam Emmát, és indultam megkeresni Horace-t a tömegben. Amikor megtaláltam, úgy megölelgettem, hogy a lába sem érte a földet. – Remélem, egyszer még visszafizethetem ezt – mutattam a sálamra.

– Úgy örülök, hogy segített! – mosolygott boldogan.

A pusztítás folytatódott; sziklás törmelék áradt ki a folyosóból. Még ha Caul és Bentham nem érhettek is el minket onnan, ahol voltak, a fejünkre omlaszthatták az egész barlangrendszert. Ki kellett jutnunk a könyvtárból, azután ebből a hurokból.

Rohantunk, kúszva-mászva, sántikálva arra, amerről jöttünk, a társaság fele bicebócán, a másik fele emberi mankóként szolgálva. Addison vezetett minket az orra után, ki az útvesztőből oda, ahonnan jöttünk. Caul és Bentham csatájának lármája követett minket, egyre hangosodott, hiába jutottunk távolabbra. Milyen nagyra nőhetnek, milyen erősre? Talán az általuk összetört urnák tartalma is a medencébe hullott, majd táplálja és még szörnyűségesebbé teszi őket.

Vajon betemeti őket a Lelkek Könyvtára? A sírjuk, a börtönük lesz? Vagy szétreped, mint a tojáshéj, és a világra szüli ezeket a rémalakokat?

Elértük a barlang kijáratát, kitódultunk a narancsszínű nappali fényre. A hátunk mögött folyamatossá vált a dübörgés, visszhangozták szerte a dombok.

– Tovább kell mennünk! – ordította Vándorsólyom kisasszony. – A hurok kijáratához!

Félúton jártunk, egy tisztáson botladoztunk, amikor oly vadul megremegett talpunk alatt a föld, hogy mindannyian elterültünk. Soha nem hallottam tűzhányót kitörni, de nem lehet ijesztőbb, mint a mennydörgő robaj, amely a hátunk mögött visszhangzott. Döbbenten láttuk, hogy porrá zúzott sziklák röpülnek szanaszét, és azután világosan hallottuk Bentham és Caul kiáltásait.

Kiszabadultak a könyvtárból. Átütötték a barlang mennyezetét, a kőzet kimondhatatlan mélységéből napvilágra törtek.

– Nem várhatunk tovább! – kiáltotta Vándorsólyom kisasszony. Összeszedte magát, felemelte Bentham gyűrött céduláját. – Nővéreim, ideje lezárnunk ezt a hurkot!

Ekkor értettem meg, mit adott Bentham Vándorsólyom kisasszonynak, és a kisasszony miért engedte el Benthamet. Azt mondta, recept. Egyszer bevált…

Az az eljárás volt, amellyel lépre csalta Cault és követőit 1908-ban. Amelytől összeomlott a hurok, amelyben tartózkodtak, ahelyett hogy helyreállt volna a belső órájuk, ahogyan remélték. Ezúttal az összeomlás szándékos lesz. Csak egyetlen gond akadt…

– Nem változnak tőle üresekké? – kérdezte Wren Ökörszem kisasszony.

– Amikor legutóbb valaki így omlasztott össze hurkot, nem volt tán akkora a robbanás, hogy elpusztította fél Szibériát? – aggódtam én is.

– Azok az ymbrynék, akiket az öcsém rábeszélt, hogy segítsenek neki, fiatalok és tapasztalatlanok voltak – nyugtatott meg Vándorsólyom kisasszony. – Mi jobb munkát fogunk végezni.

– Jobbat – helyeselt Wren Ökörszem kisasszony.

A domb mögött óriás arc emelkedett fel, mint egy második nap a láthatár mögül. Caul rettenetes hangja tízháznyi magasságból terjedt szét a dombok között.

– ALMAAAAAAA!

– A kisasszonyért jön! – kiáltotta Olive. – Biztonságba kell menekülnünk!

– Egy pillanat, drágám.

Vándorsólyom kisasszony az összes különleges gyereket (valamint Sharont és a kuzinjait) jó messzire terelte, majd maga köré gyűjtötte az ymbrynéket. Misztikus titkos társaságnak látszottak, akik ősi szertartásra készülnek. És így is volt. Vándorsólyom a papírról olvasott.

– Eszerint, mihelyt elindítottuk a folyamatot, csak egyetlen percünk marad, hogy elmeneküljünk a hurokból.

– Elegendő lesz? – kérdezte Gulipán kisasszony.

– Annak kell lennie – felelte komoran Wren Ökörszem kisasszony.

– Mielőtt megpróbáljuk, talán közelebb kellene mennünk a kijárathoz – javasolta Szirtifogoly kisasszony, aki csak az imént tért magához.

– Nincs időnk – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Muszáj…

A mondat végét elnyomta Caul távoli, de mennydörgő üvöltése, amely értelmetlen volt, mert a sebes növekedéstől bizonyára megbomlott az elméje. Pár másodperc múlva megéreztük a leheletét is, mely mérgező, sárga szélként kavarta a levegőt.

Benthamet egy ideje nem hallottuk. Talán már halott?

– Kívánjanak nekünk szerencsét! – ordította nekünk Vándorsólyom kisasszony.

– Sok szerencsét! – harsogtuk.

– Oszt’ föl ne robbancsanak minket! – tette hozzá Enoch.

Vándorsólyom kisasszony a nővéreihez fordult. A tizenkét ymbryne szoros körbe állt, megfogták egymás kezét. Vándorsólyom kisasszony ó-különlegesül beszélt. A többiek egy szólamban feleltek, a hangjuk hátborzongató, kántáló dallamként csengett. Közben Caul kezdett kifelé mászni a barlangból, a domb oldalán gurult lefelé a törmelék, ahol óriás kezeivel támaszt keresett.

– Nos, ez nagyon izgalmas – mondta Sharon –, és önök itt maradhatnak nézni, de azt hiszem, én meg a kuzinjaim lelépünk. – Elindult, azután látta, hogy előtte az ösvény ötfelé ágazik, és a talaj nem őrzött meg egyetlen lábnyomot sem. – Hm – fordult vissza –, nem emlékszik valaki, merről jöttünk?

– Várnia kell – morogta Addison. – Senki nem megy el, mielőtt az ymbrynék távoznának.

Végül az ymbrynék elengedték egymás kezét, és megbomlott a kör.

– Ennyi? – kérdezte Emma.

– Ennyi! – sietett felénk Vándorsólyom kisasszony. – Gyerünk. Ötvennégy másodperc múlva nem ajánlott itt lenni!

Ahol az imént az ymbrynék álltak, hasadék nyílt a földben, s az agyag befelé hullott a gyorsan táguló lyukba, ahonnan hangos, szinte gépi zümmögés hallatszott. Az összeomlás kezdetét vette.

A kimerültség, sérült testünk és bizonytalan lépteink ellenére futottunk; kergetett a rémület, a szörnyűséges, apokaliptikus üvöltés és az utunkra vetődő toronymagas árnyék. Futottunk ősi lépcsőkön, amelyek szétmállottak a lábunk alatt, vissza az első házba, ahonnan kijöttünk. Fulladoztunk a leomló falak vörös porától, végigrohanva a folyosón, amely visszavezetett minket Caul tornyába.

Vándorsólyom kisasszony átterelt minket a küszöbön, miközben a folyosó darabokra hullott körülöttünk, azután ki a másik végén, be a toronyba. Amint visszanéztem, hogy lássam beomlani mögöttünk a folyosót, óriási kéz csapott le a tetőn át.

Vándorsólyom kisasszony magánkívül volt.

– Hová lett az ajtó? Be kell zárnunk, vagy az összeomlás átterjedhet e hurkon túlra is!

– Bronwyn berúgta! – dadogta Enoch. – Széttört!

Bronwyn ért oda először, és neki egyszerűbb volt berúgni az ajtót, mint kinyitni.

– Sajnálom! – kiáltotta. – Halálra ítéltem mindnyájunkat?

A hurok összeomlása rázni kezdte a tornyot is. Meginogva egyik oldalról a másikra dobott minket.

– Nem, ha ki tudunk menekülni a toronyból – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Túlságosan magasan vagyunk! – kiáltotta Wren Ökörszem kisasszony. – Nem érhetünk le idejében!

– Fölöttünk is nyílik ajtó – jutott eszembe. Nem tudom, miért, mert a toronyból kiugrani sem volt kevésbé veszélyes, mintha az épület ránk omlott volna.

– Igen! – kiáltotta Olive. – Ugrunk!

– Szó sem lehet róla! – tiltakozott Wren Ökörszem kisasszony. – Mi, ymbrynék meglennénk, de ti, gyerekek…

– Tudok lebegni! – nyugtatta meg Olive. – Kellően erős vagyok!

– Nem fog menni! – ellenkezett Enoch. – Pici vagy, oszt’ sokan vagyunk!

A torony émelyítőn ingott. Csempék hullottak alá a mennyezetről, repedések nyíltak a padlón.

– Jól van! – mondta Olive. – Akkor maradj!

Megindult fölfelé. Nekünk csupán egy pillanatig tartott, hogy belássuk: Olive az egyetlen reményünk.

Az életünk a társaság legkisebb tagjának kezében volt.

Felrohantunk a lejtős folyosón, ki a szabadba, az alkonyatba. Alattunk a nyomornegyed: az épületegyüttes fehér falai, a párolgó szakadék, fölötte az ürest rejtő híd, a Füstölgő utca feketéllő, gyúlékony maradványai, azon túl a zsúfolt lakóházak – végül a csatorna, mely habzón kígyózott a hurok végéig. Bármi lesz ezután, örültem, hogy utoljára látom ezt a helyet.

Odaszaladtunk a körbefutó korláthoz. Emma megragadta a kezem.

– Ne nézz le!

Az ymbrynék sorra madárrá változtak, leültek a korlátra, segítségre készen. Olive két kézzel megragadta a korlátot, és kilépett a cipőjéből. A lába felfelé lendült, végül súlytalanul megállt a feje tetején a korláton, sarkával az ég felé.

– Bronwyn, fogd meg a lábam! – mondta. – Láncot alkotunk. Emma megfogja Bronwyn lábát, Jacob Emma lábát, Horace Emmáét, Horace Hugh-ét…

– Fáj a bal lábam! – panaszolta Hugh.

– Akkor Horace a jobb lábadat fogja meg! – mondta Olive.

– Ez őrültség! – tiltakozott Sharon. – Túlságosan nehezek leszünk!

Olive vitatkozni kezdett, de egy hirtelen lökés úgy megrázta a tornyot, hogy a korlátba kellett kapaszkodnunk, hogy le ne zuhanjunk.

Vagy Olive, vagy semmi nem segíthet.

– Tegyétek, amit Olive mondott, és ami a legfontosabb, ne engedjétek el egymást, amíg földet nem értek! – kiáltotta Vándorsólyom kisasszony.

A kis Olive behajlította a térdét, az egyik lábát lenyújtotta Bronwynnak. Bronwyn megfogta, majd felnyúlt, és lehúzta a másik lábát is. Olive elengedte a korlátot, felállt Bronwyn kezében, s úgy lökte el magát az ég felé, ahogyan az úszó löki el magát a faltól.

Bronwyn felemelkedett. Emma gyorsan megragadta Bronwyn mindkét lábát, majd felemelkedett ő is, amint Olive még följebb ment, összeszorítva a fogát, erejét megfeszítve. Én következtem – de úgy tetszett, Olive emelőereje elfogyott. Igyekezett, nyögött, kapaszkodott a levegőben fölfelé, de nem volt benne több erő. Ekkor változott madárra Vándorsólyom kisasszony, a levegőbe vetette magát, karmaival megragadta Olive ruhájának hátulját, és felemelte őt.

A lábam elhagyta a tetőt. Hugh megragadta a két lábam, Horace az ő két lábát, Enoch Horace lábait, és így tovább. Perplexus, Addison, Sharon és a kuzinjai is csatlakoztak. A levegőbe emelkedtünk, mint valami fura, tekergőző sárkány, amelynek láthatatlan farka Millard volt. A többi ymbryne is belénk kapaszkodott itt-ott, csapkodtak szárnyaikkal, próbáltak emelni minket.

Éppen csak elhagyta az utolsó menekülő, amikor a torony omlani kezdett. Idejében pillantottam le, hogy lássam összedőlni. Magába rogyott, mintha beszívta volna az összezuhanó hurok. Aztán a többi darabja csak ledőlt, egy darabban megtörve középen, hatalmas por-és törmelékfelhőbe burkolózva. Vándorsólyom kisasszony ereje elfogyott, és lassan esni kezdtünk lefelé, az ymbrynék pedig oldalra húztak minket, hogy puhára essünk, ne a törmelékre.

Az udvarra érkeztünk, először Millard, végül Olive, aki annyira kimerült, hogy a hátára esett, és úgy is maradt, zihálva, mintha maratont futott volna. Körülfogtuk, ujjongva megtapsoltuk.

A szeme hatalmasra nyílt, és felfelé mutatott.

– Nézzétek!

A levegőben mögöttünk, ahol a torony teteje volt néhány perccel korábban, apró, csillogóan ezüstös örvény forgott, mint valami miniatűr hurrikán. Az összeomlott hurok utolsó maradványa. Hipnotizáltan bámultuk, ahogy zsugorodik, miközben egyre gyorsabban forog. Amikor már olyan csöppnyi volt, hogy látni sem lehetett, olyan hangot adott, mint a hangrobbanás.

– ALMAAAAAAA…

Majd a forgószél kihunyt, és magával vitte Caul hangját.

TIZEDIK FEJEZET

A hurok összeomlott, a torony ledőlt, s mi nem bámészkodhattunk sokáig. Bár úgy tetszett, a legnagyobb veszélyeken túljutottunk – legtöbb ellenségünk elesett vagy fogságba került –, káosz uralkodott, és még sok tennivalónk volt. A kimerültség, a zúzódások és ficamok ellenére az ymbrynék azt tették, amiben a legjobbak: ez a rendteremtés. Emberalakot öltöttek, és átvették az irányítást. Az épületegyüttest átkutattuk rejtőzködő lidércekért. Kettő nyomban megadta magát, és Addison felfedezett még egyet – egy szánalmas külsejű nőt, aki egy földbe vájt lyukban bújt el.

Feltartott kézzel jött elő, irgalomért könyörgött. Sharon kuzinjai egy alkalmi börtön építésén szorgoskodtak, ahová betehetjük foglyainkat. Vidáman dolgoztak, kalapálás közben énekeltek. Sharont Vándorsólyom és Gulipán kisasszonyok kérdezte ki, de pár percnyi vallatás után elégedetten állapították meg, hogy zsoldos csupán, nem titkos ügynök vagy áruló. Sharont éppúgy megdöbbentette Bentham árulása, ahogyan a legtöbbünket.

A lidércek börtöneit és laboratóriumait gyorsan kiürítettük, rémséges gépeiket összetörtük. Szörnyű kísérleteik áldozatait kihoztuk a szabadba, ellátásban részesültek. Több tucatnyi további rab került elő egy másik börtönépületből. A föld alatti építményből soványan és tépetten jöttek elő. Némelyikük kábultan tévelygett, így be kellett zárni, másként elment és eltévedt volna. Másokat annyira hatalmába kerített a hála, hogy nem voltak képesek abbahagyni a hálálkodást. Egy kicsi lány félórán át egyik különlegestől a másikhoz ment, mindenkit ölelgetett.

– Nem tudjátok, mit tettetek értünk – mondogatta. – Nem tudjátok, mit tettetek.

Miközben igyekeztünk vigasztalni a megkínzottakat, mi is mind többet szipogtunk és sóhajtoztunk. Nem tudtam elképzelni, min mentek át a barátaim, kivált azok, akik hónapokon át voltak Caul fogságában. Az én testi-lelki sérüléseim szinte jelentéktelenek voltak.

A megmentett különlegesek közül a leginkább három fivérre emlékszem. Látszólag egészségesek voltak, ám az élményeik annyira sokkolták őket, hogy nem szólaltak meg. Az első adandó alkalommal elszakadtak a sokaságtól, egy kis kavicsdombon lekuporodtak, vakon bámultak körül, a legidősebb átkarolta a két fiatalabbat. Mintha nem tudnák az eléjük táruló látványt összeegyeztetni a pokollal, amit valóságként fogadtak el.

Emmával odamentünk hozzájuk.

– Már biztonságban vagytok – szólt gyöngéden Emma.

Úgy bámultak ránk, mint akik nem értik a szó jelentését.

Enoch látta, hogy beszélni próbálunk velük, és odajött Bronwynnal. Bronwyn egy félig eszméletlen lidércet húzott maga után, egy fehér köpenyes, megkötözött kezű laboratóriumi dolgozót. A fiúk hátrahőköltek.

– Már nem bánthat titeket – mondta Bronwyn. – Egyikük sem.

– Tán haggyukk itten nekik egy időre – mondta ördögi vigyorral Enoch. – Fogaggyunk, vóna mirőő eebeszéégetnetek vele.

A lidérc felemelte a fejét. Amikor meglátta a fiúkat, monoklis szeme tágra nyílt.

– Hagyd abba – szóltam Enoch-ra. – Ne kínozd őket.

A legkisebb fiú keze ökölbe szorult, fel akart állni, de a legidősebb visszatartotta, és súgott valamit a fülébe. A kicsi behunyta a szemét, és bólintott, mintha megjegyzett volna valamit, majd ökleit szorosan a hóna alá dugta.

– Ne, köszönjük – mondta udvariasan déli akcentussal.

– Gyerünk – mondtam, és magukra hagytuk őket. Bronwyn maga után húzta a lidércet.

*

Kószáltunk az épületegyüttesben, vártuk az ymbrynék utasításait. Nagy megkönnyebbülés volt, hogy végre nem nekünk kellett mindenről döntenünk. Fáradtak, ugyanakkor izgatottak voltunk, hihetetlenül kimerültek, mégis feldobottak attól, hogy csodával határos módon túléltük a megpróbáltatásokat.

Hirtelen éljenzés, nevetés, dalolás hangzott fel. Millard és Bronwyn táncolt a felszaggatott földön. Olive és Claire Vándorsólyom kisasszonyon lógott, aki a karján cipelte őket, miközben körbejárt, hogy mindent ellenőrizzen. Horace állandóan csipkedte magát, mert arra gyanakodott, ez is álom csupán, a szép jövő, amely még nem jött el. Hugh egyedül ténfergett, bizonyára hiányzott neki Fiona, akinek hiánya mindannyiunkban űrt hagyott. Millard szüntelenül aggódott bálványáért, Perplexusért, akinek gyors öregedése megállt, mihelyt beléptünk Abatonba, és fura módon nem indult újra. De el fog indulni, bizonygatta Millard, és minthogy Caul tornya összedőlt, nem tudtuk, hogy juthatna vissza Perplexus a régi hurkába. (Persze megvolt még Bentham Huroktikuma, de száz ajtaja közül melyik lehet a jó?) Emmával sziámi ikerként nőttünk össze, mégis alig szóltunk egymáshoz. Talán amiatt nem beszéltünk egymással, ami miatt feltétlenül beszélnünk kellett volna.

Mi lesz ezután? Mi lesz velünk? Tudtam, hogy Emma nem hagyhatja el a különlegesek világát. Hurokban kell leélnie az egész életét. De én szabadon elmehetek. Vár a családom és az otthonom. Csakhogy itt is van családom. És itt van Emma. És itt van az az új Jacob, akivé változtam, folyamatosan változom. Vajon ki fogja bírni Floridában?

Mindenre szükségem volt. Mindkét családomra, mindkét Jacobra – és Emmára egészen. Tudtam, hogy hamarosan választanom kell, és féltem, hogy kétfelé szakadok.

Ez már túlságosan sok volt, több, mint amivel szembe tudtam nézni az éppen csak átélt megpróbáltatások után. Szükségem volt néhány órára vagy napra, hogy tettetni tudjak. Így hát vállvetve álltunk Emmával, és nem egymásra, hanem a környezetünkre figyeltünk, és segítettünk az ymbrynéknek.

A gyermekeket túlzottan óvó ymbrynék úgy vélték, túl sok mindenen mentünk át. Pihennünk kell, meg aztán vannak olyan feladatok, mondták, amelyekben különleges gyermekeknek nem dolguk részt venni. Amikor a torony ledőlt, rázuhant egy kisebb épületre, de az ymbrynék nem kívánták, hogy átkutassuk a romokat túlélőkért. Az épületegyüttesben akadtak ambróval teli üvegcsék, és nem akarták, hogy azok közelébe menjünk. Törtem a fejem, mit kezdenek velük, vagy hogy az ellopott lelkek újraegyesíthetők-e jogos tulajdonosukkal.

A nagyapám lelkéből készült üvegcsére gondoltam. Nagyon bántott, amikor Bentham felhasználta, ám ha nem tette volna, sosem menekültünk volna ki a Lelkek Könyvtárából. Végül nagyapa lelke mentett meg minket. Elégtételül szolgált, hogy nem hiába halt meg.

A lidércek épületegyüttesén kívül is akadt elég tennivaló. A Louche Lane-en és a nyomornegyed más pontjain is rabszolgasorban tartott különleges gyerekeket kellett kiszabadítani, ám az ymbrynék ragaszkodtak hozzá, hogy ezt ők és más különleges felnőttek tegyék meg. Szerencsére nem ütköztek ellenállásba: a rabszolga-kereskedők és más köpönyegforgatók elmenekültek, mihelyt a lidércek tornya ledőlt. A gyerekeket összegyűjtik és biztonságba helyezik, de ez nem a mi dolgunk, mondták nekünk. Most olyan helyre van szükségünk, ahol gyógyulhatunk, ugyanakkor a különlegesek világának újbóli felépítéséhez is hozzá lehet látni. Egyikünk sem kívánt a lidércek félelmetes erődjében maradni a feltétlenül szükségesnél tovább.

Bentham házát javasoltam. Rengeteg benne a hely, az ágy, a felszerelés, bent lakó orvos is van, illetve a Huroktikumnak is hasznát lehetne venni. Esteledett, amikor felraktuk a lidércek egyik szállító járművére a járásképteleneket, a többiek gyalog indultak útnak. Az erődből a hídban élő üres segítségével keltünk át, amely először átemelte a kocsit, majd minket is hármas-négyes csoportokban. Néhányan féltek az ürestől, meg kellett nyugtatni őket. Mások úgy élvezték, hogy szerettek volna még egyszer ide-oda utazni. Megtettem a kedvükért. Az üresek fölötti uralmam a természetemmé vált, ami keserédes örömmel töltött el. Minthogy az üresek majdnem mind kipusztultak, ez a különleges képességem elavultnak látszott. De nem bántam. Nem kívántam látványos hatalmat; képességem immár csak társasági mutatvány volt. Sokkal boldogabb lettem volna, ha üresek soha nem is léteztek volna.

Lassú menetben haladtunk át a nyomornegyeden, a gyalogosok a jármű körül, mások a kocsi ütközőin vagy tetején. A nyomornegyed különlegesei kitódultak otthonaikból és viskóikból, hogy megnézzenek minket. Látták ledőlni a tornyot. Tudták, hogy változás történt. Sokan tapsoltak. Néhányan tisztelegtek. Mások a sötétben bujkáltak, szégyellték a szerepüket.

Bentham házánál Poranya és Reynaldo várt minket. Szívélyesen fogadtak, közölték, hogy a ház a miénk, kedvünkre használhatjuk. Poranya nyomban hozzákezdett a sérültek gyógyításához, ágyba dugta, kényelembe helyezte, porával kezelte őket. Felajánlotta, hogy először az én zúzódásaimat meg a gyomromon lévő harapást gyógyítja meg, de elutasítottam azzal, hogy tudok várni. Mások rosszabb állapotban voltak.

Elmeséltem, hogyan használtam az ujját. Hogyan mentette meg az életem és mások életét. Elhárította a köszönetet, és visszatért a munkájához. Nem hagytam annyiban.

– Kitüntetést érdemelne. Nem tudom, szoktak-e a különlegesek kitüntetést adni, de ha igen, elintézem, hogy kitüntetést kapjon.

Elsírta magát és elsietett.

– Valami rosszat mondtam? – kérdeztem Reynaldótól.

– Nem tudom – felelte, és aggódva Poranya után sietett.

Nim szédülten csámborgott a házban, képtelen volt elhinni, amit Bentham tett.

– Valami tévedés történhetett – hajtogatta. – Bentham úr soha nem árult volna el minket.

– Hagyja már abba! – szólt rá Emma. – A főnöke szemétláda volt.

Az igazság ennél bonyolultabb volt, ám ha taglalni kezdtem volna Bentham erkölcsi karakterének összetettségét, az nem tett volna túlzottan népszerűvé. Benthamnek nem kellett volna megadnia azt a receptet, sem rátámadnia szörnyeteg bátyjára. Választott. Végül kárhozatra ítélte magát, hogy megmentsen minket.

– Szüksége van egy kis időre – mondta Nimről Sharon. – Sok mindent kell megemésztenie. Bentham sokunkat becsapott.

– Magát is? – kérdeztem.

– Engem kiváltképpen. – Vállat vont, csóválta a fejét. Összezavarodott és szomorú volt. – Leszoktatott az ambróziáról, kivezetett a függőségből, megmentette az életem. Volt benne jó. Nyilván a jótól nem láttam benne a rosszat.

– Kellett lennie legalább egy bizalmasának – mondta Emma. – Tudja, egy követőjének.

– Az asszisztense! – csaptam a homlokomra. – Látta valaki Igort?

Átkutattuk érte a házat, de Bentham kőarcú jobb keze eltűnt. Vándorsólyom kisasszony összehívott mindenkit, megkért Emmát és engem, hogy aprólékosan írjuk le, ha netán visszajönne.

– Veszélyesnek kell tartanunk – mondta. – Ha bárki megpillantja, ne álljon szóba vele. Fusson és szóljon egy ymbrynének.

– Szójjon egy ymbrynének – morogta Enoch. – Nem gyütt még rá, ’ogy mi mentettük meg őket?

Vándorsólyom kisasszony meghallotta.

– Igen, Enoch. Csodálatosak voltak egytől egyig. De még a felnőtteknek is vannak feljebbvalói, akik többet tudnak.

– Igen, kisasszony – felelte megszégyenülten Enoch.

Később megkérdeztem Vándorsólyom kisasszonyt, szerinte Bentham kezdettől fogva el akart-e árulni minket.

– Az öcsém megalkuvó volt – válaszolta. – Azt hiszem, az egyik fele helyesen akart cselekedni, és amikor segített önnek és Bloom kisasszonynak, azt szívből tette. Ám mindvégig előkészületeket tett az árulásra, ha úgy fordulna a helyzet, hogy az az előnyösebb neki. És amikor azt mondtam neki, csináljon, amit akar, úgy vélte, az árulás előnyösebb.

– Nem az ön hibája, Vándorsólyom kisasszony – mondta Emma. – Az után, amit Abe-bel tett, én sem bocsátottam volna meg neki.

– Mégis, lehettem volna kedvesebb. – A távolba nézett, ráncolta a homlokát. – A testvérkapcsolatok bonyolultak. Néha eltűnődöm, vajon a tetteimnek volt-e köze ahhoz az úthoz, amelyet az öcséim választottak. Lehettem volna-e jobb nővérük? Fiatal ymbryne koromban talán túlzottan magamra összpontosítottam.

– Vándorsólyom kisasszony, ez… – kezdtem, de elhallgattam. Nem mondtam ki a nevetséges szót, mivel sosem volt testvérem, tehát nem tudhattam.

*

Levittük Vándorsólyom kisasszonyt a pincébe, hogy megmutassuk Bentham Huroktikumának szívét. Éreztem a kamrában az üresemet, gyönge volt, de élt. Szörnyen éreztem magam miatta, megkérdeztem, kihozhatnám-e, de Vándorsólyom kisasszony azt felelte, egyelőre szükségünk van rá a gép működtetéséhez. Mivel sok hurok érhető el egyetlen házból, gyorsan elterjeszthető a győzelmünk híre a különlegesek világában. Könnyű lesz hát feltárni, mennyi kárt okoztak a lidércek, és megkezdeni az újjáépítést.

– Remélem, megérti, Portman úr – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Persze…

– Jacob szereti ezt az ürest – szólt közbe Emma.

– Hát… – jöttem zavarba. – Ő volt az első üresem.

Vándorsólyom kisasszony furcsán nézett rám, de azt ígérte, megteszi, amit tehet.

A hasamon lévő harapás egyre jobban fájt, hát beálltunk Emmával a sorba, amely Poranya ideiglenes klinikája előtt kígyózott végig a konyhán és azon túl, a folyosón. Ámulatba ejtő volt végignézni, ahogy valaki besántikál Poranyához összeverve, véraláfutásokkal, törött lábujjal vagy enyhe agyrázkódással – vagy mint Gulipán kisasszony, Caul antik pisztolyának golyójával a vállában –, és pár perc múlva úgy jön ki, hogy jobb állapotban van, mint új korában. Vándorsólyom kisasszony félrevonta Reynaldót, és megkérte, emlékeztesse Poranyát arra, hogy ő maga nem megújítható forrás, ne pazarolja hát el a gyógyerejét olyan apró sérülésekre, amelyek maguktól is egykettőre meggyógyulnának.

– Magam is próbáltam elmagyarázni neki – felelte a fiú –, de maximalista. Nem hallgat rám.

Így hát Vándorsólyom kisasszony bement a konyhába, hogy személyesen beszéljen Poranyával. Öt perc múlva zavartan lépett ki, az arcáról eltűnt több vágás, és a karja, amely kificamodott, amikor Caul a falhoz vágta, most tökéletesen a helyén volt.

– Milyen makacs nőszemély! – kiáltott fel.

Amikor rám került a sor, majdnem elutasítottam a kezelést – a jó kezén már csak a hüvelyk-és a mutatóujja maradt meg. De csak egy pillantást vetett a cikcakkos, alvadt vérrel körülfogott sebre a hasamon, és szinte rádobott a mosogató mellett felállított priccsre. A seb elfertőződött, mondta Reynaldo közvetítésével. Az üresek nyála tele van komisz baktériumokkal, és ha nem kezeli ki a sebet, nagyon beteg leszek. Hát megadtam magam. Poranya rászórta porát a törzsemre, és pár perc múlva sokkal jobban éreztem magam.

Mielőtt távoztam, próbáltam ismét elmagyarázni, mit jelentett nekünk az áldozata, és hogyan mentett meg mindnyájunkat a darabka hús, amelyet magából adott.

– A nélkül az ujj nélkül igazán nem tudtam volna…

De mihelyt beszélni kezdtem, elfordult, mintha a köszönöm szó bántotta volna a fülét.

Reynaldo is sürgetett.

– Sajnálom, Poranyára még sok beteg vár.

Emma a folyosón fogadott.

– Csodásan nézel ki! – mondta. – Nagyon aggódtam a harapás miatt…

– Már nem kell, és szólj neki a füledről – mondtam.

– Tessék?

– A füled – mondtam hangosabban, és mutattam is. Emma füle csengett a könyvtár óta. Minthogy a kezével kellett világítania, hogy elmenekülhessünk, nem rekeszthette ki a rémes ricsajt, amely fülsiketítő volt. – Csak az ujjat ne említsd!

– Tessék?

– Az ujjat! – mutattam fel az ujjam. – Nagyon érzékenyen érinti. Ezt nem szóviccnek szántam.

– Miért?

Vállat vontam.

– Fogalmam sincs.

Emma bement. Három perc múlva kijött, ujjával csettintett a fülénél.

– Csodálatos! – mondta. – Tisztán hallok.

– Hála az égnek – mondtam. – Nem szeretek kiabálni.

– Egyébként megemlítettem az ujjat.

– Micsoda? Miért?

– Kíváncsi voltam.

– És?

– Remegni kezdett a keze. Aztán motyogott valamit, amit Reynaldo nem volt hajlandó lefordítani, viszont csaknem kikergetett.

Tovább firtattuk volna e talányt, ha nem lettünk volna olyan fáradtak és éhesek, és ha abban a pillanatban nem ért volna orrunkhoz az étel illata.

– Jöjjön mindenki enni! – kiáltotta el magát a folyosón Wren Ökörszem kisasszony, így a beszélgetést elnapoltuk.

*

Bentham könyvtárában gyűltünk össze enni, mert az volt az egyetlen helyiség, ahol kényelmesen elfértünk. Megrakták a tüzet, és lakomát csaptunk a hálás helybeliek ajándékaiból: volt sült csirke és burgonya, vad és hal (az utóbbit kerültem, mert netán a csatornában fogták). Ettünk, beszélgettünk, felelevenítettük az elmúlt néhány nap eseményeit. Vándorsólyom kisasszony csak keveset hallott az utazásunkról Cairnholmról Londonba, majd utunkról a bombázott Londonon át Wren Ökörszem kisasszonyhoz, és mindent tudni akart a részletekről. Pompás hallgatóság volt, mindig jót nevetett a mókás részeknél, és kellőképpen szörnyülködött drámai fordulatainkon.

– A bomba egyenesen az üresre esett, és apróóó darabokra tépte! – ugrott fel izgatottan Olive, ahogy újraélte a pillanatot. – De rajtunk voltak Wren Ökörszem kisasszony különleges pulóverei, így minket nem öltek meg a szilánkok!

– Jóságos ég! – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Nagy szerencse volt!

Amikor történeteink végére értünk, Vándorsólyom kisasszony egy ideig némán ült, a szomorúság és a tisztelet elegyével nézett ránk.

– Nagyon-nagyon büszke vagyok önökre, és egyben nagyon szomorú is a történtek miatt. El sem tudom mondani, mennyire sajnálom, hogy nem én voltam önök mellett, hanem álságos öcsém.

Egy percnyi némasággal adóztunk Fionának. Nem halt meg, állította Hugh, csak eltűnt. A fák felfogták, és bizonyára az erdőben kóborol Wren Ökörszem kisasszony menazsériájának közelében. Vagy beverte a fejét az esésnél, és nem emlékszik, honnan jött. Vagy rejtőzködik…

Reménykedve nézett ránk, de mi kerültük a tekintetét.

– Biztos vagyok benne, hogy előkerül – vigasztalta Bronwyn.

– Ne aggyál neki ’amis reményt – mondta Enoch. – Kegyetlenség.

– Te aztán tudod, mi a kegyetlenség – felelte gúnyosan Bronwyn.

– Váltsunk témát – kérte Horace. – Azt szeretném tudni, hogyan mentette meg a kutya Jacobot és Emmát a földalattiban.

Addison könnyedén az asztalra ugrott, és mesélni kezdte a történetet, de úgy feldíszítette önnön hősiességével, hogy Emmának át kellett vennie a szót. Együtt adtuk elő, hogyan találtunk utat a nyomornegyedhez, és Bentham segítségével hogyan indítottunk inváziót a lidércek erődje ellen. Azután mindenki engem kérdezett az üresekről.

– Hogyan tanultad meg a nyelvüket? – faggatott Millard.

– Milyen érzés irányítani őket? – kérdezte Hugh. – Azt képzeled, hogy te is egy vagy közülük, ahogyan én irányítom a méheimet?

– Csiklandoz? – kérdezte Bronwyn.

– Szeretnél egyet házi kedvencként tartani? – faggatott Olive.

A legjobb tudásom szerint válaszoltam, de nem találtam szavakat, mert az üresekkel való kapcsolatomat olyan nehéz volt leírni, mint egy álmot másnap reggel. A gondolataim is inkább azon a beszélgetésen jártak, amelyet halogattunk Emmával. Amikor befejeztem, elkaptam Emma tekintetét, fejemmel az ajtó felé böktem, és elnézést kértünk. Amint elhagytuk a könyvtárt, a hátunkon éreztem a többiek tekintetét.

Elbújtunk egy lámpással megvilágított, kabátokkal, kalapokkal és esernyőkkel teli ruhatárban. Nem volt sem tágas, sem kényelmes, de itt nem nyithattak ránk, ki sem hallgathattak. Egyszerre csak érthetetlen félelem tört rám. Nehéz döntést kellett hoznom, s ezzel eddig nem voltam tisztában.

Egy ideig hallgattunk, a szobát annyira hangszigetelte a sok kelme, hogy szinte hallottam a szívdobogásunkat.

– Szóval – kezdte Emma, mert mindig ő kezdte. Emma, az őszinte, aki sosem tartott a suta pillanatoktól. – Maradsz?

Nem tudtam, mit mondják, amíg a szavak el nem hagyták a számat.

– Látnom kell a szüleimet.

Ez kétségtelenül igaz volt. Szenvedtek, rettegtek, amit nem érdemeltek meg, és túlságosan sokáig hagytam őket kétségek közt.

– Persze – mondta Emma. – Megértem. Természetesen.

Egy kérdés lógott a levegőben. Látni a szüleimet félmegoldás volt, nem válasz. Látni őket, persze. És azután? Mit fogok mondani nekik?

Próbáltam elképzelni, ahogy elmondom a szüleimnek az igazságot. Ebből a szempontból a telefonbeszélgetés apámmal előzetese volt csak a soron következő drámának. Megőrült. A fiunk elmebeteg. Vagy kábítószeres. Vagy talán nem szed elegendő gyógyszert.

Nem, az igazság nem árulható el. Hát akkor? Találkoznék velük, megnyugtatnám őket, hogy egészséges vagyok, azt hazudnám, hogy Londonban látogattam a nevezetességeket, és azt mondanám, utazzanak haza nélkülem? Üldözőbe vennének. Zsaruk rejtőznének a bokrokban a találkozónk helyén. Fehér köpenyesek kergetnének Jacob méretű hálókkal. Menekülnöm kellene. Ha elmondanám nekik az igazat, csak még rosszabb lenne. De az a gondolat, hogy egyáltalán ne találkozzam a szüleimmel, hogy soha többé ne menjek haza – nem volt számomra elfogadható. Bármennyire fájt arra gondolnom, hogy el kell hagynom Emmát, a barátaimat és ezt a világot, az egyik részem haza akart menni. A szüleim és az ő világuk a visszatérést jelentették a józan és kiszámítható élethez, amire sóvárogtam ebben a tébolyban. Egy ideig normálisnak kell lennem. Levegőhöz kell jutnom. Csak legalább egy kicsit.

Megfizettem az adósságomat a különlegeseknek és Vándorsólyom kisasszonynak. Egy lettem közülük. De nem csak az voltam. A szüleim fia is voltam, és a szüleim bármennyire tökéletlenek voltak is, hiányoztak. Hiányzott az otthonom. Még az ostoba, hétköznapi életem is. Persze Emma valószínűleg mindezeknél jobban fog hiányozni. Túlságosan sokat akartam: mindkét életet. Kettős állampolgárságot. Különleges akartam lenni, együtt lenni Emmával, megtudni mindent a különlegesek világáról, felfedezni Bentham Huroktikumának összes hurkát. Ugyanakkor nem akartam kimaradni az ostoba, hétköznapi dolgokból, a normális tinik valóságos életéből. Meg akarom szerezni a jogosítványt. Velem egykorú srácokkal akarok barátkozni. Le akarok érettségizni. Azután elérni a tizennyolc éves kort, amikor már oda mehetek, ahová akarok – vagy amilyen korba akarok.

Ez volt az igazság: nem tudtam volna leélni az egész életem egy időhurokban. Nem akartam örökre különleges gyermek maradni. De egyszer talán még különleges felnőtt lehetek.

Ha óvatos leszek, talán minden az enyém lehet.

– Nem akarok elmenni – folytattam –, de azt hiszem, szükségem van rá, egy időre.

Emma arckifejezése közönyössé vált.

– Akkor menj – mondta.

Ez fájt. Meg sem kérdezte, mennyi az „egy időre”.

– Visszajövök látogatóba – mondtam gyorsan. – Bármikor visszajöhetek.

Ez elméletileg igaz volt: most, hogy a lidércek többé nem fenyegettek, mindig lesz mihez visszatérni. De azt nehéz volt elképzelni, hogy a szüleim egyhamar újra ellátogatnának az Egyesült Királyságba. Hazudtam magamnak – sőt mindkettőnknek –, és Emma tudta ezt.

– Ne – kérte Emma. – Azt nem akarom.

Elkámpicsorodtam.

– Hogyan? – kérdeztem halkan. – Miért nem?

– Mert Abe ezt tette. Néhány évente visszajárt. És mindig öregebb lett, én pedig ugyanaz maradtam. Azután találkozott valakivel, és feleségül vette…

– Azt sosem tenném – mondtam. – Szeretlek.

– Tudom – fordult el. – Ő is szeretett.

– De mi nem… velünk nem lesz úgy… – kétségbeesetten kerestem a megfelelő szavakat, de összezavarodtam.

– De úgy lesz. Tudod, veled mennék, ha tehetném, de nem tehetem – előreöregednék. Így aztán egyre csak várnék rád. Borostyánba fagyva. Erre még egyszer nem vagyok képes.

– Nem hosszú időre megyek el! Csak néhány évre. Azután azt tehetem, amit akarok. Bárhová járhatok egyetemre. Ide, Londonba is!

– Talán – mondta. – Talán. De most olyan ígéreteket teszel, amelyeket nem biztos, hogy meg tudsz majd tartani, és a szerelmes ember így szerezhet igen fájdalmas sebet.

Kalapált a szívem. Szánalmas voltam. A fenébe, soha többé nem látom a szüleimet. Nem veszíthetem el Emmát.

– Nem voltam észnél – mondtam. – Nem úgy gondoltam. Maradok.

– Nem, szerintem őszinte voltál. Úgy vélem, ha maradsz, nem leszel boldog. És idővel ezért neheztelni fogsz rám. És az még rosszabb lenne.

– Nem. Én soha…

De már megmutattam a lapjaimat, késő volt.

– Menned kell. Életed és családod van. Nem úgy rendeltetett, hogy ez örökké tartson.

Leültem a padlóra, hátradőltem, elnyelt a kabátok fala. Néhány másodpercig igyekeztem semmire sem gondolni. Emma törökülésben ült mellettem.

– Én sem akarom – mondta. – De azt hiszem, értem, miért kell így lennie. Neked a te világodat kell újjáépítened, nekem az enyémet.

– De ez most már az enyém is.

– Ez igaz. – Az állát gyűrögetve gondolkodott. – Igaz, és nagyon remélem, hogy visszatérsz, mert a részünkké váltál, és a családunk nem lesz teljes nélküled. De akkor, azt hiszem, csupán barátok lehetünk.

Ezen elgondolkodtam. Barátok. Sápadtan és élettelenül hangzott.

– Szerintem még mindig jobb, mint soha többé nem találkozni.

– Egyetértek – mondta. – Azt hiszem, azt nem tudnám elviselni.

Közelebb húzódtam hozzá, átkaroltam a derekát. Azt hittem, elhúzódik majd, de nem tette. Egy idő múlva a vállamra hajtotta a fejét.

Hosszú időn át maradtunk így.

*

Amikor kiléptünk a ruhatárból, már majdnem mindenki aludt. A könyvtár kandallójában már csak parázs égett, a korábban étellel megrakott tányérokon csak morzsák maradtak, a helyiség magas mennyezete visszhangozta az elégedett horkolást és zümmögést. A gyerekek meg az ymbrynék a pamlagokon és a szőnyegeken feküdtek betakarva, hiába voltak fenn kényelmes hálószobák. Miután kis híján elveszítették egymást, nem akartak elválni, egyetlen éjszakára sem.

Reggel elmegyek. Immár tudtam, mi lesz Emma és köztem, a további késlekedés pedig még több fájdalmat okozott volna. De most aludni kell. Mióta nem csuktuk be a szemünket egy percnél hosszabb időre? Sosem voltam még kimerültebb.

Néhány párnát raktunk egy sarokba, és egymást átölelve feküdtünk le. Ez volt az utolsó éjszakánk együtt; szorosan átöleltem, mintha ettől az erős karolástól az érzékeim emlékezetébe tudnám őt zárni. Emlékeznem kell rá, milyen érzés ölelni a testét, beszívni az illatát. Fokozatosan lelassult és egyenletessé vált a légzése, majd engem is leterített az álom. Úgy tetszett, mintha épp csak behunytam volna a szemem, amikor azon kaptam magam, hogy sárga nappali fény világít be az egyik magas ablakon.

Mindenki ébren volt, és járkált a szobában. Suttogva beszéltek, hogy ne zavarjanak minket. Gyorsan elengedtük egymást, zavarban voltunk a sötétség intimitása után. Mielőtt rendbe szedhettük volna magunkat, Vándorsólyom kisasszony viharzott be egy kanna kávéval, mögötte Nim egy tálcányi bögrével.

– Jó reggelt mindenkinek! Remélem, jól kipihenték magukat, mert sok a…

Vándorsólyom kisasszony meglátott minket, és a mondat közepén felszaladt a szemöldöke.

Emma eltakarta az arcát.

– Jaj, ne.

Az elmúlt este kimerültségében és viharos érzelmei közepette eszembe sem jutott, hogy együtt aludnom Emmával (bár valóban csak aludtunk) sértheti Vándorsólyom kisasszony viktoriánus érzékenységét.

– Portman úr, egy szóra. – Vándorsólyom kisasszony letette a kannát, magához intett.

Gyanítottam, hogy most majd kapok. Felálltam, megigazítottam gyűrött ruhámat, elpirultam. Csöppet sem szégyelltem magam, de azért kissé zavarban voltam.

– Kívánj szerencsét – súgtam Emmának.

– Ne vallj be semmit! – súgta.

Kuncogást hallottam, miközben átmentem a helyiségen, és valaki kántálni kezdte: – Két szerelmes pár, mindig együtt jár…

– Nőj már fel, Enoch – mondta Bronwyn. – Csak féltékeny vagy.

Követtem Vándorsólyom kisasszonyt a folyosóra.

– Nem történt semmi – mentegetőztem.

– Nem érdekel – mondta. – Ma elhagy bennünket, igaz?

– Honnan tetszik tudni?

– Az igazat megvallva, idős hölgy vagyok, de még megvan az eszem. Tudom, hogy gyötrődik a szülei és köztünk, a régi meg a mostani otthona – legalábbis ami megmaradt belőle – közt… Úgy szeretné létrehozni az egyensúlyt, hogy ne kelljen választania, ne kelljen megbántania senkit a szerettei közül. De ez nem könnyű. Megeshet, hogy nem is lehetséges. Erről van szó, igaz?

– Igen. Erről.

– És hol tartanak Bloom kisasszonnyal?

– Barátok vagyunk – feleltem, bár nem jött könnyen nyelvemre a „barát” szó.

– És ettől boldogtalan.

– Hát… igen. De megértem, hogy… Azt hiszem.

Félrebillentette a fejét.

– Megérti?

– Védi magát.

– És önt – tette hozzá Vándorsólyom kisasszony.

– Ezt nem értem.

– Ön nagyon fiatal, Jacob. Nagyon sok dolog van, amit valószínűleg még nem ért.

– Nem tudom, mi köze ehhez a koromnak.

Gyorsan, élesen felkacagott. Aztán látta, hogy tényleg nem értem, és kicsit ellágyult.

– Bloom kisasszony a múlt század fordulóján született. A szíve öreg és szilárd. Talán aggódik, hogy hamarosan felcseréli önt mással, hogy valami különleges Rómeó elcsavarja a fejét. Nem tartom valószínűnek. Megállapodott önnél. Soha, senkivel nem láttam ilyen boldognak. Még Abe-bel sem.

– Tényleg? – Melegség öntött el.

– Tényleg. De amint megállapítottuk, ön fiatal. Csupán tizenhat éves – először tizenhat éves. A szíve csak most ébredezik, és Bloom kisasszony az első szerelme. Igaz?

Zavartan bólintottam. De hát bárki láthatta.

– Lehetnek még más szerelmei. A fiatal szívnél, ahogy a fiatal észnél, rövid a koncentráció időtartama.

– Nálam nem. Én nem olyan vagyok.

Tudtam, hogy ez amolyan átlagos tinédzser-válasz, ám abban a pillanatban olyan biztos voltam Emmában, mint soha semmiben.

Vándorsólyom kisasszony lassan bólintott.

– Ezt örömmel hallom. Bloom kisasszony talán engedélyt adott önnek, hogy összetörje a szívét, de én nem. Ő nagyon fontos nekem, és távolról sem faragták olyan keményfából, mint hiszik. Nem szeretném, ha sírdogálna, vagy mindent felgyújtana maga körül, mivel az ön figyelmét elterelik holmi normális lány halvány bájai. Ezt már eljátszottuk, és nincsenek fölösleges bútoraim. Megértette?

– Hm. – A kérdés váratlanul ért. – Azt hiszem…

Közelebb lépett, és megismételte halkan, de kőkeményen.

– Megértette?

– Igenis, Vándorsólyom kisasszony.

Hevesen bólintott, majd elmosolyodott és meglapogatta a vállam.

– Akkor rendben. Jó beszélgetés volt. – És mielőtt válaszolhattam volna, visszament a könyvtárba, és elkiáltotta magát. – Reggeli!

*

Egy órával később távoztam. A dokkig kísért Emma, Vándorsólyom kisasszony, a barátaink és az ymbrynék teljes társasága. Sharon új bárkával várt, amelyet elmenekült csatornakalózok hagytak hátra. Hosszan ölelgettük egymást, búcsúzkodtunk, ami azzal végződött, hogy megígértem, ismét eljövök – bár sejtelmem sem volt, hogyan tudnám a közeljövőben megoldani, hiszen egyrészt ki kellene fizetni a nemzetközi repülőjegyet, másrészt meg kellene győznöm a szüleimet.

– Soha nem felejtünk, Jacob – szipogta Olive.

– Megörökítem a történeted az utókor számára – ígérte Millard. – Ez a legújabb tervem. Gondoskodom róla, hogy belekerüljön a Különlegesek regéinek új kiadásába. Híres leszel!

Addisont a két ádázmedve-kölyök is elkísérte. Nem tudom, Addison fogadta-e örökbe a bocsokat, vagy azok a kutyát.

– Ön a negyedik legbátrabb ember, akit valaha is ismertem – mondta. – remélem, találkozunk még.

– Én is remélem – feleltem, és úgy is gondoltam.

– Jaj, Jacob, meglátogathatunk? – kérdezte Claire. – Mindig látni szerettem volna Amerikát.

Nem volt szívem elmagyarázni, hogy ez miért lehetetlen.

– Persze – mondtam. – Örülnék.

Sharon megkocogtatta botjával a ladik oldalát.

– Beszállás!

Kelletlenül beszálltam, azután Emma és Vándorsólyom kisasszony is. Ragaszkodtak hozzá, hogy elkísérjenek, amíg nem találkozom a szüleimmel. Nem tiltakoztam. Könnyebb lesz így a búcsú.

Sharon elkötötte a csónakot, és nekirugaszkodtunk. A barátaink integettek, kiabáltak utánunk. Integettem én is, de fájt látnom távolodó alakjukat, így aztán félig becsuktam a szemem, amíg a csatorna kanyarulata mögött el nem tűntek.

Egyikünknek sem volt kedve beszélgetni. Némán néztük az elhaladó rozoga házakat, hidakat. Egy idő után a kereszteződéshez értünk, durván beszippantott ugyanaz az alagút, amelyen át érkeztünk, és kiköpött a fülledt, modern délutánba. Az omladozó viskók eltűntek, csupa üveg lakóházak, csillogó irodaépületek foglalták el a helyüket. Motorcsónak zúgott el mellettünk.

Beszüremlettek a nyüzsgő, pezsgő jelen hangjai. Autóriasztó. Mobil telefon csörgése. Lármás popzene. Elhaladtunk egy elegáns, csatorna menti étterem előtt, de hála Sharon bűbájának, a teraszon ülők nem láttak minket. Ha láttak volna, kíváncsi lettem volna, mit gondolnak: két tinédzser feketében, egy nő viktoriánus ünneplőben és Sharon a fekete Kaszás köpenyében, amint kievez velünk az alvilágból. Talán a modern világ annyira agyonhajszolt, hogy a szemük se rebbent volna.

A szüleim miatt azonban mind jobban aggódtam. Nyilván azt hitték, megőrültem vagy kemény drogokkal élek. Szerencsém lesz, ha nem küldenek elmegyógyintézetbe. De ha nem küldenek is, évekbe telhet, amíg ezt a kalandot elfelejtetem velük. Soha többé nem fognak bízni bennem.

De ez az én küzdelmem lesz, majd csak találok megoldást. A legegyszerűbb lenne elmondani az igazságot, de nem lehet. A szüleim soha nem értenék meg az életemnek ezt a részét, és ha megpróbálnám meggyőzni őket, ők kerülnének elmegyógyintézetbe.

Apám máris többet tud a különleges gyermekekről, mint amennyi hasznára válna. Találkozott velük Cairnholmon, bár azt hiszi, csak álmodta. Azután Emma hagyott neki egy levelet egy fényképpel, amelyen nagyapámmal együtt volt látható. És ha mindez nem lett volna eléggé rossz, a telefonban meg is mondtam apámnak, hogy különleges vagyok. Rájöttem, hogy ez hiba volt, ráadásul önzés. És most hamarosan találkozom a szüleimmel, az oldalamon Emmával és Vándorsólyom kisasszonnyal.

– Talán nem kellene velem jönniük – fordultam hozzájuk a hajóban.

– Miért? – kérdezte Emma. – Annyira gyorsan nem fogunk előreöregedni…

– Nem hiszem, hogy a szüleimnek látniuk kellene titeket velem. Úgyis nagyon nehéz lesz az eltűnésemet megmagyarázni.

– Gondolkodtam rajta – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Min? A szüleimen?

– Igen. Segíthetek önnek, ha kívánja.

– Hogyan?

– Az ymbrynék milliónyi feladata közé tartozik az is, hogy foglalkozzanak az olyan normálisokkal, akiknek a kíváncsisága gondot vagy bajt okozhat nekünk. El tudjuk érni, hogy ne legyenek kíváncsiak, vagy elfelejtsenek olyan dolgokat, amelyeket láttak, de nem érthetnek.

– Erről tudtál?– kérdeztem Emmától.

– Persze. Ha nem létezne a törlés, a különlegesek naponta szerepelnének a hírekben.

– Szóval… törölni lehet az emberek emlékezetét?

– Inkább egyes kellemetlen visszaemlékezések kigyomlálásáról van szó – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Teljesen fájdalommentes, és nincsenek mellékhatásai. Ön mégis szélsőséges eszköznek tarthatja. Önön múlik.

– Rendben, legyen szíves végrehajtani a szüleimnél az emlékezettörlést. Fantasztikusan hangzik. Továbbá, ha kérhetem, tizenkét éves koromban nekimentem a mamám kocsijával a garázsajtónak…

– Ne ragadtassa el magát, Portman úr.

– Csak vicceltem – mondtam, pedig komolyan gondoltam. Mindenesetre nagyon megkönnyebbültem. Kamaszkorom további éveit nem kell azzal töltenem, hogy állandóan bocsánatot kérek azért, mert elszöktem, s a szüleim azt hitték, meghaltam, és kis híján örökre tönkretettem az életüket. Ennek örültem.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Sharon ugyanazon a sötét, patkányoktól hemzsegő alsó mólón tett ki minket, ahol először találkoztunk vele. A hajót elhagyva keserédes nosztalgiát éreztem. Lehet, hogy rémült, koszos és fájdalommal teli voltam az utóbbi néhány nap minden egyes percében, de valószínűleg soha többé nem lesz részem ilyen kalandban. Nem a kiállt megpróbáltatások fognak hiányozni, hanem az az ember, aki kiállta. Vasakaratom van, megtapasztaltam, és reméltem, hogy ez akkor is megmarad, ha szelídebb lesz az életem.

– Viszlát – fordult felém Sharon. – Örülök, hogy megismertem, annak ellenére, hogy sok bajt okozott nekem.

– Én is örülök. – Kezet ráztunk. – Érdekes volt.

– Várjon ránk itt – mondta Sharonnak Vándorsólyom kisasszony. – Bloom kisasszonnyal egy-két órán belül itt leszünk.

A szüleimet könnyű volt megtalálni. Ha meglett volna még a telefonom, még könnyebb lett volna. Csupán annyit kellett tennem, hogy jelentkeztem egy rendőr őrszobán. Közismert eltűnt személy voltam, és félórával az után, hogy bemondtam a nevem, és leültem egy padra várakozni, megérkezett anyám és apám. Gyűrött ruházatukon látszott, hogy benne aludtak, anyám máskor tökéletes sminkje szétkenődött, apámnak háromnapos szakálla nőtt, és mindkettőjüknél akadt egy-egy ELTŰNT plakát a fényképemmel. Nyomban rémesen éreztem magam, amiért sok szörnyűségen kellett átmenniük miattam. De amint megpróbáltam mentegetőzni, eldobták a plakátokat, szenvedélyesen megöleltük egymást, és a szavaim belefulladtak apám pulóverébe.

– Jake, Jake, jaj istenem, kicsi fiam – kiáltotta anyám.

– Tényleg ő az, tényleg – mondogatta apám. – Úgy aggódtunk, úgy aggódtunk…

Mennyi ideig voltam távol? Egy hétig? Nagyjából annyi lehetett, bár egy örökkévalóságnak tetszett.

– Hol voltál? – kérdezte anyám. – Mit csináltál?

Már nem szorítottak, de még mindig nem tudtam megszólalni.

– Miért szöktél el? – faggatott apám. – Mit képzeltél, Jacob?

– Beleőszültem! – Anyám ismét megölelt.

Apám végigmért.

– Hol a ruhád? Mi ez rajtad?

Még mindig a fekete kalandruhámat viseltem, bár ezt könnyebb megmagyaráznom, mint a tizenkilencedik századi öltözéket, és hála Poranyának, minden seb begyógyult az arcomon…

– Jacob, mondj már valamit! – követelte apám.

– Igazán nagyon sajnálom – mondtam. – Soha nem tettem volna ezt veletek, ha rajtam múlik, de most már minden rendben. És rendben is lesz. Nem érthetitek, de ez nem baj. Szeretlek titeket.

– Egy dologban igazad van – mondta apám. – Nem értünk téged. Egyáltalán nem.

– Csakhogy ez nincs rendben – ellenkezett anyám. – Magyarázatot kell adnod.

– Arra nekünk is szükségünk lenne – szólt közbe a mellettünk álló rendőrtiszt. – Meg egy drogtesztre.

Az ügy kezdett kicsúszni a kezemből. Ideje volt meghúznom az ejtőernyő kioldózsinórját.

– Mindent el fogok mesélni – ígértem –, de előbb szeretném bemutatni egy barátomat. Anyu, apu, Vándorsólyom kisasszony.

Láttam, ahogy apám előbb a kisasszonyra, majd Emmára néz. Emmát bizonyára felismerte, mert olyan lett az arca, mintha kísértetet látna. De nem számított – hamarosan úgyis elfelejti.

– Örvendek, hogy megismerhettem önöket – szorította meg mindkét szülőm kezét Vándorsólyom kisasszony. – Fantasztikus fiuk van, első osztályú. Jacob nemcsak tökéletes úriember, de még a nagyapjánál is tehetségesebb.

– A nagyapjánál? – csodálkozott apám. – Honnan…

– Ki ez a furcsa nőszemély? – kérdezte anyám. – Honnan ismeri a fiunkat?

Vándorsólyom kisasszony szorította a kezüket, és mélyen a szemükbe nézett.

– Alma Vándorsólyom, Alma LeFay Vándorsólyom. Úgy értesültem, rémes időszakot töltöttek itt, a brit szigeteken. Borzalmas kirándulás volt. Szerintem mindenkinek az lenne a legjobb, ha elfelejtenék, hogy egyáltalán megtörtént. Nem gondolják?

– De igen – révedt a távolba anyám.

– Egyetértek – helyeselt apám enyhe hipnózisban.

– Nagyszerű, csodálatos – mondta a kisasszony. – Most kérem, ezt nézzék. – Elengedte a szüleim kezét, és elővett a zsebéből egy hosszú, kék pöttyös sólyomtollat. A bűntudat forró hulláma öntött el, és megállítottam.

– Tessék várni – kértem. – Mégsem szeretném.

– Biztos benne? – A kisasszony kissé csalódottnak látszott. – A helyzet igen bonyolulttá válhat.

– Csalásnak érzem – mondtam.

– Akkor mit fogsz mondani nekik? – kérdezte Emma.

– Még nem tudom. Csak valahogy nem tartom helyesnek… törölni az agyukat.

Ha elmondani az igazat önzésnek látszott, kétszeresen annak tetszett törölni a magyarázat igényét. És mi lesz a rendőrséggel? A tágabb családdal? A szüleim barátaival? Bizonyára tudják, hogy eltűntem, és ha a szüleim nem tudnának róla… kész katasztrófa lenne.

– Ahogy óhajtja – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Bár azt hiszem, bölcsebb lenne törölni legalább az utolsó két-három percet, hogy elfelejtsenek engem és Bloom kisasszonyt.

– Hát… rendben. Ha nem felejtik el vele az angol nyelvet is.

– Igen pontos vagyok – nyugtatott meg Vándorsólyom kisasszony.

– Mi ez az agytörlés? – szólalt meg a rendőrtiszt. – Kicsoda maga?

– Alma Vándorsólyom – szaladt oda a rendőrhöz kezet szorítani Vándorsólyom kisasszony. – Alma Vándorsólyom, Alma LeFay Vándorsólyom.

A tiszt feje lekonyult, hirtelen élénk érdeklődést kezdett mutatni a padló egyik foltja iránt.

– Ezt megtehette volna a kisasszony jó néhány lidérccel is – mondta Emma.

– Sajnos csak a normálisok alkalmazkodó agyánál működik. Akkor hát kezdem. – Felemelte a tollat.

– Tessék várni – mondtam. Kézfogásra nyújtottam a kezem. – Köszönök szépen mindent. Nagyon tetszik majd hiányozni, Vándorsólyom kisasszony.

Vándorsólyom kisasszony nem fogott kezet velem, hanem megölelt.

– Az érzés kölcsönös, Portman úr. És nekem kell köszönetet mondanom önnek. Ha ön és Bloom kisasszony nem olyan hősies…

– Ha nem tetszett volna megmenteni nagyapámat akkor régen…

Mosolygott.

– Kvittek vagyunk.

Egy búcsúzás még hátravolt. A legnehezebb. Átkaroltam Emmát, ő meg tüzesen szorított magához.

– Írunk egymásnak – ígérte.

– Biztos vagy benne?

– Persze. A barátok tartják a kapcsolatot.

– Jól van – mondtam megkönnyebbülten. Legalább…

És akkor megcsókolt. Szenvedélyesen, hogy beleszédültem.

– Azt hittem, csak barátok vagyunk! – húzódtam hátra meglepetten.

– Hm, azok – válaszolt szégyenlősen. – Most már azok.

Mindketten nevettünk, a szívünk szárnyalt, ugyanakkor majd meghasadt.

– Gyerekek, ezt hagyják abba! – sziszegte Vándorsólyom kisasszony.

– Frank – szólalt meg erőtlenül anyám –, ki az a lány, akivel Jake csókolózik?

– Fogalmam sincs – motyogta apám. – Jacob, ki ez a lány, és miért csókolózol vele?

Elpirultam.

– Hm, ő a … barátom. Emma. Csak elbúcsúzunk.

Emma szégyellősen integetett.

– Nem fog emlékezni rám, de… helló!

– Jake, hagyd abba az idegen lányok csókolgatását, és gyere szépen – sürgetett anyám.

Vándorsólyom kisasszonyhoz fordultam.

– Azt hiszem, ideje túlesnünk rajta.

– Ne higgye, hogy ez a végső búcsúzás – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Ön most már közénk tartozik. Nem szabadul meg ilyen könnyen tőlünk.

– Nagyon remélem – vigyorogtam, bár nehéz volt a szívem.

– Írni fogok – tört meg Emma hangja. – Sok szerencsét a… amit a normális emberek szoktak csinálni.

– Ég veled, Emma. Hiányozni fogsz. – Annyira nem odaillő volt ezt mondanom, de az ilyen esetekre nincsenek megfelelő szavak.

Vándorsólyom kisasszony megfordult, felemelte a sólyomtollat, és megcsiklandozta vele a szüleimet az orruk alatt.

– Már megbocsásson! – háborgott anyám. – Mégis, mit merészel, haaaaaap-ciii!

És apámmal együtt vadul tüsszögni kezdett. Vándorsólyom kisasszony megcsiklandozta a rendőrtisztet is az orra alatt, mire az is heves tüsszentőrohamot kapott. Mire mindhárman abbahagyták csöpögő orral, vöröslő arccal, Vándorsólyom kisasszony és Emma kisurrantak az ajtón, és eltűntek.

– Ahogy mondtam… – szólalt meg apám, mintha az utolsó néhány perc meg sem történt volna. – Egy pillanat… mit is mondtam?

– Hogy hazamehetünk, és erről majd később beszélünk? – kérdeztem reménykedve.

– Addig nem, amíg nem válaszolsz néhány kérdésemre – közölte a rendőr.

Néhány percen át beszélgettünk a rendőrrel. Megesküdtem, hogy nem raboltak el, nem bántottak. (Hála Vándorsólyom kisasszony emlékezettörlésének, a rendőr nem emlékezett arra sem, hogy drogtesztre akart küldeni.) Amikor a szüleim beszámoltak nagyapám haláláról meg az utána következő „problémáimról”, a tiszt elégedettnek látszott. Úgy vélte, csöndes őrült vagyok, aki elfelejtette bevenni a gyógyszereit. Aláíratott néhány papírt, és utunkra engedett minket.

– Igen, igen, menjünk haza – mondta anyám. – De erről még beszélünk, fiatalember. Mélyrehatón.

Haza. A szó idegenül hangzott.

– Ha sietünk – mondta apám –, még elcsíphetjük az esti járatot…

Vasmarokkal szorította a vállam, mintha attól félne, ha elenged, nyomban megszököm. Anyu állandóan bámult rám, hálás szemmel, küszködve a könnyeivel.

– Kutya bajom – nyugtattam. – Esküszöm.

Tudtam, hogy nem hisznek nekem, és még jó ideig nem is fognak.

Kimentünk az épületből, hogy taxit fogjunk. Amikor egy taxi megállt, két ismerős arcot láttam: engem figyeltek a szemközti parkból. Egy tölgyfa árnyékában bújt meg Emma és Vándorsólyom kisasszony. Emeltem a kezem, hogy búcsút intsek, miközben sajgott a szívem.

– Jake? – Apám kinyitotta nekem a kocsi ajtaját. – Mi az?

Felemelt kezemmel inkább megvakartam a fejem.

– Semmi, apa.

Beszálltam a taxiba. Apám megfordult, hogy megnézze a parkot. Amikor kinéztem az ablakon, a tölgyfa alatt egy madarat és néhány szélfútta falevelet láttam.

*

Hazatérésem nem volt sem diadalmas, sem könnyű. Leromboltam a szüleim bizalmát, és az újraépítése lassú, fárasztó munkának ígérkezett. Sehová nem mehettem felügyelet nélkül, még rövid sétára sem. Bonyolult biztonsági rendszerrel szerelték fel a házat, nem azért, hogy ne jöjjenek be tolvajok, inkább azért, hogy én ne mehessek ki. Ismét terápiára vittek, számtalan pszichológiai értékelés készült rólam, új, még erősebb gyógyszereket kaptam (amelyeket a nyelvem alá tettem, aztán kiköptem). De ennél többet is veszítettem azon a nyáron, és ha a szabadság ideiglenes elvesztése volt az ár, amelyet fizetnem kellett az új barátaimért, az élményeimért, a rendkívüli életért, amelyről tudtam, hogy az enyém, megérte. Megérte az összes suta beszélgetés a szüleimmel, az összes éjszaka, amikor Emmáról meg a különleges barátaimról álmodoztam, az összes látogatás az új pszichiáteremnél.

Nyugalmából kizökkenthetetlen idősebb hölgy volt Dr. Spanger. Hetente négy délelőtt láttam plasztikázott arca hervadatlan mosolyát. Állandóan arról faggatott, miért szöktem el a szigetről, és hogyan töltöttem a rákövetkező napokat, de sosem tűnt el arcáról a mosoly. (A szeme mosogatólé-barna volt, a pupillája normális, és nem viselt kontaktlencsét.) Ideiglenes elmebajra hivatkoztam némi emlékezet-kieséssel. A történetem így hangzott: annyira megrémültem attól, hogy egy birkákat öldöklő szörny garázdálkodik Cairnholmon, hogy megbuggyantam, egy csónakon Walesbe menekültem, kis időre elfelejtettem, ki vagyok, majd stoppal Londonba utaztam. Parkokban aludtam, senkivel sem beszéltem, nem ismerkedtem meg senkivel, nem éltem hangulat-vagy elmemódosító szerekkel, és napokon át céltalanul őgyelegtem a városban. Ami a telefonbeszélgetést illette, amikor bevallottam apámnak, hogy „különleges” vagyok – hm, milyen telefonbeszélgetés? Nem emlékszem semmiféle telefonbeszélgetésre…

Idővel Dr. Spanger téveszmékkel tűzdelt átmeneti elmezavart állapított meg, amelyet a stressz, a gyász és a nagyapával kapcsolatos lelkiismeret-furdalás okozott. Másként fogalmazva: kicsit megzakkantam, de ez feltehetőleg egyszeri eset volt. A szüleim mégsem tudtak megnyugodni, arra vártak, hogy ismét begolyózom, valami őrültséget csinálok, és ismét eltűnök. De semmi ilyesmi nem történt, a lehető legjobban viselkedtem. Úgy játszottam a jófiút és a bűnbánót, mintha Oscar-díjat akartam volna nyerni. Önként segítettem a ház körül. Korán keltem, és mindent a szüleim szeme előtt végeztem. Velük néztem a tévét, segítettem a házi munkában, étkezések után az asztalnál maradtam, és részt vettem a semmitmondó beszélgetéseikben – fürdőszoba-átalakításról, az ingatlantulajdonosok szövetségének dolgairól, a divatos diétákról, madarakról. (Sosem utaltak a nagyapámra, a szigetre vagy a „kalandomra”.) Kellemes voltam, kedves, türelmes, százféle szempontból más, mint az a fiú, akire emlékeztek. Bizonyára azt hitték, földönkívüliek raboltak el, és kicseréltek egy klónra – de nem panaszkodtak. Pár hét múlva alkalmasnak látszottam a családi látogatásokhoz, így hát benézett több rokon egy kis kávéra és mesterkélt csevegésre, mely találkozókon bizonyíthattam, mennyire normális vagyok.

Bármilyen különös, apám sosem említette a levelet, amelyet Emma hagyott neki a szigeten, sem a mellékelt fényképet Emmáról és Abe-ről. Talán több volt, mint amivel meg tudott birkózni, vagy attól tartott, visszaesést okozhat nálam. Bármi volt is az ok, sosem említette. Ami a valós találkozást illette Emmával, Millarddel és Olive-val, biztos rég elvetette mint furcsa álmot.

Néhány hét múltán a szüleim kezdtek megnyugodni. Elhitték a történetem és Dr. Spanger magyarázatát a viselkedésemre. Mélyebbre áshattak volna, valószínűleg – több kérdést tehettek volna fel, kikérhették volna egy második, akár harmadik pszichiáter véleményét is –, de igazán hinni akarták, hogy jobban vagyok. Hogy a Dr. Spanger által rendelt gyógyszerek csodát tettek. Azt szerették volna a legjobban, hogy ismét normális életet éljünk, és minél régebben voltam otthon, annál inkább látszott úgy, hogy ez meg is valósul.

Magamban azonban szenvedtem az alkalmazkodástól. Unatkoztam, magányos voltam. Lassan teltek a napok. Azt hittem, hogy az elmúlt néhány hét nehézségei után az otthon kényelme édes lesz, ám még a frissen vasalt lepedő és a házhoz szállított kínai kaja is elveszítette vonzerejét. Az ágyam túlságosan puha volt. Az ennivaló túlzottan bőséges. Mindenből a kelleténél több volt, és ettől bűnösnek és dekadensnek éreztem magam. Néha, amikor a szüleimmel bevásárolni mentünk, eszembe jutottak azok, akik a nyomornegyed peremén éltek, és dühbe jöttem. Miért bővelkedünk olyasmikben is, amire egyáltalán nincs szükségünk, amikor nekik kevesebb jutott, mint amennyi az életben maradáshoz kell?

Rosszul aludtam. Gyakran felébredtem éjszaka, és visszaidéztem a különlegesekkel töltött időt. Bár megadtam a címem Emmának, és naponta többször megnéztem a postaládát, nem jött levél sem tőle, sem a többiektől. Minél régebben nem hallottam felőlük, annál távolibbnak és valószínűtlenebbnek tetszett a közösen átélt élmény. Valóban megtörtént? Sötét pillanataimban elbizonytalanodtam. Talán tényleg őrült vagyok?

Nagy megkönnyebbülést jelentett, amikor egy hónappal a hazatérésem után végre levél érkezett Emmától. Rövid és könnyed volt, csupán az újjáépítésről számolt be, és a hogylétemről érdeklődött. A válasz cím egy londoni postafiók volt. Emma elmagyarázta, hogy eléggé közel van a nyomornegyed hurok bejáratához, ezért meglehetősen gyakran ki tud surranni, hogy megnézze. Még aznap válaszoltam, és kisvártatva hetente kétszer-háromszor váltottunk levelet. Ahogy az otthon egyre fojtogatóbbá vált, ezek a levelek jelentették a mentőkötelet. Nem kockáztathattam, hogy a szüleim megtalálják Emma leveleit, azért minden nap lerohantam a postást, mihelyt megláttam felbukkanni a kocsibehajtón. Javasoltam Emmának, hogy használjunk inkább e-mailt, ami gyorsabb és biztonságosabb lenne, több oldalon át próbáltam elmagyarázni neki, mi az az internet, és hogyan találhat nyilvános internetkávézót, és hozhat létre e-mail címet – de reménytelen volt; Emma sosem használt klaviatúrát. Ám a levelek megérték a kockázatot, és élvezni kezdtem a kézírásos kommunikálást. Volt abban valami lenyűgöző, hogy olyan kézzelfogható tárgyat tartok a kezemben, amelyet érintett és megjelölt az, akit szeretek.

Az egyik leveléhez mellékelt néhány fényképet. Ezt írta:

Drága Jacob!

Itt kezd ismét érdekessé válni az élet. Emlékszel a kiállított emberekre a pincében, amelyekre Bentham azt mondta, viaszbábuk? Nos, hazudott. Különböző hurkokból rabolta el őket, és Poranya porával tartotta őket tetszhalott állapotban. Úgy gondoljuk, különböző különlegeseket próbált batériaként használni a gépében – de semmi nem működött a te üresrémedig. Poranya mindenesetre bevallotta, hogy tudott róla, ami megmagyarázza, hogy miért viselkedett olyan furcsán. Azt hiszem, Bentham zsarolta valamivel, vagy azzal fenyegette, hogy bántja Reynaldót, ha nem segít neki. Poranya mindenesetre segített nekünk mindenkit felébreszteni és visszaküldeni a maga hurkába. Hát nem őrület?

A Huroktikum segítségével felfedeztünk új helyeket is, és új emberekkel ismerkedtünk meg. Vándorsólyom kisasszony szerint jó, ha látjuk, hogyan élnek más különlegesek világszerte. Találtam egy fényképezőgépet is a házban, magammal vittem a legutóbbi kirándulásunkra, és készítettem néhány képet. Bronwyn szerint egyre ügyesebben használom.

Őrületesen hiányzol. Tudom, nem kellene így beszélnem… De néha képtelen vagyok uralkodni magamon. Meg tudnál látogatni? Annyira szeretném! Vagy talán Kihúzta azt, hogy vagy talán, és azt írta: Hűha! Hallom, hogy Sharon hív. Most indul, és azt akarom, hogy még ma feladja ezt a levelet. Írj!

Szeretlek,

Emma

Mi lehet az a „vagy talán”, törtem a fejem.

Átnéztem a mellékelt képeket. Mindegyik hátára írt néhány szavas magyarázatot. Az első fotón két viktoriánus hölgy látható egy csíkos sátor előtt, amelyen tábla hirdeti: RITKASÁGOK. A hátára Emma ezt írta: Seregélysármány kisasszony és Vöcsök kisasszony vándorkiállítást hozott létre Bentham régi műtárgyainak felhasználásával. Most, hogy a különlegesek szabadabban utazhatnak, ez egészen jó üzlet. Sokan nem ismerik a történetünket…

A következő képen több felnőtt megy lefelé egy keskeny lépcsőn egy evezős csónakhoz. Nagyon kellemes hurok van a Kaszpi-tenger partján, múlt héten Nim és néhány ymbryne csónakázni indult. Hugh, Horace meg én is velük tartottunk, ám a parton maradtunk. Mindhármunknak elegünk lett az evezős csónakokból, egy életre.

Az utolsó képen összenőtt ikerlányok láthatók hatalmas, fehér masnival a hollófekete hajukban. Egymás mellett ülnek, kezükkel kissé félrehúzzák a ruhájuk felső részét, megmutatva összenőtt törzsüket. Carlotta és Carlita sziámi ikrek, állt a kép hátán, de nem ez bennük a legkülönlegesebb. A testük olyan ragasztót termel, amely megszáradva keményebb a betonnál. Enoch beleült egy cseppnyibe, és két teljes napra hozzáragadt a székhez! Olyan dühös volt, hogy azt hittem, szétrobban a feje. Bárcsak itt lennél…

Nyomban válaszoltam.

Hogy érted azt, hogy „vagy talán”?

Tíz nap telt el, és nem jött hír. Aggódtam, hogy talán úgy érzi, túlságosan messzire ment a leveleiben, hogy megsértette a csak barátok egyezségünket, és meghátrált. Kíváncsi voltam, vajon a következő levele végére is odaírja-e majd: Szeretlek, Emma, a két szócskát, amelynek függője lettem. Két hét elteltével már azon tűnődtem, vajon jön-e még valaha levél.

Azután már posta sem jött. Mániákusan lestem a postást, és amikor négy napig nem láttam, tudtam, hogy történt valami. A szüleim mindig több tonnányi katalógust és számlát kaptak. A tőlem telhető leglazábban megemlítettem, milyen furcsa, hogy az utóbbi időben nem jött posta. Apám motyogott valami nemzeti ünnepről, és témát váltott. Ekkor kezdtem komolyan aggódni.

A rejtély a Dr. Spangernél tett szokásos délelőtti rendelésen oldódott meg, ahová kivételesen a szüleim is hivatalosak voltak. Feszültek és hamuszürkék voltak, még csevegni is képtelenek, amikor leültünk. Spanger a szokásos szelíd kérdésekkel kezdte. Hogy érzem magam? Voltak-e érdekes álmaim? Tudtam, hogy valami lényegesre készül, és nem bírtam tovább.

– Miért vannak itt a szüleim? – kérdeztem. – És miért néznek ki úgy, mint akik temetésről jöttek?

Dr. Spanger állandó mosolya most először tűnt el. Felvett az asztaláról egy dossziét, kivett belőle három borítékot.

Emma levelei voltak. Mindet kinyitották.

– Ezekről kell beszélnünk – mondta.

– Megállapodtunk, hogy nincs többé titkolózás – mondta apám. – Ez rossz, Jake. Nagyon rossz.

Remegni kezdett a kezem.

– Azok az enyémek – próbáltam nem felemelni a hangom. – Nekem címezték őket. Nem lett volna szabad elolvasnotok.

Mi volt azokban a levelekben? Mit láttak a szüleim? Katasztrófa volt, kész katasztrófa.

– Ki az az Emma? – kérdezte Dr. Spanger. – Ki az a Vándorsólyom kisasszony?

– Ez nem tisztességes! – ordítottam. – Elloptátok a leveleimet, és most felhasználjátok őket ellenem!

– Halkabban! – szólt rám apám. – Már úgyis tudjuk, szóval légy őszinte, mindannyiunknak könnyebb lesz.

Dr. Spanger felemelt egy fényképet, bizonyára Emma mellékelte az egyik levélhez.

– Kik ezek az emberek?

Előrehajoltam. A képen két idősebb hölgy ült egy hintaszékben, az egyik az ölében tartotta a másikat, mint egy csecsemőt.

– Fogalmam sincs – mondtam kurtán.

– Írás van a hátoldalán – jegyezte meg Dr. Spanger. – Itt az áll: „Új módszereket találtunk, hogy segítsünk azokon, akikből a lelkük egy részét eltávolították. A közeli érintkezés csodákat tesz. Szarvcsőrű Madár kisasszony mindössze néhány óra alatt olyan lett, mint egy új ymbryne.”

Úgy ejtette ki: ijem-brinn.

– Imm-brine – javítottam ki önkéntelenül. – Az „i” hangok rövidek.

– Értem. – Dr. Spanger letette a képet, ujjait összeérintette az álla alatt. – És mi az az imm-brine?

Lehet, hogy ostoba voltam, de akkor, ott, sarokba szorítva azt hittem, a legokosabb, ha megmondom az igazat. Náluk voltak a levelek, a fényképek, és törékeny történeteim összeomlottak.

– Védenek minket – mondtam.

Dr. Spanger a szüleimre nézett.

– Mindnyájunkat?

– Nem. Csak a különleges gyerekeket.

– A különleges gyerekeket – ismételte lassan Dr. Spanger. – És azt hiszed, te is az vagy.

Nyújtottam a kezem.

– Szeretném megkapni a leveleimet.

– Majd megkapod. De előbb beszélnünk kell!

Karba fontam a kezem. Úgy beszélt velem, mintha hetvenes IQ-m lett volna.

– Miből gondolod, hogy különleges vagy?

– Olyan dolgokat látok, amiket mások nem.

A szemem sarkából láttam, hogy a szüleim egyre jobban elsápadnak.

– A levelekben említsz valami… Hurok… tikumot. Mit tudsz róla mondani?

– A leveleket nem én írtam – feleltem. – Hanem Emma.

– Persze. Akkor mesélj Emmáról.

– Doktornő – szólt közbe anyám –, nem hiszem, hogy jó ötlet bátorítani…

– Kérem, Portman asszony – emelte fel a kezét Dr. Spanger. – Jake, mesélj nekem Emmáról. A barátnőd?

Láttam, hogy apám felvonja a szemöldökét. Sosem volt korábban barátnőm. Még egy randim sem.

– Az volt, azt hiszem. De most egy kis… szünetet tartunk.

Dr. Spanger felírt valamit, majd a tollát az állához érintette.

– És amikor elképzeled, hogy néz ki?

Hátrahúzódtam.

– Hogy érti azt, hogy elképzelem?

– Ó. – Dr. Spanger az ajkát biggyesztette. Tudta, hogy elszúrta. – Úgy értem, hogy…

– Ebből elég – szólalt meg apám. – Tudjuk, hogy azokat a leveleket te írtad, Jake.

Kis híján felugrottam.

– Mit képzelsz rólam? Nem is az én kézírásom!

Apám kivette a zsebéből azt a levelet, amit Emma hagyott neki.

– Ezt te írtad, nemde? Ugyanaz az írás.

– Az is Emma volt! Nézd, itt áll a neve! – El akartam venni a levelet, de apám elrántotta.

– Néha annyira akarunk valamit, hogy azt képzeljük, valóság – mondta Dr. Spanger.

– Maga azt hiszi, őrült vagyok! – ordítottam.

– Ebben a rendelőben ezt a szót nem használjuk – mondta Dr. Spanger. – Csillapodj, Jake.

– No és a bélyegek a borítékokon? – mutattam a Spanger asztalán heverő levelekre. – Londonból jöttek!

Apám sóhajtott.

– Tavaly Photoshop tanfolyamon vettél részt az iskolában, Jakey. Lehet, hogy öreg vagyok, de azért tudom, milyen könnyű az ilyesmit hamisítani.

– És a fényképek? Azokat is én hamisítottam?

– Nagyapád képei. Biztos vagyok benne, hogy már láttam őket.

Ekkor már zúgott a fejem. Úgy éreztem, lelepleztek, elárultak és rettenetesen összezavartak. Nem szólaltam meg többet, mert bármit mondtam, még inkább arról győztem meg őket, hogy megbomlott az agyam.

Magamban füstölögtem, miközben úgy beszélgettek rólam, mintha ott sem lennék. Dr. Spanger új diagnózisa szerint „a valóságtól történt radikális elszakadás” a bajom, a „különlegesek” a téveszmék részletesen kidolgozott univerzumának részei, és ezt a mindenséget én találtam ki magamnak, fantázia-barátnővel együtt. Mivel nagyon intelligens vagyok, képes voltam heteken át meggyőzni mindenkit, hogy épeszű vagyok, ám a levelek azt bizonyítják, hogy egyáltalán nem gyógyultam meg, és akár önveszélyes is lehetek. Azt javasolta, hogy minél előbb küldjenek „bentlakásos klinikára rehabilitálás és megfigyelés” céljából. A „bentlakásos klinika” a pszichiáterek nyelvén diliházat jelent.

Mindent elterveztek.

– Csak egy-két hétről van szó – nyugtatott apám. – Nagyon kellemes hely, igen drága. Tekintsd vakációnak.

– A leveleimet akarom.

Dr. Spanger visszatette a leveleket a dossziéba.

– Sajnálom, Jake – mondta. – Úgy véljük, jobb lesz, ha én őrzöm őket.

– Hazudott nekem! – kiáltottam.

Felugrottam az asztalára, hogy elvegyem a dossziét, ám Dr. Spanger fürgén hátraugrott vele. Apám rám ordított, megragadott, és egy másodperc múlva berontott két nagybátyám. Egész idő alatt a folyosón várakoztak, testőrként, ha megpróbálnék kitörni.

Kikísértek a parkolóba, beraktak a kocsiba. A bácsikáim nálunk lesznek néhány napig, mondta idegesen anyám, amíg nem üresedik szoba a klinikán.

Féltek hatszemközt maradni velem. A saját szüleim. És el akartak küldeni valahová, ahol másnak a problémája leszek. A klinikára. Mintha bekötöznék a sérült könyökömet. Nevezzük nevén: elmegyógyintézet, még ha drága is. Nem olyan hely, ahol úgy tehetnék, mintha bevenném a gyógyszereket, és aztán kiköpném. Nem olyan hely, ahol átverhetem az orvosokat emlékezet-kieséssel. Ahol majd teletömnek elmegyógyszerekkel meg igazságszérummal, amíg el nem mesélek nekik mindent a különlegesek világáról, és ezt használva fel bizonyítékként arra, hogy menthetetlen elmebajos vagyok, nem tehetnek mást, mint hogy bezárnak egy gumiszobába, és a kulcsát lehúzzák a vécében.

A fejem búbjáig csávában voltam.

*

A következő napokban úgy tartottak szemmel, ahogy bűnözőket szokás: soha nem volt tőlem egyszobányival távolabb valamelyik szülő vagy bácsi. Mindenki várta a telefonhívást a klinikától. Népszerű hely lehet, gondoltam, de azt ígérték, amint lesz üres szoba – bármelyik nap –, be fognak zsuppolni.

– Minden nap meglátogatunk – bizonygatta anyu. – Csak pár hétre, Jakey, ígérem.

Csak pár hétre. Persze.

Próbáltam vitatkozni velük. Kérni. Könyörögtem, fogadjanak írásszakértőt, hogy bizonyítani tudjam, nem én írtam a leveleket. Amikor ez nem sikerült, az ellenkezőjére váltottam. Beismertem, hogy én írtam a leveleket, azt vallottam, hogy csak kitaláltam az egész történetet – nincsenek különleges gyerekek, nincsenek ymbrynék, nincs Emma. Ez tetszett nekik, de azért nem változtatott a szándékukon. Később hallottam őket sutyorogni, és megtudtam, hogy a klinikán – igen drága klinikán – az első ott töltött hetet előre ki kell fizetniük. Szóval nem lehetett kihátrálni.

Megfordult a fejemben, hogy megszököm. Ellopom az autó kulcsait, és lelépek. De előbb-utóbb elkapnának, és akkor még rosszabb várna rám.

Arról fantáziáltam, hogy Emma a segítségemre siet. Még levelet is írtam mindarról, ami történt, de nem állt módomban elküldeni. Még ha ki tudnék is surranni a postaládához, a postás már nem járt a házunkhoz. És ha elérném is Emmát, mit számítana? Én a jelenben rekedtem, távol a huroktól. Úgysem tudna idejönni. A harmadik éjszaka elemeltem apám telefonját (nekem már nem lehetett telefonom), és küldtem róla Emmának egy e-mailt. Még mielőtt megértettem, mennyire reménytelen számítógép-ügyekben, létrehoztam neki egy címet – tűzlány1901@gmail.com –, de Emmát annyira nem érdekelte, hogy sosem írtam neki erre a címre, és még a jelszót sem írtam meg. A tengerbe dobott palack is előbb eljutott volna hozzá, de más lehetőségem nem volt.

Másnap este jött a hívás: vár egy szoba. A bőröndjeim napok óta be voltak csomagolva. Nem számított, hogy az esti időpont és a klinikától való kétórányi távolság (autóval), nyomban indultunk.

Beültünk a kombiba. A szüleim előre, én hátra a két bácsikám közé, mintha attól tartottak volna, hogy kiugrom a mozgó autóból. Az igazat megvallva, képes lettem volna rá. De amint a garázsajtó dübörögve kinyílt, és apám beindította a motort, minden maradék reményem elszállt. Nem menekülhettem. Érvekkel nem sikerült menekülnöm, elfutni sem tudok – hacsak nem szaladok egyenesen Londonba, amihez útlevél és pénz kellene. Nem, ezt el kell viselnem. A különlegesek ennél rosszabbat is elviseltek.

Kitolattunk a garázsból. Apám bekapcsolta a fényszórókat, majd a rádiót. Egy DJ kellemes locsogása töltötte be a kocsit. A hold éppen felkelt a kertet szegélyező pálmafák mögött. Lehajtottam a fejem, lehunytam a szemem, próbáltam elfojtani az egyre jobban eluralkodó rettegésemet. Talán máshová kívánhatom magam. Talán eltűnhetek.

Elindultunk, a behajtót borító törött kagylók csikorogtak a kerekek alatt. A bácsikáim a sportról beszélgettek, hogy oldják a hangulatot. Kirekesztettem a hangjukat.

Nem vagyok itt.

Még a felhajtó felénél sem tartottunk, amikor a kocsi hirtelen fékezett.

– Ez meg mi a fene? – hallottam apám hangját.

Megnyomta a dudát, és kinyílt a szemem, de amit láttam, arról győzött meg, hogy sikerült egy álomba képzelnem magam. Az autó előtt, keresztben a felhajtón, fényszóróink sugarában állt az összes különleges barátom. Emma, Horace, Enoch, Olive, Claire, Hugh, még Millard is – és előttünk, a vállán úti köpennyel és útitáskával Vándorsólyom kisasszony.

– Mi az ördög folyik itt? – kérdezte az egyik bácsikám.

– Frank, mi az ördög ez? – kérdezte a másik.

– Nem tudom – mondta apám, és leengedte az ablakot. – Tűnjenek a felhajtómról! – ordította.

Vándorsólyom kisasszony odalépett az ablakhoz.

– Nem. Kérem, hagyja el a járművet.

– Ki a fene maga? – kérdezte apám.

– Alma LeFay Vándorsólyom, az Ymbrynék Tanácsának ideiglenes vezetője és ezeknek a különleges gyerekeknek az igazgatónője. Már találkoztunk, bár nem hinném, hogy emlékszik. Gyerekek, köszönjenek szépen.

Apámnak leesett az álla, anyám levegő után kapkodott, a gyerekek pedig integettek. Olive a levegőbe emelkedett, Claire kitátotta a hátsó száját, Millard pörgött, egy öltöny forgott test nélkül, Emma lángra lobbantotta a kezét, és apám nyitott ablakához közeledett.

– Helló, Frank! – mondta. – Emma vagyok. A fia jó barátja.

– Látjátok? – kérdeztem. – Mondtam, hogy valóságosak.

– Frank, vigyél innen! – sikította anyám, és apám vállára csapott.

Apám eddig dermedten ült, de most rátenyerelt a dudára, belelépett a gázba, és miközben a kagylók csikorogtak a hátsó kerekek alatt, a kocsi előrelódult.

– Állj! – kiáltottam, amint a barátaim felé hajtottunk. Elugrottak az útból – kivéve Bronwynt, aki megvetette a lábát, előrenyújtotta a kezét, és megállította az autónkat. A kerekek hasztalanul forogtak, miközben anyám és bácsikáim jajveszékeltek félelmükben.

A kocsi leállt. A fényszóró kialudt, a motor elnémult. Miközben a barátaim körülvették, próbáltam nyugtatgatni a szüleimet.

– Semmi baj, ők a barátaim, nem fognak bántani titeket.

A bácsikáim elájultak, fejük a vállamra csuklott, anyám sikoltásai nyöszörgéssé halkultak. Apám ideges és rémült volt.

– Ez őrület, ez őrület, ez tiszta őrület – hadarta.

– Maradj a kocsiban – kértem, és átnyúlva az egyik ájult nagybácsin kinyitottam az ajtót, és kimásztam.

Emmával egymás nyakába ugrottunk, pörögtünk-forogtunk. Alig voltam képes megszólalni.

– Mit kerestek… hogy tudtatok…

Tetőtől-talpig bizseregtem, biztos voltam benne, hogy álmodom.

– Megkaptam az elektronikus leveledet! – magyarázta Emma.

– Az… e-mailemet?

– Igen, ha te úgy hívod. Amikor nem kaptam rólad hírt, aggódni kezdtem, azután eszembe jutott a gépesített postaláda, amelyet említettél. Hogy nekem csináltad. Horace képes volt kitalálni a jelszót, és…

– Amint megtudtuk, jöttünk – csóválta a fejét a szüleimet nézve Vándorsólyom kisasszony. – Nagyon kiábrándító, de nem egészen meglepő.

– Azért jöttünk, hogy megmentsünk! – csipogta Olive. – Ahogy te is megmentettél bennünket!

– Én pedig boldog vagyok, hogy látlak titeket – mondtam. – De nem kell mennetek? Mindjárt elkezdtek előreöregedni!

– Nem olvastad az utolsó néhány levelemet? – kérdezte Emma. – Mindent elmagyaráztam…

– A szüleim elvették a leveleidet. Azoktól borultak ki.

– Micsoda? Ez rémes! – Emma csúnyán nézett a szüleimre. – Ez lopás, tudják? Mindenesetre nincs miért aggódnod. Izgalmas felfedezést tettünk!

– Úgy érted, én tettem izgalmas felfedezést – hallottam Millard hangját. – Hála Perplexusnak. Napokba telt, amíg rájöttem, hogyan vihetnénk vissza a hurkába Bentham bonyolult gépével – és ez alatt az idő alatt Perplexusnak előre kellett volna öregednie. De nem öregedett. Mi több, ősz haja ismét megfeketedett! Ekkor jöttem rá, hogy történt vele valami, amikor velünk volt Abatonban: a valós kora visszaállítódott. Amikor az ymbrynék összeomlasztották a hurkot, az visszatekerte Perplexus óráját, hogy így mondjam, vagyis a teste pontosan annyi idős lett, amennyinek látszott, a valós ötszázhetvenegy éves teste helyett.

– És nemcsak Perplexus órája állítódott vissza – mondta izgatottan Emma –, hanem mindannyiunké! Mindenkié, aki aznap Abatonban volt!

– Úgy látszik, ez a hurok összeomlás-mellékhatása – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Az ifjúság fölöttébb veszélyes forrása.

– Ez azt jelenti… hogy nem fogtok előreöregedni? Soha?

– Nem gyorsabban, mint te! – kacagott Emma. – Egyszerre egy napot!

– Ez… ámulatos! – kiáltottam örömömben, bár alig tudtam felfogni. – Biztos, hogy nem álmodom?

– Egészen biztos – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Maradhatunk egy kicsit, Jacob? – ugrott a nyakamba Claire. – Azt mondtad, bármikor jöhetünk!

– Úgy gondoltam, nyaralunk itt egy kicsit – mondta Vándorsólyom kisasszony, mielőtt válaszolhattam volna. – A gyerekek alig tudnak valamit a huszonegyedik századról, no és ez a ház sokkal kényelmesebb Bentham huzatos, vén patkánylyukánál. Hány hálószoba van benne?

– Hm… öt, azt hiszem.

– Igen, az megfelel. Éppen jó lesz.

– De mi lesz a szüleimmel? És a bácsikáimmal?

A kocsira nézett, legyintett.

– A bácsikáid emlékezetét könnyen törölhetjük. Ami a szüleidet illeti, azt hiszem, kibújt a szög a zsákból, ahogy mondani szokás. Egy ideig figyelni kell őket, rövid pórázon tartani. De ha bármelyik két normálist rá lehet nevelni, hogy a mi szemünkkel lássák a dolgokat, azok a nagy Jacob Portman szülei.

– És a nagy Abraham Portman fia és menye! – tette hozzá Emma.

– Maga… maga ismerte apámat? – lesett ki a kocsi ablakán apám.

– Fiamként szerettem – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Ahogy Jacobot is.

Apám pislogott, lassan bólintott, de azt hiszem, nem értette.

– Egy darabig velünk maradnak – jelentettem ki. – Rendben?

Apám szeme kikerekedett, és összehúzta magát.

– Jobb lesz… huh… ha megkérdezed… anyádat…

Anyám az anyósülésen kuporgott összegömbölyödve, eltakarta a szemét.

– Anyu? – kérdeztem.

– Menjetek innen! Menjetek innen, mind!

Vándorsólyom kisasszony lehajolt.

– Portman asszony, kérem, nézzen rám.

Anyám az ujjain át kukucskált ki.

– Maga valójában nincs itt. Túlságosan sok bort ittam este, ennyi az egész.

– Nagyon is valóságosak vagyok, biztosíthatom. És talán most nehéz elhinnie, de barátok leszünk.

Anyám elfordult.

– Frank, kapcsolj máshová. Nem tetszik ez a csatorna.

– Jól van, drágám – mondta apám. – Fiam, azt hiszem, jobb lesz, hm… hm… – lehunyta a szemét, csóválta a fejét, és felhúzta az ablakot.

– Ettől nem háborodnak meg? – kérdeztem Vándorsólyom kisasszonytól.

– Majd magukhoz térnek – válaszolta. – Némelyeknél tovább tart, mint másoknál.

*

Egy csoportban vonultunk a házhoz, ragyogott a felkelő hold, a forró éjszakát felpezsdítette a szél. Bronwyn tolta mögöttünk a lerobbant kocsit, benne a szüleimmel. Kézen fogva sétáltam Emmával.

– Valamit nem értek – mondtam. – Hogyan kerültetek ide? És ilyen gyorsan?

Próbáltam elképzelni, hogyan jut át a repülőtéri biztonsági rendszeren egy kislány, akinek a feje hátsó részén is van szája, vagy egy fiú, akit méhek zümmögnek körül. És Millard: vajon őt felcsempészték a repülőgépre? Hogy juthatott egyáltalán útlevélhez?

– Szerencsénk volt – mondta Emma. – Bentham egyik szobája egy innen csupán százmérföldnyire lévő hurokba vezetett.

– Valami rémes mocsárba – folytatta Vándorsólyom kisasszony. – Krokodilok és térdig érő iszap mindenütt. Fogalmam sincs, mit akarhatott az öcsém azzal a hellyel. Egyszóval onnan megoldottam az ugrást a jelenbe, azután már csak két buszt kellett elcsípnünk, majd három és fél mérföldet gyalogolnunk. Az egész utazás nem tartott tovább egy napnál. Mondanom sem kell, kissé fáradtak és megviseltek vagyunk.

A házunkhoz értünk. Vándorsólyom kisasszony várakozva nézett rám.

– Persze. A frigóban vannak üdítők, azt hiszem…

Ügyetlenkedve nyitottam ki az ajtót.

– Vendéglátás, Portman úr, vendéglátás! – mondta Vándorsólyom kisasszony, és beviharzott a házba. – Hagyják odakinn a cipőjüket, gyerekek, már nem a nyomornegyedben vagyunk!

Tartottam nekik az ajtót, majd betrappoltak a sáros cipőjükkel.

– Igen, ez megfelel! – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Hol a konyha?

– Mit csináljak az autóval? – kérdezte a hátsó lökhárítónál álló Bronwyn. – Meg a, huh… normálisokkal?

– Be tudnád tolni a garázsba? – kérdeztem. – És egy-két percig még rajtuk tartanád a szemed?

Emmára és rám pillantott, majd elmosolyodott.

– Még szép.

Megtaláltam a garázs távirányítóját, megnyomtam rajta a gombot. Bronwyn betolta a kocsit, kábult szüleimmel együtt. Emmával kettesben maradtunk a tornácon.

– Biztos nem baj, ha maradunk? – kérdezte Emma.

– A szüleimmel nem lesz egyszerű.

– Úgy értem, neked nem baj-e. Abban maradtunk…

– Viccelsz? Annyira boldog vagyok attól, hogy itt vagytok, hogy alig tudok beszélni.

– Mosolyogsz, ezért valószínűleg hihetek neked.

Mosolyogtam? Fülig ért a szám.

Emma egy lépést tett felém. Átöleltem. Így álltunk, arcomat a homlokához szorítottam.

– Soha nem akartalak elveszíteni – suttogta. – De nem találtam megoldást. A gyors szakítás könnyebbnek látszott, mint hogy fokozatosan veszítselek el.

– Nem kell magyarázkodnod. Megértem, és egy ideig jó lenne valóban csak barátokként együtt lennünk.

– Ó – szólt csalódottan. – Persze…

– Nem, úgy értem… – Gyöngéden elengedtem, és csak figyeltem. – Most, hogy van időnk, haladhatunk lassan. Elhívhatlak moziba… elmehetünk sétálni… tudod, ahogy a normális emberek.

Vállat vont.

– Nemigen tudom, hogyan élnek a normális emberek.

– Nem nehéz – mondtam. – Te megtanítottál, hogyan legyek különleges. Most én taníthatlak meg, hogyan legyél normális.

Egy pillanatig hallgatott. Azután elnevette magát.

– Persze, Jacob. Szerintem jól hangzik. – Megfogta a kezem, hozzám hajolt, és puszit nyomott az arcomra. – Most már van időnk.

Körülvett minket a csend, s én rájöttem, hogy ez a két legszebb szó.

Van időnk.

A FÉNYKÉPEKRŐL

A kötetben szereplő összes fénykép régi, talált kép, és néhány, digitálisan feljavított darab kivételével nem változtatott. Hosszú évekig tartó, aprólékos munkával gyűltek össze: bolhapiacokon találták őket, régi papírárut értékesítő boltokban és nálam komolyabb gyűjtők archívumaiban, akik voltak szívesek megválni legbecsesebb kincseiktől, hogy segítsenek létrehozni ezt a könyvet.

A következő fényképeket adták kölcsön nagylelkű tulajdonosaik:

CÍM – A GYŰJTŐ NEVE

Lidércek gáztámadása – Erin Waters

Férfi kalózokkal – John Van Noate

Lebegő lány – Jack Mord / The Thanatos Archive Kitömött lány – Adriana Müller

Myron Bentham – John Van Noate

Ymbrynék ádázmedvével – Jack Mord/The Thanatos Archive Fiú szárnyakkal – John Van Noate

Véres folyosó – Jack Mord/The Thanatos Archive A gép belseje – John Van Noate

Papagáj kalitkában – John Van Noate

A toronyban – Peter J. Cohen

A csatorna – John Van Noate

Orvos és nővérek – John Van Noate

Kopaszodó férfi – John Van Noate

Sötét szemüveges férfi – John Van Noate Fiú és lány – John Van Noate

A kiadás alapja:

Ransom Riggs: Library of Souls The Third Novel of Miss Peregrine’s Home for Peculiar Children Qiurk Books, Philadephia, Pennsylvania, 2015

A Kossuth Kiadó

Lelkek könyvtára

című könyvének elektronikus kiadása

Fordította

GÁLVÖLGYI JUDIT

Szerkesztette

TÓTH EMESE

Borítókép

JOHN VAN NOATE

Tervezte

DOOGIE HORNER

ISBN 9789630985581

Minden jog fenntartva

© Ransom Riggs, 2015

© Kossuth Kiadó, 2016

© Hungarian translation Gálvölgyi Judit, 2016

Felelős Kiadó Kocsis András Sándor a Kossuth Kiadó ZRt. elnök-vezérigazgatója Kiadási igazgató Szuba Jolanta www.kossuth.hu

Az e-könyv létrehozásában közreműködött a DRW és Pekó Zsolt Projektvezető: Földes László www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com

Table of Contents

A KÜLÖNLEGES KIFEJEZÉSEK MAGYARÁZATA

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A FÉNYKÉPEKRŐL

IMPRESSZUM