Ransom Riggs

Napok térképe

VÁNDORSÓLYOM KISASSZONY

KÜLÖNLEGES GYERMEKEINEK

negyedik története

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELŐJÁTÉK

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

Impresszum

ELŐJÁTÉK

Sosem kételkedtem annyiszor abban, hogy ép az elmém, mint az első este, amikor a madárasszony és védencei eljöttek, hogy megmentsenek a bolondokházától. Két bácsikám közé szorítva ültem a szüleim kocsijának hátsó ülésén, amikor a különleges gyermekek sorfala megjelent előttünk a felhajtón, mintha csak egyenesen a képzeletemből pattant volna elő, és úgy ragyogott fényszóróink sugarában, mint angyalok serege.

Hirtelen fékeztünk. Porfelhő borított be mindent a szélvédőnk előtt. Előhívtam volna a gyerekek visszhangját, felvillanó hologramot vetített volna elénk az agyam? Minden hihetőbbnek tetszett, mint a barátaim jelenléte itt és most. A különlegeseknek megvan az a képességük, hogy mindenről elhitessék, hogy lehetséges, ám a látogatásuk azoknak a lehetetlen dolgoknak az egyike volt, amelyben még mindig biztos voltam.

Én döntöttem úgy, hogy elhagyom a Devil’s Acre-t. Hogy hazajövök, ahová a barátaim nem képesek követni. Azt reméltem, hogy hazatérésemmel összeköthetem életem különálló szálait: a normálist a különlegessel, a közönségest a rendkívülivel.

Újabb képtelenség. Nagyapám is megkísérelte összevarrni az életeit, és kudarcot vallott, elidegenedett mind a különleges, mind a normális családjától. Amikor nem volt hajlandó az egyik életét választani a másikkal szemben, pusztulásra ítélte önmagát, és én is éppen itt tartottam.

Felpillantottam, és egy alakot láttam közeledni felénk a leülepedő porfelhőben.

– Ki a fene maga? – kérdezte apám.

– Alma Lefay Vándorsólyom – válaszolta a kisasszony –, az Ymbrynék Tanácsának ideiglenes vezetője és ezeknek a különleges gyermekeknek az igazgatónője. Már találkoztunk, bár nem hinném, hogy emlékszik ránk. Gyerekek, köszönjenek szépen!

ELSŐ FEJEZET

Fura, hogy az elme mit képes megemészteni és minek áll ellen. Nemrégiben éltem át a lehető legszürreálisabb nyarat – visszakerültem régmúlt évszázadokba, láthatatlan szörnyeket szelídítettem meg, beleszerettem nagyapámnak az idő fogságában élő barátnőjébe –, mégis most, a jelenben, a floridai kisvárosban, a házban, ahol felnőttem, nem tudtam hinni a szememnek.

Enoch a bézs színű elemes konyhapadunkon terpeszkedett, és kólát kortyolgatott apám Tampa Bay Buccaneers kupájából; Olive levetette ólmos cipőjét, és körbe-körbe utazott a ventilátorunkon; Horace és Hugh a konyhánkban volt, Horace a frigó ajtaján lévő képeket tanulmányozta, miközben Hugh harapnivalót keresett; Claire mindkét száját eltátva bámulta falra szerelt televíziónk nagy, fekete monolitját; Millard is jelen lehetett, hiszen anyám lakberendezési magazinjai felemelkedtek a levegőbe, és peregtek a lapjaik, ahogy nézegette őket, meztelen talpának nyoma pedig belemélyedt a szőnyegünkbe. Világok olyan keveredése volt ez, amelyet ezerszer elképzeltem, de lehetetlennek tartottam. Mégis itt volt: az Előtt és az Után, amelyek bolygók erejével csapódtak egymásnak.

Millard már próbálta elmagyarázni nekem, miként vált lehetségessé, hogy itt legyenek, szemlátomást biztonságban és félelem nélkül. Az a hurokösszeomlás, amely kis híján végzett mindannyiunkkal Devil’s Acre-ben, visszaállította belső óráikat. Millard nem értette, miért, csupán azt, hogy immár nem kell tartaniuk a hirtelen katasztrofális előre öregedéstől, ha túlságosan sokáig maradnak a jelenben. Naponta mindössze egy napot öregednek, éppen úgy, ahogy én.

Láthatóan megbocsáttatott sok-sok évnyi tartozásuk, mintha nem azzal töltötték volna a huszadik század nagyobb részét, hogy ugyanazt a nyári napot élték le újra meg újra. Ez kétségtelenül csoda volt – áttörés a különlegesek történetében –, ám hogy hogyan következett be, számomra kevésbé volt elképesztő, mint a tény, hogy mindnyájan itt voltak: hogy ott állt mellettem Emma, a szépséges, erős Emma, a kezünk összefonódott. Zöld szeme ragyogott, amint ámulva nézett körül. Emma, akiről oly sokszor álmodoztam a hazatérésem óta eltelt, magányos hetek alatt. Szolid, szürke ruhája a térde alá ért, lapos sarkú cipőjében képes lett volna futni, ha szükséges, világos haja lófarokba fogva. Az átélt évtizedek gyakorlatiassá tették, de sem a felelősség, sem az évek súlya nem oltotta ki a belőle áradó kislányos ragyogást. Egyszerre volt kemény és lágy, savanyú és édes, öreg és fiatal. Hogy ennyi minden volt benne, azt szerettem a legjobban. A lelke végtelen mélységű volt.

– Jacob?

Hozzám szólt. Válaszolni próbáltam, ám a tudatomat valami elhomályosította. Mozgatta az orrom előtt a kezét, aztán csettintett két ujjával, mire felszikrázott a hüvelykujja. Kezdtem magamhoz térni.

– Hé – mondtam. – Sajnálom.

– Hol jártál?

– Csak… – Elhúztam az arcom előtt a kezem, mintha pókhálót szakítanék szét. – Csak jó látni titeket, ennyi az egész. – Befejeznem egy mondatot olyan volt, mint tucatnyi léggömböt átkarolni.

A mosolya sem tudta elrejteni enyhe aggodalmát.

– Tudom, hogy rettenetesen fura lehet, hogy hirtelen beállítottunk. Remélem, nem okoztunk nagy megrázkódtatást.

– Nem, dehogy. Talán egy kicsit. – Biccentettem, miközben boldog káosz uralkodott a konyhában. – Biztos, hogy nem álmodom?

– Biztos vagy benne, hogy nem vagyok? – Megfogta és megszorította a kezem. – El sem tudom mondani, hogy az évek során hányszor képzeltem el, hogy felkeresem ezt a városkát.

Egy pillanatig nem értettem, de aztán… persze. A nagyapám. Abe itt élt az ötvenes évek óta; láttam a floridai címét a levelein, amelyeket Emma megőrzött. Emma tekintete úgy kalandozott el, mintha emlékeket idézne, és hirtelen elfogott a nem szívesen átélt féltékenység – majd haragudtam magamra érte. Emmának joga van a múltjához, joga van épp olyan zavarban lenni világaink ütközésétől, mint nekem.

Vándorsólyom kisasszony pörgött, mint a tornádó. Levette úti köpenyét, alatta élénkzöld kabátkát és lovaglónadrágot viselt, mintha lóháton érkezett volna. Utasításokat osztogatott mindenkinek.

– Olive, jöjjön le onnan! Enoch, vegye le a lábát a pamlagról! – Rám mutatott, és a konyha felé biccentett. – Mr. Portman, bizonyos dolgokról gondoskodnia kell.

Emma belém karolt, és velem tartott, amiért hálás voltam; még mindig forgott velem a világ.

– Mán rögvest etyepetyéztek? – kérdezte Enoch. – ’isz csak most gyüttünk!

Emma szabad keze előrelendült, és megperzselte Enoch haját. Enoch hátraugrott, izzó fürtjeit csapkodta, belőlem pedig kirobbant a nevetés, és ettől tisztulni kezdtek a fejemből a pókhálók.

Igen, a barátaim valóságosak, és itt vannak. Ráadásul Vándorsólyom kisasszony azt mondta, maradnak is egy ideig. Hogy megtudjanak egyet s mást a modern világról. Üdülnek, kicsit kipihenik Devil’s Acre mocskát – mert hogy pompás cairnholmi házuk pusztulása után az lett az ideiglenes otthonuk. Persze szívesen láttam őket, kimondhatatlanul örültem, hogy ott voltak. De pontosan hogy is lesz ezután? Mi lesz a szüleimmel meg a bácsikáimmal, akiket pillanatnyilag Bronwyn őriz a garázsban? Ezzel túlságosan sok lett volna megbirkóznom egyszerre, hát nem foglalkoztam vele.

Vándorsólyom kisasszony éppen Hugh-val vitatkozott a nyitott frigónál. Bántóan nem illettek a szüleim modern konyhájának szögletes rozsdamentes acél berendezéséhez, mintha színészek lettek volna, akik rossz díszletbe tévedtek. Hugh egy csomag fonott sajtrudacskával hadonászott.

– De hát itt csak idegen ételek vannak, és évszázadok óta nem ettem!

– Ne túlozzon, Hugh.

– Nem túlzok. Devil’s Acre-ben 1886-ot írunk, és ott reggeliztem.

Horace rontott be a spájzból.

– Leltároztam, és meg vagyok döbbenve. Egy zacskó sütőpor, egy doboz szardínia meg egy doboz zsizsikes keksz. Talán a kormány megszabja a fejadagokat? Háború van?

– Többnyire házhoz szállított ételeket eszünk – léptem hozzá. – A szüleim nemigen főznek.

– Akkor minek ez a piszok nagy konyha? – kérdezte Horace. – Hiába vagyok zseniális konyhafőnök, a semmiből nem tudok valamit főzni.

Az igazság az, hogy apám látta meg a konyhát egy dizájnmagazinban, és elhatározta, hogy megszerzi. Azzal próbálta igazolni a költséget, hogy megígérte, megtanul főzni, és legendás vacsorákat fog rendezni a családnak, ám, ahogy sok más terve, ez is elszállt az első néhány óra után. És itt volt ez a hatalmas és méregdrága konyha, amelyben általában mélyhűtött ételeket vagy előző nap rendelt menüket melegítettek fel. Ezt azonban nem árultam el, csak vállat vontam.

– A következő öt percben nyilván nem fognak éhen halni – mondta Vándorsólyom kisasszony, és Horace-t meg Hugh-t kiterelte a konyhából. – Szóval. Az imént kissé zaklatottnak látszott, Mr. Portman. Jól érzi magát?

– Percről percre jobban – feleltem kissé zavartan.

– Meglehet, enyhe hurokzóna-betegségben szenved – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Ami az ön esetében egy csöppet megkésett. Időutazóknál gyakori, kivált a kezdőknél. – A válla fölött beszélt hozzám, mert közben végigsétált a konyhán, benézett minden egyes szekrénybe. – A tünetek általában lényegtelenek, bár nem mindig. Mióta szédül?

– Amióta önök megérkeztek. De tényleg jól vagyok…

– Nincs véletlenül nedvedző sebe, bütyke, migrénes fejfájása?

– Nincs.

– Hirtelen mentális zavar?

– Hát… tudtommal nincs.

– A ki nem kezelt hurokzóna-betegség nem tréfa, Mr. Portman. Belehaltak már. Hé – keksz! – Az egyik szekrényből előkapott egy dobozt, a kezébe rázott belőle egy darab kekszet, és bekapta. – Férgek a székletében? – kérdezte rágás közben.

Visszafojtottam az öklendezést.

– Nincsenek.

– Spontán terhesség?

Emma hátrahőkölt.

– Ezt nem mondja komolyan!

– Mindössze egyszer fordult elő, tudtunkkal – mondta Vándorsólyom kisasszony. Letette a kekszes dobozt, áthatón nézett rám. – Az illető hímnemű volt.

– Nem vagyok terhes! – tiltakoztam, talán túlzottan hangosan.

– Hála az égnek – kiáltotta valaki a nappaliból.

Vándorsólyom kisasszony vállon veregetett.

– Úgy hiszem, rendben van. Bár figyelmeztethettem volna.

– Talán jobb, hogy nem tette – válaszoltam. Üldözési mániám lett volna, arról nem is beszélve, hogy ha az utóbbi hónapban terhességi teszteket csináltam volna, vagy férgeket kerestem volna a székletemben, a szüleim már régen diliházba dugtak volna.

– Rendben – folytatta Vándorsólyom kisasszony. – És most, mielőtt mindnyájan megnyugodnánk, és élveznénk egymás társaságát, akad némi tennivaló. – Elkezdett körbesétálni a dupla sütő és a mosogató között. – Az első: biztonság és veszélytelenség. Felderítettem a ház környékét. Minden csendesnek látszik, csakhogy a látszat néha csal. Kell tudnom valamit a szomszédokról?

– Például mit?

– Bűnözői múlt? Erőszakos természet? Fegyvergyűjtemény?

Csak két szomszédunk volt: a vénséges Mrs. Melloroos, egy tolókocsihoz kötött, nyolcvanon túli néni, aki kizárólag a vele lakó ápolónőjével hagyta el a házát, és egy német házaspár, mely az év nagy részét másutt töltötte, és előkelősködő kúriáját szinte csak télen lakta.

– Mrs. Melloroos kicsit kíváncsi – mondtam. – De amíg valaki nem botrányosan különleges a kertjében, nem hinném, hogy bajt okozna nekünk.

– Tudomásul vettem – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Második: érezte-e üresrém közelségét a hazatérése óta?

Éreztem, hogy felszalad a vérnyomásom a szótól, amely sem a fejemben, sem az ajkamon nem fordult elő hetek óta.

– Nem – vágtam rá. – Miért? Voltak további támadások?

– Nem. Semmi jelük. Éppen ez nyugtalanít. És most a családjáról…

– Hát nem öltük meg vagy ejtettük foglyul az összest Devil’s Acre-ben? – kérdeztem, mert nem szerettem volna befejezetlenül hagyni az üresrém-témát.

– Nem mindet. Egy kis csapat elmenekült néhány lidérccel, és úgy véljük, Amerikába jöttek. És miközben kétlem, hogy az ön közelébe merészkednének – nyilván megtanulták a leckét –, kénytelen vagyok feltenni, hogy terveznek valamit. Nem árt az elővigyázatosság.

– Rettegnek tőled, Jacob – jelentette ki büszkén Emma.

– Tényleg? – kérdeztem.

– Azok után, amit kaptak tőled, ostobák lennének, ha nem rettegnének – szólt a konyha sarkából Millard hangja.

– Udvarias ember nem hallgat ki magánbeszélgetést – reccsent Millardre Vándorsólyom kisasszony.

– Nem hallgatóztam, éhes voltam. De kérni szerettem volna azt is, hogy ne tessék kisajátítani Jacobot. Borzasztó hosszú utat tettünk meg, hogy vele legyünk, tetszik tudni.

– Nagyon hiányzott nekik Jacob – magyarázta Vándorsólyom kisasszonynak Emma. – Majdnem annyira, mint nekem.

– Talán ideje, hogy szóljon mindnyájunkhoz – fordult hozzám Vándorsólyom kisasszony. – Mondjon üdvözlőbeszédet! Fektesse le az alapszabályokat!

– Alapszabályokat? – értetlenkedtem. – Például?

– A gyermekek a védenceim, Mr. Portman, de ez az ön városa és az ön kora. Segítenie kell nekem, hogy ne kerüljenek bajba.

– És adj nekik enni – tette hozzá Emma.

Vándorsólyom kisasszonyhoz fordultam.

– Valamit el tetszett kezdeni a családomról.

Nem maradhatnak örökké foglyok a garázsban, és kezdett nyugtalanítani, mihez kezdjünk velük.

– Nem kell aggódnia – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Bronwyn kézben tartja a dolgokat.

Alig hangzott el az utolsó szó, amikor fülsiketítő, falrengető zaj hallatszott a garázs felől. A rengéstől üvegek potyogtak le a polcok tetejéről, és törtek össze a kövön.

– Ez úgy hangzott, mintha a dolgok kicsúsztak volna Bronwyn kezéből – mondta Millard.

És már futottunk.

* * *

– Maradjanak ott, ahol vannak! – kiáltotta a nappali felé Vándorsólyom kisasszony.

Kirohantam a konyhából, végig a hátsó folyosón, a nyomomban Emma. Érzékeimet élesebbé tette az adrenalin. Nem tudtam, mire számítsak, amikor berontottunk a garázsba. Füstre? Vérre? A zaj robbanásnak hangzott, és arra egyáltalán nem számítottam, hogy a szüleim meg a bácsikáim békésen elnyúlva fekszenek, akár a kisbabák. Az autó hátulja jókora bemélyedést vágott a leeresztett garázsajtóba, a körülötte lévő beton szikrázott a hátsó lámpák üvegszilánkjaitól. A motor üresben járt.

Bronwyn az autó elejénél állt, a kezében lógott a lökhárító.

– Jaj, nagyon sajnálom, nem tudom, mi történt – mondta, és eldobta a lökhárítót, amely jókorát csattant a kövön.

Rájöttem, hogy le kell állítanom a motort, mielőtt mindannyian megfulladunk, ezért a vezetői üléshez siettem. Az ajtó zárva volt. Természetesen: a családom megpróbálta kívül tartani Bronwynt. Biztos vagyok benne, hogy halálra rémültek tőle.

– Én ki tudom nyitni – mondta Bronwyn. – Lépjen hátrébb!

Megvetette a lábát, két kézzel megragadta a kilincset.

– Mi a csudát… – kezdtem, és ekkor Bronwyn nagyot rántott, és az ajtó tövestől kiszakadt a helyéről. Tekintettel a súlyra és a lendületre, az ajtó nem állt meg, hanem kirepült Bronwyn kezéből, át a garázson, és beleállt a hátsó falba. A zaj valóságos fizikai erőként lökött hátra.

– Ó, semmiség – mondta Bronwyn a hirtelen beállt csendben.

– Bronwyn! – kiáltotta Emma, miután leeresztette két, addig a fejét takaró karját. – Lefejezhettél volna valakit!

Bedugtam a fejem az ajtó helyén, átnyúltam alvó apám előtt, és kivettem a slusszkulcsot. Anyám az apámnak dőlve aludt, aki a szélvédőnek támasztott fejjel horkolt, lehelete üres szóbuborékokat fújt az üvegre. A hátsó ülésen egymást átkarolva aludtak a bácsikáim. A zaj ellenére nem ébredt fel egyikük sem. Egyetlen olyan anyagot ismertem, amelytől ilyen mély álomba merülhetnek az emberek: Poranya porított anyagát. Amikor felegyenesedtem, láttam, hogy Bronwynnál van belőle egy kis zacskónyi.

– Az az ember a hátsó ülésen – mutatott Bobby bácsikámra –, láttam, hogy előveszi a kis… – Bronwyn kihúzta a zsebéből Bobby bácsi mobilját.

– Mobiltelefonját – mondtam.

– Úgy van, azt – folytatta Bronwyn. – Hát elvettem, mire mindnyájan veszettül pipák lettek, és akkor azt tettem, amit V. kisasszony mutatott…

– Használta a port? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony.

– Rájuk fújtam, de nem aludtak el nyomban. Jacob papája beindította a kocsit, de az ahelyett, hogy előreindult volna…

Vándorsólyom kisasszony megpaskolta Bronwyn karját.

– Igen, drágám, értem. Jól csinálta.

– Az – mondta Enoch. – Egyenesen át a falon.

Megfordultunk, és ott álltak mind a folyosón, szorosra zárt csoportban.

– Azt mondtam, maradjanak ott, ahol vannak – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Az után a ’ang után? – kérdezte Enoch.

– Sajnálom, Jacob – mondta Bronwyn. – Olyan izgalomba jöttek, nem tudtam, mit tegyek. Ugye nem bántottam őket?

– Nem hinném. – Megtapasztaltam a Poranya pora által előidézett bársonyos álmot, és nem találtam rossznak. – Megnézhetem a bácsikám telefonját?

Bronwyn kihúzta a zsebéből, és átadta. A képernyő megrepedt, de olvasható volt. Amint kivilágosodott, több SMS-t láttam a nénikémtől:

Mi folyik ott?

Mikor érsz haza?

Minden rendben?

Válaszul Bobby bácsi azt kezdte beírni, hogy HÍVD A ZSARUKAT, amikor valószínűleg rájött, hogy ő maga is hívni tudja őket. Csakhogy mielőtt megtehette volna, Bronwyn elvette a telefonját. Ha Bronwyn pár másodpercnyit késlekedik, már rajtunk üthettek volna a rendőrség különlegesen képzett emberei. Összeszorult a mellkasom, amint rájöttem, milyen gyorsan válhat a helyzetünk veszélyessé és bonyolulttá. A pokolba, gondoltam, ahogy a tönkretett autóról a tönkretett falra, majd a tönkretett garázsajtóra néztem. Már azzá is vált.

– Ne aggódjon, Jacob. Kínosabb helyzeteket is megoldottam már. – Vándorsólyom kisasszony körüljárta a kocsit, felmérte a kárt. – A családja remekül fog aludni reggelig, és azt javasolnám, tegyük ezt mi is.

– És aztán? – kérdeztem idegesen és izzadságban úszva. A garázsban nem volt légkondi, így hát fullasztó volt a hőség.

– Amikor felébrednek, törlöm a legutóbbi emlékeiket, és hazaküldöm a bácsikáidat.

– Elmagyarázom, hogy távoli rokonai vagyunk édesapádnak, azért jöttünk Európából, hogy lerójuk tiszteletünket Abe sírjánál. Ami pedig az ön intézeti gyógykezelését illeti, sokkal jobban van, nincs szüksége pszichiáterre.

– És ha…

– Ó, el fogják hinni; a normálisoknál igen hatásos az emlékezettörlés. Valószínűleg arról is képes lennék meggyőzni őket, hogy egy holdbeli kolóniáról jöttünk.

– Kérem, Vándorsólyom kisasszony, ezt inkább ne vesse fel.

Elmosolyodott.

– Elnézését kérem. Az évszázados igazgatónői munka hozzászoktatja az embert a fölösleges kérdésekhez. Most jöjjenek, gyermekeim, meg kell beszélnünk a következő napok menetrendjét. Sokat kell tanulnunk a jelenről, és a legjobb nyomban elkezdeni a tanulást.

Kezdett mindenkit kiterelni a garázsból, miközben záporoztak rá a kérdések és a panaszok.

– Meddig maradhatunk? – kérdezte Olive.

– Reggel elindulhatunk felfedezni a környéket? – kérdezte Claire.

– Szeretnék enni valamit, mielőtt eltűnök a föld színéről – mondta Millard.

Kisvártatva egyedül maradtam a garázsban, részint azért, mert rossz érzés volt otthagyni a családomat éjszakára, részint meg azért, mert aggódtam a memóriatörlés miatt. Vándorsólyom kisasszony magabiztosnak látszott, csakhogy most nagyobb törlésről volt szó, mint amekkorát Londonban végzett, amely mindössze tíz percet törölt az emlékezetükből. Mi lesz, ha nem eleget töröl, vagy túlságosan sokat? Ha apám mindent elfelejt a madarakról, vagy anyu elfelejti a középiskolában tanult franciát?

Néztem, ahogy alszanak, és újabb súly telepedett a vállamra. Egyszeriben kényelmetlenül felnőttnek éreztem magam, miközben – esendő, békés, halkan horkoló – családtagjaim szinte kisdedeknek látszottak.

Talán van más lehetőség.

Emma nézett be a nyitott ajtón.

– Minden rendben? Azt hiszem, a fiúk balhézni fognak, ha nem kapnak hamarosan vacsorát.

– Nem mertem itt hagyni őket – biccentettem a családom felé.

– Nem mennek sehová, és szükségtelen őrizni őket. Amekkora adagot kaptak, holnap délig aludni fognak.

– Tudom. Csak… kicsit rossz érzés.

– Ne vádold magad! – Odajött hozzám. – Nem te tehetsz róla. Egyáltalán nem.

Bólintottam.

– Azért kissé tragikus.

– Micsoda?

– Hogy Abe Portman fia soha nem fogja megtudni, milyen különleges volt az apja.

Emma megfogta a karom, és a vállára tette.

– Szerintem százszor tragikusabb, hogy nem tudja, mennyire különleges a fia.

Éppen meg akartam csókolni, amikor a bácsikám mobilja zsizsegni kezdett a zsebemben. Mindketten összerezzentünk, elővettem a telefont, és új SMS-t láttam rajta.

Bolond J benn van már a diliházban?

– Mi az? – kérdezte Emma.

– Semmi fontos. – Visszatettem a zsebembe a telefont, az ajtó felé fordultam. Egyszeriben nem éreztem olyan rossznak, hogy a garázsban hagyom éjszakára a családomat. – Gyere, találjunk ki valamit vacsorára!

– Biztos? – kérdezte Emma.

– Tökéletesen.

Kifelé leoltottam a villanyt.

* * *

Azt javasoltam, rendeljünk pizzát egy olyan helyről, ahonnan éjjel is kiszállítanak. Csak néhányan tudták, mi az a pizza, a házhoz szállításról pedig sosem hallottak.

– Valahol messze elkészítik, és elhozzák a házadhoz? – kérdezte Horace úgy, mintha az ötlet botrányos volna.

– A pizza floridai étel? – kérdezte Bronwyn.

– Nem igazán – mondtam. – De hidd el, ízleni fog.

Feladtam a hosszú rendelést, és letelepedtünk a nappaliban lévő székekre és pamlagokra, hogy várjuk a vacsora érkezését. Vándorsólyom kisasszony a fülembe súgta: „Mondjon nekik valamit! Tartson egy kis üdvözlőbeszédet!” Majd választ sem várva megköszörülte a torkát, és bejelentette, hogy mondani kívánok valamit. Így hát felálltam, és kissé félszegen rögtönöztem.

– Úgy örülök, hogy mindannyian itt vagytok. Nem hiszem, hogy tudjátok, hová szándékozott vinni engem ma este a családom, de nem jó helyre. Vagyis… – haboztam. – Vagyis, talán jó egyeseknek, tudjátok, akiknek valóban mentális problémáik vannak, de… hogy rövidre fogjam, srácok, kihúztatok a szarból.

Vándorsólyom kisasszony a homlokát ráncolta.

– Maga húzott ki minket – pillantott az igazgatónőre Bronwyn. – Csak viszonoztuk a szívességet.

– Nos, köszönöm. Amikor megérkeztetek, azt hittem, álmodom. Mert amióta megismertelek titeket, arról álmodoztam, hogy meglátogattok. Szóval elég nehéz volt elhinnem, hogy ez tényleg megtörténik. A lényeg mindenesetre az, hogy itt vagytok, és remélem, sikerül olyan szívélyesen fogadnom titeket, ahogyan ti fogadtatok, amikor a hurkotokba érkeztem. – Bólintottam, majd zavartan lesütöttem a szemem. – Tehát örülök, hogy itt vagytok, szeretlek titeket, a beszédnek vége.

– Mi is szeretünk téged! – mondta Claire, és a nyakamba ugrott. Olive és Bronwyn követték a példáját, és kisvártatva mindnyájon ölelgettek, alig kaptam levegőt.

– Úgy örülünk, hogy itt vagyunk – mondta Claire.

– És nem Devil’s Acre-ben – tette hozzá Horace.

– Olyan jól fogunk mulatni! – lelkendezett Olive.

– Sajnáljuk, hogy félig leromboltuk a házát – mondta Bronwyn.

– Mér’ beszész többes számba’? – kérdezte Enoch.

– Engedjetek levegőhöz jutni – pihegtem. – Kinyomjátok belőlem a szuszt…

Végre elengedtek, és levegőt kaptam. Ekkor Hugh jelent meg a sorban, és az ujjával megbökte a mellkasomat.

– Ugye tudod, hogy nem vagyunk itt mindannyian, igaz? – Egyetlen méh körözött a feje körül izgatottan. A többiek hátrébb léptek, helyet hagyva Hugh-nak és dühös méhének. – Azt mondtad, örülsz, hogy mindannyian itt vagyunk. Hát nem.

Beletelt pár pillanatba, amíg megértettem, mire gondol, és akkor elszégyelltem magam.

– Sajnálom, Hugh. Nem állt szándékomban kihagyni Fionát.

Lesütötte a szemét.

– Néha úgy érzem, mintha rajtam kívül mindenki elfelejtette volna. – Remegett az alsó ajka, de ökölbe szorította a kezét, hogy el ne bőgje magát. – Nem halt meg, tudod.

– Remélem, igazad van.

Dacosan nézett a szemembe.

– Nem.

– Rendben. Nem.

– Nagyon hiányzik, Jacob.

– Mindannyiunknak – mondtam. – Nem akartam kihagyni, és nem felejtettem el.

– Bocsánatkérés elfogadva – mondta Hugh, aztán letörölte az arcát, sarkon fordult, és kiment a szobából.

– El sem hiszem – szólalt meg pár pillanat múlva Millard. – Ez előrelépés.

– Alig áll szóba velünk – mondta Emma. – Dühös, és nem hajlandó szembenézni az igazsággal.

– Nem tartjátok elképzelhetőnek, hogy Fiona él valahol? – kérdeztem.

– Nem tartom valószínűnek – felelte Millard.

Vándorsólyom kisasszony közben átsuhant a szobán, a hátunkra tette a kezét, majd az ajkára tette az ujját.

– Üzenetet küldtünk minden huroknak és különleges közösségnek, amellyel kapcsolatban állunk – mondta halkan. – Kommünikéket, bulletineket, fényképeket, aprólékos leírást küldtünk – még Wren Ökörszem kisasszony felderítő galambjait is elküldtük, hogy kutassák át Fionáért az erdőket. Eddig semmi.

Millard sóhajtott.

– Ha élne, szegényke, nem próbálkozott volna kapcsolatba kerülni velünk? Nem nehéz megtalálni minket.

– Ez igaz – mondtam. – De nem bukkant rá eddig senki a. hm.

– A holttestére? – folytatta Millard.

– Millard, kérem – szólt rá az igazgatónő.

– Durva voltam? Kevésbé pontos kifejezést kellett volna használnom?

– Csak hallgasson, kérem – sziszegte Vándorsólyom kisasszony.

Millard nem volt érzéketlen, csak nemigen törődött mások érzékenységével.

– Fiona végzetes zuhanására – magyarázta – Wren Ökörszem kisasszony menazsériahurkában került sor, amely összeomlott. Ha a teste ott volt, többé nem visszaszerezhető.

– Fontolóra vettem, tartsunk-e gyászszertartást – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Ám amint ezt felvetem, Hugh egyre mélyebb depresszióba süllyed. Attól tartok, ha nyomást próbálunk gyakorolni rá…

– Nem fogad magába új méheket – folytatta Millard. – Azt mondja, nem tudná szeretni azokat, amelyek sosem találkoztak Fionával, ezért csupán egyet tartott meg, egy meglehetősen élemedett korút.

– Talán ez a környezetváltozás jót fog tenni neki – mondtam.

Ekkor szólalt meg a csengő. És éppen a legjobbkor, mert a szobában egyre bánatosabb lett a hangulat.

Claire és Bronwyn követni akartak az előszobába, de Vándorsólyom kisasszony visszaparancsolta őket.

– Nyughassanak! Még nem állnak készen a normálisokkal való találkozásra.

Nem gondoltam, hogy kockázatos lenne találkozniuk a pizzafutárral, amíg ajtót nem nyitottam, és egy, a suliból ismerős srác állt előttem, rengeteg pizzás dobozzal egyensúlyozva.

– Kilencvennégy negyven – motyogta, aztán felderült a képe. – A fenébe is! Portman?

– Justin. Szia.

Justin Pampertonnak hívták, de mindenki csak Pampersnek gúnyolta. Azoknak a dilis görkorisoknak az egyike volt, akik megszállták a külvárosi parkolókat.

– Jól nézel ki. Jobban vagy már?

– Ezt meg hogy érted? – kérdeztem, bár egyáltalán nem akartam hallani a választ, ezért gyorsan kiszámoltam a pénzt. (Már korábban kirámoltam a szüleim fehérneműs fiókját, ahol mindig akadt pár száz dollár.)

– Az a hír járja, hogy begolyóztál. Ha meg nem sértlek.

– Dehogy – mondtam. – Kutya bajom.

– Király – bólogatott. – Csak mert azt hallottam…

Elhallgatott. Odabenn valaki nevetett.

– Buli van nálad, haver?

Elvettem tőle a pizzákat, kezébe nyomtam a pénzt.

– Olyasmi. Tartsd meg az aprót.

– Csajokkal? – Próbált belesni a házba, de elé álltam. – Egy óra múlva végzek. Hozhatnék pár üveg sört…

Sosem kívántam még ennyire, hogy tűnjön el valaki.

– Bocs, de zártkörű buli.

Ez szemlátomást imponált neki.

– Te aztán tudsz élni. – Felemelte a kezét, hogy adjon egy ötöst, de az én kezem tele volt pizzával. Így csak megrázta felemelt öklét. – Jövő héten találkozunk, Portman.

– Jövő héten?

– A suliban, tesó! Melyik bolygón élsz? – A fejét csóválva odakocogott üresbe tett bogárhátújához.

* * *

Amint kiosztottuk a pizzát, a beszélgetés szünetelt, és teljes három percen át csak ajkak cuppanása és egy-egy elégedett sóhajtás hallatszott. Ebben a szünetben Justin szavain járt az eszem. Egy hét múlva kezdődik a tanítás, én pedig megfeledkeztem az egészről. Mielőtt a szüleim odáig jutottak, hogy beszámíthatatlan vagyok, és elmegyógyintézetbe próbáltak dugni, úgy gondoltam, visszamegyek a suliba. Azt terveztem, hogy itthon maradok, leérettségizem, aztán Londonba menekülök, hogy Emmával és a barátaimmal lehessek. Ám oly távol lévőnek hitt barátaim átlépték a küszöbömet, és egyetlen éjszaka alatt minden megváltozott. A barátaim immár szabadon járhattak bárhol. Tényleg képes volnék naponta végigülni végeláthatatlan tanórákat és iskolai ebédszüneteket, kötelező összejöveteleket?

Talán nem, de még túlságosan sok volt mindezt végiggondolni, ölemben a pizzával. Még egy hétig nincs tanítás. Van idő. Egyelőre csak az a dolgom, hogy egyek, és élvezzem a barátaim társaságát.

– Ez a legjobb étel a világon! – jelentette ki olvadt sajttal teli szájjal Claire. – Minden este ezt fogom enni.

– Inkább ne, ha életben akarsz maradni – mondta Horace, miközben precízen lepiszkálta a pizzájáról az olajbogyókat. – Több benne a nátrium, mint az egész Holt-tengerben.

– Félsz, ’ogy meg’ízó? – nevetett Enoch. – Dagadt ’orace. Asztat szeretném én látni.

– Hogy felpüffedjek – mondta Horace. – Nekem méretre szabott ruhám van, nem liszteszsákot hordok, mint te.

Enoch végigpillantott magán: gallér nélküli, szürke ing fekete mellénnyel, rongyos, fekete nadrág, kopott papucscipő.

– Esztet Pá-’izsban szeresztem – mondta túlzó francia akcentussal –, egy divatos fickótó’, akinek mán nem vót rája szüksége.

– Egy halottól – utálkozott Claire.

– A ravatalozók a legjobb bizományik a világon – mondta Enoch, és nagyot harapott a pizzából. – Csak le köll venni a ru’át, mielőtt a gazdája szivárogni kezd.

– Elment az étvágyam – tette le a tányérját a kávézóasztalra Horace.

– Azonnal vegye fel, és fogyassza el – korholta őt Vándorsólyom kisasszony. – Nem pazaroljuk az élelmet.

Horace sóhajtva vette fel a tányérját.

– Néha irigylem Nullingst. Fél mázsát is hízhatna, senki sem venné észre.

– Igazán karcsú vagyok, csak hogy tudd – mondta Millard, és a felőle jövő zaj csak az lehetett, hogy a tenyerével a hasára csapott. – Tapogass meg, ha nem hiszed!

– Inkább kihagyom, kösz.

– A madár szerelmére, öltözzön fel, Millard – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Mit mondtam önnek a fölösleges meztelenkedésről?

– Mit számít, ha senki sem lát? – vágott vissza Millard.

– Rossz ízlésre vall.

– De itt olyan meleg van!

– Kérem, Mr. Nullings.

Millard felállt a pamlagról, valamit motyogott a prüdériáról, amint elviharzott, és egy perc múlva lazán a derekára tekert törölközőben tért vissza. Csakhogy Vándorsólyom kisasszony ezt is helytelenítette, és ismét elküldte. Millard ezt követően túlöltözve tért vissza. Az én szekrényemből került rá túrabakancs, téli nadrág, nagykabát, sál, kalap és kesztyű.

– Millard, így hőgutát kap! – mondta Bronwyn.

– Legalább senkinek sem kell elképzelnie természetes állapotomban! – felelte Millard, és ezzel kellőképpen felbosszantotta Vándorsólyom kisasszonyt. Felállt, kijelentette, hogy nem árt egy újabb biztonsági ellenőrzés, és kiment a szobából.

Sokunkból kitört a visszafojtott nevetés.

– Láttad a képit? – kérdezte Enoch. – Meg tudott vóna ölni, Nullings!

A Vándorsólyom kisasszony és a gyerekek közti dinamika valahogy megváltozott. A barátaim most valódi tizenéveseknek kezdtek látszani, akik lázadoznak a kisasszony tekintélye ellen.

– Olyan undokok vagytok! – szólt ránk Claire. – Rögtön hagyjátok abba!

Szóval nem mindenki lázadozott.

– Hát nem unod, hogy minden csekélység miatt kioktat? – kérdezte Millard.

– Csekélység! – kiáltott fel Enoch, és röhögni kezdett. – Szóval Millardnek… aúú!

Claire vállon harapta a hátsó szájával, és miközben Enoch a sebhelyét dörzsölgette, kijelentette.

– Nem, nem unom. És tényleg furcsa tőled, hogy meztelenül mászkálsz kétnemű társaságban, jó indok nélkül.

– Üres fecsegés – mondta Millard. – Zavar még valakit?

Az összes lány feltette a kezét.

Millard sóhajtott.

– Nos, akkor hát próbálok állandóan teljes öltözéket viselni, nehogy bárki zavarba jöjjön a biológia alapvető tényeitől.

* * *

Nem akartuk abbahagyni a beszélgetést. Sok mindenről kellett kölcsönösen tájékoztatnunk egymást. Nagyon gyorsan megtaláltuk a régi hangot, mintha csupán néhány napig nem találkoztunk volna, pedig majdnem hat hét telt el azóta. Ebben az időszakban sok minden történt – velük mindenképpen –, és én csak néha-néha kaptam hírt Emma leveleiből.

Egymás után számoltak be a kalandokról, amikor különböző különlegeseket kerestek fel a Huroktikum segítségével – bár kizárólag az ymbrynék által előre felderített hurkokba mehettek, hiszen senki sem tudta, mi rejtőzik a Huroktikum ajtói mögött.

Meglátogattak egy hurkot az ősi Mongóliában, ahol egy különleges juhász beszélte a birkái nyelvét, és bot meg kutya nélkül, csupán a tulajdon hangjával terelgette a nyáját. Olive kedvence az észak-afrikai Atlasz hegységben lévő kis hurok volt, amelynek egyik kisvárosában minden különleges úgy lebegett, mint ő. Hálókat feszítettek ki a városka fölött, hogy az emberek intézhessék az ügyeiket ólmozott cipő nélkül, és úgy ugráltak egyik helyről a másikra, mintha nem lett volna gravitáció. Volt egy igen népszerűvé vált kirándulóhely Amazóniában is: egy fantasztikus város az őserdőben, ahol a fák ágaiból és gyökereiből fonódtak össze az utak, a hidak és a házak. Az ottani különlegesek úgy tudtak bánni a növényekkel, ahogyan Fiona. Ezt Hugh annyira elszomorítónak találta, hogy szinte azonnal otthagyta a hurkot, és visszatért Devil’s Acre-be.

– Hőség volt, és szörnyű rovarok – mondta Millard –, ám a helybeliek elképesztően kedvesek voltak, és megmutatták, hogyan készítenek gyógyszereket növényekből.

– Úgy halásznak, hogy méreggel elkábítják, de nem pusztítják el a halakat – folytatta Emma –, tehát csak annyit vesznek ki a vízből, amennyire szükségük van. Egészen zseniális.

– Jártunk többfelé is – mondta Bronwyn. – Emma, mutasd meg a fotóidat Jacobnek!

Emma felugrott mellőlem a pamlagról, és a poggyászáért szaladt. Kisvártatva fényképekkel jött vissza, és egy állólámpa alá gyűltünk, hogy megnézzük őket.

– Csak mostanában kezdtem fotózni, és még nem igazán tudom, mit csinálok…

– Ne légy ennyire szerény – mondtam. – A leveleidben képeket is küldtél, és pompásak voltak.

– Jaaa, elfelejtettem.

Emma nem volt dicsekvő, ugyanakkor nem szégyellte kimondani, milyen eredményeket ért el azon a területen, ahol jó volt. Hogy szégyellte a fényképeit, azt jelentette, hogy magasra tette a mércét, és törekedett elérni a vágyott színvonalat. Mindkettőnk szerencséjére – mert nem tudom mímelni a lelkesedést – született tehetség volt. De miközben a kompozíció, a képkivágás és az expozíció mindig jó volt (nem mintha szakértő lennék), valójában a témák tették a képeket érdekessé – és rettenetessé.

Az első képen mintegy tucatnyi Viktória-korabeli figura áll olyan lezseren, mintha csak kirándulnának házak őrülten megdőlt tetején. Mintha dühös óriások rombolták volna le az épületeket.

– Földrengés Chilében – magyarázta Emma. – Nem archivált papíron, amely igencsak megöregedett, amióta eljöttünk Devil’s Acre-ből.

Jött a következő kép: egy kisiklott, az oldalára borult vonat. Gyerekek – feltehetően különlegesek – állnak körülötte, ülnek rajta, és úgy mosolyognak, mintha a lehető legpompásabban éreznék magukat.

– Vonatszerencsétlenség – magyarázta Millard. – Valamiféle párolgó vegyszert szállított, és néhány perccel a fénykép elkészülte után, amikor mi már biztonságos távolságba húzódtunk, láttuk, amint a vonat lángra kap és felrobban.

– Mi értelme volt ezeknek az utazásoknak? – kérdeztem. – Egyáltalán nem látszanak olyan élvezetesnek, mint valamelyik izgalmas hurok az Amazonasnál.

– Sharonnak segítettünk – felelte Millard. – Emlékszel rá, igaz? A magas, köpenyes csónakosra Devil’s Acre-ben? Akinek patkányok a barátai?

– Hogy is felejthetném el?

– A Huroktikum hurkaival bővíti Éhínség és Tűzvész Túráinak programját, és megkért minket, hogy próbáljuk ki az egyik korai változatot. A chilei földrengésen és a vonatszerencsétlenségen kívül jártunk egy portugál városban is, ahol vér hullott az égből.

– Komolyan? – kérdeztem.

– Azt kihagytam – mondta Emma.

– És okosan tetted – szólalt meg Horace. – A ruhánk kitisztíthatatlanul mocskos lett.

– Azt hiszem, ti sokkal izgalmasabban töltöttétek az időt, mint én – mondtam. – Talán, ha hatszor hagytam el a házat, amióta utoljára találkoztunk.

– Remélem, ez megváltozik – mondta Bronwyn. – Mindig is látni szerettem volna Amerikát, kivált a mait. New York City nagyon messze van?

– Attól tartok – válaszoltam.

– Ó – süppedt mélyebbre a pamlagon Bronwyn.

– Én pedig az Indiana állambeli Muncie-t szeretném látni – mondta Olive. – Az útikönyv szerint nem éltél, ha nem láttad Muncie-t.

– Miféle útikönyv szerint?

– Különleges bolygó: Észak-Amerika – mutatott fel Olive egy kopott, zöld borítójú könyvet. – Útikönyv különlegeseknek. Az áll benne, hogy Muncie hat éven át volt Amerika legnormálisabb városa. Minden szempontból tökéletesen átlagos.

– Az a könyv szörnyen elavult – közölte Millard. – Valószínűleg tökéletesen használhatatlan.

Olive nem vett tudomást Millardről.

– Állítólag ott soha nem történt semmi szokatlan, semmi rendkívüli.

Soha!

– Nem mindnyájan találjuk a normálisokat olyan érdekesnek, mint te – mondta Horace. – Különben is, szerintem nyüzsögnek Muncie-ban a különleges turisták.

Olive nem viselte ólmos cipőjét, felemelkedett hát a kávézóasztal fölé, átlebegett a pamlaghoz, és az ölembe pottyantotta a könyvet. Annál az oldalnál volt nyitva, ahol leírták az egyetlen különlegesbarát szállást Muncie környékén: egy Bohócszáj Ház nevű hely volt egy hurokban, a város szélén. Híven a nevéhez, egy hatalmas gipsz bohócfejben elhelyezkedő szoba lehetett.

Megborzongtam, és hagytam becsukódni a könyvet.

– Nem kell egészen Indianáig mennünk, hogy rendkívüli helyeket találjunk – mondtam. – Higgyétek el, akad belőlük elegendő itt, Englewoodban is.

– Ti asztat csináátok, amit akartok – mondta Enoch. – De én a következő ’etekben mindennap délig alszok, meg forró ’omokba dugom a lábamat.

– Ez tényleg jól hangzik – mondta Emma. – Van errefelé tengerparti strand?

– Az utca túloldalán – feleltem.

Emma szeme felragyogott.

– Én utálom a strandot – jelentette ki Olive. – Sosem vehetem le az ostoba ólmos cipőmet, így aztán élvezni sem tudom.

– Odaköthetünk egy kőhöz a parton – mondta Claire.

– Csodálatosan hangzik – morogta Olive, kikapta az ölemből az útikönyvet, és ellebegett a sarokba. – Majd elmegyek vonattal Muncie-ba, és fütyülök rátok.

– Nem tesz semmi ilyesmit. – Vándorsólyom kisasszony visszatért a szobába. Érdekelt volna, vajon kihallgatott-e minket a folyosóról, vagy valóban újabb biztonsági körutat tett. – Önök, gyermekeim, valóban kiérdemeltek némi pihenést, ám olyan kötelezettségeink vannak, hogy nem henyélhetünk hetekig.

– Micsoda? – kiáltott fel Enoch. – Kifejezetten emlékszek rá, aszonta, ’ogy vakáción vagyunk.

– Munkás vakáción. Nem szalaszthatjuk el annak az oktatási előnyeit, hogy itt vagyunk.

Az oktatás említésére mindenki feljajdult.

– Nincs már így is elegendő tanóránk? – nyafogta Olive. – Lassan szétmegy a fejem.

Vándorsólyom kisasszony figyelmeztető pillantást vetett Olive-ra, és fürgén a szoba közepére lépett.

– Nem akarok több panaszt hallani – mondta. – Az újonnan kapott mozgásszabadsággal hozzájárulhatnak az újjáépítéshez. Megfelelő felkészülés után egyszer követeink lehetnek újabb különlegeseknél. Újabb hurkok és területek felfedezői, tervezők, térképészek, vezetők és építők – éppoly fontosak világunk újrateremtésében, mint a lidércek legyőzésében voltak. Nem ezt óhajtják?

– Dehogynem – felelte Emma. – De mi köze ennek a vakációhoz?

– Mielőtt ellátnák bármelyik említett tisztet, meg kell tanulniuk létezni ebben a világban. A jelenben. Amerikában. Meg kell ismerniük a nyelvét, a szokásait, és végül el kell jutniuk odáig, hogy normálisnak látsszanak. Ha erre nem képesek, veszélyt hoznak önmagukra és mindannyiunkra.

– Tehát az kívánja, hogy… mit? – kérdezte Horace. – Normálisság-órákat vegyünk?

– Igen. Azt óhajtom, hogy tanuljanak meg mindent, amit csak tudnak, amíg itt vagyunk, ne csak a hasukat süttessék a napon. – Vándorsólyom kisasszony rám mosolygott. – Mr. Portman, elfogadja a munkát?

– Én? – csodálkoztam. – Nem vagyok éppenséggel a normálisság szakértője. Azért érzem olyan jól magam köztetek, srácok.

– V. kisasszonynak igaza van – mondta Emma. – Tökéletes vagy a munkára. Itt éltél egész életedben. Abban a tudatban nőttél fel, hogy normális vagy.

– Arról volt szó, hogy a következő pár hetet gumiszobában töltöm – mondtam –, de mivel ez nem fog megtörténni, azt hiszem, meg tudnék nektek tanítani ezt-azt.

– Normálisság-órák! – vihogott Olive. – Micsoda móka!

– Annyi mindent kell behoznunk – mondtam. – Hol kezdjük?

– Majd reggel – zárta le a társalgást Vándorsólyom kisasszony. – Későre jár, és mindenkinek hálóhelyet kell találnunk.

Igaza volt: már majdnem éjfél volt, és a barátaim Devil’s Acre-ben, huszonhárom órája (és mintegy százharmincegynéhány évvel ezelőtt) kezdték a napot. Mindnyájan kimerültek voltunk. Mindenkinek találtam hálóhelyet a vendégszobáinkban, kihúzható ágyakon, és egy halom pokrócon a legsötétebb kamrában, mert Enoch sötét és fészekszerű helyen szeretett aludni. A szüleim ágyát felajánlottam Vándorsólyom kisasszonynak, de tiltakozott.

– Nagyra értékelem a kedvességét, de osztozzon rajta inkább Bronwyn és Bloom kisasszony. Én ma éjjel őrködöm.

Mindentudó pillantást vetett rám, mintha azt mondaná, És nem csak a ház fölött. Alig bírtam megállni grimasz nélkül. Nem kell aggódnia, szerettem volna mondani, nem kapkodunk Emmával. De hát mi köze hozzá? Annyira felmérgesített, hogy amint elment lefektetni Olive-ot és Claire-t, megkerestem Emmát.

– Szeretnéd megnézni a szobámat? – kérdeztem.

– De még mennyire – válaszolta, és kiosontunk a folyosóra, majd fel a lépcsőn.

* * *

Hallottam felszállni Vándorsólyom kisasszony hangját az egyik vendégszobából, ahol lágy, szomorú altatódalt énekelt. Ahogy a különlegesek bölcsődalai, ez is gyászos és hosszú volt – egy olyan lányról szóló ballada, akinek kizárólag kísértetek voltak a barátai –, ami azt jelentette, sok percünk van, mielőtt Emmát keresné.

– A szobám kész kupleráj – figyelmeztettem Emmát.

– Két tucat lánnyal aludtam egy hálóteremben – mondta. – Engem nem lehet megdöbbenteni.

Felszaladtunk a lépcsőn a hálószobámba. Felkattintottam a villanyt. Emmának leesett az álla.

– Mi ez a sok kacat?

– Ó – mondtam. – Jól van. – Arra gondoltam, talán hibát követtem el. A szobám elmagyarázásához idő kellett, amelyet mással is tölthettünk volna.

Nekem nem kacatjaim voltak, hanem gyűjteményeim. Méghozzá jó sok. Elborították a szobám falai mellett álló könyvespolcokat. Nem neveztem volna magam lomfelhalmozónak – árufelhalmozó pedig végképp nem voltam –, ám a gyűjtés volt az egyik tevékenység, amellyel kiskölyökként igyekeztem elűzni a magányomat. Ha az ember legjobb barátja a hetvenöt éves nagyapja, sok olyasmit tesz, amit a nagypapája. Számunkra ezek a vasárnapi garázsvásárok voltak. (Portman nagyapa ugyan a különlegesek hőse és kemény üresvadász volt, ám nemigen akadt, amit többre becsült volna egy jó üzletnél.)

Minden egyes vásáron szabad volt választanom egy-egy tárgyat, amely nem került többe ötven centnél. Ha ezt megszorozzuk heti több garázsvásárral, a több mint egy évtized alatt rengeteg régi hanglemez, borzalmas borítójú, filléres detektívregény, baseballkártya (habár a baseball sportként csöppet sem izgatott), MAD magazin és egyéb tárgy gyűlt össze, amelyek gyakorlatilag szemetek voltak, ám kincsként borították a szobám polcait. A szüleim gyakran könyörögtek, hogy selejtezzek, és dobjam ki a zömét, és tettem is néhány kelletlen kísérletet, de sosem jutottam messzire. A ház többi része olyan tágas, modern és unalmas volt, hogy iszonyodni kezdtem az üres terektől, így aztán, amikor a hálóm lett az egyetlen helyiség a házban, amelynek majdnem ura voltam, telezsúfoltam. A rogyadozó polcokon kívül ezért ragasztottam tele az egyik falat térképekkel, a másikat régi lemezborítókkal.

– Hűha! Te tényleg szereted a zenét! – Emma a falhoz lépett, amelyet pikkelyként borítottak a lemeztasakok. Bánni kezdtem már a figyelmét elterelő berendezést.

– Miért? Mások nem?

– Nem mindenki tapétázza ki vele a szobáját.

– Jobban kedvelem a régi nótákat.

– Én is – mondta. – Nem rajongok a hangos gitáros meg hosszú hajú új csapatokért. – Felemelte a Meet the Beatles!-t, a banda első lemezét, és fintorgott.

– Annak a lemeznek a megjelenése óta… legalább ötven év telt el…

– Ahogy mondtam. De sosem említetted, hogy ennyire szereted a zenét. – Végigsétált a fal mellett, végighúzta a kezét a lemezeimen, mindent szemügyre vett. – Sok olyasmi van, amit nem tudok rólad, és tudni akarok.

– Értem, mire gondolsz – mondtam. – Úgy érzem, mintha bizonyos szempontból nagyon jól ismernénk egymást, de más szempontból mintha csak most találkoztunk volna.

– Mentségünkre legyen mondva, hogy meglehetősen lekötött minket, hogy életben maradjunk, és megmentsük az ymbrynéket. De most már van időnk.

Van időnk. Valahányszor ezeket a szavakat hallottam, a lehetőség felvillanyozó érzése töltött el.

– Játssz le nekem valamit – biccentett a fal felé Emma. – A kedvencedet.

– Nem tudom, van-e kedvencem – mondtam. – Olyan sok van.

– Táncolni szeretnék veled. Válassz olyat, amire táncolni lehet!

Mosolygott, és továbbra is nézegette a tárgyakat. Gondolkodtam egy kicsit, és kiválasztottam Neil Youngtól a Harvest Moon című számot. Kivettem az albumot a tasakból, a korongra tettem, aztán a tűt óvatosan a harmadik és a negyedik nóta közti szünetbe helyeztem. Meleg kattanás, majd megszólalt a címadó dal, vágyakozón és édesen. Azt reméltem, Emma a szoba közepére lép, ahol egy kis helyet teremtettem a tánchoz, de a térképekkel borított falhoz ment. A falat több rétegben borították a térképek: világtérképek, városok térképei, metrótérképek, a National Geographic magazinból kitépett, háromrét hajtogatott térképek.

– Ezek bámulatosak, Jacob.

– Sok időt töltöttem azzal, hogy elképzeltem, épp máshol vagyok.

– Én is – mondta.

Az ágyamhoz lépett, amely a fal mellett állt, körülötte is térképek. Fellépett a paplanra, hogy megnézze őket.

– Néha eszembe jut, hogy csak tizenhat éves vagy – mondta. – Tényleg tizenhat. És beleőrülök.

Megfordult, rám nézett.

– Miért mondtad ezt?

– Nem tudom. Csak furcsa. Nem látszol mindössze tizenhat évesnek.

– Te pedig nem látszol kilencvennyolcnak.

– Csak nyolcvannyolc vagyok.

– No persze, pontosan nyolcvannyolcnak látszol.

Nevetett, megcsóválta a fejét, megint a falat nézte.

– Gyere ide – kértem. – Táncolj velem!

Nem vett tudomást rólam. A térképes fal legrégebbi részénél tartott – amelyet nagyapával rajzoltunk úgy nyolc- vagy kilencéves koromban mindenféle papírra. Sok hosszú nyári napon át készültek, térképészeti jeleket találtunk ki, a margókra fura lényeket rajzoltunk, néha a térképeken lévő valós helyek nevét általunk kitaláltra változtattuk. Amikor felfogtam, mit néz Emma, kicsit elszomorodtam.

– Ez Abe kézírása? – kérdezte.

– Sok mindent csináltunk együtt. A legjobb barátom volt.

Emma bólintott.

– Az enyém is. – Végighúzta az ujját néhány, nagyapa által írott szón – Okeechobee-tó –, majd elfordult a faltól, és lelépett az ágyról. – De az régen volt.

Odajött hozzám, megfogta a kezem, és a vállamra hajtotta a fejét. Táncolni kezdtünk a zenére.

– Bocsáss meg – mondta. – Erre nem számítottam.

– Semmi baj. Olyan sokáig voltatok együtt. És most itt vagy…

Éreztem, hogy rázza a fejét. Ne rontsuk el! A keze a kezemből a derekamra csúszott. Lehajtottam az arcomat a homlokára.

– Még most is azt képzeled néha, hogy máshol vagy? – kérdezte.

– Már nem – mondtam. – Hosszú ideje először most érzem úgy, hogy ott vagyok, ahol jó nekem.

– Én is – mondta, és felemelte a fejét a vállamról, én pedig megcsókoltam.

Táncoltunk és csókolóztunk a dal végéig, majd lágy sziszegés töltötte be a szobát, de még mindig táncoltunk, nem akartuk, hogy a perc véget érjen. Próbáltam elfelejteni a dolgok különös fordulatát, és azt is, hogy éreztem magam, amikor nagyapát említette. Emma éppen változáson esett át, ami jó volt. Még ha nem is voltam képes megérteni.

Pillanatnyilag az a lényeg, mondtam magamnak, hogy együtt vagyunk, és biztonságban vagyunk. Egyelőre ennyi elegendő. Ennél több eddig sosem jutott nekünk. Nem létezett óra, amely elszámolt volna addig a percig, amikor Emma előre öregszik, és porrá lesz. Nem húztak el fölöttünk bombázók, nem borították lángtengerbe a világot. Nem sompolyogtak az ajtó előtt üresrémek. Nem tudtam, mit rejt a jövőnk, de abban a pillanatban elegendő volt hinnem, hogy van jövőnk.

Hallottam odalenn Vándorsólyom kisasszonyt beszélni. Ez volt a végszó.

– Viszlát holnap – súgta a fülembe Emma. – Jó éjt, Jacob.

Még egyszer megcsókoltuk egymást. Olyan volt, mint az áramütés. Minden porcikám beleremegett. Aztán kisurrant az ajtón, és a barátaim érkezése óta először egyedül maradtam.

* * *

Azon az éjszakán alig tudtam aludni. Nem annyira Hugh horkolása zavart, aki egy halom takarón aludt a szobám padlóján, inkább a fejemben kavargó gondolatok, amelyek bizonytalansággal töltöttek el, ugyanakkor biztató jövőt sejtettek. Amikor hazatértem Devil’s Acre-ből, úgy véltem, a középiskola befejezése és az együttlét a szüleimmel elegendő ok arra, hogy még néhány éven át elviseljem Englewoodot. A jelen és az érettségi közti idő különleges kínszenvedésnek ígérkezett, kivált azért, mert Emma és a barátaim hurkokban bujkáltak az Atlanti-óceán túlsó partján.

Ám egyetlen éjszaka alatt minden megváltozott. Most már talán nem kell várnom. Lehet, hogy most rögtön választanom kell: különleges vagy normális, ez az élet vagy az. Kívántam mindkettőt, szükségem volt mindkettőre – bár nem azonos mértékben. A normális életpálya nem érdekelt. Hogy együtt éljek valakivel, aki nem tudja, ki vagyok, vagy gyerekeim szülessenek, akik elől titkolnom kell a fél életemet, ahogy nagyapának kellett.

Ugyanakkor nem kívántam lemorzsolódott gimnazista lenni – az önéletrajzban nem mutat jól az üresrém-szelídítő szakma –, és bár apu és anyu nem pályázhattak Az Év Szülői címre, nem óhajtottam őket teljesen kirekeszteni az életemből. Nem óhajtottam a normális világtól sem elidegenedni annyira, hogy ne tudjak közlekedni benne. A különlegesek világa csodálatos volt, és tudtam, hogy sosem leszek képes teljesen meglenni nélküle, ugyanakkor rendkívül stresszesnek és kimerítőnek is bizonyult. Az ép elmém megőrzése érdekében fenn kellett tartanom a kapcsolatot a normális életemmel. Szükségem volt erre az egyensúlyra.

De lehet, hogy az elkövetkező egy-két év mégsem lesz börtön, ahogy hittem. Elképzelhető, hogy együtt lehetek a barátaimmal és Emmával, miközben megmarad az otthonom és a családom is. Talán Emmával együtt járhatunk iskolába is. Esetleg az összes barátommal! Együtt lennénk az órákon, együtt ebédelnénk, együtt vennénk részt az ostoba iskolai táncmulatságokon. Hol lehet a legjobban megtanulni a mai tinik viselkedését, mint a középiskolában? Egy félév után minden különleges barátom gond nélkül képes lenne normálisnak mutatkozni (ezt végső soron én is megtanultam), és be tudna olvadni, mielőtt nekivágunk a különlegesek Amerikája nagyobb világának. Bármikor visszatérhetnénk Devil’s Acre-be, amikor csak van rá időnk, hogy segítsünk újjáépíteni a hurkokat, és elszigeteljük a különlegesek világát minden, a jövőben rejlő fenyegetéstől.

Sajnos mindehhez a szüleim jelentették a kulcsot. Megkönnyíthették, de el is lehetetleníthették mindezt. Bárcsak a barátaimnak ne kellene attól tartaniuk, hogy anyu és apu kiborulnak, ne kellene lábujjhegyen járkálniuk körülöttük, állandóan attól tartva, hogy ha véletlenül kimutatják különlegességüket, a szüleim visítva rohannak az utcára, és rájuk zúdítják a poklot!

Mondanom kell valamit a szüleimnek, amit elhisznek. Valahogy meg kell magyaráznom a barátaimat. A jelenlétüket, a másságukat – talán még a képességeiket is. Törtem a fejem a tökéletes sztorin. Cserediákok, akikkel Londonban ismerkedtem meg. Megmentették az életemet, befogadtak, ezt szeretném viszonozni. (Ez nem is állt messze az igazságtól.) Ugyanakkor pompás bűvészek, akik folyamatosan gyakorolnak. Az illúzió mesterei. A trükkjeik annyira kifinomultak, hogy senki sem képes utánozni őket.

Talán. Talán van megoldás. És minden jóra fordul.

Az agyam reménygyártó gépezetté változott.

MÁSODIK FEJEZET

Másnap reggel összeszorult gyomorral ébredtem, biztosan abban, hogy a barátaim megjelenése álom volt csupán. Megacélozva magam a csalódás ellen lemerészkedtem, arra számítva, hogy a cuccom be van csomagolva, és a bácsikáim ismét őrzik az ajtót, hogy el ne menekülhessek. Ám a különlegesek boldog hétköznapi élete fogadott.

A földszint derűs csevegéssel és főtt étel illatával volt tele. Horace a konyhában tüsténkedett, miközben Emma és Millard terítettek. Vándorsólyom kisasszony fütyörészett, és nyitogatta az ablakokat, hogy beengedje a reggeli friss fuvallatot. Odakinn Olive, Bronwyn és Claire fogócskáztak a kertben – Bronwyn elkapta Olive-ot, feldobta legalább hat méter magasba, Olive pedig önfeledten kacagott, amint félsebességgel esett lefelé, mivel cipőjének súlya alig tudta leküzdeni veleszületett illékonyságát. A nappaliban Hugh és Enoch tapadtak a televízióra, elragadtatott ámulattal bámulták egy mosószer reklámját. Ennél örvendetesebb látványt el sem tudtam volna képzelni, ezért egy hosszú percen át észrevétlenül álldogáltam a lépcső alján. A barátaim egyetlen éjszaka alatt boldogabb és otthonosabb hellyé változtatták a házunkat, mint amilyen azokban a hosszú években volt, amikor a szüleimmel éltem.

– Kedves öntől, hogy csatlakozik hozzánk – zökkentett ki ábrándjaimból Vándorsólyom kisasszony.

Emma odaszaladt hozzám.

– Mi a baj? – kérdezte. – Megint elszédültél?

– Csak örülök a látványnak – feleltem, majd magamhoz húztam és megcsókoltam. Átölelt, lábujjhegyre állt, és ő is megcsókolt: csiklandozó melegség járta át az agyamat. Hirtelen mintha a testemen kívül felrepültem volna a mennyezetig, hogy onnan nézzem ennek a csodálatos lánynak a szépséges arcát, a barátaimat és az egész elragadó jelenetet… Elámultam, hogy ilyen mesés pillanat is előfordulhat az életemben.

A csóknak a kelleténél előbb vége lett – ám a többiek nem vették észre –, és karon fogva a konyhába vonultunk.

– Mióta vagytok fenn? – kérdeztem.

– Jaj, órák óta – felelte Millard, amint egy doboz kekszet vitt az ebédlő felé. – Erősen hurok-másnaposok vagyunk.

Észrevettem, hogy teljesen felöltözött. Szilvakék nadrágot, világos pulcsit viselt, sálat a nyakán.

– Reggel én öltöztettem fel – dugta ki a fejét a konyhából Horace. – Szabászati szempontból tabula rasa. – Maga Horace kötényt viselt galléros, fehér inge, nyakkendője és vasalt nadrágja fölött, ami szinte biztosan azt jelentette, hogy a többieknél is korábban kelt, hogy kivasalja a ruháit.

Kimentettem magam, és kisurrantam megnézni a családomat a garázsba. Remegő gyomorral léptem be, de ugyanúgy aludtak, mint amikor otthagytam őket. Éjjel szinte nem is moccantak. Rossz érzésem támadt, a kocsihoz rohantam, és odatartottam a kezem mindegyikük orra elé. Amikor elégedetten megállapítottam, hogy élnek, visszatértem a barátaimhoz.

Mindenki a körül gyűlt össze, amit a szüleim a „jó asztalnak” neveznek. Ez egy hosszú, fekete üveglap, amelyet nagyon ritkán ülünk körbe az ebédlőnkben, és amelyhez rossz emlékeim fűződnek: kimért modor és kellemetlen beszélgetések, mert vagy családi összejövetelekhez használjuk, vagy akkor, amikor a szüleimnek „valami mondandójuk” van számomra, vagyis leckéztetnek a jegyeim, a viselkedésem, a barátaim vagy a barátok hiánya stb. miatt. Épp ezért jó volt látni az étellel, a barátaimmal és kacagással teli szobát.

Bepréseltem magam Emma mellé. Horace nagy hűhóval vette le az általa készített fogásokról a fedőket.

– A ma reggeli menü pain perdu, burgonya á la royal, viennoiserie francia pástétomokból, no meg zabkása karamellizált gyümölcsökkel!

– Horace, túltettél magadon – dicsérte Bronwyn.

Megteltek a tányérok, köszönő szavak hangzottak el. Annyira megkívántam az ételt, hogy percekig meg sem kérdeztem, honnan jöttek az alapanyagok.

– Lehet, hogy egy bolt polcairól repültek el, de az is lehet, hogy nem – jegyezte meg könnyedén Millard.

Abbahagytam az evést.

– Mindezt loptad?

– Millard! – csattant fel Vándorsólyom kisasszony. – És ha fülön csípték volna?

– Az lehetetlen. Mestertolvaj vagyok – felelte Millard. – Ez a harmadik legkiválóbb képességem a rendkívüli intelligenciám és a majdnem tökéletes memóriám után.

– Csakhogy a boltokban kamerák vannak – mondtam. – Ha videón rögzítettek, nagy baj lehet.

– Ó – mondta Millard. Egyszeriben élénken érdeklődni kezdett a villája hegyén lévő karamellizált őszibarackdarab iránt.

– Nagyon ügyes lopás – mondta Enoch. – Mi is az első legkiválóbb képességed?

Vándorsólyom kisasszony letette az evőeszközt, csettintett az ujjaival.

– Jól van, gyerekek. A „sosem szabad” listához hozzáírjuk azt is, hogy normálisoktól lopni.

Mindenki felsóhajtott.

– Komolyan beszélek – folytatta Vándorsólyom kisasszony. – Ha meglátogatna minket a rendőrség, fölöttébb kellemetlen lenne.

Enoch teátrálisan görnyedt össze.

– A jelen olyan unaaamas. Emlékezzetek csak vissza, milyen eccerű vót az ilyesmit elboronááni a ’urokban? – Elhúzta a kezét a torka előtt. – Nyissz! Ég veled, bajkeverő normális.

– Nem vagyunk már Cairnholmon – intette le Vándorsólyom kisasszony –, és ez nem a „rabold ki a falut” játék. Amit önök itt tesznek, annak valós és maradandó következményei lesznek.

– Csak viccőőőtem – morogta Enoch.

– Nem vicceltél – sziszegte Bronwyn.

Vándorsólyom kisasszony felemelte a kezét.

– Mi az új szabály?

– Lopni tilos – mondták kelletlenül, de kórusban a gyerekek.

– És?

Eltelt pár másodperc. Az igazgatónő ráncolta a homlokát.

– Normálisokat ölni tilos? – kockáztatta meg Olive.

– Úgy van. Senkit sem szabad megölni a jelenben.

– És ha tényleg bosszantó alak? – kérdezte Hugh.

– Mindegy. Nem szabad megölni.

– A kisasszony engedélye nélkül – tette hozzá Claire.

– Nem, Claire – szólt rá élesen Vándorsólyom kisasszony. – Egyáltalán nem szabad ölni.

– Jól van, na – duzzogott Claire.

Hátborzongató beszélgetés lett volna, ha nem ismertem volna őket olyan jól. Mégis, tudatosította bennem, mennyi mindent kell még megtanulniuk a jelenről. Ezért fel is tettem a kérdést, hogy…

– Mikor kezdjük a normálisság-órákat?

– Mi lenne, ha ma kezdenénk? – vetette fel Emma.

– Most rögtön! – vágta rá Bronwyn.

– Mivel kezdjem? Mit szeretnétek tudni?

– Jó lenne, ha beszámolnál nekünk az elmúlt mintegy hetvenöt évről – javasolta Millard. – Történelem, politika, zene, populáris kultúra, a legfrissebb tudományos és technikai felfedezések…

– Jó lenne, ha megtanulnátok nem úgy beszélni, mint aki 1940-ből jött, vagy átmenni az utcán úgy, hogy életben maradjatok.

– Úgy vélem, azok is fontosak – bólogatott Millard.

– Én csak szeretnék kimenni – szólt közbe Bronwyn. – Tegnap óta itt vagyunk, és eddig mindössze átkeltünk egy bűzös mocsáron, és busszal utaztunk éjjel.

– Úgy van! – helyeselt Olive. – Egy amerikai várost szeretnék látni. Meg egy fővárosi repülőteret. Meg egy ceruzagyárat! Izgalmas könyvet olvastam a ceruzagyárakról…

– Ugyan-ugyan – intette le őket Vándorsólyom kisasszony. – Ma még nem indulunk nagy felfedezőútra, ezt nyomban verjétek ki a fejetekből. Gyalogolnunk kell, mielőtt futnánk, és tekintettel szűkös szállítási lehetőségeinkre, egy séta éppen megfelelőnek látszik. Mr. Portman, van a közelben holmi csekély normális forgalmú hely, amelyet bebarangolhatnánk? Nem óhajtanám, hogy a gyerekek a szükségesnél több normálissal találkozzanak, mielőtt nagyobb gyakorlatra tesznek szert.

– A tengerpart – válaszoltam. – Nyáron eléggé elhagyatott.

– Tökéletes! – mondta Vándorsólyom kisasszony. Elküldte a gyerekeket átöltözni. – És védekezzenek a nap ellen – kiáltott utánuk. – Kalap! Napernyő!

Éppen indultam volna én is átöltözni, amikor ismét úrrá lett rajtam a rémület.

– És mi lesz a családommal? – kérdeztem.

– Annyi port kaptak, hogy délutánig aludni fognak – felelte a kisasszony. – De a biztonság kedvéért itt hagyunk valakit, hogy őrizze őket.

– És aztán?

– Miután felébrednek?

– Aha. Hogyan magyarázzam el nekik… önöket?

Elmosolyodott.

– Ez tökéletesen az ön elhatározásán múlik, Mr. Portman. De amennyiben óhajtja, séta közben megbeszélhetjük a stratégiát.

* * *

Megengedtem a barátaimnak, hogy keressenek a szekrényekben tengerpartra illő ruhadarabokat. Igazán fura volt látni őket, amikor kisvártatva modern ruházatban jelentek meg. Olive-ra és Claire-re semmi sem illett, ezért széles karimájú kalappal és napszemüveggel egészítették ki azt, ami rajtuk volt, ettől úgy néztek ki, mint paparazzók elől bujkáló celebek. Millard semmit sem viselt az orrára meg a vállára kent vastag napkrémen kívül, így sétáló elmosódott foltnak látszott. Bronwyn virágos topot és bő vászonnadrágot vett fel, Enoch száras úszónadrágban és régi pólóban feszített, Horace pedig kifejezetten divatosan hatott címeres, kék pólóban és a bokájánál felhajtott, keki színű nadrágjában. Csak Hugh nem öltözött át; lévén változatlanul szomorú és kedvetlen, önként jelentkezett a feladatra, hogy a házban marad, őrzi a szüleimet. Odaadtam neki a bácsikám mobilját, a képernyőre tettem az én telefonszámomat, és megmutattam, hogyan hívhat fel, ha a családom ébredezni kezdene.

Aztán belépett Vándorsólyom kisasszony, és mindannyiunknak elállt a lélegzete. Rojtos, kivágott vállú topot viselt tropikus mintájú, háromnegyedes nadrággal, továbbá pilótaszemüveget. Feltornyozott haja egy rózsaszín műanyag napellenzőből kandikált ki. Kissé zavarba ejtő volt számomra a kisasszonyt anyám ruhájában látni, de abszolút normálisnak nézett ki, és azt hiszem, ez volt a célja.

– Olyan modernnek tetszik kinézni! – búgta Olive.

– És idegennek – fintorgott Enoch.

– Az álcázás mestereinek kell lennünk, ha boldogulni akarunk idegen világokban – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Csak óvatosan, kisasszony, mert üldözni fogja az összes férfi! – mondta az ekkor belépő Emma.

– Te beszélsz? – mondta Bronwyn. – Hűha, ezt nézzétek, fiúk!

Odapillantottam, és elállt a lélegzetem. Emma egyrészes fürdőruhát viselt, amelynek szoknyácskája combközépig ért. Egyáltalán nem volt botrányos, de még sosem láttam ennyire lenge öltözékben. (Micsoda lábak!) Minthogy Emma Bloom mellbevágóan csinos volt, tudatos erőfeszítésre volt szükségem, hogy ne bámuljam.

– Jaj, hallgass – szólt rá Emma, aztán észrevette, hogy bámulom, és elmosolyodott. Attól a mosolytól – édes istenem! – lángra lobbant a belsőm.

– Mr. Portman.

Amint Vándorsólyom kisasszonyhoz fordultam, leolvadt az arcomról a szédült vigyor.

– Tessék?

– Készen áll? Vagy teljesen cselekvőképtelen?

– Nem, jól vagyok.

– Meg’iszem asztat – vihogott Enoch.

Meglöktem a vállammal, ahogy átvágtam közöttük, majd kitártam a kaput, és kivezettem különleges barátaimat a világba.

* * *

Needle Key keskeny, part menti szigetén éltem: ötmérföldnyire a turistabároktól és vízparti házaktól. A sziget mindkét végén egy-egy híd, és kanyargós, indiai fügefákból álló fasor szelte ketté. Csupán egy hosszú vízárok választott el minket, mintegy ezer láb hosszan a szárazföldtől, és apály idején át lehetett gyalogolni rajta, anélkül hogy vizes lett volna az ember inge. A gazdagok házai a Mexikói-öbölre néztek, a mienk a Lemon Bayre, amely csöndes délelőttökön igazán szép volt: libegtek rajta a vitorlások, a gémek pedig reggelire vadásztak. Igazán biztonságos és kellemes hely volt gyerekkorom színtere, és bizonyára hálásabbnak kellett volna lennem, de állandóan küszködtem azzal az eleinte enyhe, de egyre erősödő érzéssel, hogy máshová tartozom, és ha itt maradok csupán egy nappal is túl az érettségin, az egész agyam kifolyik a fülemen.

Megbújtunk a felhajtónkat övező sövény mögött, amíg hallótávolságon kívül nem került minden autó, aztán átfutottunk az úton egy gyalogösvényig, amelyet szándékosan hagytunk benőni mangrovéval, hogy meg ne találják a turisták. Pár lépésnyi bozót után az ösvény Needle Key legfőbb vonzerejére nyílt: a hosszú, fehér homokos strandra és a végtelenbe nyúló, smaragdzöld vízre.

A barátaim hangosan álmélkodtak. Láttak már tengert – szokatlanul hosszú életük nagy részét egy szigeten élték le –, de ilyen szépet még nem, ahol a víz olyan sima volt, mint egy tó tükre, és finom, fehér homok, valamint pálmák szegélyezték. (Nem számítottak az óriási házak, amelyek megannyi katonaként sorakoztak végig a zátonyon; a hullámtörő mögött tornyosultak, olyan messzire a víztől, hogy ha az ember elfordította a fejét, úgy tehetett, mintha ott sem lennének.) Ez a csodás kilátás volt az, amiért mintegy húszezren éltek ebben az egyébként semmi kis városban, és az ilyen percekben, amikor magasan állt fenn a nap, és a szellő elűzte a forróságot, az ember nem tudta őket hibáztatni ezért.

– Jóságos ég, Jacob – lélegzett nagyot Vándorsólyom kisasszony. – Micsoda kis paradicsomban él!

– Ez a Csendes-óceán? – kérdezte Claire.

Enoch felhorkant.

– Ez a Mexikói-öböl. A Csendes-óceán a főődrész túúsó ódalán van.

Ballagtunk a parton, a kisebbek szaladgáltak körülöttünk, kagylót gyűjtöttek, mi meg csak élveztük a látványt meg a napfényt. Lassítottam, hogy felvegyem Emma tempóját, és megfogtam a kezét. Rám pillantott, elmosolyodott, aztán mindketten egyszerre sóhajtottunk, majd nevettünk. Egy darabig a tengerpartról csevegtünk, hogy milyen szép itt minden, ám ez a téma hamar kimerült, aztán megkérdeztem őket, milyen volt az életük Devil’s Acre-ben. Csupán a Huroktikum segítségével tett kirándulásaikról hallottam, pedig bizonyára mást is tettek az utazáson kívül.

– Az utazás az ember fejlődésének lényegi része – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Amíg nem utazott, a legműveltebb ember is tudatlan. Fontos, hogy a gyermek megtanulja, hogy a mi társadalmunk nem a különleges mindenség központja.

Vándorsólyom kisasszony elmesélte, hogy ezeken az alkalmi helyszíni szemléken kívül ő és a többi ymbryne hatalmas erőfeszítéseket tesznek, hogy stabil környezetet teremtsenek védenceiknek. Ahogy a barátaim, a legtöbb különleges gyermek is elszakadt a huroktól, ahol az élete nagyobb részét töltötte. Bizonyos esetekben a hurok összeomlott, véglegesen. Sokan veszítettek barátokat az üresrémek támadásai miatt, sokan megsebesültek, más traumákat szenvedtek. És ugyan Devil’s Acre a maga szennyével, káoszával és múltjával – hiszen Caul gonosz birodalmának a fővárosa volt – nem az ideális hely, hogy kiheverjék testi-lelki sérüléseiket, az ymbrynék mindent megtesznek, hogy menedékké változtassák. A menekült gyerekek és sok olyan különleges felnőtt, akik a lidércek irtó hadjárata elől menekültek el, ott lelt új otthonra. Rendszeresen együtt is étkeztek, még akadémiára is jártak, ahol naponta előadásokat és vitákat tartottak az ymbrynék vezetésével vagy bizonyos területeken különösen jártas felnőtt különlegesek vezetésével, amikor az ymbrynék távol jártak.

– Néha kissé unalmas – mondta Millard. – Mindazonáltal kellemes tudósok közt tartózkodni.

– Csak azért unalmas, mert azt hiszed magadról, hogy okosabb vagy a tanároknál – jegyezte meg Bronwyn.

– Amikor nincsenek ymbrynék, általában az vagyok – jelentette ki Millard. – És mostanában az ymbrynék szinte állandóan elfoglaltak.

„Százezernyi kellemetlen feladat” köti le őket, állította Vándorsólyom kisasszony, ezek zöme a lidércek okozta rombolás eltakarítása.

– Rémületes disznóólat hagytak maguk után – mondta a kisasszony. – Egyszerűen rémületes disznóólat.

Akadt valódi rom is bőven: a lidérceknek az ostrom során sérült épületegyüttese meg a hurkok, amelyekben kárt tettek, de teljesen el nem pusztították őket. Ennél is nagyobb gondot okoztak azonban a sérült és kompromittált emberek, akiket hátrahagytak, például a Devil’s Acre ambróziafüggő különlegesei. A függőségüket kezelni kellett, de nem mindegyikük vetette alá magát önként a kezelésnek. No és ott volt a kényes kérdés, hogy melyikükben lehet megbízni. Sokan együttműködtek a lidércekkel, egyesek kényszer hatására, mások önként és olyan mértékben, hogy az már bűnnek, sőt árulásnak volt tekinthető. Bírósági tárgyalásokra lett tehát szükség. Az évente mindössze egy-két esetre tervezett különleges igazságszolgáltatási rendszernek immáron több tucat üggyel kellett volna megbirkóznia, amelyek legtöbbje még el sem kezdődött. Addig a vádlottak abban a börtönben hűsöltek, amelyet Caul emeltetett kegyetlen kísérleteihez.

– És amikor nem ezekkel a kellemetlenségekkel foglalkozunk – folytatta Vándorsólyom kisasszony –, az Ymbrynék Tanácsa ülésezik. Éjjel-nappal.

– Miről? – kérdeztem.

– A jövőről – felelte mereven.

– A tanács tekintélye megkopott – mondta Millard. Vándorsólyom kisasszony savanyú képet vágott. Millard rendületlenül folytatta. – Egyesek szerint ideje lenne, hogy másként kormányozzuk magunkat. Az ymbryne-rendszer idejétmúlt, inkább a korábbi korszakhoz illett. A világ változott, és nekünk is változnunk kellene vele.

– ’álátlan disznók – mondta Enoch. – Aszondom, börtönbe velük, mint az árulókkal.

– Ez kifejezetten helytelen lenne – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Az ymbrynék uralmának a közmegegyezés az alapja. Meg kell hallgatnunk őket, még ha az eszméik tévesek is.

– Miről folyik a vita? – kérdeztem.

– Például arról, hogy hurkokban éljünk-e továbbra is – felelte Emma.

– Hogyan? Hát a különlegesek többségének nem muszáj hurokban élnie? – kérdeztem.

– De, hacsak nem próbálkozunk egy nagy horderejű eseménnyel, amely összedönti a hurkokat – válaszolta Millard –, mint amelyik visszaállította a mi belső óránkat. Azon sokan elámultak.

– Irigykedni kezdtek ránk – folytatta Emma. – Hogy miket mondtak nekem, amikor elárultam, hogy hosszú látogatásra jövünk ide! Belesárgultak az irigységbe.

– Csakhogy abban a hurokösszeomlásban meg is halhattunk volna – mondtam. – Túlságosan veszélyes.

– Ez igaz – helyeselt Millard –, legalábbis addig, amíg jobban meg nem értjük a hurokösszeomlás jelenségét. Ha feltárjuk a valós tudományos magyarázatát, valószínűleg biztonságosan megismételhetjük azt, ami velünk történt.

– De ez hosszú időbe telhet – mondta Vándorsólyom kisasszony –, és egyes különlegesek nem kívánnak várni. Annyira ráuntak a hurokban élésre, hogy a halált is kockáztatnák.

– Tiszta őrület – szólt közbe Horace. – Nem is tudtam, milyen sok zavaros fejű különleges létezik, amíg oda nem kerültünk az Acre-be, összezsúfolva.

– Feleannyira sem bolondok, mint az Új Világ hirdetői – mondta Emma, és Vándorsólyom kisasszony felsóhajtott az elnevezést hallva. – Közösködni kívánnak a normális társadalommal.

– Ne is emlíccsed azokat az eszelősöket! – mordult fel Enoch. – Asziszik, a világ mán olyan nyílt és béketűrő, ’ogy eccerűen nem köll bújkááni – Szevasz, világ! Különlegesek vagyunk, oszt’ büszkék rá! –, pedig éppen úgy máglyán égetnének el minket, mint régen.

– Egyszerűen csak fiatalok – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Nem éltek át sem boszorkányüldözést, sem különlegesek elleni pánikot.

– Szerintem igen veszélyesek – tördelte a kezét idegesen Horace. – Mi lesz, ha valami ostobaságot követnek el?

– Börtönbe köll csukni őket is – mondta Enoch. – Én mán csak úgy gondolom.

– Ezért nem is tagja a tanácsnak, drágám – mondta Vándorsólyom kisasszony. – De ebből mára elég. Ilyen szépséges napon a legkevésbé a politikáról szeretnék beszélni.

– Hé, hé – kiáltotta Emma. – Miért van rajtam ez a fürdőruha, ha nem megyünk vízbe?

– Aki kinn marad, lassú, mint az ólommadár – kiáltotta Bronwyn, és rohanni kezdett a víz felé, a többiek meg utána.

Vándorsólyom kisasszony meg én néztük őket – más dolgokon járt az eszem, nem volt kedvem úszni. Ám hiába beszéltünk bajokról és nehézségekről, Vándorsólyom kisasszonyon nyoma sem látszott levertségnek. Sok tennivalója akadt – legalábbis amennyiről én tudtam –, ám mindnek a növekedéshez, a gyógyításhoz és a szabadsághoz volt köze. És ezért hálát kellett éreznie.

* * *

– Jacob, gyere!

Emma kiáltotta a víz széléről, és felemelt egy tengeri csillagot. Néhányan a sekély parti vízben lubickoltak, mások merészen beúsztak a mélybe. Az öböl vize nyáron meleg volt, akár a fürdő, nem olyan, mint a Cairnholm szikláit nyaldosó, viharos Atlanti-óceán.

– Fenséges! – kiáltotta Millard, akinek teste ember formájú vákuumot formázott a vízben.

Még Olive is jól mulatott, bár minden egyes lépésénél legalább tíz centiméter mélyre süllyedt a homokba.

– Jacob! – integetett Emma, átgázolva egy hullámon.

– Farmerban vagyok! – kiáltottam vissza. Ez igaz volt, de élveztem, hogy nézhettem őket; annyira jólesett látnom, hogy a barátaim jól szórakoznak. Azt is éreztem, ahogy megolvasztja bennem azt a jeget, amely az otthonról alkotott képemet fogta körül. Szerettem volna, ha ezt élvezhetik, amikor csak akarják – ezt az egyszerű békességet –, és ez megoldhatónak látszott.

Éppen kifundáltam, mit tegyek a szüleimmel. Olyan egyszerű volt, nem is tudtam, miért nem jutott előbb az eszembe. Nem kell kieszelnem valami halálbiztos hazugságot. Nincs szükségem ravasz fedősztorira. A történeteket meg lehet cáfolni, a hazugságok lelepleződhetnek, de ha nem, akkor is folyton lábujjhegyen kellene járnunk a szüleim körül, állandóan rettegve, hogy észrevesznek valami különlegeset, kiborulnak, és porrá zúzzák egyszerű békességünket. Mi több, a végtelenségig titkolni előlük, hogy ki vagyok, fárasztónak látszott, kivált most, amikor normális és különleges életem ilyen nagy mértékben ellentmondásba keveredett. No meg sokat gondolkoztam azon is, amit Emma mondott, és egyetértettem vele, hogy tragikus (és lényegében szánalomra méltó), hogy Abraham Portman tulajdon fia lényegében semmit sem tud híres apja életéről. A szüleim nem rossz emberek. Nem zaklattak, nem hanyagoltak el. Egyszerűen nem értettek meg, és úgy gondoltam, megérdemelnek egy lehetőséget.

Szóval meg fogom mondani nekik az igazat. Ha fokozatosan és gyöngéden teszem, talán nem bántja majd őket túlzottan. Ha nyugodt körülmények között találkoznak a barátaimmal, egyenként, és csak akkor szembesülnek a barátaim különleges tulajdonságaival, amikor már egy kicsit ismerik őket, talán menni fog. Miért ne? Apám egy különleges apja és fia! Ha létezik normális, aki megértheti, az ő. És ha anyu nehezen nyugszik csak bele, apa majd segít neki.

Akkor talán – végre – hinni fognak nekem, és elfogadnak annak, aki vagyok. Talán akkor majd teljes családnak érezzük magunkat.

Kicsit féltem a tervemtől, ezért megkíséreltem beszélni róla Vándorsólyom kisasszonnyal a többiek távollétében. A legtöbben úsztak, bóklásztak a parton, mással foglalkoztak. A kisasszonyt egy csomó kis sárszalonka-fióka követte, hosszú csőröcskéjükkel gyöngéden csipkedték a bokáját.

– Hess! – szólt rájuk menet közben, és meglóbálta a lábát. – Nem vagyok a mamátok.

Hátrébb libbentek, de kitartóan követték.

– Önt ugye szeretik a madarak? – kérdeztem.

– Nagy-Britanniában tisztelnek, ahogy az aurámat is. Ezek kifejezetten szeretetéhesnek látszanak. – Ismét meglóbálta a lábát. – Menjetek, hess! – A fiókák szárnyukat csattogtatva szálltak a vízre.

– Ideje volna beszélgetnünk, igaz?

– Gondolkodtam. Mi lenne, ha egyszerűen elmondanék mindent a szüleimnek?

– Enoch, Millard, hagyják abba a verekedést! – kiáltotta tölcsér alakúra formált kezén át a kisasszony, majd hozzám fordult. – És ne töröljük az emlékezetüket?

– Mielőtt teljesen lemondanék róluk, szeretném megpróbálni – mondtam. – Tudom, nem biztos, hogy összejön, de ha sikerülne, sokkal könnyebb lenne.

Féltem, hogy egyenesen elutasít, de nem tette. Nem egészen.

– Ezzel megszegnénk egy ősrégi szabályt – mondta. – Fölöttébb kevés normális tanúja a titkainknak. Az Ymbrynék Tanácsának külön engedélye kell hozzá. Aztán jön a beavatási folyamat. Az eskütétel. Hosszú próbaidő…

– Szóval nem érdemes próbálkozni.

– Egyáltalán nem.

– Tényleg?

– Csak azt mondom, bonyolult. Ám a szülei esetében talán megéri.

– Mi éri meg?

Horace ért mögénk.

– Arra gondoltam, hogy megmondom rólunk az igazat a szüleimnek – válaszoltam. – Hátha kezelni tudják.

– Micsoda? Miért?

Inkább erre a reagálásra számítottam.

– Szerintem megérdemlik, hogy tudják.

– Dili’ázba akartak csukatni! – mondta Enoch. És ekkor a többiek, akik látták, hogy heves vita kezdődik, kijöttek a vízből, körülálltak minket.

– Tudom, mit tettek – feleltem –, de csak azért, mert aggódtak értem. Ha ismerték volna az igazságot, és elfogadták volna, sosem tettek volna ilyesmit.

– Nem jössz vissza velünk? – kérdezte Olive.

Emma ekkor ért oda, csöpögött róla a tengervíz, és amikor ezt meghallotta, éles pillantást vetett rám. Négyszemközt erről nem beszéltünk, most meg kitárgyalom az egész társasággal.

– Előbb befejezem a középiskolát – mondtam. – De ha sikerül kezelnem az ügyet, a következő néhány évben bármikor találkozhatunk.

– Ez igen erős ha – állapította meg Millard.

– Képzeljétek csak el – magyaráztam –, segíthetnék az újjáépítésben, esetleg hétvégéken, ti pedig bármikor idejöhettek, amikor csak akartok, és megismerhetitek a normális világot. Akár iskolába is járhattok velem, ha kedvetek van.

Emmára pillantottam. A két karja keresztben, az arckifejezése kifürkészhetetlen.

– Iskolába járni normálisokkal? – ámult Olive.

– Ajtót sem nyithatunk, amikor hozzák a pizzát – mondta Claire.

– Megtanítalak rá, hogyan bánjatok velük. Semmi perc alatt szakértői lesztek.

– Ez egyre vadabbul hangzik – közölte Horace.

– Csak szeretnék adni a szüleimnek egy esélyt – mondtam. – Ha nem válik be…

– Ha nem válik be, a kisasszony törölheti az emlékezetüket – mondta Emma. Mellém lépett, belém karolt. – Nem találjátok helytelennek, hogy Abe Portman tulajdon fia nem tudja, ki volt az apja?

Emma mellém állt. Megszorítottam a karját, hálából a támogatásért.

– Tragikus, de szükségszerű – mondta Horace. – Jacob szüleiben nem lehet bízni. Egyetlen normálisban sem. Már annak az elgondolásától is ideges vagyok, hogy mit művelhetnek. Mindnyájunkat leleplezhetnek!

– Nem fognak – mondtam, bár egy hangocska belül feltette a kérdést: „Biztos, hogy nem?”

– Miért nem teszünk úgy a jelenlétükben, mintha normálisok lennénk? – kérdezte Bronwyn. – Akkor nem lennének zaklatottak.

– Nem hiszem, hogy sikerülne fenntartanunk a látszatot – mondtam.

– Némelyikünknek nincs meg az a képessége egyébként sem, hogy normálisnak tettesse magát – mondta Millard.

– Különben sem szeretek alakoskodni – mondta Horace. – Mi lenne, ha önmagunk lennénk, és Vándorsólyom kisasszony minden este kitörölné az emlékezetüket?

– A túlságosan sok törléstől meglágyul az ember agya – közölte Millard. – Beszámíthatatlan báb lesz belőle.

Vándorsólyom kisasszonyra tekintettem, aki gyors bólintással nyugtázta Millard szavait.

– Mi lenne, ha elutaznának valahová messzire nyaralni? – vetette fel Claire. – A kisasszony beleültethetné az ötletet a fejükbe a törlés után, amikor könnyen megfogannak bennük a sugallatok.

– És mi lesz, miután hazajönnek? – kérdeztem.

– Bezárgyuk őket a pincébe – mondta Enoch.

– Téged kellene a pincébe zárni – szólt rá Emma.

Mindenkinek stresszt és aggodalmat okozok, amire nincs szükségük. Aggódni fognak. Én is aggódni fogok. Mindezt a szüleimért, akik az utóbbi félévben csak bánatot okoztak nekem.

Pár perc múlva Vándorsólyom kisasszonyhoz fordultam.

– Túlságosan bonyolult – mondtam. – Tessék csak kitörölni az emlékezetüket!

– Ha úgy gondolja, meg kell mondania nekik az igazat, szerintem meg kell tennie – válaszolta. – Néha az igazmondás a bonyolultabb, de szinte mindig megéri az erőfeszítést.

– Tényleg? – kérdeztem. – A kisasszony biztos benne?

– Ha ön úgy véli, hogy beválhat. Akkor visszamenőleg kérem majd a tanács jóváhagyását. Ha nem sikerül, úgy érzem, minden bizonnyal igen hamar tapasztalni fogjuk.

– Fantasztikus! – lelkesedett Emma. – És most, miután ezt tisztáztuk… – A karomnál fogva a víz felé húzott. – Ideje úsznod! – Erre annyira nem számítottam, hogy nem tudtam Emmát megállítani.

– Várj… ne… a telefonom!

Sikerült kikapnom a farmerom zsebéből, és a fejem fölé tartottam, mielőtt mellközépig belemerültem a vízbe, aztán kidobtam a készüléket Horace-nak a partra.

* * *

Emma lefröcskölt, elúszott, én meg utána, kacagva. Egyszeriben végtelen boldogságot éreztem. Örültem, hogy a barátaim között vagyok, hogy vakít a napfény, hogy egy gyönyörű lány után úszom, aki kedvel. Mi több, egyszer azt mondta, szeret.

Boldogság.

Emma talált benn egy homokpadot. Derékig állt a vízben, pedig a part messze volt. Ez is ennek a barátságos partszakasznak az egyik meglepetése.

– Hát szia! – pihegtem, amint megvetettem a lábam a homokpadon.

– Mindig farmerban szoktál úszni? – vigyorgott.

– Hát persze. Ahogy mindenki. Ez a legújabb divat.

– Ne mondd már!

– Komolyan. Nanofarmer az anyaga, mihelyt kimész a vízből, öt másodperc alatt megszárad.

– Tényleg? Döbbenetes.

– Össze is hajtja magát.

Rám sandított.

– Igazán?

– És elkészíti a reggelidet.

Lefröcskölt.

– Nem szép dolog múlt századbeli lányokkal szórakozni.

– Te adtad fel a labdát! – mondtam. Lebuktam és lefröcsköltem Emmát.

– Tudod, többre számítottam repülő autók, robotszolgák meg ilyesmik dolgában. Minimum robotnadrágra.

– Sajnálom. Helyette kitaláltuk az internetet.

– Igazán kiábrándító.

– Tudom. Én is jobban szeretnék repülő autókat.

– Mármint kiábrándító, hogy ennyire hazugnak bizonyultál. Nagy reményeim voltak kettőnk számára. No, mindegy.

– Le kell szoknom róla. Többé nem csaplak be, ígérem.

– Ígéred?

– Kérdezz valamit. Ígérem, hogy az igazat válaszolom.

– Oké. – Somolygott, hátrasimította vizes tincseit, karba fonta a kezét. – Mesélj az első csókodról!

Elpirultam, próbáltam a víz alá bújni zavaromban, de persze levegőt kellett vennem.

– Szépen besétáltam a csapdába, mi?

– Töviről hegyire ismered az én romantikus históriámat. Miféle dolog, hogy én semmit sem tudok a tiédről?

– Mert nincs mit tudni.

– Jaj, butaság. Még egy csók sincs?

Körültekintettem, hátha valami elterelné Emma figyelmét a témáról.

– Hm… – A szám a víz alatt volt, csak buborékok jöttek ki belőle.

Emma a vízre tette a tenyerét. Egy perc múlva a víz sziszegni és gőzölögni kezdett.

– Hadd halljam, vagy megfőzlek!

Felálltam.

– Jó, jó, vallomást teszek! Jártam egy szupermodell rakétamérnöknővel. És két ikerlánnyal, akik díjat kaptak humanitárius munkásságukért és egzotikus szexuális képességeikért. De te mindegyiknél különb vagy!

A gőz egy ideig eltakarta Emmát, és amikor szétoszlott, Emma már nem volt ott.

– Emma! – kutattam rémülten a vízben. – Emma!

Csobbanást hallottam a hátam mögött, és amint hátrapördültem, telibe kaptam a vizet. Emma nevetett.

– Megmondtam, hogy semmi trükk!

– A frászt hoztad rám! – törölgettem a szememből a vizet.

– Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy egy ilyen jóképű legényke egyetlen csókot sem kapott, mielőtt én felbukkantam.

– Oké, egyet – ismertem be –, de szóra sem érdemes. Azt hiszem, az a lány kísérletezett rajtam.

– Te jó ég! Ez érdekesen hangzik.

– Janine Wilkinsnek hívták. A Csillagpor Korcsolyaközpont lelátója mögött csókolt meg Mehlanie Shah születésnapi buliján. Azt mondta, unja már, hogy „csókszűz”, és ki akarja próbálni. Megesketett, hogy titokban fogom tartani, mert ha bárkinek elárulom, azt fogja rólam terjeszteni, hogy éjszakánként bepisilek.

– A mindenit! Micsoda kis cafka!

– Ez az én izgalmas történetem.

Emma szeme tágra nyílt, aztán háttal a vízre feküdt, lebegett. Barátaink vidám fecserészését hol felerősítette, hol halkította a szelíden hullámzó víz.

– Jacob Portman tiszta, mint a frissen hullott hó.

– Hát, hm, igen – feleltem kissé zavartan. – Elég fura így kimondva.

– Nincs mit szégyellned, jól tudod.

– Tudom – bólintottam, bár akkor nem egészen így éreztem. Minden, kamasz srácoknak szóló film vagy tévéműsor azt sugallta, ha az ember nem veszíti el a szüzességét, mire megszerzi a jogosítványt, az kész csőd. Tudtam azt is, hogy ez hülyeség, de nehéz nem hinni ebben a baromságban, ha olyan gyakran hangzik el.

– Ez azt jelenti, hogy vigyázol a szívedre – folytatta Emma. – Amit nagyra értékelek. – Rám kacsintott. – És a helyedben semmiképpen nem aggódnék. Biztos vagyok benne, hogy ez… – végighúzta az egyik ujját a vízen, a nyomában gőz szállt fel – nem végleges állapot.

– Gondolod? – borzongtam bele.

– Majd meglátjuk – felelte. Leengedte a lábát, és talpra állt. Áthatóan nézett a szemembe, egyre közelebb sodródtunk egymáshoz, kezünklábunk egymásba gabalyodott a víz alatt. Mielőtt bármi más összefonódhatott volna, láttuk, hogy Vándorsólyom kisasszony és Horace integetnek a partról.

* * *

– Hugh az – nyújtotta felém a telefont Horace, amint kivonszoltam magam a vízből.

Távol tartottam a készüléket csöpögő fejemtől.

– Halló?

– Jacob! A bácsikáid ébredeznek. Azt hiszem, a szüleid is.

– Öt perc múlva ott vagyok – mondtam. – Csak tartsd őket ott, ahol vannak.

– Próbálom, de siess! Nincs nálam olyan por, és a bácsikáid félelmetesek.

És ekkor, aki csak tudott közülünk futni, futott.

Bronwyn cipelte Olive-ot. Vándorsólyom kisasszony, aki tudott menni és repülni, de futni nem, utasított minket, hogy siessünk előre, de hátrapillantva láttam, hogy begyalogolt a tengerbe, és eltűnt a hullámok alatt. Egy pillanat múlva a ruhadarabjai felbukkantak a felszínen, ő pedig előlibbent a vízből madár alakban, és a fejünk fölött a házunk felé szárnyalt. Az alakváltásakor mindig szerettem volna tapsolni és éljenezni, de fékeztem magam, hátha normális van a közelben, és szaladtam tovább.

Izzadtan, homokkal borítva, lihegve értünk a házhoz, de tisztálkodásra nem volt idő. A garázsajtón át hallottam a bácsikáim haragos hangját. Először velük kellett tenni valamit, mielőtt Mrs. Melloroos meghallotta volna őket, és kihívta volna a zsarukat.

Amint odaértünk, bementem a garázsba, és mentegetőzni kezdtem. A bácsik mérgesek voltak, zavarodottak, és kezdtek harciassá válni, pár pillanat múlva faképnél hagytak, és berohantak a házba. Vándorsólyom kisasszony az előszobában várta őket a tollával és az átható tekintetével, és a két bácsi szinte nyomban nyugodt lett, csöndes és olyan alakítható, mint a gyurma. Az agyukat szinte kiábrándítóan könnyű volt törölni. Az ezt követő kába, befolyásolható állapotban Vándorsólyom kisasszony engem hagyott beszélni. Leültettem őket a konyhában a pult mellé, és elmagyaráztam, hogy az utóbbi huszonnégy óra tökéletesen eseménytelen volt, hogy az elmeállapotom kifogástalan, és a nemrégiben megesett családi dráma az új pszichiáterem téves diagnózisának az eredménye. A biztonság kedvéért megemlítettem nekik, ha a következő néhány hétben összefutnak néhány fura brittel, vagy telefonon velük beszélnének, amikor a házat hívják, mind távoli rokonok apám családjából, akik azért érkeztek, hogy leróják a tiszteletüket drága, eltávozott nagyapám emléke előtt. Bobby bácsi hipnotizáltan bólogatott. Les bácsi hümmögött és rántottát tömött a zsebébe a reggeli maradékából. Azt tanácsoltam, menjenek minél előbb aludni, taxit hívtam nekik, és hazaküldtem őket.

Eljött az ideje, hogy a szüleimmel foglalkozzam. Megkértem Bronwynt, vigye fel őket a hálószobájukba, mielőtt az álompor hatása teljesen elmúlik, hogy ne az összetört kocsiban, az előző éjszakai megrázkódtatás maradványai között ébredjenek. Bronwyn az ágyukra tette őket, rájuk csukta az ajtót, én pedig idegesen járkáltam a folyosón, homokos lábnyomokat hagyva, és törtem a fejem, hogy mit mondjak.

Emma jött fel a lépcsőn.

– Hé – súgta. – Mielőtt bemennél, szeretném, ha tudnál valamit.

Odamentem hozzá, ő megfogta a kezem.

– Igen?

– Kedvelt téged.

– Kicsoda?

– Janine Wilkins. A lányok nem akárki kedvéért áldozzák fel a csókszüzességüket, tudod.

– De én… – Az agyam reménytelenül próbált egyszerre kétféle problémával megküzdeni. – Szórakozol velem, igaz?

Nevetett, lesütötte a szemét.

– Ő szórakozott veled. Csak sok szerencsét szeretnék kívánni neked. Nem mintha szükséged lenne rá. Mert van.

– Kösz.

– Odalenn vagyunk, ha szükséged lenne bármire. Bólintottam. Aztán megcsókoltam Emmát. Mosolygott, és lesurrant a lépcsőn.

* * *

Békésen ébredtek a saját ágyukban, a napfény sávokat rajzolt a földre a zsalugáteren át. A sarokban ültem egy karosszékben, néztem őket, rágtam a körmöm, igyekeztem nyugalmat erőltetni magamra.

Anyu ébredt fel először. Pislogott, megdörzsölte a szemét. Felült, sóhajtott, megdörzsölte a nyakát. Sejtelme sem volt, hogy tizennyolc órán át autóban aludt. Attól bárki elgémberedik.

Meglátott, összehúzta a szemét.

– Édesem? Mit keresel itt?

– Én, huh… csak szeretnék elmagyarázni pár dolgot.

Anyu végignézett magán, és látta, hogy ugyanabban a ruhában van, mint az előző este. Zavart kifejezés ült ki az arcára.

– Hány óra?

– Három körül lehet – mondtam. – Minden rendben.

– Nem – pillantott körül, és a zavartsága egyre inkább pánikba csapott át.

Felálltam. Anyám rám mutatott.

– Maradj ott!

– Anyu, ne borulj ki! Hadd magyarázzam el.

Elfordította a fejét – nem vett tudomást rólam, mintha ott sem lennék.

– Frank. – Rázta apámat, hogy ébredjen fel. – Frank!

– Mmm. – Apám a másik oldalára fordult.

Anyám erősebben rázta.

– Franklin!

Eljött az utolsó lehetőségem. A perc, amelyre készültem. Végiggondoltam több lehetséges változatot, de ebben a pillanatban mind nevetségesnek látszott – túlzottan egyszerűnek, ostobának. Amikor apu felült, és kezdte kidörzsölni a szeméből az álmot, kis híján elveszítettem a bátorságomat, szentül hittem, hogy nem lelem a megfelelő szavakat.

Mindegy volt. Akár készen álltam, akár nem, be kellett dobnom magam.

– Anyu, apu, beszélnem kell veletek valamiről.

Az ágyuk lábához léptem, és beszélni kezdtem. Nem emlékszem, miket hordtam össze, csak arra, hogy úgy éreztem magam, mint a házaló ügynök, aki hiába próbál lyukat beszélni az ügyfél hasába. Annyi biztos, hogy minden szavam furán hangozhatott. Próbáltam elmagyarázni, hogy nagyapa utolsó szavai, különös, régi fényképei és a Vándorsólyom kisasszonytól kapott lapja hogyan vezettek el a különlegesek régi házához és benne Abe régi barátaihoz, akik nemcsak hogy életben vannak, de még csak nem is öregek. Ám azon kaptam magam, hogy kerülöm az olyan szavakat, mint az időhurok meg a különleges képességek, mert korainak és soknak véltem őket. Az igazság általam idegesen előadott, szigorúan cenzúrázott változata csak még jobban meggyőzte őket arról, hogy bolond vagyok, és minél tovább beszéltem, annál távolabb húzódtak tőlem. Anyám a vállára húzta a takarót, apám a fejlaphoz lapult, és táncolt a homlokán kidagadó ér, amelyik akkor szokott előjönni, amikor nagy volt rajta a nyomás. Mintha bármiféle mániám lett volna, mintha attól félt volna, hogy megfertőzöm.

– Hagyd abba! – ordított rám végül anyám. – Ezt nem bírom tovább hallgatni.

– De hát igaz, és ha végighallgatnátok…

Anyám ledobta magáról a takarót, kiszállt az ágyból.

– Eleget hallottunk! És már tudjuk, mi történt. Begolyóztál nagyapád halálától. És titokban abbahagytad a gyógyszereid szedését. – Dühödten járkált fel-alá. – Elutaztattunk a világ másik végére a lehető legrosszabbkor egy sarlatán tanácsára, ahol összeomlottál! Ezért nem kell szégyenkezned, de őszintén szembe kell néznünk a dologgal. Fölösleges leplezned magad ezekkel a… mesékkel.

Mintha arcul csapott volna.

– Lehetőséget sem adtok nekem.

– Adtunk százat is – mondta apám.

– Nem. Sosem hittetek nekem.

– Persze, hogy nem – mondta anyám. – Magányos fiú vagy, aki elveszített valakit, aki nagyon fontos volt neki. És akkor találkozol ezekkel a kölykökkel, akik „különlegesek”, éppen úgy, ahogy nagyapád volt, és akiket csakis te látsz? Ennek a diagnosztizálásához nem kell doktorátus. Kétéves korod óta találsz ki magadnak képzelt barátokat.

– Nem állítottam, hogy csakis én látom őket – mondtam. – Tegnap este találkoztatok velük a behajtón.

Egy pillanatig a szüleim olyan képet vágtak mindketten, mintha kísértetet láttak volna. Lehet, hogy kirekesztették a tudatukból az este látottakat. Megesik az ilyesmi, amikor egy elszigetelt esemény ennyire nem áll összhangban az ember valóságról alkotott képével.

– Miről beszélsz? – kérdezte remegő hangon anyám.

Úgy találtam, más nem segíthet, csak ha bemutatom őket a barátaimnak.

– Szeretnétek találkozni velük? – kérdeztem. – Ismét?

– Jacob – apám hangja figyelmeztetően csengett.

– Itt vannak – mondtam. – Biztosíthatom, hogy nem veszélyesek. Csak… higgadtan, rendben?

Kinyitottam az ajtót, és behívtam a szobába Emmát. Odáig jutott, hogy „Jó napot, Mr. és Mrs. Portman”, amikor anyám felsikoltott. Vándorsólyom kisasszony és Bronwyn beszaladtak.

– Mi a baj? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony.

Anyám lökdösni kezdte – gyakorlatilag nekiment Vándorsólyom kisasszonynak.

– Kifelé. KIFELÉ!

Láttam, hogy Bronwynnak nagy önuralomra van szüksége, hogy ne kenje anyámat a falra.

– Maryann, higgadj le! – kiáltotta apám.

– Nem fognak bántani! – kiabáltam én is.

Próbáltam megragadni anyám vállát, de kirántotta magát a kezemből, és kirohant a szobából.

– Maryann! – kiáltotta ismét apám, de amikor anyám után akart futni, Bronwyn megragadta a két karját. Apám még kissé álomittas volt a portól, nem volt képes küzdeni vele.

Szaladtam anyám után le a lépcsőn. Anyu berohant a konyhába, felkapott egy konyhakést. A különlegesek előjöttek a búvóhelyükről, és ahogy anyám ott állt hátát a fridzsidernek vetve, késsel hadonászva, körbefogták szúrótávolságon kívül.

– Higgadjon le, Mrs. Portman! – mondta Emma. – Nem lesz semmi bántódása!

– Takarodjatok tőlem! – visította anyám. – Jaj, istenem, jaj, istenem!

Talán Olive volt az oka, aki lassan közelített anyám felé a plafonon – szerzett egy hálót a garázsból, és rá akarta dobni –, netán Millard hangja, amely egy látszólag a levegőben lebegő fürdőköpenyből jött, de anyu végül elájult. A kés csattant a kőpadlón, anyám pedig összecsuklott mellette – olyan szánalmas látványt nyújtva, hogy el kellett fordítanom a fejem.

Hallottam apám ordítását fentről. Anyám nevét kiáltozta. Bizonyára azt hitte, megöltük.

– Anyádra vigyázunk – fordult hozzám Emma. – Menj apádhoz!

Ráléptem a földre hullott késre, és berúgtam a szekrény alá, arra az esetre, ha anyám magához térne. Emma, Horace, Hugh és Millard felemelték és a pamlag felé vitték anyámat. Mást itt nem tehettem, hát felrohantam.

Apám az egyik sarokban kuporgott, egy párnát tartott maga előtt – Bronwyn az ajtóban állt széttárt karral, hogy elkapja, ha szökni próbálna.

Amikor apám meglátott, jéghidegen nézett rám.

– Hol van anyád? – kérdezte. – Mit tettetek vele?

– Anyunak kutyabaja – feleltem. – Most alszik.

Apám csóválta a fejét.

– Sosem fogja ezen túltenni magát.

– De igen. Vándorsólyom kisasszony képes törölni bizonyos emlékeket. Nem fog emlékezni rá.

– És a bácsikáid?

Bólintottam.

– Ugyanaz.

Belépett Vándorsólyom kisasszony.

– Mr. Portman. Üdvözlöm.

Apám nem vett róla tudomást. Le sem vette rólam a tekintetét.

– Hogy tehetted? – kérdezte gyűlölködve. – Hogy voltál képes a házunkba hozni ezeket az embereket?

– Azért jöttek, hogy segítsenek nekem – válaszoltam. – Hogy meggyőzzenek arról titeket, hogy nem vagyok bolond.

– Ilyet nem művelhet emberekkel. – Apám ezt már Vándorsólyom kisasszonynak mondta. – Berobban az emberek életébe. Halálra rémít mindenkit. Kitörli, amit akar. Ez helytelen.

– Úgy látom, az igazság több, mint amivel a felesége meg tud birkózni, legalábbis egyelőre – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Ám Jacob erősen remélte, hogy önnel nem ez lesz a helyzet.

Apám lassan felállt. Leengedte a két kezét. Beletörődőnek, megbántottnak látszott.

– Hát akkor zúdítsd rám!

Vándorsólyom kisasszonyra pillantottam.

– Nem lesz semmi baj? – kérdezte a kisasszony.

Megráztam a fejem.

– Az ajtó előtt leszünk – mondta. Bronwynnal kimentek a szobából, és becsukták az ajtót.

* * *

Hosszasan beszéltem. Az ágy szélén ültem, apám meg egy széken a sarokban, lesütött szemmel, meggörnyedten, mint a leckéztetést elviselő gyerek. Nem zavartattam magam a viselkedésétől. Elmeséltem a történetemet a kezdetektől, nyugodtan.

Elmondtam neki, mit találtam a szigeten. Hogy hogyan találkoztam a gyerekekkel, és miképpen derült ki számomra, hogy kicsodák. Hogyan jöttem rá, hogy közéjük tartozom. Még az üresrémről is szóltam, bár nem mentem bele a további bonyodalmakba, nem meséltem a csatákról, sem a Lelkek Könyvtáráról, sem Vándorsólyom kisasszony gonosz testvéreiről. Egyelőre elegendő volt, hogy megtudta, ki volt az apja és ki vagyok én.

Miután befejeztem, apám percekig hallgatott. Már nem látszott rajta félelem. Csak szomorúság.

– Nos? – kérdeztem.

– Tudnom kellett volna – mondta. – Ahogy nagyapáddal kijöttetek. Mintha valami közös, titkos nyelvetek lett volna. – Szelíden bólogatott. – Tudnom kellett volna. Azt hiszem, az egyik részem tudta is.

– Ezt hogy érted? Nagyapáról tudtad, rólam nem?

– Igen. Nem. Az ördögbe is, nem tudom. – A távolba nézett a fejem mellett, mintha ködbe bámulna. – Azt hiszem, tudtam, de nem akartam elhinni.

Az ágy vége felé húzódtam.

– Elmondta neked?

– Azt hiszem, megpróbálta, egyszer. De nyilván kirekesztettem – vagy valaki ellopta tőlem az emléket. Ám a múlt este… – A homlokára tette a kezét. – Azoknak az embereknek a látványa elszabadított valamit a fejemben.

Most rajta volt a beszéd sora, rajtam a hallgatásé.

– Úgy tízéves lehettem. Nagyapád mindig hosszú üzleti utakra ment. Sokszor hetekig távol volt. Mindig vele szerettem volna tartani, kértem, könyörögtem, de mindig nemet mondott. Aztán egy nap igent mondott.

Apám felállt, járkálni kezdett, mintha az emlékezéstől valami ideges, elégetni való energia áradt volna szét benne.

– Nem pontosan emlékszem, vagy Észak-Floridába, vagy Georgiába mentünk-e kocsival. Útközben felvettük az egyik munkatársát. Ismertem azt az embert, egyszer-kétszer járt nálunk. Fekete fickó volt. A szájában mindig szivar. Abe egyszerűen csak H.-nek hívta. Szóval, amikor korábban találkoztunk, mindig nagyon kedves volt hozzám, de ezúttal valami fura energia volt benne, folyton engem nézett, és hallottam, hogy többször megkérdezte apámat: Biztos vagy benne?

Besötétedett, és megálltunk megpihenni. Valami kutyaütő, vén motelben. Az éjszaka kellős közepén apu ijedten ébresztget. Azt mondja, Frank, szedd a cuccaidat, és kirohan velem az autóhoz. Pizsamában vagyok, és már én is félek. Mert apu semmitől nem félt. Semmitől. Szóval elhúzunk a parkolóból, mintha zombik üldöznének minket, de alig megyünk pár saroknyit, az autó bumm, megbillen, mintha oldalról nekünk jöttek volna, csakhogy nem volt a közelben másik kocsi. Apu fékezett, leállt, és kiugrott a kocsiból. Azt kiáltja, Bújj le, Frank, húzd össze magad!, de képtelen vagyok nem nézni őt, és a következő pillanatban látom, hogy valami, amit nem látok, feldobja a levegőbe. És borzalmas hangokat kezd kiadni a torkából, és visszakerül a földre, de még mindig olyan szörnyűséges hangok jönnek belőle, mint valami állatból, és a szeme – látom a kocsi fényszórójának a fényében – kifordul, teljesen fehér, és a ruhája csupa fekete mocsok, én meg kiugrom az autóból, és rohanni kezdek, bele a kukoricásba. És nem nézek vissza. Azt hiszem, valamikor elájulhattam, mert ezek után már arra emlékszem, hogy a motelben vagyok, az ágyamban, és ott van apa, H. meg még két-három ember. És olyan furcsa a külsejük. Mind koszosak és véresek, és az a szag… Istenem, a szag. És az egyiküknek – sosem fogom elfelejteni – egyáltalán nem volt arca. Csak egy bőrszerű maszk. És nagyon félek. Annyira, hogy még kiáltani sem merek. Apa pedig azt mondja, Semmi baj, Frankie, ne félj, ez a hölgy most beszélni fog veled, ne félj. És ez a nő, aki kicsit hasonlított rá – Vándorsólyom kisasszony közben kinyitotta az ajtót, és behajolt a szobába, és apám rámutatott –, tett velem valamit, és másnap alig emlékeztem bármire is. Mintha csak egy rossz álom lett volna. És apu soha többé nem beszélt erről.

– A hölgynek ki kellett volna törölnie az ön emlékeit – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Nyilvánvaló, hogy nem járt teljes sikerrel.

– Bárcsak sikerrel járt volna – mondta apám. – Évekig rémálmaim voltak. Egy ideig attól féltem, hogy tényleg begolyózom. De azt hiszem, apám mondhatta a hölgynek, hogy ne törölje ki teljesen az emlékeimet. Ez szadizmus egy gyerekkel szemben, nem gondolja? Csakhogy apám egyik fele bizonyára azt akarta, hogy tudjam. Olyan lett az agyam, mint a letörölt iskolai tábla, amelyen bizonyos szögből mégis látszik egy picikét, ami rá volt írva, ha az ember eléggé mereszti a szemét. De én nem akartam látni. Nem akartam tudni. Mert nagyon, de nagyon nem akartam, hogy ez igaz legyen apámról. Hogy… olyan volt.

– Normális apát szerettél volna – mondtam.

– Úgy van – bólintott apám, és végre megértettem.

– Hát nem az volt – mondtam. – És én sem vagyok az.

– Úgy látszik. – Apám abbahagyta a járkálást, és leült az ágy szélére, tőlem minél messzebb.

– A fia bátor és tehetséges fiatalember – mondta fagyosan Vándorsólyom kisasszony. – Büszkének kellene lennie rá.

Apám motyogott valamit. Rákérdeztem, hogy mit.

Rám nézett, és olyasmi volt a tekintetében, ami korábban nem. Amolyan gyűlöletféle.

– Választottál.

– Nem én választottam – mondtam. – Ez vagyok.

– Nem. Őket választottad. Ezeket az… embereket… mihelyettünk.

– Nem muszáj így lennie. Hogy vagy-vagy. Együtt is létezhetünk.

– Mondd ezt az eszelősen sikoltozó anyádnak! Mondd ezt a bácsikáidnak, akik… hol vannak? Mit műveltetek velük?

– Teljesen jól vannak, apa.

– Semmi sincs JÓL – ordította, és felugrott. – Tönkretettél mindent!

Vándorsólyom kisasszony eddig az ajtóban állt, de most beviharzott a szobába, Bronwyn szorosan a nyomában.

– Üljön le, Mr. Portman…

– Nem! Nem akarok tébolydában élni! Nem teszem ki a családomat ilyen őrületnek!

– De hát lehetséges – próbálkoztam. – Azt magyarázom neked, hogy…

Felém lódult, egy pillanatig azt hittem, megüt. De megtorpant.

– Én választottam, Jacob. Már régen. És most te is választottál.

Egymásnak feszült a mellkasunk, apám feje céklavörös volt.

– Akkor is a fiad vagyok – suttogtam.

Összeszorította a fogát, de az ajka remegett, mintha meg akarna szólalni, de aztán elfordult, visszament a székhez, leült, a kezébe temette a fejét. Egy ideig hallgatott, csak szaggatott lélegzése hallatszott.

Végül én törtem meg a csöndet.

– Mondd meg, mit akarsz!

Felemelte a fejét, de nem nézett rám. Az egyik ujját a homlokához nyomta.

– Rajta – mondta rekedten. – Töröljétek ki. Úgyis ezt tettétek volna.

Elfogott a kétségbeesés.

– Nem, ha te nem akarod. Ha azt gondolod, hogy…

– Ezt akarom – felelte, és Vándorsólyom kisasszonyra nézett. – De ezúttal fejezze be teljesen a munkát.

Vándorsólyom kisasszony rám tekintett.

Éreztem, hogy tetőtől talpig elzsibbadok.

Bólintottam Vándorsólyom kisasszonynak. Majd elhagytam a szobát.

* * *

Emma elkapott, amint lefelé zúdultam a lépcsőn.

– Jól vagy? Nem hallottam, mi történt…

– Jól – feleltem.

Csöppet sem voltam jól, de még nem tudtam, hogyan beszéljek róla.

– Jacob, kérlek, mondd el!

– Most nem – válaszoltam.

Egyedül kellett maradnom. De még jobb lett volna addig ordibálnom kifelé egy száguldó autó ablakán, amíg ki nem fogy belőlem a szusz.

Emma elengedett. Nem néztem hátra; nem akartam látni az arckifejezését. Elrohantam a pamlagon magatehetetlenül fekvő anyám és idegesen sutyorgó barátaim mellett. Felkaptam a konyhapulton lévő fatálból a kocsikulcsot, bementem a garázsba, és megnyomtam az ajtónyitó gombot. A kapu csikorgó hangot adott, amint megpróbált felnyílni, ám a lökhárító annyira belefúródott, hogy nem bírt, így kisvártatva felhagyott az erőlködéssel. Káromkodtam, és belerúgtam a hozzám legközelebb lévő tárgyba. A nagy dobozos, régi tévé volt az, amely a garázsban lévő munkalap alatt bújt meg. Cipő nélküli lábam behatolt a hátuljába, repültek a műanyag darabkák, a lábamba fájdalom hasított, valószínűleg el is vágtam. Nagy nehezen kihúztam, az oldalsó ajtón kibicegtem a kertbe, és ordibáltam a fákkal.

A mellkasomban forrongó düh egy csöppet csillapodott.

Körbementem a hátsó udvarra, átvágtam a füvön, végig a kis kifakult stégünkön, amely benyúlt az öbölbe. A szüleimnek nem volt csónakjuk. Még kenujuk sem. A stéget csupán egyetlen dologra használtam: ültem a végében, lábam a barnás vízbe lógattam, és kellemetlen dolgokra gondoltam. Most is ezt tettem.

Pár perc múlva lépéseket hallottam a deszkákon. Legszívesebben hátrafordultam volna, hogy ráüvöltsek a közeledőre, menjen a pokolba, ám kissé sántikáló járása elárulta, és nem lettem volna képes gorombáskodni Vándorsólyom kisasszonnyal.

– Tessék vigyázni a szögekre – mondtam, anélkül hogy megfordultam volna.

– Köszönöm – válaszolta. – Leülhetek?

Egyre csak a vizet bámultam. Vállat vontam. Valahol odébb egy motor kezdett köpködni.

– Megtörtént – mondta a kisasszony. – Most befolyásolható állapotban vannak, bármit befogadnak. Tudnom kell, mit mondjak nekik!

– Nem érdekel.

Eltelt pár másodperc. Vándorsólyom kisasszony leült mellém a stégre.

– Amikor annyi idős voltam, mint ön – kezdte –, valami hasonlóval próbálkoztam a szüleimnél.

– Vándorsólyom kisasszony, most tényleg nem szeretnék beszélgetni.

– Akkor csak hallgasson!

Vándorsólyom kisasszonnyal néha nem lehetett vitatkozni.

– Néhány évet töltöttem Gólyatöcs kisasszony ymbryne akadémiáján – folytatta –, amikor eszembe jutott, hogy van anyám és apám, és szívesen látnám őket újra. Mivel immár sok idő telt el azóta, hogy megkaptam a szárnyaimat, és meglehetősen durván elkergettek otthonról, azt hittem, talán más fényben fognak látni – emberként, a lányukként –, nem holmi gyűlöletes torzszülöttként. Egy viskóban éltek egy falu végén. Kerülték őket miattam. Még a rokonaink sem álltak velük szóba. Mindenki az ördög cimboráinak tartotta őket. Próbáltam magam mellé állítani őket, csakhogy jobban féltek tőlem, mint amennyire szerettek. Végül anyám elátkozta a napot, amikor a világra hozott, apám pedig a tűzpiszkálóval kergetett el. Évekkel később hallottam, hogy meghaltak – köveket varrtak a zsebeikbe, és begyalogoltak a tengerbe.

Sóhajtott. Szellő támadt, elfújta a nyári hőséget. Nemigen tudtam elképzelni, hogy az a világ, amelyikről a kisasszony mesélt, együtt létezzen ezzel.

– Sajnálom, ami a kisasszonnyal történt – mondtam.

– A vérrokonság gyakran nem éli túl az igazságot – válaszolta.

Ezen elgondolkodtam, aztán bosszús lettem.

– Egy órával ezelőtt nem ezt tetszett mondani. Hanem azt, hogy az igazság megéri a bajlódást, vagy ilyesmit.

Kényelmetlenül fészkelődött, lesöpört egy szem homokot a ruhájáról.

– Úgy véltem, hagynom kell, hogy megpróbálja.

– Miért? – kérdeztem egyre ingerültebben.

– Nem az én feladatom megmondani, hogyan legyen a szülei gyermeke.

– Ami engem illet, nincsenek szüleim.

– Ne mondjon ilyet – szólt rám. – Tudom, hogy szörnyű dolgokat mondtak önnek, ön mégsem…

Hirtelen felpattantam, és beugrottam a vízbe. Visszatartottam a lélegzetemet, és odalenn maradtam, abban a reményben, hogy a sötét és a hirtelen jött hűvös kioltja a gondolataimat:

Apa nem akar ismerni.

Inkább a felejtést választotta, semhogy megismerjen.

És ekkor beleordítottam a sáros mélybe, amíg el nem fogyott a levegőm. Amikor a víz fölé buktam, úgy hatméternyire a stégtől, Vándorsólyom kisasszony már beugrani készült utánam.

– Jacob! Jól…

– Jól vagyok, jól vagyok – feleltem. A víz annyira sekély volt, hogy könnyedén elértem a fenekét. – Mondtam, hogy nem szeretnék beszélgetni.

– Valóban – helyeselt.

Állt a stégen, én meg derékig a vízben, a lábam belesüllyedt az iszapba, és apró halak csipkedték a lábszáramat.

– Mondani fogok valamit – folytatta a kisasszony –, és tilos válaszul hisztériáznia.

– Nagyszerű.

– Tudom, hogy jelenleg nem túlzottan kedveli, de meg fogja bánni, ha eldobja ezt a mostani, normális életét.

– Milyen életemet? Itt nincsenek barátaim. A szüleim pedig félnek tőlem, és szégyellnek.

– Élnek, amit a nagy többségünk nem állíthat a maga szüleiről. És ahogy öt perccel ezelőttre, az imént történtekre sem fognak emlékezni.

– Én viszont emlékszem. Nem óhajtom egész életemben azt mímelni, hogy nem az vagyok, aki vagyok. Ha ez az ára annak, hogy a fiuk legyek, nem éri meg.

Vándorsólyom kisasszony mintha rám akart volna kiáltani, de inkább visszafogta magát.

– Sosem állítottam, hogy különlegesnek lenni könnyű – bökte ki némi szünet után. – Sok kellemetlenséggel és nehézséggel jár közénk valónak lenni. Megtanulni együtt élni olyan emberekkel, akik nem tudnak, és nem is akarnak megérteni minket – valószínűleg a legnehezebb. Sokan lehetetlennek vélik, és hurkokba vonulnak vissza. De önben ezt sosem láttam. Ön igen különleges tehetség, és nem csupán arra a képességére gondolok, hogy megérzi az üresrémeket. Ön is amolyan alakváltó, Jacob, aki könnyedén képes mozogni világok között. Az ön sorsának nem lehet része, hogy egyetlen otthonhoz, egyetlen családhoz kötődjön. Önnek sok van, akárcsak a nagyapjának.

Felpillantottam, mert elrepült fölöttünk egy pelikán, minden egyes szárnycsapása egy-egy kis sóhaj, és elképzeltem nagyapa életét. A nagy részét egy rozoga házikóban élte le egy mocsár szélén. A felesége és a gyerekei alig ismerték. Évről évre kockára tette az életét, harcolt a különlegesek ügyéért, hogy végül úgy bánjanak vele, mintha szenilis, vén különc lett volna.

– Nem akarok olyan lenni, mint nagyapa. Nem akarok olyan életet.

– Nem olyan lesz. Önnek saját élete lesz. És az iskola?

– Nem tetszik rám figyelni. Nem akarok – körbefordultam, széttártam a karom, belekiáltottam a világba – EBBŐL SEMMIT! SEMMIT EBBŐL A SZARBÓL!

Kipirultan fordultam vissza a kisasszony felé.

– Befejezte? – kérdezte.

– Igen – feleltem halkan.

– Helyes. Miután hangosan közölte velem, mit nem óhajt… mégis mit akar?

– Segíteni azokon az embereken, akiknek valóban jelentek valamit. Valami fontosat szeretnék tenni. Valami nagyot.

– Rendben van. – Lekuporodott, nyújtotta felém a kezét. – Nyomban hozzáláthat.

Odagázoltam, és a kisasszony kihúzott az iszapból.

– Az ügy létfontosságú, és a különlegesek közül csakis ön segíthet – kezdte Vándorsólyom kisasszony, ahogy bandukoltunk.

– Miről van szó?

– A gyermekeknek mai öltözék kell. El kell vinnie őket vásárolni.

– Vásárolni? – megálltam. – Ugyan már! Viccelni tetszik?

Rám nézett. Az arca rezzenéstelen volt.

– Nem én.

– Azt mondtam, valami fontosat szeretnék tenni. A különlegesek világában!

Egészen közel lépett hozzám, halkan és hangsúlyosan beszélt.

– Már elmondtam, de úgy látszik, meg kell ismételnem. Létfontosságú annak a világnak, hogy ezek a gyermekek megtanuljanak közlekedni ebben a világban. És erre senki más nem taníthatja meg őket, csakis ön, Jacob. Ki más? Akik évtizedeken át éltek hurkokban, semmit nem tudnak erről a világról – a jelenben át sem tudnának menni az utca egyik oldaláról a másikra. Azok pedig, akik nem éltek évtizedekig hurkokban, vagy nagyon öregek, vagy újoncok a különlegesek világában, azaz maguk is neofiták. – Megragadta a vállam, megrázott. – Tudom. Tudom, hogy dühös, és el akar menni. De nagyon kérem, maradjon még egy kicsit! Azt hiszem, lenne egy módja annak, hogy itt éljen – csak néha, amikor kedve tartja –, ugyanakkor fontos munkát végezzen a hurkokban.

– Valóban? – kérdeztem hitetlenkedve. – Mi lenne az?

– Adjon időt… – A nadrágja zsebéből előhalászott egy órát. – Amíg beesteledik. Aztán meglátja. Elégedett?

Az első gondolatom az volt, hogy a Devil’s Acre-beli Huroktikumnak lehet köze a megoldáshoz, csakhogy a legközelebbi hurok, amelyet az előző este használtak, tőlünk többórányira volt, egy mocsár kellős közepén. Különben sem óhajtottam bejáróként élni. Mindezt magam mögött kívántam hagyni, ott akartam maradni. Csakhogy Vándorsólyom kisasszonynak nehéz volt nemet mondani, és már beleegyeztem, hogy segítek a barátaimnak ismerkedni a jelennel. Helytelen lett volna megszegnem az ígéretemet.

– Jó – mondtam. – Ma este.

– Nagyszerű. Ó, mielőtt elfelejtem – és elővett a zsebéből egy borítékot, és a kezembe nyomta. – A kiadásokra.

Belesandítottam a borítékba. Tele volt ötvendollárosokkal.

– Elég lesz?

– Azt hiszem.

Kurtán biccentett, és elindult a ház felé, engem pedig ott hagyott, kezemben a vaskos borítékkal.

– Sok a tennivaló, sok a tennivaló – mormolta, majd ujjával a levegőbe bökött, és hátrakiáltott: – Ma este!

HARMADIK FEJEZET

Minthogy a szüleim immár háromajtós szedánjába csak a csapat fele fért bele, két csoportban kellett vásárolni indulnunk. Az első csoportban lett volna Emma, mert őt mindig mindenben előnyben részesítettem, és ebből nem is csináltam titkot; Olive, mert derűs természete volt, és szükségem lett volna némi derűre; Millard, mert halálra szekált, és Bronwyn, mert egyedül az ő ereje volt képes kinyitni a garázskaput. Megígértem Hugh-nak, Horace-nek, Enochnak és Claire-nek, hogy néhány óra múlva értük jövök. Horace kijelentette, hogy különben sem óhajt új ruhadarabokat vásárolni.

– Azon a napon, amikor a farmervászon elfogadottá vált mindennapi viseletként – mért végig –, a modern divat elveszítette mindennemű hitelességét. A mai kifutók úgy festenek, mint holmi hobótábor.

– Muszáj új ruhát venned – vitatkozott vele Claire. – Vándorsólyom kisasszony mondja.

Horace dühbe jött.

– Vándorsólyom kisasszony mondja, Vándorsólyom kisasszony mondja! Olyan vagy, mint egy felhúzható játékszer!

Otthagytuk a szóváltást, kimentünk a garázsba. Némi huzallal, ragasztószalaggal és Emma segítségével végzett hegesztéssel sikerült a helyére illesztenünk a sofőr oldalán lévő ajtót; persze nem nyílt és nem csukódott, ám négy ajtóval kevésbé volt valószínű, hogy felkeltjük a rendőrök kíváncsiságát, mint hárommal. Amint végeztünk, mind bezsúfolódtunk; én az anyósülés felől préseltem be magam a kormánykerék mögé. Egy perc múlva már lefelé kanyarogtunk a Needle Key gerincén lévő, indiai fügefák árnyékolta úton. Mindkét oldalunkon nagy házak törtek felfelé, csak a köztük lévő réseken át pillanthattuk meg itt-ott a partot. A barátaim először láttak ennyit nappali fénynél a világból, a lányok az ablakra tapadtak, Millard lehelete látszott az anyósülés melletti üvegen. Próbáltam elképzelni, milyennek láthatják a számomra szinte már láthatatlanná halványult környezetet. Milyen friss szemmel nézni?

Ahogy dél felé tartottunk, a sziget keskenyedett, a nagy házakat kisebbek váltották, majd földszintes ikerháztelepek a hetvenes évekből – fura csoportokban álló, piskótasárga kockák, amelyeket csupán furcsa elnevezésük különböztetett meg egymástól: POLINÉZ SZIGETEK, PARADICSOM PART, FANTÁZIA SZIGET. A kereskedelmi zónában aztán tobzódtak a színek: rózsaszín háztetős dísztárgyboltok, ahol naptejet és sörmelegítőt árultak; rikítósárga horgászüzletek; csíkos ponyvás ingatlanügynökségek. És persze bárok táncoló neonfeliratokkal és nyitott ajtókkal, hogy a tengeri szél befújjon, Jimmy Buffett karaoke-rikácsolása meg kihallatsszon, visszhangozzon a vízpartig. A sebességhatár olyan szigorú, az utca pedig olyan zsúfolt volt napittas strandolni készülőkkel, hogy együtt lehetett énekelni vele. Egész életemben ezen nem változtatott semmi. Ugyanaz volt mindennap: a rákvörösre sült európai turisták sorvadoztak a káposztapálmák sovány árnyékában; a szívós halászok őrt álltak a híd mentén, kalapjuk és pocakjuk lekonyult, árnyékot vetett Igloo hűtőik mellett a sekély vízre.

Elhagytuk a szigetet, felhajtottunk a csillogó öböl fölé, rázkódtunk a híd fémgerendáin. Aztán lehajtottunk a szárazföldre, a hatalmas parkolókkal övezett, kis boltokkal és bevásárlóközpontokkal teli félszigetre.

– Milyen különös hely – törte meg a csöndet Bronwyn. – Vajon Amerikában miért éppen ezt választotta Abe?

– A különlegesek akkoriban Floridában tudtak a legjobban elrejtőzni – közölte Millard. – Az üresekkel vívott háborúk előtt mindenképpen. Itt volt az összes cirkusz téli szállása, és az állam középső területe nyomokat meg nem őrző mocsár. Azt beszélik, hogy itt még a legkülönlegesebb különleges is képes volt beolvadni – vagy eltűnni.

Elhagytuk a város bézs színű közepét, a külváros felé tartottunk. Elhaladtunk a napernyős outletek sora és a félkész panelházak előtt odáig, ahol a legnagyobb olcsó áruházak álltak. Befordultam a Piney Woods Roadra, ezen a több mint másfél mérföldes sugárúton álltak a város idősgondozó otthonai, ötvenöt éven felülieknek fenntartott lakókocsi-parkolói és nyugdíjas közösségi intézményei. Az utat kórházak, elsősegély-rendelők és ravatalozók nem éppen kifinomult hirdetései színesítették. A Piney Woods Roadot a városban mindenki a Mennyekbe Vezető Útnak nevezte.

Lassítottam, amint egy három nagy fenyőfát ábrázoló táblához értem, de erre csak akkor jöttem rá, miután bekanyarodtam. A bevásárlóközponthoz több út is vitt, de megszokásból ezt választottam, és minthogy a gondolataim elkalandoztak, a tudatalattim döntött helyettem. Nagyapa egykori lakóhelyénél fordultam be.

– Hoppá, elvétettem – álltam meg, és tolatni kezdtem.

De mielőtt megfordulhattam és kijuthattam volna az útra, megszólalt Emma.

– Várj egy percig! Jacob, várj!

Kezem a sebváltón maradt, miközben átfutott rajtam a félelem.

– Igen?

Emma körültekintett, nyújtogatta a nyakát, hogy kilásson a hátsó ablakon.

– Nem itt lakott Abe? – kérdezte.

– De, itt.

– Tényleg? – állt fel a hátsó és az elülső ülések közt Olive. – Itt?

– Véletlenül fordultam be ide – mondtam. – Annyiszor kanyarodtam itt be, tudjátok, az izmok emlékeznek…

– Látni szeretném – mondta Olive. – Körülnézhetnénk?

– Sajnálom, ma nincs rá idő – feleltem, és a tükörben Emmára sandítottam. Csak hátulról láttam a fejét, teljesen elfordult, a hátsó ablakon át bámulta az őrbódét, amely a telep kezdetét jelölte.

– De most vagyunk itt – mondta Olive. – Emlékeztek, hogy hányszor beszélgettünk arról, milyen jó lenne ellátogatni ide? Nem próbáltuk talán megannyiszor elképzelni, milyen volt a háza?

– Olive, ne – mondta Millard. – Rossz ötlet.

– Az – bökte oldalba Olive-ot Bronwyn, majd Emmára nézett. – Talán majd máskor.

Olive végre megértette.

– Ó. Tulajdonképpen nekem sincs kedvem hozzá…

Megfordultam. Már éppen ki akartam hajtani az útra, amikor Emma visszafordult.

– Oda akarok menni – mondta. – Látni akarom a házát.

– Tényleg? – kérdeztem.

– Biztos? – kérdezte Millard.

– Igen. – Emma elkomorodott. – Ne nézzetek rám így!

– Hogy? – kérdeztem.

– Mintha nem volnék képes elviselni.

– Senki sem említett ilyesmit – mondta Millard.

– Csak gondoltátok.

– Mi lesz a ruhavásárlással? – kérdeztem abban a reményben, hogy elterelhetem a figyelmüket.

– Szerintem le kell rónunk a tiszteletünket – mondta Emma. – Az fontosabb, mint a ruhák.

Kifejezetten morbidnak találtam az ötletet, hogy bejárjam velük Abe félig kiürített házát, de megtagadnom kegyetlenség lett volna.

– Jól van – mondtam kelletlenül. – Egy pillanat.

Egyszerűen csak kíváncsiak voltak, hogy ki lett Abe-ből, miután elhagyta az időhurkukat. Emmának azonban sokkal többet jelentett. Amióta Floridába érkezett, tudtam, hogy nagyapára gondol. Éveken át próbálta elképzelni, hol és hogyan él, alkalmi levelekből próbált összerakosgatni egy csöppet sem teljes képet nagyapa amerikai életéről. Éveken át ábrándozott arról, hogy idelátogat, megnézi ezt a helyet. És most, hogy itt van, képtelen másra gondolni. Túlságosan hosszú időn át álmodozott erről, álmodozott Abe-ről és erről a helyről. Azt éreztem, hogy Abe kísértete teljesen új és nyugtalanító módon közénk áll a legbensőségesebb pillanatokban. Talán ha Emma látja, hol élt, véget vet ennek.

* * *

Hónapok óta nem jártam nagyapa házában, utoljára az előtt voltam ott, hogy apuval Walesbe indultunk. Amióta megérkeztek a barátaim, ez volt a leginkább szürreális, álomszerű momentum: végighajtani nagyapa lusta, álmos környékén azokkal az emberekkel, akiknek a felkutatására küldött.

Milyen keveset változott itt minden! Ugyanaz az őrszem integetett a kapuból, az arca kísértetiesen fehér a naptejtől. Kerti törpék, műanyag flamingók és rozsdás, hal formájú levelesládák, tökéletesen egyforma, fakuló pasztellszínekben sorakozó homlokzatok mindenütt. És ugyanazok a rozoga kísértetek tűntek föl, lassan tekerve háromkerekű ortopéd triciklijükön a játékterem és a művészeti központ között. Mintha ez a hely is időhurokban létezne. Talán nagyapa ezért is szerette.

– Kétségtelenül szerény környék – állapította meg Millard. – Senki sem gondolná, hogy híres üresvadász élt itt, az biztos.

– Biztos vagyok benne, hogy jól megfontoltan választotta ezt a helyet – mondta Emma. – Abe-nek feltűnésmentesen kellett élnie.

– Mégis valami pompásabbra számítottam.

– Szerintem aranyos – mondta Olive. – Kis házak sora. Csak azt sajnálom, hogy miután annyi éven át vágytunk Abe meglátogatására, most nincs itt, hogy üdvözöljön minket.

– Olive! – sziszegte Bronwyn.

Olive Emmára pillantott, és megborzongott.

– Semmi gond – szólt gyorsan Emma. De ekkor a visszapillantó tükörben találkozott a tekintetünk, és gyorsan elfordult.

Felmerült bennem, hátha azért akart idejönni, hogy bizonyítson nekem valamit: talán hogy túl van Abe-en, hogy a régi sebek már nem fájnak.

Befordultam a sarkon, és ott volt végre, szerényen, mint egy kis cipősdoboz egy gazos zsákutcácska végén. A Morningbird Lane összes háza kissé elhagyatottnak látszott – a legtöbb lakó a nyarat még fenn, északon töltötte –, ám Abe háza nézett ki a legrosszabbul, a pázsit elgazosodott, a tető alatti sárga sávról peregni kezdett a festék. Abe, ahogy ősszel visszatérő szomszédjai meg fogják tudni, örökre távozott.

– Hát ez az – hajtottam be a feljáróra. – Csak egy közönséges ház.

– Mennyi ideig élt itt? – kérdezte Bronwyn.

Válaszolni akartam, de megakadt a szemem valami szokatlanon, amit addig nem vettem észre: magas, vörös betűs tábla hirdette a fűben: ELADÓ. Kiszálltam a kocsiból, átvágtam az udvaron, kihúztam a táblát, és az árokba hajítottam.

Nekem senki sem szólt. Persze, hogy nem: dührohamot kaptam volna, és ezzel a szüleim nem kívántak bajlódni. Az érzelmeimmel amúgy is sok gond volt.

Emma odajött mögém.

– Jól vagy?

– Ezt kérdezhetném én is tőled.

– Kutya bajom – felelte. – Csak egy ház. Igaz?

– Igaz – vágtam rá. – Akkor miért bánt annyira, hogy a szüleim el akarják adni?

Emma hátulról átfogta a derekamat.

– Nem szükséges elmagyaráznod. Értem.

– Köszönöm. És teljesen el tudom fogadni, ha menni szeretnél, bármikor. Bármilyen okból. Csak szólj!

– Nem lesz semmi bajom – mondta. Aztán szelídebben: – De köszönöm.

Hirtelen zűrzavar támadt mögöttünk, megfordultunk, és Bronwynt meg Olive-ot láttuk a csomagtartónál.

– Valaki van a csomagtartóban! – kiáltotta Bronwyn.

Odaszaladtunk. Elfojtott hangot hallottam kiabálni. Megnyomtam a megfelelő gombot, és a csomagtartó felnyílt. Enoch ült fel benne.

– Enoch! – kiáltotta Emma.

– Mi a fenét keresel itt? – kérdeztem.

– Tényleg aszittétek, ott’on ’agy’attok? – pislogott a hirtelen jött napfényben. – Asztat ne képzejjétek mán!

– Az eszed – csóválta a fejét Millard. – Néha egyszerűen hihetetlen.

– Bezony, sokan nem számítanak az éles eszemre. – Enoch kimászott a csomagtartóból, majd zavartan nézett körül. – Megájjatok. Ez nem ru’abót.

– Lám, valóban éles eszű – állapította meg Millard.

– Ez itt Abe háza – mondta Bronwyn.

Enochnak leesett az álla.

– Micsoda? – Egyik szemöldökét felvonva pislantott Emmára. – Kinek az ötlete vót ez?

– Az enyém – feleltem, azt remélve, hogy elejét vehetem egy kínos beszélgetésnek.

– Azért vagyunk itt, hogy lerójuk a tiszteletünket – mondta Bronwyn.

– ’a te mondod – vont vállat Enoch.

Nem hoztam magammal a ház kulcsait, de nem számított. Volt egy tartalék kulcs egy kagylóhéj alá rejtve a veteményesben, amiről csak Portman nagyapa meg én tudtam. Szívmelengető volt, hogy ott találtam, ahol lennie kellett. Pár perc múlva már nyitottam a bejárati ajtót.

A légkondicionáló valószínűleg a nyár nagy részében nem működött, a házban áporodott hőség uralkodott. Még megdöbbentőbb volt a minket fogadó látvány: ruhák és papírok dülöngélő halmai a földön, edények és egyéb háztartási cikkek a pultokon, az egyik sarokban túlcsordult szemeteszsák. Apám és nagynéném nem fejezték be nagyapa holmijának szétválogatását. Apa felhagyott a munkával, amikor Walesbe utaztunk, kitette az ELADÓ táblát, abban a reményben, hogy valaki más majd elvégzi helyette a többit. Úgy festett a ház belseje, mint holmi feldúlt Üdvhadsereg-bázis, nem pedig egy köztiszteletben álló, idős ember otthona, ezért nagyon elszégyelltem magam. Azt vettem észre, hogy egyszerre próbálok mentegetőzni, magyarázkodni és rendet rakni, hogy elrejtsem azt, amit a barátaim már láttak.

– A teremburáját! – csettintett a nyelvével Enoch. – Tényleg buggyant le’etett a vége felé.

– Nem… a helyzet… sosem volt itt ilyen… – dadogtam, és régi folyóiratokat markoltam fel Abe karszékéből. – Legalábbis, amíg élt…

– Jacob, várj – mondta Emma.

– Nem tudnátok odakint megvárni, amíg rendet teszek?

– Jacob! – Emma megragadta a vállamat. – Várj.

– Gyors leszek – ígértem. – Nem így élt. Esküszöm.

– Tudom – mondta Emma. – Abe reggelihez sem ült volna tiszta gallér nélkül.

– Pontosan – bizonygattam. – Szóval…

– Segíteni akarunk.

Enoch elhúzta a száját.

– Mi?

– Igen! – vágta rá Olive. – Mindnyájan munkához látunk.

– Egyetértek – helyeselt Bronwyn. – Nem maradhat így.

– Mán mér’ ne? – kérdezte Enoch. – Abe ’alott. Kit érdekel, kitakarítva-e van a ’áza?

– Minket – mondta Millard, és Enoch válla kicsit előre görbedt, mintha Millard megütötte volna. – És ha nem akarsz segíteni, bújj ismételten a kocsi csomagtartójába!

– Úgy van! – kiáltotta Olive.

– Nem köll erőszakoskonni, pajtikák. – Enoch felkapott a sarokból egy seprűt, és megforgatta. – Láttyátok, benne vagyok. Mán söpörök is.

Emma tapsolt egyet.

– Tegyük rendbe, ahogy kell!

Nekiálltunk. Emma úgy irányította a munkát, mint egy kiképző őrmester, szerintem ezzel sikerült elkerülnie a túl sok gondolkodást.

– Könyveket a polcokra! Ruhaneműt a szekrénybe! Szemetet a kukába!

Bronwyn fél kézzel a feje fölé emelte Abe karosszékét.

– Ennek hol a helye?

Port törölgettünk, felmostunk. Kinyitottuk az ablakokat, hogy friss levegő jöjjön be. Bronwyn szobányi szőnyegeket vitt ki az udvarra, és kiporolta őket – egyedül. Szemlátomást Enochnak sem volt kifogása a munka ellen, amint felvette a ritmust. Minden csupa por és korom volt, ettől a mi kezünk és ruházatunk is koszos lett.

Munka közben mindenütt nagyapát láttam, bárhová is néztem. Ott ült a kényelmes karszékében, az egyik kedvenc kémregényét olvasta. Ott volt a nappali ablakában, a ragyogó délután csak a körvonalát rajzolta ki, csupán a postást várta, ahogy mondani szokta, és kuncogott hozzá. Ott volt a konyhában, a lengyel ragut kevergetve a tűzhelyen, és közben mesélt nekem. És ott volt mellettem a nagy rajzasztalnál a garázsban… Mindenütt rajzszegek, vastag fonalak, és mi térképeket rajzoltunk nyári délutánokon. „Merre folyik a folyó?”, kérdezte, amint a kezembe adta a kék ceruzát. „No és hol fekszik a város?” A koponyájából megannyi kis csápként nyúltak ki az ősz hajszálak. „Nem lenne itt jobb helyen?” – tolta egy cseppnyit odébb a kezem.

Amikor végeztünk, kimentünk a fedett tornácra, hogy az enyhe szellő egy kis hűsölést hozzon, és a homlokunkat törölgettük. Enochnak persze igaza volt – senkit nem érdekelt, hogy elvégeztük a munkát. Amit tettünk, szolgálat volt. Gesztus, mely céltalan bár, de jelentéssel bíró. Abe barátai nem lehettek ott a temetésén. Házának rendbetétele lett a búcsúzásuk tőle.

– Nem kellett volna megtennetek – mondtam.

– Tudjuk – felelte Bronwyn. – De jó érzés volt.

Kinyitott egy üdítőt, amelyet a fridzsiderben találtunk, nagyot húzott belőle, aztán továbbadta Emmának.

– Csak azt sajnálom, hogy a többiek nem lehettek itt – mondta Emma, majd ivott egy kortyocskát, és az ajkát biggyesztette. – Később őket is el kell hoznunk, hogy lássák a házat.

– Még nem végeztünk, ugyi? – kérdezte Enoch. Igazán letörtnek látszott.

– Ekkora az egész ház – mondtam. – Hacsak nem akarjátok rendbe tenni az udvart is.

– Hol a háborús szoba? – kérdezte Millard.

– A micsoda?

– Tudod, ahol az üresrémek elleni támadásokat tervezte, kódolt üzeneteket kapott üresrémvadász társaitól… kellett, hogy legyen ilyen helyisége.

– Neki, khm… Nem, nem volt.

– Tán nem szóót róla neked – mondta Enoch. – Bisztosan teli vóót igen titkos dóógokkal, te meg csak ostoba kis kölök vóótál.

– Biztos vagyok benne, hogy ha Abe-nek lett volna háborús szobája, Jacob tudott volna róla – állt mellém Emma.

– Így igaz – helyeseltem. Bár nem voltam biztos benne. Az után, hogy nagyapa elmondta nekem az igazat a különlegesekről, hagytam magam meggyőzni erőszakos iskolatársaim által, hogy az egész mese csupán. Gyakorlatilag szemtől szemben hazugnak neveztem, és tudom, hogy ez fájt neki. Lehetséges, hogy nem bízott rám ilyen nagy titkot, hiszen én sem bíztam benne. Különben is, hogyan lett volna képes egy háborús szobát elrejteni egy ilyen kis házikóban?

– És a pince? – kérdezte Bronwyn. – Abe-nek kellett, hogy legyen egy megerősített pincéje, ami megvédhette az üresrémek támadásai ellen.

– Ha lett volna – fogott el ismét a düh –, akkor nem ölte volna meg egy üresrém, nem igaz?

Bronwyn megbántódott. Rövid, kínos csönd lett.

– Jacob? – fordult hozzám Olive. – Ez az, amire gondolok?

A hátsó kertbe nyíló szúnyoghálós ajtón hosszú rés tátongott, amelyen végighúzta a kezét.

Ismét feltámadt bennem az apám elleni harag. Miért nem javíttatta meg, vagy tépte le teljesen? Miért lógott még ott, mint holmi bizonyíték a bűncselekmény színhelyén?

– Aha. Ott jött be az üres – mondtam. – De a támadás nem itt történt. Őt… – az erdő felé mutattam. – Ott kinn találtam.

Olive és Bronwyn jelentőségteljesen összenéztek. Emma lesütötte a szemét, falfehér lett. Ez talán már sok volt neki.

– Valójában nincs ott semmi látnivaló, csak bozót – mondtam. – Különben sem biztos, hogy megtalálom a pontos helyet.

Hazugság. Bekötött szemmel is odataláltam volna.

– Ha mégis megpróbálnád… – nézett fel rám Emma. Az arca eltökélt volt. – Látnom kell a helyet, ahol megölték.

* * *

A térdig érő fűben elvezettem őket az erdő széléig, aztán behatoltunk a sötét fenyvesbe. Megmutattam, miként haladjanak a szúrós aljnövényzetben úgy, hogy meg ne vágja őket az éles legyezőpálma és bele ne gabalyodjanak a kúszónövényekbe, illetve hogyan ismerjék fel és kerüljék el a kígyófészkeket. Útközben ismét elmeséltem nekik, mi történt azon a végzetes estén, amely az életemet az Előtte és az Utána részekre osztotta. Abe rémült telefonhívását a munkahelyemre. A késlekedésemet, mivel meg kellett várnom, amíg elhoz egy barát. A késedelmet, amely vagy a nagyapám életébe került, vagy megmentette az én életemet. Feldúlva találtam a házat, azután észrevettem, hogy nagyapám zseblámpája világít a fűben, az erdő felé világít. Behatoltam a sötétlő fák közé, ahogyan éppen most tesszük, és akkor…

Megzörrent egy bokor, és mindnyájan megriadtunk.

– Csak egy mosómedve – nyugtattam őket. – Ne féljetek, ha üres járna a közelben, megérezném.

Körbe-körbejártunk egy bokros részt, amely ismerősnek tűnt, de nem lehettem biztos benne, hogy nagyapám pontosan ott halt-e meg. Floridában gyorsan nőnek a fák, és amióta nem jártam itt, a helyszín átalakult. Végül mégsem találtam volna ide bekötött szemmel. Túl sok hónap telt el azóta.

Kiléptem egy napos tisztásra, ahol alacsonyabbak voltak a kúszónövények, és mintha az aljnövényzetet letaposták volna.

– Azt hiszem, itt történt.

Laza körben álltunk, csendben. A barátaim egymás után elbúcsúztak nagyapától.

– Nagy ember voltál, Abraham Portman – mondta Millard. – A különlegesek világának több hozzád hasonlóra volna szüksége. Nagyon hiányzol.

– Nem tisztességes, ami veled történt – mondta Bronwyn. – Bárcsak megvédhettünk volna, ahogyan te védtél bennünket!

– Köszönjük, hogy elküldted Jacobot – mondta Olive. – Nélküle mindannyian halottak lennénk.

– Na, ne essünk mán túlzásokba – szólt rá Enoch. Sokáig tipródott, majd azt mondta: – Mér’ csinátáá ojjan butaságot, ’ogy megöletted magadat? – Szárazon nevetett. – Sajnálom, ’a szamár vóótam valamikor is veled. Nem mint’a ez mán bármit is váátoztatna, bárcsak ne vóónáá ’alott. – Elfordította az arcát. – Ég áádjon, öreg cimborám.

Olive a szívére tette a kezét.

– Ez szép volt, Enoch.

– Jóóó van, na. – Enoch zavartan megrázta a fejét, és elindult visszafelé. – A ’ázban leszek.

Bronwyn és Olive Emmára pillantott, hiszen ő még nem beszélt.

– Szeretnék egy percig egyedül maradni – mondta Emma.

A lányok kissé csalódottnak látszottak, aztán az én kivételemmel mindenki Enoch után ment. Emma rám nézett. Felhúztam a szemöldökömet.

Én is?

Kissé szégyenlősen pillantott rám.

– Ha nem bánod.

– Persze. Hívj, ha szükséged lenne valamire.

Bólintott. Tettem vagy harminc lépést, egy fának támaszkodtam, vártam. Emma percekig álldogált a helyszínen. Próbáltam nem bámulni, de ahogy telt az idő, annál jobban meresztettem a szemem, hogy lássam hátulról, mozog-e a feje, rázkódik-e a válla.

A tekintetem felfelé vándorolt, és megpillantottam egy keselyűt. Pár pillanat múlva lenéztem, amikor neszezett valami az aljnövényzetben.

Bronwyn vágtatott felém. Annyira megriadtam, hogy kis híján eltaknyoltam.

– Jacob! Emma! Siessetek!

– Mi történt? – kérdeztem.

– Találtunk valamit – lihegte Bronwyn. – A házban.

Az arckifejezéséből úgy sejtettem, hogy valami szörnyűséget. Talán egy holttestet. Ám Bronwyn hangjában izgalom csengett.

* * *

Abban a szobában álltak, amely Abe dolgozószobája volt. A majdnem az egész padlót beterítő vén perzsaszőnyeg felgöngyölítve hevert az egyik fal mellett, szabadon hagyva a halvány, régi padlódeszkát.

Emma meg én lihegtünk a futástól.

– Bronwyn azt mondja… találtatok valamit – mondta Emma.

– Ki akartam próbálni egy elméletet – mondta Millard. – Így hát, amíg ti az erdőben enyelegtetek, megkértem Olive-ot, hogy járja körül a házat.

Olive tett pár lépést, ólmos cipője minden egyes lépésnél tompán puffant.

– Képzeljétek, mennyire meglepődtem, amikor végigsétált ezen a szobán. Olive, bemutatnád?

Olive keresztülvágott a szobán. Amikor a padló kellős közepére ért, cipőjének a hangja megváltozott: a tompa puffanásból vékonyabb, kissé fémes puffanás lett.

– Valami van odalenn – mondtam.

– Üresség. Homorulat – mondta Millard.

Hallottam, ahogy Millard térde koppant a padlón, majd egy levélvágó lebegett a hegyével lefelé. Befúródott két deszka közé, és Millard nagyot nyögve felnyitotta a padló egy jókora darabját. Zsaluval nyílt, alatta feltárult egy akkora vasajtó, hogy egy felnőtt férfi éppen átférhetett rajta.

– A szentségit.

Olive megbotránkozott. Ritkán káromkodtam előttük, de hát ez döbbenetes volt.

– Egy ajtó – mondtam.

– Inkább csak nyílás – helyesbített Bronwyn.

– Igazán nem szívesen dörgölöm az orrod alá, hogy én megmondtam – közölte Millard. – De én megmondtam.

A fémajtó matt, szürke acélból készült. Befelé ugró fogantyúja volt, mellette számzár. Letérdeltem, megkocogtattam az ajtót. Vastagnak és erősnek látszott. Megpróbálkoztam a fogantyúval, de nem nyílt.

– Zárva van – tájékoztatott Olive. – Már próbáltuk kinyitni.

– Mi a kombináció? – kérdezte tőlem Bronwyn.

– Honnan tudnám?

– Montam, hogy nem tuggya – legyintett Enoch. – Nem sokat tucc, he?

Sóhajtottam.

– Hadd gondolkodjam!

– Talán valakinek a születésnapja? – kérdezte Olive.

Kipróbáltam néhányat – az enyémet, nagyapáét, apáét, nagymamáét, még Emmáét is –, de nem jártam sikerrel.

– Nem születésnap – mondta Millard. – Abe nem használt volna ilyen kézenfekvő kombinációt.

– Azt sem tudjuk, hány számjegyből áll a kombináció – gondolkodott el Emma.

Bronwyn megszorította a vállamat.

– Gyerünk, Jacob. Törd a fejed!

Próbáltam koncentrálni, de a sértettség elvonta a figyelmemet. Mindig azt hittem, közelebb állok Abe-hez mindenki másnál. Hogy lehet akkor, hogy sosem említette a dolgozószobája padlójából nyíló titkos ajtót? Az élete több mint felét titkolózással töltötte, meg sem próbálta megosztani velem a titkait. Persze mesélt néhány dolgot, és azok valóban mesebeli történeteknek tetszettek, mutatott pár régi fényképet is, de amúgy sosem mutatott meg semmit. Sosem kételkedtem volna a történeteiben, ha bizonyította volna őket – például ha megmutatta volna a titkos szobája titkos ajtaját.

Apámmal ellentétben én akartam hinni.

Annyira megbántotta volna a hitetlenkedésem, hogy letett a tervéről, hogy elmond nekem mindent? Ezt nem hittem. Ha egyszerűen közölte volna velem az igazságot, az életem árán is megvédtem volna a titkait. Azt hiszem, végül azért nem akart beavatni, mert nem bízott bennem. És most egy olyan ajtó zárjának kombinációját próbálom kitalálni, amelyről sosem beszélt nekem, és olyan titkokat rejt, amelyeket nem kellene megtudnom.

Minek töröm hát magam?

– Nincs ötletem – mondtam.

– Feladod? – kérdezte Emma.

– Ki tudja. Talán egyszerű pince.

– Tudod, hogy nem az.

Vállat vontam.

– Nagymama nagyon komolyan vette a befőzést.

Enoch színpadiasan sóhajtott.

– Tán szopatol bennünket.

– Tessék? – fordultam felé.

– Szerintem tudod a kódot, de meg akarod tartani magadnak Abe titkait. Akkor is, ’a az ajtót mi tanátuk meg.

Dühösen Enoch felé léptem. Bronwyn kettőnk közé állt.

– Jacob, csillapodj! Enoch, fogd be a szád! Ezzel nem segítesz.

Bemutattam Enochnak.

– Ugyan mán! Kit érdekel Abe poros, főődbe vájott lika? – nevetett gúnyosan Enoch. – Bisztos nincsen benne más, csak ezer szerelmes levél Emmától.

Ekkor Emma is bemutatott Enochnak.

– Vagy egy ótári nagy fénykép Emmáról, körötte meg gyertyák… – Vidáman tapsikolt. – Be nagyon kínos vóna kettőtöknek!

– Gyere ide, leégetem a szemöldöködet! – mérgelődött Emma.

– Rá se ránts – csitítottam.

Kettesben visszahúzódtunk a bejárathoz, zsebre dugott kézzel, zavartan álltunk. Enochnak sikerült belénk marnia.

– Nem titkolok semmit – mondtam halkan. – Tényleg nem ismerem a kódot.

– Tudom – tette a kezét a karomra Emma. – Gondolkodtam. Talán nem szám.

– De hát számzár van rajta.

– Talán egy szó. A billentyűkön számok és betűk vannak.

Odamentem, újra megnéztem az ajtót. Emmának igaza volt: minden egyes szám alatt három betű is volt, ahogy a telefon gombjain.

– Volt olyan szó, amely mindkettőtöknek jelentett valamit? – kérdezte Emma.

– E-m-m-a? – gúnyolódott Enoch.

Felé fordultam.

– Esküszöm, Enoch…

Bronwyn felkapta és a vállára dobta Enoch-ot.

– Hé! Tegyéé mán le!

– Munkaszünet – mondta Bronwyn, és kivitte a szobából a rúgkapáló Enoch-ot.

– Ahogy mondtam – folytatta Emma. – Kettőtök titka. Valami, amiről csak ti ketten tudtatok.

Gondolkodtam, aztán letérdeltem a réshez. Először nevekkel próbálkoztam – az enyémmel, Abe nevével, Emmáéval –, de semmi nem történt. Aztán, csak a játék kedvéért, beütöttem, hogy k-ü-l-ö-n-l-e-g-e-s.

Nem. Túlságosan nyilvánvaló.

– Talán nem is angolul van – jegyezte meg Millard. – Abe lengyelül is beszélt.

– Lehet, hogy aludnod kellene rá egyet – mondta Emma.

De az agyam már pörgött. Lengyelül. Igen, Abe néha beszélt lengyelül, főleg magában. A nyelvet nem tanította meg nekem, csupán egyetlen szót. Tygrysku – ezt a becenevet adta nekem. Azt jelenti: ’kis tigris’.

Beütöttem.

A zár kattant.

* * *

A kinyílt ajtótól létra vezetett a sötét mélybe. Ráléptem az első fokára.

– Kívánjatok szerencsét – kértem.

– Hadd menjek először én – nyújtotta előre a tenyerét Emma, és máris fellobbant benne a láng.

– Nekem kell elsőként menni – ellenkeztem. – Ha valami komisz vár odalenn, engem egyen meg először.

– Milyen lovagias vagy! – mondta Millard.

Tíz lépcsőfok vezetett le a betonpadlóra. Tíz–tizenöt fokkal hűvösebb volt lenn, mint a házban. Előttem teljes sötétség. Elővettem a telefonomat, körbevilágítottam, de a fény csupán arra volt elég, hogy lássam a szürke betonfalakat. Alagút volt: klausztrofóbiásan szűk, olyan alacsony, hogy le kellett kuporodnom. A mobilom fénye kevés volt ahhoz, hogy lássam, meddig tart az alagút.

– Nos? – kiáltott le Emma.

– Nincsenek szörnyek! – ordítottam. – De több fényre lenne szükség.

Ennyit a lovagiasságról.

– Rögtön ott leszek! – így Emma.

– Mi is! – hallottam Olive hangját.

Csak ekkor, miközben vártam, hogy a barátaim lemásszanak, ekkor nyilallt belém – nagyapa akarta, hogy megtaláljam ezt a helyet.

Tygrysku. Kenyérmorzsa az erdőben. Ahogyan elrejtette Vándorsólyom kisasszony képeslapját abban az Emerson-kötetben.

Emma leért, lángot lobbantott a kezével.

– Nos – pillantott az alagútra. – Ez nem közönséges pince.

Rám kacsintott, én meg rávigyorogtam. Higgadtnak és fegyelmezettnek látszott, de szinte biztos vagyok benne, hogy csak mímelte; nekem táncolt az összes idegszálam.

– Lejö’etek? – kérdezte a fönti szobából Enoch. – Vagy a ’umorérzékemér büntetés jár?

Bronwyn ekkor ért a létra aljára.

– Ott maradsz, ahol vagy – kiáltott fel. – Ha valaki jönne, nem szeretnénk, ha váratlanul rajtunk ütne.

– Oszt ki gyünne?

– Bárki – felelte Bronwyn.

Emma mögé csoportosultunk, lángoló tenyere biztosította a fényt.

– Lassan mozogjatok, füleljetek bármi szokatlanra, és legyetek észnél – mondta. – Nem tudjuk, mi van idelenn, és lehet, hogy Abe csapdákat is elhelyezett.

Összegörnyedten, csúsztatott lábbal araszoltunk előre. Próbáltam elképzelni a helyzetünket a fenti házhoz képest, az alagút irányából kiindulva. Hat-hét méternyire a nappali alatt lehettünk. Tízméternyire elhagytuk a házat, és tizenkét méternyire már egészen biztosan az udvar alatt voltunk.

Végül az alagút ajtóban végződött. Nehéznek látszott, ahogyan a rés ajtaja, de kissé nyitva volt.

– Hahó! – kiáltottam. Bronwyn nagyon megijedt a hangomtól.

– Sajnálom – mentegetőztem.

– Vársz valakit? – kérdezte Millard.

– Nem. De sosem lehet tudni.

Bár titkolni próbáltam, vibráltam az idegességtől.

Emma belépett az ajtón, és körbevilágított.

– Meglehetősen biztonságosnak látszik – mondta. – De így jobb lesz…

A falhoz nyúlt, felkattintotta a kapcsolót, mire fluoreszkáló fény öntötte el a helyiséget.

– Ejha! – kiáltott fel Olive. – Így már jobb.

Emma összecsukta a kezét, hogy kialudjon benne a tűz, és mögé sereglettünk. Aztán lassan körülnéztem, szemügyre vettem mindent. A szoba kicsi volt, talán hatszor nyolc méteres, de végre fel tudtam egyenesedni. Nagyapához illően teljes volt a rend. Az egyik fal mellett kétszer két vaságy, mindegyiknek a lábánál párna és takaró lezárt műanyag zsákban. A falra szerelve jókora szekrény, amelyben zseblámpák, elemek, alapvető szerszámok és több hétre való konzerv és szárított élelmiszer rejtőzött. Mellette jókora kék hordó, tele ivóvízzel, a hordó mellett fura műanyag doboz, amelyet felismertem az Abe garázsában talált túlélő magazinokból: hordozható vécé.

– Hű, ezt nézzétek! – kiáltott fel Bronwyn. Az egyik sarokban állt, szemét egy fémcsőhöz nyomva, amely a mennyezetről lógott le. – Kilátok!

A cső alján fogantyúk voltak és optikai lencse. Bronwyn ellépett, belenéztem a csőbe, és a fenti zsákutca homályos képét láttam. Megragadtam a fogantyúkat, körbefordítottam a csövet, amíg meg nem láttam a magas fű takarta házat.

– Periszkóp – mondtam. – Az udvar szélén lehet elrejtve.

– Szóval látta őket jönni – jegyezte meg Emma.

– De hát mi ez a hely? – kérdezte Olive.

– Óvóhely lehet – kockáztatta meg Bronwyn. – Üresrémtámadás esetére. Látod a négy ágyat? Hogy a családja is elrejtőzhessen.

– Többre szolgált, mint támadások túlélésére – mondta Millard. – Fogadóállomás is volt.

Millard hangja a szemközti fal felől jött, egy nagy, fából készült íróasztal mellől. Az asztalt jókora, fura, krómozott és zöldre festett gépezet foglalta el – olyan volt, mint valami régi nyomdagép és fax különös keveréke, sután elé illesztett billentyűzettel.

– Ennek a segítségével kommunikálhatott.

– Kivel? – kérdezte Bronwyn.

– A többi üresrémvadásszal. Ez egy sűrített levegővel működő távnyomtató.

– Ejha – lépett a masinához Emma. – Emlékszem, Vándorsólyom kisasszonynak is volt ilyen gépe.

– Az ymbrynék ezzel tudtak érintkezni egymással, anélkül hogy elhagyták volna a hurkok biztonságát – magyarázta Millard. – Végül nem vált be. Túlságosan bonyolult, és az üzeneteket könnyű fogni kívülállóknak is.

Nekem azonban szédült a fejem, csak félig hallgattam oda. Próbáltam megemészteni, hogy mindez annyira közel volt hozzám – gyakorlatilag a talpam alatt – hosszú évekig, és nem tudtam róla. Hogy a fűben játszottam délutánonként, csak mintegy nyolc–tíz méternyire attól a helytől, ahol most vagyok. Megőrjített és töprengésre késztetett: hány különlegességgel találkoztam még az évek során, anélkül hogy tudtam volna? Nagyapa barátaira gondoltam – időről időre fel-felbukkant egy-egy idősebb férfi, aki néhány órán át csevegett Abe-bel a hátsó tornácon vagy a dolgozószobában.

Lengyelországból ismerem, mondta az egyik ilyen vendégről nagyapa.

Barátom a háborúból, így írta le a másikat.

De valójában kik voltak?

– Azt mondod, ez a masina az üresrémvadászok közti kommunikációt szolgálta – mondtam. – Mit tudsz róluk?

– A vadászokról? – kérdezett vissza Emma. – Nem sokat tudunk, de ez szándékos. Nagyon titoktartók voltak.

– Tudod-e, hányan lehettek?

– Egy tucatnál nem többen – állította Millard. – Ám ez csupán egy kiművelt emberfő találgatása.

– És mindnyájan tudták irányítani az üreseket? – kérdeztem. Talán akadnak még hozzám hasonló különlegesek. Talán megtalálhatom őket.

– Jaj, nem hiszem – felelte Emma. – Azért is volt Abe annyira különleges.

– És te is, Mr. Jacob – mondta Bronwyn.

– Valamit nem értek – töprengett Millard. – Miért nem rejtőzött el itt Abe azon az estén, amikor az üresrém érte jött?

– Talán nem volt ideje elbújni – mondta Olive.

– Nem – cáfoltam meg. – Tudta, hogy érte jön. Pánikban hívott fel, órákkal korábban.

– Talán elfelejtette a kódot – próbálkozott ismét Olive.

– Nem volt szenilis – torkollta le Emma.

Egyetlen magyarázat volt, de aligha mondhattam ki; már a gondolattól is elakadt a lélegzetem.

– Azért nem jött le ide – szólaltam meg –, mert tudta, hogy eljövök megnézni őt. Bár könyörgött, hogy maradjak távol.

Bronwyn rémülten kapta a szája elé a kezét.

– És ha ő idelenn van… amíg te odafenn…

– Téged védett – jelentette ki Emma. – Próbálta elcsalni az ürest, be az erdőbe.

A lábam nem bírta el a testemet, lehuppantam az egyik vaságyra.

– Nem tudhattad – ült le mellém Emma.

– Nem. – Kifújtam a levegőt. – Azt mondta, szörnyek jönnek érte, de nem hittem neki. Ma is élne – de nem hittem neki. Megint.

– Ne tedd ezt magaddal! – Emma haragos volt. – Nem mondott el neked eleget, egyáltalán nem elegendőt. Ha megtette volna, hittél volna neki. Igaz?

– Egen…

– De Abe imádta a titkait.

– Nagyon is – helyeselt Millard.

– Azt hiszem, néha jobban szerette a titkait, mint az embereket – folytatta Emma. – Végül ez ölte meg. A titkai, nem pedig te.

– Lehet – bólogattam.

– Ez biztos.

Tudtam, hogy Emmának igaza van – nagyjából. Haragudtam, amiért nagyapa nem osztott meg velem többet, de nehéz volt szabadulni a gondolattól, hogy talán mindent elmondott volna, ha nem utasítom el. Egyszerre éreztem haragot és bűntudatot, de erről nem beszélhettem Emmának. Csak bólogattam, és azt mondtam:

– Nos… legalább megtaláltuk ezt a helyet. Abe eggyel kevesebb titkot visz magával a sírba.

– Lehet, hogy nem is eggyel – mondta Millard, és kihúzta az íróasztal fiókját. – Van itt valami, ami érdekelhet, Jacob.

Egy másodperc alatt mellette voltam. A fiókban nagy, fémgyűrűs iratgyűjtő volt, tele papírokkal. Rajta címke: MŰVELETI NAPLÓ.

– Hűha – állt el a lélegzetem. – Ez a…?

– Ami rajta áll – bólintott Millard.

A többiek körénk gyűltek, amíg kiemeltem a fiókból a naplót. Igen vastag volt, és több mint kétkilós.

– Rajta hát – biztatott Bronwyn.

– Ne sürgess – válaszoltam.

Találomra kinyitottam valahol a közepén – a géppel írt jelentéshez két fényképet tűztek: az egyiken egy jelmezes gyerek egy pamlagon, a másikon bohócnak öltözött férfi és nő.

Hangosan felolvastam a jelentést. Érzelemmentes nyelven fogalmazták. Egy olyan küldetésről számolt be, amikor egy különleges gyermeket kellett megmenteni az őt üldöző üresrémtől és lidérctől, és elszállítani egy biztonságos hurokba.

1967. október 31. – HOUSTON, TEXAS

Korábban nem ismert különleges, körülbelül 13 éves, szökött, örökbefogadásra váró hímnemű mentése.

A és H nyomozók felfedtek 2 lidércet, akik alanyt csalinak használták ymbrynék számára. Lidércekkel 1 üresrém. Kapcsolatfelvétel idén halloweenkor. Üres némán lelőve nyíllal. Lidércek elmenekültek. Hím lába sérült, nőstény ép. Joe és Jane Johnson néven futnak. Maszk nélkül soha.

Eredmény: alany biztonságba helyezve A-57 hurokban, Marfa, Tex. mellett, Alma kisasszony gondjára bízva, 1967. november 10.

Lapozgattam a naplót, amely tele volt hasonló esetekről szóló jelentésekkel, egészen az 1950-es évekig visszamenően, majd becsuktam a naplót.

– Ugye tudod, hogy ez mit jelent? – kérdezte Millard.

– Abe többet tett az üresek felkutatásánál és elpusztításánál – mondta Bronwyn.

– Úgy van – helyeselt Millard. – Különleges gyerekeket mentett.

Emmára pillantottam.

– Tudtad ezt?

Emma lesütötte a szemét.

– Soha nem beszélt a munkájáról – mondta. – Soha.

– De a különleges gyermekek mentése az ymbrynék feladata – szólt közbe Olive.

– Az – felelte Emma –, ám ha a lidércek csaléteknek használják a gyerekeket, mint abban a jelentésben, akkor talán nem elég az erejük.

Még valamit nem értettem, de egyelőre hallgattam róla.

– ÉÉÉ! – hallatszott egy hang az ajtóból, mindannyian rémülten fordultunk arra. Enoch állt ott.

– Azt mondtam, ne gyere le ide! – kiáltott rá Bronwyn.

– Mire számítottáá? Ezer éve ott ’agytatok. – Belépett, körülnézett. – Ezér ez a nagy fel’ajtás? Akár valami börtöncella.

Emma az órájára nézett.

– Mindjárt hat óra. Ideje visszamennünk.

– A többiek meg fognak minket ölni – mondta Olive. – Egész délután távol maradtunk, és még sincs ruhánk!

Ekkor jutott eszembe Vándorsólyom kisasszony ígérete. Azt mondta, este mutat valamit, és addig már csak egy-két óra van hátra. Őszintén szólva, nem nagyon érdekelt, bármit óhajtott is mutatni. Csak szerettem volna minél előbb otthon lenni, bezárkózni a szobámba, és elejétől a végéig végigolvasni nagyapa műveleti naplóját.

* * *

Akkor értünk haza, amikor kezdett a nap a fák mögé ereszkedni. Otthon hagyott barátaink a szemünkre hányták, hogy sokáig elmaradtunk, de amikor elmagyaráztuk, miért – és mit találtunk –, elszállt a haragjuk, és csüggtek Millarden, aki elmesélte a történteket.

A szüleim eltűntek. Összecsomagoltak és elutaztak Ázsiába. Egy cédulát találtam anyám kézírásával a konyhapulton. Nagyon fogok nekik hiányozni, telefonon vagy e-mailben bármikor elérhetők, és legyek szíves kifizetni a kertészt. A cetli felületes és hétköznapi hangneméből – Pusszantlak, Jakey! – tudtam, hogy Vándorsólyom kisasszony pompás munkát végzett, amikor törölte a tudatukból az utolsó hónapok aggódását. Egyáltalán nem tartottak attól, hogy összeroppanok, vagy ismét megszököm, amíg távol maradnak. Tulajdonképpen semmiért nem aggódtak. És ez így volt jó. Csakhogy megszabadultunk, gondoltam. Legalább miénk a terep.

Vándorsólyom kisasszony sem volt otthon. Nem sokkal a mi távozásunk után ment el, és egész nap nem jelentkezett, számolt be Horace.

– Elárulta, hová megy? – kérdeztem.

– Csak annyit mondott, hogy pontosan negyed nyolckor találkozunk a hátsó udvarotokon lévő melegháznál.

– A melegháznál.

– Pontosan negyed nyolckor.

Ez valamivel több mint egyórányi szabadidőt jelentett számomra.

Felosontam a szobámba. Feltettem a Led Zeppelin IV. albumát a lemezjátszóra, mindig ezt hallgattam, ha olyasmit olvastam, amire koncentrálnom kellett. Leheveredtem az ágyra nagyapa műveleti naplójával, és olvasni kezdtem.

Egy oldalt sem futottam még végig, amikor Emma dugta be a fejét az ajtón. Elmagyaráztam neki, mit csinálok, és kértem, hogy csatlakozzon.

– Köszönöm, nem – mondta. – A mai napra épp elég volt Abe Portmanből. – És kiment.

A napló évtizedeket felölelő, sok száz oldalnyi anyagot tartalmazott. A legtöbb hasonló volt ahhoz, amelyet a bunkerban felolvastam: nem túl részletes, érzelemmentes, és gyakran, bár nem mindig, vizuális bizonyíték is tartozott hozzá. Egy hétnél is tovább tartott volna az egészet elolvasnom, ezért a több mint egy óra alatt éppen csak belenézhettem. Ám ebből is jól kirajzolódott Abe Amerikában végzett munkája.

Többnyire egyedül dolgozott, de nem mindig. Egyes jelentésekben szó esett más „szaktársakról” is, akiket csupán egy-egy betűvel jelölt – F., P., V. Ám a leggyakrabban H. tűnt fel.

Vele találkozhatott apám, ha bízni lehetett rosszul törölt emlékezetében. Ha Abe megbízott annyira H.-ban, hogy bemutatta neki a fiát, fontos személy lehetett. Vajon ki volt ő? Hogyan épült fel a szervezet? Ki jelölte ki a feladatokat? Minden új információ tucatnyi újabb kérdést vetett fel.

Kezdetben a munka nagy része üresek felkutatásából és elpusztításából állt. Ám ahogy múltak az évek, a küldetések célja egyre többször lett különleges gyermekek megmentése. Ez csodálatos munka volt, kétségtelenül, de nem hagyott nyugodni Bronwyn kérdése, miszerint ez az ymbrynék feladata lett volna. Akadályozta talán valami az amerikai ymbrynéket ebben?

Valami baj volt velük?

A bejegyzések 1953-ban kezdődtek, és 1985-ben hirtelen megszakadtak. Miért szakadtak meg? Talán lehetett még egy napló, amelyet nem találtunk meg? Vagy 1985-ben Abe nyugalomba vonult? Vagy megváltozott valami?

Egyórai olvasás után lett néhány új válaszom és egyre több kérdésem. A legfontosabb: szükség van-e még ilyen munka elvégzésére? Működik-e még valahol egy csapat üresvadász, amely szörnyek ellen harcol és különlegeseket ment? Ha igen, meg akarom találni őket. Részt akarok venni a tevékenységben, képességemet arra akarom használni, hogy folytassam nagyapa munkáját itt, Amerikában. Nyilván ő is ezt akarta! Igen, elzárta a titkait, ám ehhez a nekem adott becenevet használta kulcsnak. Csakhogy meghalt, mielőtt ezt elárulhatta volna.

De kezdjük a leglényegesebbel. Hogy választ kapjak a kérdéseimre, meg kell találnom azt a személyt, aki a világon a legtöbbet tudhatja Abe titkairól.

Meg kell találnom H.-t.

NEGYEDIK FEJEZET

Keringtünk a hátsó udvaron, Vándorsólyom kisasszonyt vártuk. Hét óra tizenkét perc volt, az égbolt már majdnem besötétedett. A melegházra pillantottam: az elhanyagolt, farácsos kalyiba a leandersövény mellett állt. Néhány éve anyámnak volt egy kertészkedős korszaka, ám a melegház az utóbbi időben csupán gazfélék és pókok otthonául szolgált.

Pontosan negyed nyolckor statikus elektromossággal telítődött a levegő, amit mindannyian éreztünk – Horace fel is kiáltott, Claire hosszú haja pedig égnek állt –, és a melegház belsejében fény gyulladt. A kurta, vakító felvillanás következtében a rácsok közti lyukacskák kifehéredtek, majd kialudtak. Ekkor Vándorsólyom kisasszony hangját hallottuk a melegházból.

– Hát tessék! – Kisétált a fűre. – Ah – vett egy nagy levegőt. – Igen, ezt az időjárást sokkal jobban szeretem. – Körülpillantott. – Sajnálom, hogy késtem.

– Csak harminc másodpercet – mondta Horace.

– Mr. Portman, kissé zavartnak látszik.

– Nem értem, mi történt az imént – mondtam. – És hol tetszett lenni. Vagy… egyáltalán…

– Az ott – mutatott a melegházra a kisasszony – egy hurok.

Tekintetemet a kisasszonyról a melegházra fordítottam.

– Időhurok volt a hátsó udvarunkon?

– Most már van. Ma délután hoztam létre.

– Zsebhurok – lelkendezett Millard. – V. kisasszony, csodálatos! Nem gondoltam, hogy a tanács egyetlenegyre is engedélyt adott volna mindeddig.

– Kizárólag erre, és csak ma – mosolygott elégedetten a kisasszony.

– Miért van szükség a mai délután időhurokra?

– Nem a hurokká változtatott időszak a zsebhurok lényege. Az előnye a rendkívül kis mérete, amitől semmiség fenntartani. Ellentétben a normális hurokkal, csupán havonta egyszer vagy kétszer kell visszaállítani, nem pedig naponta.

A többiek vigyorogva és izgatottan néztek össze, de én még mindig nem értettem.

– De mire jó egy melegház méretű időhurok?

– Biztonságos menedéknek haszontalan, de rendkívül fontos lehet portálként. – A zsebébe nyúlt, és karcsú réztárgyat vett elő, amely úgy festett, mint egy vágásokkal ellátott, nagy puskalövedék. – Ezzel a szerkentyűvel – szintén zseniális Bentham öcsém találmánya – összeköthetem a hurkot Bentham Huroktikumával. És voilà! Ajtónk nyílik Devil’s Acre-be.

– Egyenesen itt – esett le a tantusz. – A hátsó udvaron.

– Nem kell elhinnie nekem – mondta, és a melegházra mutatott. – Nézze meg a saját szemével.

Léptem egyet, megtorpantam.

– Tényleg?

– Ez egy szép, új világ, Mr. Portman. És szorosan a nyomában leszünk.

* * *

Negyven másodperc: ennyi idő alatt utaztam a hátsó udvarunkról a tizenkilencedik századbeli Londonban lévő időhurokba. Negyven másodperc kellett ahhoz, hogy a (keresztrács lyukai ellenére igen sötét) melegház végéből kilépjek egy tároló ajtaján Devil’s Acre-ben. Beleszédültem, a fejem meg a gyomrom elszokott a hurkok közti utazás hirtelen zökkenésétől.

A tárolóból az ismerős folyosóra jutottam: hosszú, puha szőnyeg, végig egyforma ajtókkal, mindegyiken táblácska. A szemben lévőn ez állt:

HÁGA, HOLLANDIA, 1937. ÁPRILIS 8.

Megfordultam, megnéztem a mögöttem lévő ajtót. A falra egy darab papír volt tűzve:

JACOB PORTMAN OTTHONA, FLORIDA, JELENIDŐ. KIZÁRÓLAG VÁNDORSÓLYOM A. ÉS VÉDENCEI RÉSZÉRE

Bentham valóságot változtató Huroktikumának szívében voltam, amellyel a házam immár összeköttetésben állt. Még barátkoztam a gondolattal, amikor kilépett az ajtón Emma.

– Helló, idegen! – mondta, és puszit nyomott az arcomra.

Emmát Vándorsólyom kisasszony követte, majd különleges barátaim. Izgatottan csacsogtak, egyáltalán nem zavarta őket, hogy néhány másodperc alatt utaztak át egy óceánt és egy évszázadot.

– Ez azt jelenti, hogy soha többé nem kell Devil’s Acre-ben aludnunk, ha nem akarunk – magyarázta éppen Horace.

– Vagy megtennünk azt a hosszú autóutat át a mocsáron Jacob házáig – helyeselt Claire. – Már forgott a gyomrom tőle.

– A legjobb az étel – tört utat magának előre Olive. – Gondoljatok csak bele, elkölthetünk egy teljes angol reggelit, pizzát ebédelhetünk Jacob házában, és friss birkapörköltet vacsorázhatunk a Smithfield piacon!

– Ki gondolta, hogy ilyen csöppnyi lány ennyit képes enni – mondta Horace.

– Egyéé eleget, oszt tán nem köll majd az ólomcipő – javasolta Enoch.

– Hát nem csodálatos? – vont félre Vándorsólyom kisasszony. – Most már látja, mit értettem megoldáson. Ezzel a zsebhurokkal úgy élhet az egyik világban, hogy nem vágja el magát a másiktól. Az ön segítségével bővíthetjük a mai Amerikáról szóló ismereteinket, anélkül hogy elhanyagolnánk kötelességeinket itt, Devil’s Acre-ben. Hurkokat kell újjáépítenünk, sérült különlegeseket rehabilitálnunk, leszámolnunk foglyul ejtett lidércekkel… és nem felejtettem el az önnek tett ígéretemet sem. Lebilincselő munkája lesz itt. Hogy hangzik?

– Milyen munkákra tetszik gondolni? – feleltem. Szinte megszédítettek az előttem nyíló lehetőségek.

– Az Ymbrynék Tanácsa jelöli ki a feladatokat, szóval még nem tudom. De azt állították, fölöttébb érdekes munkát találtak önnek.

– Oszt velünk mi lesz? – kérdezte Enoch.

– Jelentős feladatokra vágyunk – mondta Millard. – Nem holmi csendes foglalkozásra.

– Sem takarításra – tette hozzá Bronwyn.

– Fontos munkájuk lesz, ígérem – nyugtatta meg őket Vándorsólyom kisasszony.

– Aszittem, normálisnak látszani a jelenben a legfontosabb – mondta Enoch. – Mér vesztegettyük akkor az időt ezen a trágyarakáson?

Az igazgatónő ajka lebiggyedt.

– Miközben bővítik a tudásukat és az ismereteiket a jelenben, amihez idő kell, párhuzamosan segíthetnek az újjáépítésben is itt, az Acreben. A zsebhurok most ezt lehetővé teszi. Onnan is bejárhatunk ide dolgozni, ahogy a modern emberek teszik. Nem jó mulatság talán?

Enoch a fejét rázta.

– Politika. Csak ezt nem hajlandó beismerni.

Vándorsólyom kisasszonynak szikrázott a szeme.

– Gorombáskodsz – mondta Claire.

– Nem, folytassa csak, Enoch – biztatta Vándorsólyom kisasszony. – Ezt hallani szeretném.

– Valami fejes úgy gondóója, nem fest jól, ’a mi Jacob ’ázában lógunk a jelenbe’, miközbe mások itten ragattak, oszt úgy éének, mint a migráncsok, és takaríccsák a lidércek után a mocskot. De engem nem érdekee, mások mit gondóónak. Megérdemejjük a szabaccságot, a fenébe!

– Mindenki megérdemli a szabadságot! – csattant fel Vándorsólyom kisasszony, majd lehunyta a szemét, és megcsippentette az orrnyergét, mintha hirtelen megfájdult volna a feje. – Megmondom, hogy kell felfogni. Inspirálni fogja a többi gyereket, hogy a Devil’s Acre-beli csata hősei együtt dolgoznak velük a köz javáért.

– Ááá – legyintett Enoch, és tisztogatni kezdte a körmét.

– Hát engem izgat a dolog – lelkesedett Bronwyn. – Mindig is valódi munkát szerettem volna, igazi felelősséggel, még ha ez lassítja is egy kicsit a normálisság tanulását.

– Lassítja? – kérdezte gúnyosan Horace. – Még egyetlen tanóránk sem volt!

– Egy sem? – nézett rám Vándorsólyom kisasszony. – És a bevásárlókörút?

– Egy kis… kitérőt tettünk – válaszoltam.

– Ó – ráncolta a homlokát a kisasszony. – Nem számít, bőven van időnk. Csak nem ma! – Majd megindult végig a folyosón, és intett, hogy kövessük.

* * *

Amint követtük Vándorsólyom kisasszonyt végig a hosszú folyosón, emberek járkáltak ki-be a Huroktikum sok-sok ajtaján. Egytől egyig igen komolynak és elfoglaltnak látszottak, és más-más, különböző céloknak megfelelő ruházatot viseltek. Jött egy hölgy kék turnűrös ruhában, amely akkora volt, hogy libasorban kellett elhaladnunk mellette. Jött egy férfi vastag, fehér síruhában, kerek prémkucsmában, meg egy másik combközépig érő, hétmérföldes csizmában és aranygombos tengerészzubbonyban. Annyira lebilincseltek a ruhaköltemények, hogy amikor befordultunk egy saroknál, kis híján nekimentem a falnak – vagyis annak, amit falnak véltem, amíg meg nem szólított.

– Portman ifiúr! – mennydörögte, én pedig nyakamat nyújtogatva bámultam fel az óriásra. A két és fél méternél magasabb férfiú súlyos, fekete köpönyegében egyszerre képviselte a megtestesült halált és egy régi barátot, aki időnként hiányzott nekem.

– Sharon!

Meghajlással üdvözölte Vándorsólyom kisasszonyt, aztán megrázta a kezem. Hosszú, jéghideg ujjai között szinte eltűnt az enyém.

– Végre visszajött, hogy köszöntse a rajongóit, ugye?

– Hahaha – nevettem. – Úgy van.

– Nem viccel – mondta Millard. – Immár ünnepelt híresség vagy. Ha kimegyünk, majd meglátod.

– Micsoda? Komolyan?

– Úgy bizony – mondta Emma. – Ne lepődj meg, ha autogramot kérnek tőled.

– Nem köll nagy feneket keríteni neki – mondta Enoch. – Kicsinykét min ’íresek vagyunk az után, amit a Lelkek Könyvtárába’ tettünk.

– Igazán? – kérdezte gúnyosan Emma. – Te híres vagy?

– Kicsinykét – felelte Enoch. – Rajongói leveleket kapok.

– Egyet kaptál.

Enoch zavartan tipródott.

– Amiről te tucc.

Vándorsólyom kisasszony megköszörülte a torkát.

– Egy biztos. A gyermekek ma kapják meg feladataikat a tanácstól. Sharon, volna szíves elkalauzolni minket a minisztériumok épületéhez?

– Persze. – Sharon meghajolt a kisasszony előtt, mire a köpenyéből penész és nyirkos föld szaga áradt. – Az önökhöz hasonló, nagyra becsült vendégek számára mindig szívesen kihasítok némi időt szoros napirendemből.

Amint haladtunk a folyosón, hozzám fordult.

– Ahogy látja, én vagyok ennek a háznak a főudvarmestere, a Huroktikum és valamennyi portál főfelügyelője.

– Most se ’iszem el, hogy őtet nevezték ki – morogta Enoch.

Sharon hátrafordult, egyenesen Enochra nézett, sötét csuklyája alól őrült vigyor villant elő.

Enoch Emma háta mögött próbált eltűnni.

– Van mifelénk egy mondás – dörögte Sharon. – „A pápa be van fogva, és Teréz anya halott.” Ezt a helyet senki sem ismeri nálam jobban – talán csak a jó, öreg Bentham, aki, hála Portman ifiúrnak, tartósan gyengélkedik. – Sharon hangja derűsen semleges volt; nem lehetett tudni, sajnálja-e az előző gazdája halálát. – Ezért attól tartok, be kell érniük velem.

Újabb saroknál befordulva tágas csarnokba értünk, ahol akkora volt a nyüzsgés, mint valami repülőtéren: súlyos csomagokat cipelő utazók jöttek-mentek a mindkét falon sorakozó ajtókon át. Hosszú sorok kígyóztak dobogók előtt, amelyeken egyenruhás tisztviselők ellenőrizték a dokumentumokat. Zord határőrök tartottak szemmel mindenkit.

Sharon ráförmedt az egyik tisztviselőre.

– Maga ott! Tartsa csukva azt az ajtót! Beengedi egész Helsinkit 1911 karácsonyakor!

A tisztviselő felugrott a székéből, és becsapta a résnyire nyitott ajtót: a résből hópelyhek szállingóztak.

– Gondoskodunk róla, hogy az emberek csakis olyan hurkokba utazzanak, amelyek meglátogatását számukra jóváhagyták – magyarázta Sharon. – Ezekről a folyosókról több mint száz hurok nyílik, és az Ideiglenes Ügyek Minisztériuma csupán kevesebb mint a felüket találta biztonságosnak. Sokukat még nem kutatták át; másokban nem is járt senki évek óta. Ezért a következő utasításig az összes Huroktikum-utazást a minisztériumnak kell engedélyeznie – és az önök szerény hívének.

Sharon kikapott egy jegyet egy formátlan, barna viharkabátot viselő ember kezéből.

– Kicsoda maga, és hová megy? – Sharon szemlátomást élvezte, hogy hatalma lett, és ezt meg is mutathatja.

– A nevem Wellington Weebus – selypítette a kis fickó. – Az úti célom a Pennsylvania Vasútállomás, New York City, 1929. június 8.

– Mi dolga ott?

– Uram, nyelvi segédtiszt vagyok, akit az amerikai gyarmatokra osztottak be. Tolmács vagyok.

– Miért lenne szükség tolmácsra New York Cityben? Tán nem színtiszta angolt beszélnek ott?

– Nem éppen, uram. Valójában igencsak furcsa nyelvet használnak, uram.

– Minek az esernyő?

– Ott esik, uram.

– A jelmezesek ellenőrizték az öltözékét, hogy tökéletesen illik-e a naphoz?

– Igenis, uram.

– Úgy tudtam, New Yorkban mindenki fejfedőt hord.

Az emberke kis sapkát vett elő viharkabátja zsebéből.

– Nekem is van, uram.

Vándorsólyom kisasszony már egy ideje dobolt a lábával, de most elfogyott a türelme.

– Amennyiben itt van szükség önre, Sharon, bizonyára magunk is eltalálunk a minisztériumok épületéhez.

– Szó sem lehet róla! – mondta Sharon, és gyorsan visszaadta az embernek a jegyét. – Aztán viselkedjen az alkalomhoz illően, Weebus, figyelem magát!

Utat tört előttünk a zsúfolt csarnokban, majd levezetett minket egy lépcsőn. A földszinten áthaladtunk Bentham nagy könyvtárán, ahonnan kihordták a bútorokat, hogy hely jusson száz vagy még több priccsnek.

– Itt aludtunk, amíg hozzád nem költöztünk – mondta Emma. – Abban a szobában a hölgyek, ebben a férfiak.

Átvágtunk az egykori ebédlőn, ahol szintén ágyak sorakoztak. Bentham házának teljes alsó szintjét menhellyé alakították menekült különlegesek számára.

– Kényelmes volt? – kérdeztem.

Ostoba kérdés.

Emma vállat vont; nem szívesen panaszkodott.

– Kétségtelenül jobb, mint a lidércek börtönében – mondta.

– De nem sokkal – tette hozzá Horace, aki szeretett panaszkodni, és odajött mellém, mihelyt tehette. – El kell mondanom, Jacob, hogy szörnyű volt. Nem mindenki ügyel úgy a személyes higiéniájára, ahogyan mi. Akadtak éjszakák, amikor kámforrudacskákat kellett az orromba dugnom! Nincs magánszféra, sem ruhatár, sem öltözőhelyiség, sem tisztességes mosókonyha, és a konyha részéről nem tapasztaltunk csöppnyi kreativitást sem – éppen előtte mentünk el, és szakácsok seregét láttam aprítani és kavargatni –, és azoknak a más hurkokból menekített szegény ördögöknek olyan rémálmaik vannak, hogy az ember alig tud éjjel aludni a jajgatásuktól meg a sikoltozásuktól!

– Te vagy az, aki beszél – mondta Emma. – Hetente kétszer ébredsz sikoltozva!

– Igen, de az álmaimnak legalább van valami jelentése – mondta Horace.

– Tudjátok, van Amerikában egy lány, aki el tudja távolítani a rémálmokat – hallottam Millard hangját. – Ő talán segíthetne.

– A világon senkinek nincs joga manipulálni az álmaimat – tiltakozott Horace.

Emma nekem írott levelei mindig könnyedek és derűsek voltak, mindig a boldog időkről és a barátaim apró kalandjairól szóltak. Sosem említette az itteni életkörülményeket és a napi nyűglődést. Kezdtem még jobban tisztelni ezért.

Ekkor Sharon kitárt egy súlyos tölgyfa ajtót. Nappali fény és utcazaj áradt be.

– Maradjanak együtt! – kiáltotta Vándorsólyom kisasszony, és már kinn is voltunk, a járdán nyüzsgő testek sodrában.

* * *

Ha Emma nem ragad kézen, és húz maga után, most is ott állnék dermedten. Alig ismertem fel a helyszínt. Amikor utoljára jártam Devil’s Acre-ben, Caul erődítménye nem volt több egy halom füstölgő téglánál, a kapukon át lidércek menekültek, őket pedig feldühödött csőcselék üldözte. Teljes volt a zűrzavar, mert a függők megostromolták az őrizetlen ambróziaraktárt, a lidércek kiszolgálói pedig felgyújtották az ellenük szóló bizonyítékokat őrző épületeket. De azóta eltelt némi idő, és komoly fejlődés történt. A hely változatlanul pokoli volt – az épületeket vastagon fedte a korom, az égbolt változatlanul olyan mérgezősárga volt, amilyen mindig –, ám a tüzeket eloltották, a törmeléket eltakarították, a zsúfolt utcákon pedig egyenruhás különlegesek irányították a lovas kocsik forgalmát.

De a helynél sokkal inkább megváltoztak az emberek. Eltűntek a magukat csupán vonszoló, üres tekintetű függők, a különleges testben parádézó dílerek, akik kirakatokban kínálták az árujukat, az ambróziától felturbózott gladiátorok, akiknek fénysugár fakadt a szemükből. Eklektikus és korszakokat átfogó öltözékük alapján ezek a különlegesek Európából, Ázsiából, Afrikából és a Közel-Keletről, valamint különböző korokból jöttek.

A különlegesekre vadászva a lidércek nem válogattak, és sokkal messzebb jutottak, mint gondoltam.

Ami az öltözéküknél is jobban hatott rám, az az volt, hogy méltósággal jártak-keltek, a körülmények ellenére. Sérült vagy összeomlott hurkokból menekülve találtak itt nyugalmat. Elvesztették az otthonukat, a szemük láttára haltak meg rokonaik és barátaik, elképzelhetetlen traumákat éltek túl. De sehol egy üres vagy döbbent tekintet. Senki nem viselt rongyokat.

Lehet, hogy egyszerűen nem volt idő a gyászra. De szívesebben hittem azt, hogy majd egy évszázad elteltével a különlegesek többet tehettek annál, mint hogy bujkálnak és reménykednek hurkaikban. Bekövetkezett a legrosszabb. Minthogy túlélték, sok dolguk lett: újjáteremteni egy világot. Amelyet jobbá tehetnek.

Egy-két háztömbnyi gyaloglás után vettem csak észre, hogy nemcsak én bámulom meg őket, hanem ők is engem. És akkor valaki alaposan szemügyre vett, egy másik rám mutatott, és esküdni mertem volna, hogy az ajkuk az én nevemet mondja.

Tudták, hogy ki vagyok.

Éppen elhaladtunk egy kis rikkancs mellett, aki azt harsogta:

– „Jacob Portman ma felkeresi az Acre-t! A hős először tér vissza Devil’s Acre-be, a lidérceken aratott győzelme színhelyére!”

Elpirultam.

– Mér’ csak Jacobé a dicsőség? – hallottam Enoch hangját. – Mi is ott vóótunk!

– Jacob! Jacob Portman! – Két tini lány követett minket egy darab papírral. – Adnál egy autogramot?

– Késésben van egy fontos találkozóról – húzott maga után Emma a tömegben.

Alig tettünk néhány lépést, amikor két erős kéz ragadott meg. A kezek egy magas férfihoz tartoztak, akinek egyetlen szeme volt a homloka közepén és egy SAJTÓ feliratú kalapja.

– Farish Obwelo vagyok az Esti Botrányhajhásztól. Szabad egy gyors fotót?

Mielőtt válaszolhattam volna, szembefordított egy antik, legalább egytonnás fényképezőgéppel. A gép mögül fényképész bukkant elő, villantott.

– Tehát, Jake – hadarta Farish –, milyen érzés volt egy csapat üresrémnek parancsolni? Melyek voltak Caul utolsó szavai, mielőtt rámérte a halálos döfést?

– Hát nem egészen…

Villant a gép, és egy pillanatra megvakultam. Ekkor újabb két kéz ragadott meg – ezúttal Vándorsólyom kisasszonyé, és elvonszolt.

– Ne beszéljen a sajtóval semmiről – sziszegte –, de főleg arról ne, ami a Lelkek Könyvtárában történt!

– Miért? – kérdeztem. – Ők mit hisznek?

Nem felelt. Nem tudott, mert hirtelen felemelkedtem Bronwyn feje fölé, aki úgy vitt tovább, mint egy tányért, hogy a tömeg ne érhessen el. Sharon éket formált két karjából, hogy szétválassza az embertengert, és előremutatott – igen, az ott, majdnem ott vagyunk – egy magas vasfalban nyíló kapura. A fal mögött hatalmas, fekete kőépület állt.

Az őrszem beengedett minket a kapun át az udvarra, és magunk mögött hagytuk a tömeget. Bronwyn letett, majd mindenki körénk gyűlt, miközben rendbe hoztam magam.

– Azt hittem, valaki kiharap belőled egy darabkát! – mondta Emma.

– Említettem, hogy híres! – jegyezte meg félig tréfásan, félig irigykedve Millard.

– Aha, de nem gondoltam, hogy…

– Nagyon híres? – kérdezte Emma.

– A ’ónap ’íressége – legyintett Enoch. – Megláttyátok, karácsonyra eefelejtik.

– Remélem is! – mondtam.

– Miért? – kérdezte Bronwyn. – Nem akarsz híres lenni?

– Nem! – állítottam határozottan. – Annyira – a legszívesebben ijesztőt mondtam volna – sok volt.

– Nagyszerűen viselkedett – mondta Vándorsólyom kisasszony. – És majd könnyebb lesz. Amint az emberek megszokták, hogy látják, nem csinálnak ekkora felhajtást. Egy időre távozott tőlünk, Jacob, és a távollétében nőttön nőtt a legendája.

– Azt látom. De mi az, hogy megöltem Cault?

A kisasszony hozzám hajolt, és suttogóra fogta.

– Szükséges kitaláció. Az ymbrynék szerint jobb, ha mindenki halottnak hiszi.

– Miért, nem halt meg?

– Fölöttébb valószínű – felelte a kisasszony olyan könnyedén, hogy alig hangzott hihetőnek. – Valójában nem tudjuk, mi történik egy összeomlott hurokban. Soha, senki nem menekült még ki ilyen helyről, és nem mondhatta el. Caul és Bentham talán meghalt, de az is lehet, hogy… másutt vannak.

– Dimenzión kívül, és elérhetetlenek – mondta Millard.

– Természetesen örökre – sietett hozzátenni Vándorsólyom kisasszony. – De nem akarjuk, hogy a nagyközönségnek – vagy a néhány lidércnek, akik elmenekültek előlünk – kétsége legyen. Vagy különös ötlete támadjon a megmentésükre.

– Szóval gratunálok, megőőted Cault – mondta maró gúnnyal Enoch.

– Nem ölhette volna meg közülünk valaki? – nyafogott Horace.

– Úgy érted, te? – gúnyolódott Enoch. – Oszt ki ’inné el?

– Halkabban! – szólt rájuk Vándorsólyom kisasszony.

Még mindig azon tépelődtem, hogy Caul csak fölöttébb valószínűen halott, vagy mégis túlélhette egy hurok összeomlását, amikor kis híján leterített Sharon baráti hátba vágása.

– Fiam, vissza kell mennem. Kérlek, ne feledj el hívni, ha ismét kíséretre lenne szükséged!

Vándorsólyom kisasszony köszönetet mondott neki. Sharon mélyen meghajolt, majd sarkon fordult, és távozott, köpenye drámaian lobogott a nyomában.

Szembefordultunk az előttünk álló, zord épülettel.

– Mi ez? – kérdeztem.

– A különleges kormányzat szíve, egyelőre – válaszolta Vándorsólyom kisasszony. – Most itt ülésezik az Ymbrynék Tanácsa, és itt végzik a munkájukat a különböző minisztériumok.

– Itt kapjuk meg a feladatainkat – mondta Bronwyn. – Reggelente idejövünk, és közlik, mit kell tennünk.

– Elmebetegek Szent Barnabus Intézete – olvastam az épület vaskapuja fölötti kőbe vésett feliratot.

– Nem sok ingatlanból választhattunk – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– A résre újra, még egyszer, barátim[1] – szólt Millard, és nevetve lökött előre.

* * *

Az intézmény teljes elnevezése Elmebetegek, Szédelgők és Bűnös Kártevők Szent Barnabus Intézete volt. A többnyire önként bentlakók elszöktek a lidércek veresége utáni káoszban. Az intézet üresen állt, amíg az Ymbrynék Tanácsa, amelynek épülete egy üresrém látogatása során jégbe fagyott, és lakhatatlanná vált, meg nem tette ideiglenes főhadiszállásának. Ez adott otthont az európai különlegesek legtöbb minisztériumának, nyomorúságos, föld alatti járatait, párnázott celláit és dohos folyosóit teletömték író- és értekezlethez való asztalokkal meg iratszekrényekkel. A bútorcsere ellenére inkább kínzókamráknak látszottak.

Átvágtunk a félhomályos előcsarnokon, amelyben nyüzsögtek az egyenruhás, iratokat és könyveket cipelő bürokraták és irodai dolgozók. A falba ablakokat vágtak, mindegyiknél volt egy recepciós és egy felirat: Ideiglenes Ügyek, Anakronizmusok, Normális Kapcsolatok, Hang- és Fényképgyűjtemények, Mikromenedzsment és Pedantéria, Rekonstrukciós Osztály. Vándorsólyom kisasszony az utóbbihoz vezetett minket, és bejelentkezett.

– Üdv, Bartleby – dobolt az íróasztalon. – Alma Vándorsólyom vagyok, Isabel Kakukkhoz jöttünk.

A fickó felemelte a fejét. A két halántéka között öt szem helyezkedett el, a középsőn monoklit viselt.

– Várja önöket – mondta.

Vándorsólyom kisasszony megköszönte, és elindult visszafelé.

– Maga meg mit bámul? – pislogott rám négy szemével a fickó.

A többiek után siettem.

Az előcsarnokból számos ajtó nyílt, mi egy kisebb szobába léptünk be. Odabenn több széksorban különlegesek ültek, és nyomtatványokat töltöttek ki.

– Alkalmassági tesztek – magyarázta Emma. – Hogy kiderítsék, ki milyen munkára a legalkalmasabb.

Egy nő sietett kitárt karral Vándorsólyom kisasszony felé.

– Alma, visszajöttél!

Puszit nyomtak egymás arcára.

– Gyerekek, a hölgy Isabel Kakukk kisasszony. Régi, kedves barátom, az az ymbryne, aki a felső szintű rekonstrukciós munkák elosztásáért felel.

A hölgynek fénylő, sötét bőre és lágy, francia akcentusa volt. Káprázatos kék bársonyruhát viselt, amelynek széles, szárnyszerű válla, karcsú dereka és csillogó aranygombjai voltak. Rövid, ezüstszínű haja középen elválasztva. Úgy nézett ki, mint holmi rocksztár a jövőből, nem viktoriánus úrnő a múltból.

– Úgy vártam, hogy megismerjem valamennyiüket – szólt szívélyesen. – Alma olyan régóta mesél az életükről, úgy érzem, szinte már ismerem önöket. Ön bizonyára Emma, a szikra. És Hugh, a méhész?

– Örvendek – mondta Hugh.

A hölgy szinte mindenkit ismert, és mindenkivel kezet fogott. Végül hozzám ért.

– És ön Jacob Portman. A híre megelőzte!

– Magam is így hallottam – feleltem.

– Nem örül neki? – fordult Kakukk kisasszony Vándorsólyom kisasszonyhoz.

– Váratlanul érte a nagy érdeklődés – válaszolta Vándorsólyom kisasszony. – A jelenben igencsak csöndes életet élt az utóbbi időben.

Kakukk kisasszony kacagott.

– Nos, a csöndes életnek vége! Már ha van kedve dolgozni egy jó ügyért.

– Szeretnék a legjobb tudásom szerint segíteni – mondtam. – Milyen feladatuk lenne számomra?

– Ne olyan hevesen! – emelte fel az ujját. – Mindent a maga idejében.

– Jómagam többet szeretnék egyszerű, hétköznapi munkánál – mondta Millard. – Sokoldalú képességeim, azt hiszem, jobban hasznosulnának nagyobb kihívások közepette.

– Mindnyájan szerencsések. Itt nincsenek jelentéktelen feladatok, és nincs olyan különleges képesség, lett légyen a legszokatlanabb, amely ne válhatna az ügy hasznára. Egy ragasztós nyálú fiút épp a múlt héten állítottam be feltörhetetlen lábbilincsek készítésére. Bármiféle képességük legyen is, találok önöknek munkát. Igen?

Enoch emelte fel a kezét.

– Az én különleges képességem, ’ogy elbűvölöm a ’ölgyeket, mer’ ollyan csinos fijú vagyok. Nekem milyen munkát tud adni?

Kakukk kisasszony kissé gúnyos mosolyt villantott Enochra.

– Enoch O’Connor, holtak feltámasztója, aki temetkezési vállalkozók családjába született. – Mosolygott. – És pimasz humora van. Ezt megjegyzem.

Enoch lesütötte a szemét, elvörösödött.

– Ez tényleg ismer engem – motyogta.

Vándorsólyom kisasszonyon látszott, hogy legszívesebben megölné Enochot.

– Annyira sajnálom, Isabel…

Kakukk kisasszony legyintett.

– Butuska, de bátor. Ez hasznos lehet. – Végigpillantott rajtunk. – Óhajt még valaki viccelni velem?

Egy szót sem szóltunk.

– Akkor keressünk önöknek munkát!

Belekarolt Vándorsólyom kisasszonyba, együtt tartottak a kijárat felé, úgy festettek, mint különböző évszázadokból származó nővérek. Követtük őket felfelé az egyik lépcsőházban.

– Enoch, mi ütött beléd? – hallottam Millard hangját. – Száz évvel idősebb nálad, és ymbryne!

– Azt mondta, bátor vagyok – hebegte megbűvölten Enoch.

Egyszeriben nem bánta, hogy munkája akad az Acre-ben.

– Azt hittem, sosem fogom megérteni a fiúkat – csóválta a fejét Bronwyn. – De szerintem most megértettem. Mind hülye!

* * *

Követtük az ymbrynéket egy homályos, gázlámpákkal világított folyosón.

– Itt készül a kolbász – fordult felénk Kakukk kisasszony menet közben. – A minisztériumi irodák.

Ajtók sorakoztak sűrűn egymás után, mindegyiken két felirattal: az eredeti intézet feliratai nagybetűkkel a fába vésve, fölöttük a minisztériumok stencilezett cédulái. Egy nyitott ajtón át, amelyen BŰNÖZŐK és IDEIGLENES ÜGYEK MINISZTÉRIUMA felirat volt, láttam egy férfit, aki fél kézzel verte az írógépet, a másikban esernyőt tartott, mert úgy zúdult be a víz, hogy azt hittem, esik a szobában az eső. A másik szobában (BETEGES HAJLAMÚAK/NEM EMBERI ÜGYEK OSZTÁLYA) egy nő seprűvel védte az ebédjét egy kisebb patkánycsapat ellen. Emma, aki nem félt semmitől, de utálta a rágcsálókat, megragadta a karomat.

– Csodálkozom, hogy éppen ezt az épületet választották a minisztériumi irodáknak – mondta Kakukk kisasszonynak. – Kényelmesen elvannak itt?

Kakukk kisasszony nevetett.

– Egyáltalán nem, de ez szándékos. Menekült védenceinknek sem jut kényelem Devil’s Acre-ben, ezért nekünk se jusson. Ezért mindenkinek érdeke, hogy a rekonstrukció hatékonyan haladjon, hogy minél előbb visszajuthassunk a hurkainkba.

Nem hittem, hogy hatékony munkaerő lehet, akinek munkaideje felében patkányokkal vagy csöpögő plafonnal kell küszködnie, de az elképzelés nemes volt. Ha az ymbrynék meg a tisztviselők aranyló palotába költöztek volna, az bizony rosszul festett volna. A patkányok elleni csatákban volt némi méltóság.

– Ahogy el tudják képzelni, rengeteg rekonstrukciós munka van itt is, Londonban – magyarázta Kakukk kisasszony –, és ezen a mi különleges munkaerőpiacunkon önök nagy értéket képviselnek. Szükségünk van szakácsokra, őrszemekre, olyan emberekre, akik súlyos tárgyakat bírnak felemelni. – Bronwynra mutatott. – Számos részleg tart igényt Bruntley kisasszony segítségére. Mentés és Bontás, Gondozás és Kertészet…

Gyorsan Bronwynra pillantottam, és láttam, hogy lehervad az arcáról a mosoly.

– Ugyan már, Bronwyn – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Kétségtelenül jobb a romeltakarításnál!

– Azt reméltem, az Amerikában állomásozó erőkhöz vezényelnek – mondta Bronwyn.

– Nincsenek Amerikában állomásozó erők.

– Még nincsenek. De segíthetnék létrehozni.

– Ilyen ambícióval ebben nem kételkedem – mondta Kakukk kisasszony. – De kicsit érlelnünk kell önt, mielőtt a frontvonalba küldjük.

Bronwynon látszott, hogy még mondana valamit, és meg is tette volna, ha csak Vándorsólyom kisasszonnyal beszél, de Kakukk kisasszony előtt visszafogta magát.

Kakukk kisasszony oda mutatott, ahol Millard kabátja és nadrágja lebegett a levegőben.

– Mr. Nullings, príma munkát kínál önnek a Különleges Felderítés – a láthatatlanok mindig pompás hírszerzők.

– Nem lennék jobb helyen a Térképészeti Minisztériumban? – kérdezte Millard. – Bármelyik láthatatlan képes szimatolni és kihallgatni titkokat, de megkockáztatom, hogy a térképészeti tudásomnak nem akad párja.

– Lehetséges, de a Felderítésen emberhiány van, a Térképészet pedig telített. Most kérem, jelentkezzen Mr. Kimble-nél a Felderítésen, a három-nulla-egyes szobában.

– Igenis, assz’nyom – mondta Millard a legcsekélyebb lelkesedés nélkül. Megfordult, elindult az ellenkező irányban.

Kakukk kisasszony egy nagy, magas mennyezetű irodára mutatott, ahol vagy fél tucat férfi és nő sok-sok zsáknyi levelet válogatott.

– Mr. O’Connor, meggyőződésem, hogy a Halott Levelek Irodája hálás lesz a segítségéért.

Enoch teljesen elszontyolodott.

– Kézbesíthetetlen leveleket osztályozzak? És a képességem?

– A Halott Levelek Irodája nem kézbesíthetetlen levelekkel foglalkozik nálunk, hanem a halottakkal folytatott levelezéssel.

Az egyik dolgozó felmutatott egy sáros levelet.

– A kézírás pocsék. A helyesírás meg még annál is förtelmesebb. Tudósra volna szükség, hogy kiderítsem, kinek szánták ezeket a leveleket. – Megrázta a borítékot, mire különböző apró férgek potyogtak ki belőle. – Néha szeretnénk visszamenni a levélíróhoz, hogy megkérdezzük, de egyikünk sem képes halottat feltámasztani.

– A halottak leveleznek egymással? – kérdezte Emma.

– Mindig kérdezősködnek másokróó, meg üzenni akarnak a régi barátoknak – mondta Enoch. – Elég pletykásak, a felük. ’A van időm, ’agyom, ’ogy írjanak egy levlapot, mielőtt visszamennek a főődbe.

– Gondolja meg! – mondta Enochnak a munkás.

Kakukk kisasszony sürgetett minket, hogy induljunk tovább.

– Bloom kisasszony, könnyen el tudnám helyezni a börtönigazgatóságon. Pompásan vigyázna a legveszélyesebb lidérceinkre. De Vándorsólyom kisasszony szerint az utóbbi időben más az érdeklődési köre.

– Igen, kisasszony. A fényképezés. Kézi vakum már van…

Kinyújtotta a tenyerét, lobbant a szikra. Kakukk kisasszony nevetett.

– Nagyon jó. Kétségtelenül szükségünk lesz szakképzett fotográfusra, hogy dokumentáljon, amint helyreállítjuk a kapcsolatot az amerikai gyarmatokkal. Pillanatnyilag tűzgyújtói képessége hasznosabb számunkra fegyverként, ezért szeretném, ha biztonsági kérdésekben fordulhatnék önhöz.

– Ó – mondta Emma, és titkolni próbálta csalódottságát.

Lemondóan nézett rám, mintha azt mondta volna, kár volt többet remélni. A tűzzel kapcsolatos képessége a maga nemében egyedülállóvá tette, és láttam, hogy emészti, ha korlátozzák.

Pár perc múlva mindenki kapott ha nem is szuper feladatot, de legalább olyat, amely megfelelt különleges képességének. Csak én nem. A barátaim egyenként távoztak, hogy jelentkezzenek egy-egy minisztériumi hivatalnoknál, így én egyedül maradtam Kakukk és Vándorsólyom kisasszonyokkal. Egy nagy melegházba értünk, melynek kirakósszerű ablakait kívülről teljesen benőtték az indák. A helyiséget egy nagy, fekete asztal uralta, rajta az ymbrynék hivatalos pecsétje: egy madár, amelynek a csőrében egy óra lóg, karmával pedig leszorít egy kígyót. Ez volt az Ymbrynék Tanácsának terme, itt tartották üléseiket és határoztak a jövőnkről. Fura áhítat fogott el, hogy ott lehetek, még ha ez a terem csupán ideiglenes volt is. A helyiségben nem volt más dekoráció, mint az alsó ablakokra ragasztott térképek.

– Kérem – mutatott a nagy asztal körüli székekre Kakukk kisasszony –, foglaljon helyet.

Kihúztam egy egyszerű, szürke vászonnal bevont széket, és leültem. A helyiségben az ymbrynék berendezési tárgyai szerények voltak, azt akarták általuk kifejezni, hogy nem tartják különbnek magukat a többieknél, és a rájuk bízott vezetői szerep inkább felelősség, semmint felhatalmazás.

– Adjon nekünk egy percet, Jacob – mondta Vándorsólyom kisasszony, és Kakukk kisasszonnyal a terem másik végébe vonultak. Kakukk kisasszony sarkának koppanása a kövön mint megannyi kalapácsütés hangzott. Suttogva beszélgettek, néha rám pillantottak. Vándorsólyom kisasszony magyarázott valamit, Kakukk kisasszony figyelt rá, de ráncolta a homlokát.

Valami igazán nagy munkát szán nekem, gondoltam. Olyan fontosat, olyan veszélyest, hogy rá kell beszélnie Kakukk kisasszonyt, hadd tehessem. Hogy ilyen fiatalon, ilyen tapasztalatlanul – ez példátlan, úgy véltem, ezt mondja Kakukk kisasszony. De Vándorsólyom kisasszony ismer engem, tudja, mire vagyok képes, nem kételkedik benne, hogy helyt fogok állni.

Próbáltam nem izgulni. Nem akartam beleélni magam semmibe. De a tekintetem vándorolt a helyiségben, és ismét megállapodott a térképeken, és ekkor gyanítani kezdtem, mi lehet velem a szándéka Vándorsólyom kisasszonynak.

Amerika térképei voltak.

Akadt egy modern és több régebbi, mielőtt Alaszka és Hawaii államok lettek, meg egy olyan régi, amelyen az országhatár még a Mississippi folyót követte. Ennek több része különböző színű volt: a délkelet bíborvörös, az északkelet zöld, a nyugat nagy része narancssárga, Texas pedig szürke. Itt-ott izgalmas szimbólumok és feliratok látszottak, amilyeneket Vándorsólyom kisasszonynál a Napok Térképén láttam, ezért előrehajoltam, hogy jobban lássam.

– Kényes probléma! – mondta Kakukk kisasszony.

– Micsoda? – fordultam a kisasszony felé.

– Amerika – indult felém a terem másik végéből. – Már évek óta terra incognita. Amolyan vadnyugat, ha úgy tetszik, ideiglenes földrajzát nem értjük. Számos hurok elveszett, sok egyszerűen ismeretlen.

– Ó – lepődtem meg. – Miért?

Egyre izgatottabb lettem. Amerika – persze. Én voltam a tökéletes különleges egy veszélyes feladat végrehajtásához Amerikában. Az én pályám volt.

– A legnagyobb gond, hogy Amerikában nincs központi különleges testület, kormányzó szervezet. Több klán osztozik rajta – és közülük csak a legnagyobbal tartunk fenn diplomáciai kapcsolatot. De a klánok között hosszú évek óta konfliktus van a források és a területek birtoklásáért. Az üresrém-fenyegetés hosszú időn át fékezte az ellenségeskedést, de most, hogy megszűnt, aggódunk, hogy feltámadnak a régi sérelmek, és fegyveres konfliktushoz vezethetnek.

Kihúztam magam, Kakukk kisasszony szemébe néztem.

– És az lenne a feladatom, hogy békét teremtsek.

Amikor felnéztem rá, Kakukk kisasszony borzasztó vicces képet vágott, mintha a nevetést próbálná visszafojtani, Vándorsólyom kisasszony pedig ugyancsak fájdalmas képet vágott.

Kakukk kisasszony a vállamra tette a kezét. Leült mellém.

– Nekünk… más ötletünk van.

Vándorsólyom kisasszony leült a másik oldalamra.

– Azt szeretnénk, ha megosztaná a történetét.

Ide-oda kapkodtam a fejem.

– Nem értem.

– Devil’s Acre-ben az élet nehéz – magyarázta Kakukk kisasszony. – Kimerítő, demoralizáló. Az itteni különlegeseknek ihletre van szükségük, imádják hallani, hogyan győzted le Cault.

– A Devil’s Acre-beli csata az, amit a kicsik egytől egyig hallani szeretnének lefekvéskor – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Seregély kisasszony színjátszói még színpadra is alkalmazták – és megzenésítették!

– Te jó ég! – kiáltottam fel döbbenten.

– Itt fog kezdeni az Acre-ben – folytatta Vándorsólyom kisasszony –, majd továbbutazik más hurkokba, amelyekre a lidércek súlyos csapást mértek, de azért még lakottak…

– De… mi van Amerikával? – kérdeztem. – A kényes problémával?

– Pillanatnyilag a saját társadalmunk újjáépítése foglalkoztat minket – mondta Kakukk kisasszony.

– Akkor miért tetszett mindezt elmondani? – kérdeztem.

Kakukk kisasszony vállat vont.

– Olyan vágyakozva nézte a térképeket.

Megráztam a fejem.

– Amerika tele van ismeretlen hurkokkal. És harcok meg gondok vannak.

– Igen, de…

– Én amerikai vagyok. Tudok segíteni. Ahogy a barátaim is.

– Jacob…

– Mindnyájan segíteni tudunk, mihelyt megtanítom őket, hogyan mutatkozzanak normálisnak. A mindenit, Emma máris készen áll, és a legtöbbjüknek csupán néhány napra, legfeljebb egyheti koncentrált tanulásra van szüksége…

– Mr. Portman – szólt közbe Vándorsólyom kisasszony –, nagyon előreszaladt.

– Nem az a fontos, hogy megismerjék a jelent? Nem azért tetszett elhozni őket hozzám?

Vándorsólyom kisasszony nagyot sóhajtott.

– Jacob, őszintén csodálom a törekvését. Ám a tanács szerint még nem áll rá készen.

– Csupán néhány hónapja tudta meg, hogy különleges – mondta Kakukk kisasszony.

– És csak ma reggel döntött úgy, hogy segíteni kívánja az ügyünket! – tette hozzá Vándorsólyom kisasszony.

Szinte úgy hangzott, mintha gúnyt űzött volna belőlem.

– Készen állok – makacskodtam. – Ahogy a többiek is. Szeretném, ha Amerikában dolgoznánk az ügyért, ahogy nagyapám tette.

– Abe csoportja nem tőlünk kapott utasításokat – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Teljesen önállók voltak.

– Önállók?

– Abe a maga módján intézte a dolgait – folytatta Vándorsólyom kisasszony. – Azóta sokat változott a világ, tovább nem működhetünk így. Ám az, hogy Abe hogyan dolgozott, nem tartozik ennek a beszélgetésnek a témájához. Csak az számít, hogy Amerikában a helyzet még alakulóban van. Jelenleg csak ennyit mondhatok önnek. Amikor ott lesz szükségünk a segítségére – és a tanács felkészültnek találja önt és a barátait –, kérni fogjuk.

– Igen – mondta Kakukk kisasszony. – De addig…

– Addig buzdító előadásokat kell tartanom.

Vándorsólyom kisasszony sóhajtott. Kezdtem kifárasztani, én meg kezdtem dühbe jönni.

– Nehéz napja volt, Mr. Portman.

– Olyasmit szeretnék csinálni, ami számít.

– Talán ymbryne szeretne lenni? – kérdezte gúnyosan Kakukk kisasszony.

Hátralöktem a székem, felálltam.

– Hová megy? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony.

– A barátaimhoz – indultam az ajtó felé.

– Egyszerre csak egy lépést, Jacob! – kiáltotta utánam Vándorsólyom kisasszony. – Ön előtt áll még az egész élet, hogy hős legyen.

* * *

A barátaim leendő munkájukról folytattak megbeszéléseket, így hát leültem egy padra a nyüzsgő előcsarnokban, és amíg várakoztam, elhatároztam valamit. Nagyapám sosem kérte az ymbrynék engedélyét, hogy elvégezze a munkáját, nekem sem kell hát engedély, hogy folytassam azt. Abe rám hagyta a munkanaplóját, azt akarta, hogy megtaláljam, és az éppen elegendő engedély volt. Szükségem volt küldetésre. És hogy egy olyan…

– Jaj.

– Úúúú. Te vagy Jacob Portman?

Két lány ült le mellém. Félbeszakítottam a gondolataimat, hogy megnézzem őket, és meglepődtem, hogy csak egyet látok. Ázsiai volt, valamivel fiatalabb nálam, a hetvenes évek divatja szerinti öltözékben.

– Az vagyok – feleltem.

– Aláírnád a karomat? – nyújtotta az egyik karját. Aztán odanyújtotta a másikat is, és mélyebb hangon szólalt meg. – És az enyémet is?

Látta, hogy összezavarodtam.

– Binárisak vagyunk – magyarázta. – Néha összetévesztenek minket a kettős személyiségű emberekkel, de két szívünk, lelkünk, agyunk…

– És gégefőnk van! – tette hozzá a másik hang.

– Hát ez igazán nagyszerű – mondtam őszinte csodálattal. – Örülök, hogy találkoztam veletek. De… nem hinném, hogy testrészeket kellene aláírnom.

– Ó – mondták egyszerre.

– Várja már Seregély kisasszony előadását? – kérdezte a mélyebb hang. – Mert én türelmetlenül. Tavaly is rendezett egyet Wren Ökörszem kisasszonyról és a menazsériájáról. A fűmenazséria volt a címe.

– Nagyon király volt. Nagyon menő.

– Mit gondolsz, téged ki fog játszani?

– Hm, izé, nem tudom. Lányok, megbocsáttok?

Felálltam, még egyszer elnézést kértem, és gyorsan elindultam a terem másik vége felé. Nem azért, mert ott akartam hagyni őket – nem egészen –, hanem mert megláttam valakit, aki ismerősnek látszott, és meg akartam tudni, ki az.

Az előcsarnok egyik ablaka mögött ülő hivatalnok fiatal férfi volt, rövidre nyírt hajjal, sötétbarna bőrrel, lágy arcvonásokkal. Valahonnan ismertem az arcát, de nem tudtam, honnan. Úgy gondoltam, ha beszélek vele, talán eszembe jut. Látta, hogy közeledem, felkapott egy tollat a tintatartóból, és úgy tett, mintha írna, amikor az ablakához értem.

– Ismerem magát valahonnan? – kérdeztem.

Nem nézett fel.

– Nem – válaszolta.

– Jacob Portman vagyok.

Felpillantott rám. Nem imponáltam neki.

– Igen.

– Korábban nem találkoztunk?

– Nem.

Nem jutottam vele semmire. Az ablak fölé az volt vésve: INFORMÁCIÓ.

– Információra van szükségem.

– Miről?

– A nagyapámmal kapcsolatban. Szeretnék kapcsolatba lépni vele. Ha él még.

– Nem vagyunk címtár, uram.

– Akkor hát miféle információt adnak?

– Nem adunk. Gyűjtünk.

Az íróasztaláról felvett egy hosszú kérdőívet, és átnyújtotta.

– Tessék, ezt töltse ki!

– Maga viccel – dobtam vissza az íróasztalra az ívet.

Csúnyán nézett rám.

– Jacob!

Vándorsólyom kisasszony jött felém az előcsarnokon át, mögötte a barátaim. Egy pillanat alatt körülvettek.

Behajoltam az ablakon.

– Pedig ismerem magát valahonnan.

– Ha ragaszkodik hozzá – válaszolta.

– Indulhatunk? – kérdezte Horace.

– Éhen halok – panaszkodott Olive. – Ehetünk megint amerikai ételt?

– Milyen feladatot kaptál? – kérdezte Emma.

Amint tovasodortak a kijárat felé, visszanéztem a hivatalnokra. Mozdulatlanul ült, engem bámult, gondterhelten ráncolta a homlokát.

Vándorsólyom kisasszony félrevont.

– Hamarosan beszélnünk kell, négyszemközt – mondta. – Őszintén sajnálom, ha a tárgyalás felkavarta az érzéseit. Igen fontos nekem, de az összes ymbrynének is, hogy elégedett legyen. Ám az amerikai helyzet, ahogy említettük, fölöttébb kényes.

– Csak annyit szeretnék, hogy bízzanak bennem. Nem akarok egy sereg kapitánya lenni. – Többé nem kérek semmit, gondoltam, de nem mondtam ki.

– Tudom – mondta a kisasszony. – De kérem, legyen türelemmel. És ha túlzottan óvatosnak látszunk, az ön érdekében tesszük. Ha bármi történne önnel, vagy bármelyikükkel, az katasztrófa lenne.

Komisz gondolat fordult meg a fejemben: Vándorsólyom kisasszony valójában úgy vélte, rosszul nézne ki, ha valami történne velem, ahogy rosszul festene az is, ha nem segíteném a rekonstrukciós munkákat. Tudtam persze, hogy nem csak ez jár a fejében. Természetesen fontosak voltunk neki. Csakhogy fontos volt neki olyan emberek véleménye is, akiket én nem ismertem. Hogy ők mit gondolnak arról, hogy miképpen élem az életem, az engem nem érdekelt.

Ám erről nem szóltam semmit, csak annyit mondtam:

– Nem gond, megértem – mert tudtam, hogy úgysem változtathatom meg a véleményét.

Mosolygott, megköszönte, kicsit rosszul éreztem magam – nem nagyon –, mert hazudtam neki, aztán elbúcsúzott tőlünk.

Az óra épp csak elütötte a delet Davil’s Acre-ben. Vándorsólyom kisasszonynak akadt még itt elintéznivalója, de mi mára végeztünk, tehát abban maradtunk, hogy majd később találkozunk a házban.

– Menjenek egyenesen oda – intett minket a kisasszony. – Ne lebzseljenek, ne lézengjenek, ne csatangoljanak, ne csellengjenek!

– Igenis, Vándorsólyom kisasszony – feleltük kórusban.

ÖTÖDIK FEJEZET

Nem mentünk egyenesen haza. Megkérdeztem a többieket, találhatunk-e olyan utat, amelyen elkerülhetjük a legnagyobb tömeget, és a felfedezés vágyától hajtva, no meg a szelíd engedetlenség szellemében velem tartottak. Enoch állította, hogy ismer olyan útvonalat, amelyik rövid és szinte biztosan elhagyatott, és egy percen belül a folyó, a Láz-árok partján baktattunk.

Az Acre-nek ezt a részét nem tisztították meg, ahogyan a közepét. Talán nem is lehetett. Devil’s Acre is hurok volt, így hát a hely környezete naponta helyreállítódott. Az Árok mindig is barna és szennyezett mocsoksáv marad. A napfény, amely áthatolt a gyárak füstjén, mindig is a gyönge tea színére fog emlékeztetni. Az itt ragadt normálisok mindig ugyanazok a nyomorult, éhségtől félholt szerencsétlenek lesznek, akik gyanakodva lesnek ki a sikátorokból meg a bérházak ablakából ott, ahol elhaladunk. Millard azt mondta, valahol lennie kell egy térképnek mindazokról a gyilkosságokról, rablótámadásokról és betörésekről, amelyek aznap történtek, amikor Devil’s Acre hurok lett. A segítségével el tudnánk kerülni azokat a veszélyes helyeket, de a térképet soha nem láttuk. Mindenki tudta, hogy óvatosnak kell lennünk, amikor normális körzeteken haladunk át. Amíg elviseltük a bűzt, maradtunk az Árok partja mentén, hogy ne menjünk a sötét házak közelébe.

Amikor éppen nem néztek körül idegesen, a barátaim új feladataikról beszélgettek. A legtöbben csalódottak voltak. Néhány kifejezetten elkeseredettek.

– Amerika térképeit kellene rajzolnom! – zsörtölődött Millard. – Most Perplexus Anomalus az átkozott Térképészeti Osztály vezetője. Ha az ymbrynék nem is gondolják úgy, hogy tartoznak nekünk mindazért, amit tettünk, neki tudnia kellene.

– Akkor fordulj egyenesen hozzá – mondta Hugh.

– Úgy lesz – felelte Millard.

Enochnak is elmúlt a kezdeti lelkesedése, amikor rájött, hogy a munkája a Halott Levelek Irodáján ötszázaléknyi halott feltámasztásból és kilencvenöt százalék adminisztrációból áll.

– ’ogy képesek illyen vacak munkát adni nekünk, miután megsemmisítettük a Lelkek Könyvtárát? – morgott. – Megmentettük az ymbrynék bőrét. Vagy szép, ’osszú szabaccságot köllene adniuk nekünk, vagy fáintos munkát sok-sok beosztottal.

– Nem pontosan így fogalmaznék – mondta Horace. – De egyetértek. Még hogy anakronisztikai asszisztens a Jelmez Részlegen? Az Ymbrynék Tanácsának kellene stratégiai tanácsokat adnom, minimum. Hiszen látom a jövőt, a madár szerelmére!

– Azt hittem, Vándorsólyom kisasszony bízik bennünk – panaszkodott Olive.

– Ő bízik is – mondta Bronwyn. – A többi ymbryne az oka. Ők nem ismernek minket olyan jól.

– Asziszik, fenyegettyük őket – mondta Enoch. – Ezek a feladatok? Üzenet nekünk. Még mindig csak különleges gyerekek vagytok.

Emma mellém került, egy ütemre lépkedtünk. Megkérdeztem, hogy sikerült a munkájával kapcsolatos megbeszélés.

– Nézd meg ezt – vett elő a táskájából egy szögletes dobozkát. – Összecsukható fényképezőgép. – Megnyomott egy gombot, és előugrott a lapos dobozból egy objektív.

– Tehát mégis megkaptad a munkát, amelyet szerettél volna? Dokumentálni fogod az eseményeket?

– Nem – felelte. – A felszerelések raktárából csentem el. Heti három műszakot osztottak rám, ymbrynékre kell vigyáznom, amikor lidérceket hallgatnak ki.

– Az azért érdekes lehet. Őrült dolgokat hallhatsz.

– Nem akarok hallani semmit. Végighallgatni azt a sok bűnt, mindazt, amit éveken át műveltek velünk… Unom a régi históriákat. Új helyeket akarok látni, új emberekkel szeretnék találkozni. És te?

– Én is – feleltem.

– Úgy értem, mi a te feladatod? Nagyon kíváncsi vagyok, mivel bíztak meg. Biztos valami csodálatossal.

– Motivációs előadó.

– Az meg mi a csuda?

– El kellene mennem különböző hurkokba, és magamról mesélnem.

Elcsodálkozott.

– Miért?

– Hogy… ösztönözzem őket.

Akkorát kacagott, hogy szinte bántott.

– Hé, nem annyira borzasztó – mondtam.

– Félre ne érts: szerintem nagyon ösztönző vagy. Csak… nem tudlak elképzelni ebben a szerepben.

– Én sem. Ezért nem is fogom csinálni.

– Tényleg? – Elismerést láttam az arcán. – Hát mit fogsz csinálni?

– Valami mást.

– Ó. Értem. Nagyon titokzatost.

– Úgy bizony.

– Nekem elárulod?

Elmosolyodtam.

– Te leszel az első.

Nem akartam Emma elől eltitkolni a terveimet. Egyszerűen még nem voltak terveim, csak abban hittem, hogy valami majd beugrik.

És valóban. A folyó felől zaj hallatszott – csobbanás, amelyet nagy levegővétel követett.

– Halszörny! – kiáltotta Claire.

Mindannyian arra fordultunk, de ami először vízi szörnynek látszott, valójában egy testes férfi volt sápadt, halszerű bőrrel. Gyorsan úszott velünk párhuzamosan, csak a feje meg a válla látszott ki, valami vitte a víz alatt, amit nem láttunk.

– Hahó! – kiáltotta a férfi. – Fiatalok, megállni!

Még gyorsabban mentünk, ám a férfi így sem maradt le tőlünk.

– Csak egy kérdést szeretnék feltenni.

– Mindenki álljon meg – mondta Millard. – Ez az ember nem fog bántani minket. Különleges vagy, igaz?

A férfi felállt, a nyakán lévő két kopoltyúból vizet lövellt ki.

– Itch a nevem – válaszolta, és már nem volt kérdéses, hogy különleges. – Csak egyet szeretnék tudni. Ugye Alma Vándorsólyom védencei vagytok?

– Úgy van – felelte Olive, és az Árok peremére állt, mutatva, hogy nem fél.

– És igaz, hogy odamehettek, ahová csak akartok, és nem fogtok soha előreöregedni? Hogy a belső órátok visszaállt?

– Ez mán két kérdés vót – mondta Enoch.

– Igen, ez igaz – bólintott Emma.

– Értem – mondta Itch. – És a mi óránk mikor fog visszaállni?

– Ki az a mi? – kérdezte Horace.

Négy további fej bukkant ki a vízből Itch körül: két fiatal fiú, úszókkal a hátukon, egy idősebb, pikkelyes bőrű asszony és egy igen idős férfi két nagy halszemmel a feje két oldalán.

– Az örökbe fogadott családom – mondta Itch. – Túlságosan régen élünk már ebben az átkozott Árokban, túl régen nyeljük a mocskos vizét.

– Ideje máshová költözni – recsegte a halszemű öreg.

– Tisztább helyre szeretnénk menni – mondta a pikkelyes asszony.

– Az nem olyan könnyű – jegyezte meg Emma. – Ami velünk történt, véletlen volt, bele is halhattunk volna.

– Nem érdekes – mondta Itch.

– Nem akarják megosztani velünk a titkot! – szólt haragosan az egyik úszós fiú.

– Nem igaz – avatkozott közbe Millard. – Azt sem tudjuk, hogy lehetséges-e a visszaállítást újra előidézni. Az ymbrynék még tanulmányozzák.

– Az ymbrynék! – Az asszony fekete vizet köpött a kopoltyújából. – Ha tudnák, se árulnák el. Akkor mindnyájan elmennénk a hurkaikból, és nem volna kin uralkodniuk.

– Hé! – kiáltotta Claire. – Ilyen szörnyűséget nem szabad mondani!

– Ez árulás – jelentette ki Bronwyn.

– Árulás! – ordította Itch, a parthoz úszott, kievickélt a kövezetre. Elhátráltunk tőle, amint a víz lecsorgott a testéről, amelyet hosszú, zöld alga borított a mellkasától lefelé. – Veszélyes ilyen szót vágnunk egymás fejéhez.

A fiúk és az öregasszony is kimásztak az árokból – mindhármukat alga borította –, csak az öregember úszkált izgatott köröket a vízben.

– Nézzék – szóltam közbe, eddig nem beszéltem, és azt hittem, csillapíthatom a helyzetet. – Mindannyian különlegesek vagyunk. Nincs értelme veszekedni.

– Mit tudsz te erről, újonc? – kérdezte az asszony.

– Azt képzeli, hogy ő a megváltónk! – mondta Itch. – Csak egy szerencsés csaló vagy.

– Hamis próféta! – ordította az egyik fiú, aztán a másik is, aztán mindhárman, és három felől körülfogtak minket. – Hamis próféta! Hamis próféta!

– Sosem állítottam, hogy próféta vagyok – próbálkoztam. – Sosem állítottam, hogy bármi vagyok.

Normális lakók tucatjai bámultak ki az ablakokon a hátunk mögött lévő nagy házból, már ők is ordibáltak, és szemetet dobáltak a fejünkre.

– Túl soká vótatok az Árokba’ – kiáltotta Enoch. – Az agyatok is szennyes mán!

Emma lángot lobbantott, Bronwyn késznek mutatkozott Itchre támadni, de a többiek visszahúzták őket. Devil’s Acre-ben nagyon odafigyeltek ránk, és kárt tenni egy másik különlegesben még önvédelemből is kínos lett volna.

A csöpögő Árok-lakók beszorítottak minket egy sikátorba, és immár nem „hamis prófétát” ordítoztak, hanem követelték, hogy adjuk ki a titkunkat. Végül nem tehettünk mást, elfutottunk, de a kiáltásaik még akkor is utolértek, amikor befordultunk a sarkon.

Valahogy sikerült a város veszélyes részéből visszajutnunk a központba, bár ettől kezdve szinte minden összefolyt; megrendültünk, és hihetetlennek éreztük a barátságos üdvözléseket és kézfogásokat, amelyekben Bentham házának közelében volt részünk.

Mi rejlett a mosolyok mögött?

Hányan nehezteltek ránk titokban?

Végre benn voltunk a Huroktikumban, átmentünk a különlegesek vámvizsgálatán, némán baktattunk fel a lépcsőn, majd végig a hosszú folyosón, némán, mindenki a maga gondolataiba merülve.

* * *

Bezúdultunk a takarítószeres sufniba, majd a hirtelen váltás után kitántorogtunk a forró floridai éjszakába. Enyhe gőz szállt fel a csúcsos tetőből, halk sziszegéssel, mint amikor a forró motor kihűl.

– Ózon – mondta Millard.

– Huszonnégy perc negyven másodperc. – Vándorsólyom kisasszony karba font kézzel állt az udvaron. – Ennyit késtek.

– De kisasszony – mondta Claire –, nem akartunk…

– Senki nem mond semmit – sziszegte Emma. Aztán hangosan: – Rövidebb útvonallal próbálkoztunk, de eltévedtünk.

Álltunk az udvaron, kimerülten, az Árok menti kalandtól megrendülten, és hallgatnunk kellett a leckéztetést pontosságról meg felelősségről. A barátaim a fogukat csikorgatták. Miután befejezte az előadását arról, hogy csalódott bennünk, Vándorsólyom kisasszony madár alakot öltött, és felrepült a házam tetejére.

– Ez meg mi? – kérdeztem halkan.

– Ezt teszi, amikor egyedül akar lenni – mondta Emma. – Nagyon dühös lehet.

– Mert huszonkét percet késtünk?

– Nagy rajta a nyomás – mondta Bronwyn.

– És rajtunk tölti ki a mérgét – magyarázta Hugh. – Ez nem tisztességes.

– Azt hiszem, most sok különleges nem akar az ymbrynékre hallgatni – mondta Olive –, de V. kisasszony arra mindig számíthatott, hogy mi hallgatunk rá. Szóval, amikor elszúrunk valamit, akármilyen picikét is…

– Dugja föl a farktollai közé! – mondta a kelleténél hangosabban Enoch.

Bronwyn Enoch szájára tapasztotta a tenyerét, dulakodva terültek el a földön.

– Hagyjátok abba! – kiáltotta Olive, és ő meg Emma meg én megpróbáltuk szétválasztani őket, közben mindannyian a földre kerültünk, feküdtünk a fűben, és izzadni kezdtünk a párás levegőn.

– Ez butaság – mondta Emma. – Ne legyen több veszekedés köztünk.

– Fegyverszünet? – kérdezte Bronwyn.

Enoch bólintott, kezet fogtak.

Mindenki pihenőre vágyott és ki akarta heverni a nap eseményeit, hát bementünk a házba, ahol Horace valami csodásat készített a lopott élelmiszer maradékából. Majd megmutattam nekik a televízió előtti étkezés régen és jól bevált szokását. Váltogattam a csatornákat, barátaim a képernyőre meredtek, némelyikük úgy belefeledkezett, hogy még az sem zavarta, hogy kihűl az ölében az étel. Az otthonról rendelhető különböző áruk, a kutyakaja és női hajápolószerek hirdetései, egy prédikátor az egyik vallási csatornán, egy tehetségkutató verseny, a különböző idegen országokban zajló konfliktusok hírmorzsái… mindez egyformán idegen volt számukra. Miután átestek a sokkon, hogy létezik egy ilyen képernyő benn a házban, tökéletes színekkel, hiteles hanghatással, és sok száz csatorna közül lehet választani, kérdéseket tettek fel. Némelyik meglepett.

Miközben a Star Trek egyik régi epizódját néztük, Hugh megkérdezte:

– Sok ember van éppen most űrhajón?

A Narancsvidék közben Bronwyn megkérdezte:

– Amerikában már nincsenek szegény emberek?

És Olive:

– Miért olyan durvák egymással?

Egy autóhirdetés alatt Horace:

– Ez a zaj zene akar lenni?

Egy hírműsor után Claire megbotránkozott:

– Miért kiabálnak ennyire?

Láttam, hogy a látottak felizgatták őket. Emma feszült volt, Hugh fel-alá járkált, Horace vadul szorította a kanapé karfáját.

– Túl sok – mondta Emma, a szemére szorítva a kezét. – Túl hangos, túl gyors!

– Egy pillanatnál tovább nem mutat semmit – szólt Horace. – Az ember beleszédül.

– Nem csoda, ’ogy a normálisok mán észre se veszik a különlegeseket odaki – mondta Enoch. – Megolvatt az agyuk!

– Ha a modern emberek nézik, nekünk is néznünk kell – vélekedett Millard.

– Nem akarom, hogy megolvadjon az agyam – mondta Bronwyn.

– Nem olvad meg – nyugtatta meg Millard. – Gondolj rá úgy, mint valami védőoltásra. Ha kapsz belőle egy kicsit, képes leszel ellenanyagot termelni a világ nagyobb megrázkódtatásai ellen.

Még egy ideig váltogattuk a csatornákat, de a bénító hatás kezdett elmúlni, a gondolataim pedig kellemetlen dolgok felé kalandoztak el. A Nagy Ő epizódja alatt jöttem rá, milyen kevéssé értem a világot, amelyben felnőttem. A normális emberek szinte egész életemben elképesztettek: nevetségesen próbáltak imponálni egymásnak, kicsinyes célok hajtották őket előre, banális álmaik voltak. Elutasítottak mindent, ami nem illett bele szűkös világképükbe, mintha azok, akik másként gondolkodtak, cselekedtek, öltözködtek vagy álmodoztak, egész létüket fenyegették volna. Egész eddigi életemben főként ezek miatt éreztem magam annyira egyedül. Amit a normális emberek fontosnak tartottak, azt én ostobaságnak véltem. És erről soha, senkivel nem beszélhettem, hát magamban tartottam. Azzal a bizonyossággal tértem vissza a normális világba, hogy immár vár egy otthon a különlegesek világában. Ám a mai nap Devil’s Acre-ben ráébresztett, hogy ott is idegen vagyok – egyeseknek hős, másoknak csaló. Éppúgy félreért mindenki, mint itthon.

Éppen a Simpson családot próbáltam elmagyarázni, és leküzdeni az álmosságot (hosszú volt a nap), amikor rájöttem, hol láttam annak a hivatalnoknak az arcát. Átadtam a távirányítót Enochnak, és azzal, hogy a fürdőszobába megyek, felrohantam.

Becsuktam a szobám ajtaját, kihalásztam az ágy alól Abe naplóját, és lapozni kezdtem, kerestem a hivatalnok arcát. Beletelt jó néhány percbe – sok oldal volt és sok arc –, de végül megtaláltam egy 1983-as bejegyzésnél. A fénykép régi volt, az 1930-as vagy ’40-es évekből való, ám a hivatalnok ma ugyanúgy nézett ki, ami azt jelentette, hogy sokáig élt hurkokban. A neve a bejegyzés szerint Lester Noble Jr. A képen széles karimájú kalapot viselt, és békésen nézett a fényképezőgépbe, nyoma sem volt rajta félelemnek, amelyet ma láttam az arcán. Elolvastam nagyapa bejegyzését a küldetésről, kifeszítettem a kapcsokat, amelyek a laphoz rögzítették a képet, és zsebre tettem.

A folyosón találkoztam össze Emmával.

– Téged kereslek – mondta.

– Én pedig téged. Szükségem van a segítségedre.

Bólintott.

– Persze.

– Fedezz! Csak egy-két óráról van szó. Vissza kell mennem az Acre-be.

– Miért? Minek?

– Nincs időm elmagyarázni – mondtam. – Majd, ha visszajöttem.

– Én is megyek.

– Ezt egyedül kell csinálnom.

Karba fonta a kezét.

– Remélem, jó okod van rá.

– Az. És remélem, bejön.

Megcsókoltam, lesurrantam a lépcsőn, majd a garázson át be a melegházba.

* * *

Amikor visszaértem a minisztériumok épületének előcsarnokába, a férfi nem ült a helyén. Az ablaka csukva volt. Odamentem a következő ablakhoz, és megkérdeztem az ott dolgozó nőt, nem tudja-e, hol a kollégája.

Rám sandított a vastag üvegen át.

– Kicsoda?

– A férfi, aki ott dolgozik. Lester Noble.

– Nem ismerek semmiféle Lester Noble-t – mondta, töltőtollával kopogva az íróasztalán –, de a szomszéd irodában dolgozó fickó mára végzett. Még elcsípheti, ha… ott van.

Kimutatott az előcsarnokba. Megfordultam, és láttam, hogy a férfi a kijárat felé siet. Gyors köszönetet mondtam, és a férfi után futottam. Sikerült elkapnom, mielőtt kilépett volna a kapun.

– Lester Noble – szólítottam meg.

Kissé sápadtan fordult meg.

– A nevem Stevenson. És az utamban áll.

Megpróbált félretolni, de álltam a sarat, ő pedig szemlátomást nem akart jelenetet.

– Maga Lester Noble Jr., és csak utánozza a brit akcentust.

Kivettem a zsebemből a képét, és az orra alá dugtam. Megdermedt, majd kikapta a kezemből. Amikor újra a szemembe nézett, félelem látszott rajta.

– Mit akar? – kérdezte suttogva.

– Kapcsolatba lépni valakivel.

Végigpillantott az előcsarnokon, majd ismét rám nézett.

– Menjen végig a folyosón! Találkozzunk a százharminchetes szoba előtt. Nem láthatnak minket együtt.

Visszaszereztem a fényképet.

– Ezt megtartom. Egyelőre.

Két perccel később az egyszerű faajtó előtt álltunk, amelyen csak annyi állt: 137. Ügyetlenkedett a kulcsokkal. Reszketett a keze. Bementünk, bezárta az ajtót. A kis szoba faltól falig, padlótól plafonig dossziékkal volt tele.

– Nézze, fiam – fordult felém összetett kézzel. – Nem vagyok bűnöző, érti? – Brit akcentusa eltűnt, az amerikai Dél hangját véltem felismerni. – Amerikában vannak bizonyos rossz emberek, és nem hagyhatom, hogy megtaláljanak. Akkor változtattam meg a nevem, amikor idejöttem. Nem hittem, hogy valaha hallom még a régit.

– Tényleg annyival komiszabbak voltak ott az üresek, mint itt? – kérdeztem.

– Komiszak voltak, de nem azért jöttem el. Hanem a különlegesek miatt. Őrültek.

– Ó? Hogyan?

Lester a fejét rázta.

– Legalább száz szabályt megszegtem azzal, hogy idehoztam magát. Ha szüksége van egy dossziéra, rajta, de mesékre nincs időm.

– Jól van – mondtam. – Mije van az üresvadászokról?

Lester habozott.

– Kikről?

– Tudom, hogy tudja, kikről beszélek – feleltem, és elmondtam, amit Abe jelentésében olvastam.

A jelentés szerint Lester egy hurokban élt 1935. január 5-én Annistonban, Alabama államban, amíg a hurkot meg nem rohamozták, és meg nem ölték az ymbrynéjét. Abe és H. egy motelban találták meg Lestert a jelenben – akkor 1983-ban –, ahol az előreöregedés veszélye fenyegette. Sikerült biztonságba helyezniük egy másik hurokban. Lesternek azután sikerült valahogyan eljutnia Angliába, ami önmagában is szívet tépő történet lehetett. De nem volt időm meghallgatni, és Lesternek sem volt kedve elmondani, miután végighallgatta azt, amit tudtam róla.

– Honnan tudja mindezt? – kérdezte Lester. Megmerevedett, mintha felkészült volna valami rossz hírre.

– Abe a nagyapám volt – mondtam.

– Mesélt rólam? – Lester hangja egyre emelkedett. Egyre izgatottabb lett.

– Nem – mondtam. – Nézze, nincs miért aggódnia, nem azért jöttem, hogy megbolygassam a múltat. Csak el kell érnem a H. nevű embert. Maga együtt volt vele. És itt dolgozik, a legbenső szentélyben… – Kezeim gesztusával az összeköttetésre utaltam. – Maga a legjobb tippem.

Sóhajtott, és láttam, hogy kicsit megnyugodott. Karba fonta a kezét, az egyik polcnak támaszkodott.

– Nem hagyták nálam a névjegyüket – mondta –, de ha úgy lett volna, akkor is régen történt.

– Azt reméltem, akad valami a dossziéiban – mondtam. – Az ymbrynék valamiképpen érintkeztek velük.

– Akkor miért nem az ymbrynéktől kérdezi?

Lester kezdte túlságosan jól érezni magát.

– Szeretnék diszkrét lenni. De ha muszáj, elárulom nekik, hogy Lester Noble Jr. tett említést róluk.

Elkomorodott.

– Jól van, na – mondta rekedten. – Nézzük, mim van. – Végigment az egyik fal mellett, menet közben az ujját végighúzta a dossziékon. Kiemelt egyet. Átlapozta, motyogott magában. Aztán egy másik falhoz ment, kivett még két dossziét. Megcsóválta a fejét, a hóna alá dugta őket, és továbbsétált. A tenyerében egy régi gyufásdoboz volt.

– Ez mi? – kérdeztem.

– Csak ennyi van.

Elvettem a gyufásdobozt. A sarkai ráncosak voltak, mintha sok időt töltött volna valakinek a zsebében. Kívül sima volt. Belül egy kínai étterem hirdetése volt látható, egy cím, néhány véletlenszerűen odavetett szám és betű, meg egy ceruzával írt utasítás: OLVASÁS UTÁN ELÉGETENDŐ. Valaki nyilvánvalóan semmibe vette ezt az utasítást.

– Tehát. – Lester elvette tőlem a képet. – Szerintem kvittek vagyunk, tekintettel arra, hogy már azért is kirúghatnának, amiért beengedtem ebbe a szobába, hát még azért, mert azt kiviheti.

– Csak egy régi gyufásdoboz – mondtam. – Mihez kezdjek vele?

– Azt már magának kell kitalálnia. – Az ajtóhoz ment, kinyitotta, megvárta, amíg kilépek. – És tegyen meg nekem egy szívességet, fiacskám – mondta ismét brit akcentussal. – Felejtse el, hogy valaha is találkoztunk!

* * *

Olyan sietve vágtam át az Acre-n, hogy akik felismertek, azok sem mertek megállítani. Bentham házához értem, felrohantam a lépcsőn, végig a Huroktikum hosszú folyosóján az A. VÁNDORSÓLYOM ÉS VÉDENCEI feliratú ajtóig, és beléptem. Egy perc múlva már saját hátsó udvarom füvében feküdtem. Egy pillanatig kábán álltam a meleg éjszakában, hallgattam a tücskök meg a békák összhangját, láttam, hogy a tévé képernyője villog a nappaliban.

Vándorsólyom kisasszony már nem ült a tetőn. Senki nem vette észre a visszatérésemet. Még maradt némi időm egyedül lenni. Átsétáltam az udvaron a stéghez, és leültem. Egyedül itt lehettem magamban, és ha valaki jött volna, hallottam volna a lépteit.

Elővettem a telefonomat és a gyufásdobozt, törtem a fejem, hogyan érhetném el a segítségével H.-t. Rájöttem, a cím alatt lévő fura betűk és számok egy telefonszámot adnak ki, mely nem tárcsázható, mert olyan betű-szám kombináció, amelyet az 1960-as években kivontak a forgalomból.

Kerestem a gyufásdobozon hirdetett étterem nevét. Szerencsém volt: az étterem még működött. Megkerestem a mai telefonszámát, és felhívtam.

Több kattanást hallottam, mintha a hívás több külföldi központon haladt volna keresztül. Végül kicsöngött, legalább tízszer vagy tizenkétszer, mire egy rekedtes férfihang beleszólt.

– Tessék.

– H.-t keresem. Én…

Megszakadt. Letette!

Újra hívtam. Ezúttal két csörgés után felvette.

– Rossz számot hív.

– Jacob Portman vagyok.

Szünet. Most nem tette le.

– Abe Portman unokája.

– Mondja maga.

Hevesebben kezdett dobogni a szívem. A szám tehát jó. Olyasvalakivel beszélek, aki ismerte nagyapát. Talán magával H.-val.

– Bizonyítani tudom.

– Mondjuk, hiszek magának – mondta a férfi. – Talán igen, talán nem. Mit akar, Jacob Portman?

– Munkát.

– Nézze végig az álláshirdetéseket!

– Azt akarom csinálni, amit maga.

– Keresztrejtvényt fejteni?

– Tessék?

– Visszavonultam, fiam.

– Akkor hát azt, amit régen csinált. Maga meg Abe meg a többiek.

– Mit tud arról? – A hangjában védekezés csengett.

– Sokat. Olvastam Abe feljegyzéseit.

Csikorgás hallatszott, majd nyögés, mintha H. ekkor állt volna fel.

– És?

– És segíteni szeretnék. Tudom, hogy itt vannak még üresrémek. Talán nem sokan, de egy is elegendő bajt tud okozni. És bőven akad más tennivaló is.

– Szép magától, fiam. De már nem vagyunk a szakmában.

– Miért? Mert Abe meghalt?

– Mert megöregedtünk.

– Nos, akkor én újrakezdem – erősködtem megnövekedett önbizalommal. – És akadnak barátaim is, akik segíthetnek. Egy új nemzedék.

Szekrényajtó csukódott, kanál koccant egy bögre falán.

– Látott már eleven ürest? – kérdezte.

– Láttam. Öltem is többet.

– Ez igaz?

– Nem hallott a Lelkek Könyvtáráról? A Devil’s Acre-beli csatáról?

– Nem jutnak el hozzám a legfrissebb hírek.

– Képes vagyok arra, amire Abe. Látom őket. Irányítani is tudom őket.

– Tudja… – Hangosan kortyolt. – Talán hallottam magáról.

– Valóban?

– Aha. Maga még éretlen, gyakorlatlan. Hirtelenkedő. A mi munkakörünkben így gyorsan megöletheti magát.

Csikorgott a fogam, de sikerült higgadtan válaszolnom.

– Tudom, hogy még sokat kell tanulnom. De azt hiszem, sokat tudok ajánlani is.

– Maga komolyan beszél. – A hangjában gúny és tisztelet keveredett.

– Úgy van.

– Hát jó. Sikerült elérnie egy munkaügyi megbeszélést.

– Ez nem az volt?

Nevetett.

– Távolról sem.

– Mit kell…

– Ne hívjon újra! Majd én hívom.

A vonal elnémult.

* * *

Berohantam a házba, integettem a barátaimnak, amint átvágtam a nappalin – egy zombifilmet néztek. Emma felugrott, és követett egy üres hálószobába.

Erősen magához szorított, aztán megbökte ujjával a mellkasomat.

– Beszélj, Portman!

– Kapcsolatba léptem Abe egyik régi társával. Most beszéltem vele telefonon.

Emma elengedett, hátrébb lépett, kikerekedett szemmel bámult rám.

– Ne ugrass!

– Komolyan beszélek. H. évtizedeken át dolgozott nagyapával. Számtalan küldetést teljesítettek együtt. De már öreg, és szüksége van a segítségünkre.

Talán ezzel egy kicsit túloztam, de csak kicsit. Tényleg szüksége volt a segítségünkre, csak előbb meg kellett őt erről győznünk.

– Miben?

– Egy küldetésben. Itt, Amerikában.

– Az ymbrynéket kellene hívnia, ha segítségre van szüksége.

– A mi ymbrynéinknek nincs hatáskörük Amerikában. És úgy fest, hogy Amerikának nincsenek saját ymbrynéi.

– Miért?

– Nem tudom, Em. Százezer dolog van, amit nem tudok. De azt tudom, hogy Abe a padlóban rejtőző ajtót olyan kóddal zárta be, amelyet csakis én ismerhetek. És otthagyta azt a naplót, hogy megtaláljam. És ha el tudta volna képzelni, hogy van rá esély, hogy te is itt légy, az is szándékában állt volna, hogy megtaláld te is.

Emma elfordította a fejét.

– Nem léphetünk le csak úgy valamiféle küldetésre. Vándorsólyom kisasszony sosem engedné.

– Tudom.

A szemembe nézett.

– Miről lenne szó?

– Még nem tudom. H. azt ígérte, jelentkezik.

– Nagyon utálod a feladatot, amelyet az ymbrynék rád bíztak?

– Igen. Nagyon.

– Szerintem jól csinálnád. Az előbbi egészen jó motivációs beszéd volt.

– Szóval benne vagy?

Mosolyra derült az arca.

– A csudába is, persze!

HATODIK FEJEZET

Éjjel rettenetes álmom volt. Lángoló földek fölött lebegtem, a látóhatár csupa tűz és korom, fekete iszap gyűlt tócsákba a földön. Egy mély gödör fölött lebegtem, átfagyva. A mélyből két kék fénysugár világított rám. Caulhoz tartoztak – Caul szörnyalakjához, amikor vagy harmincöt méter magas lett, karjai akár a fatörzsek, hosszú, gyökérszerű ujjai értem nyúlnak.

A nevemet kiáltozta. Jacob, Jacob, a hangja magas és gúnyos volt. Látlak. Látlak. Láááááááátlaaaaaak…

Bűzös levegő fogott körül, égő hús bűze. Öklendeztem, menekülni akartam, de teljesen megbénultam. Beszélni próbáltam, kiáltani. De nem jöttek a szavak.

Neszezést hallottam, mintha patkányok siettek volna felfelé a gödörből.

– Nem vagy valóság – nyögtem ki végül. – Megöltelek.

Igen, mondta. És most mindenütt ott vagyok.

A nesz egyre erősödött, Caul ujjai kibújtak a gödörből – tíz hosszú, görbe gyökér közeledett, és szorongatni kezdték a torkomat.

Nagy terveim vannak veled, Jacob… Nagy-nagy terveim…

Azt hittem, felrobban a tüdőm, majd fájdalom hasított a gyomromba.

Felültem, levegő után kapkodtam, a hasamra szorítottam a kezem. Ébren voltam, otthon, a hálószobám padlóján, a hálózsákom rám csavarodott.

Holdfénypászma osztotta kétfelé a szobát. Enoch és Hugh az ágyamban horkolt. A gyomromat szaggató fájdalom régi és ismerős volt. Egyszerre kín és iránytű.

A tű lefelé és kifelé mutatott.

Kibontakoztam a hálózsákból, kirohantam a szobából, lefelé a lépcsőn. Halkan, lábujjhegyen. Ha ez az volt, amire gondoltam, a barátaim nem sokat tudtak volna segíteni. Csak útban lettek volna, nem akartam hát felébreszteni őket és pánikot kelteni, mielőtt felmértem volna a helyzetet. A félelem csak feltüzeli az üresrémet.

A félelemtől megéhezik.

Kihúztam egy kést a tartóból, miközben átsiettem a konyhán – nem sokat ér üres ellen, de a semminél több –, aztán a garázson át kilopakodtam, majdnem átestem egy feltekert locsolócsövön, amikor a hátsó kertbe igyekeztem. A melegházból ózongőz szállt fel. A zsebhurkot az imént használhatták.

És ekkor, amilyen gyorsan jött, ugyanolyan gyorsan el is múlt az érzés. Az iránytű az öböl felé mozdult, aztán teljesen arra fordult, majd ellazult. Ilyen még sosem történt, így nem értettem. Talán az egész hamis riadó volt? Lehet, hogy a rémálmok beindítják a különleges képességemet?

Lábujjaim alatt éreztem a nedves füvet, lenéztem, mi van rajtam: szakadt alsónadrág, régi póló, lábbeli nincs, és arra gondoltam, így halt meg Abe. Majdnem pontosan így. Hálóruhában csalták ki a sötétbe, és egy alkalmi fegyvert kapott fel.

Leengedtem a kést. Lassan kezdett megnyugodni a kezem. Körüljártam a házam, oda és vissza. Az érzés nem jött. Idővel aztán visszamentem a szobámba, bebújtam a hálózsákba, de nem aludtam.

* * *

Másnap délelőtt folyton lestem a telefonomat, hátha hív H. Nem mondta, mikor fog keresni. Emmával megvitattuk, szóljunk-e a többieknek, de úgy határoztunk, megvárjuk, amíg feladatot kapunk – és talán még akkor sem szólunk. Elképzelhető, hogy a küldetés csak kettőnknek való. Lehet, hogy egyes barátaink nem kívánnak velünk tartani, vagy ellenzik a vállalásunkat. És ha valamelyikük elmondja Vándorsólyom kisasszonynak, mit tervezünk, mielőtt elmehetnénk?

Reggeli után el kellett vinnem a különlegeseket ruhát vásárolni. Jó időtöltésnek ígérkezett, így hát igyekeztem megfeledkezni H. hívásáról.

Az első csoportot Hugh, Claire, Olive és Horace tette ki. A sétálóutcára vittem őket. Nem a házam mellettire, mert féltem, hogy összefuthatunk valakivel az iskolából. A Shaker Pines utcát választottam. Útközben mutogattam a modern kertváros alapvető elemeit: az egy bank, az egy kórház, azok ikerházak –, mert egyre kérdezgették, mi micsoda. Ami számomra teljesen hétköznapi, számukra csodálatos volt.

A hurokban Vándorsólyom kisasszony csodákat tett, hogy megóvja védenceit a testi sérülésektől, de buzgalmában, hogy megőrizze a biztonságukat, minden látogatónak megtiltotta, hogy beszéljen a modern világról, és ettől hátrányos helyzetbe kerültek. Túlságosan is oltalmazták őket, most pedig olyanok voltak, mint megannyi kis Rip van Winkle: hosszú álomból olyan világra ébredtek, amelyet nem értettek. Tudtak a modern eszközökről – villamosság, telefon, autó, repülőgép, régi filmek, régi zene –, vagyis mindarról, amiről tudni lehetett 1940. szeptember 3-a előtt. Attól kezdve ismereteik hézagosak és összefüggéstelenek voltak. Csak néhány órát töltöttek a jelenben, azt is főként Cairnholmon, ahol gyakorlatilag állt az idő, hiába változott a naptár. A szigethez képest még az én kisvárosom is óránként egymillió mérföldes sebességgel haladt, ezért aztán a barátaimat időnként megbénította az izgalom.

A sétálóutca előtti hatalmas parkoló annyira megrémítette Horace-t, hogy nem mert kiszállni.

– A múlt sokkal kevésbé ijesztő, mint a jövő – magyarázta némi rábeszélés után. – A múltnak még a legszörnyűbb időszaka is tanulmányozható. A világ túlélte. Ám a jelenben senki nem tudhatja, mikor ér a világ szörnyű, borzasztó véget.

Vitatkozni próbáltam vele.

– Ma nem ér véget a világ. És ha mégis, az úgyis megtörténik, akár jössz, akár nem.

– Tudom. De úgy érzem, baj lesz. Ám ha itt ülök, és nem mozdulok, talán minden mozdulatlanná válik velem együtt, és nem történik semmi rossz.

Éppen ekkor hajtott el mellettünk egy kocsi, amelynek leeresztett ablakából hangos zene harsogott. Horace teste megfeszült, lehunyta a szemét.

– Látod? – mondta Claire. – A világ vadul halad tovább, akkor is, ha te csak ülsz. Gyere hát be velünk!

– Hát legyen – lökte ki a kocsi ajtaját Horace.

Miközben a többiek megtapsolták a bátorságát, magamban megjegyeztem, hogy talán nem Horace lenne a legjobb útitársunk az első küldetésünknél, bármi legyen is az.

Shaker Pines a maga nemében klasszikus volt – zajos, vakítóan csili-vili, tele mellbevágó kulturális utalásokkal. És persze tele volt tinédzserekkel, ezért is mentünk oda. Nem csak azért, hogy modern ruhákat vegyünk. Azt akartam, hogy igazi srácokkal találkozzanak, olyanokkal, akiket utánozniuk kell. Több volt ez bevásárlóútnál: antropológiai expedíció.

Sétáltunk és nézelődtünk, a különlegesek szorosan mellettem maradtak, mintha tigristámadásokról hírhedt őserdőben lennének. Zsíros finomságokat ettünk, üldögéltünk, néztük a többi tinédzsert. A barátaim némán figyelték a viselkedésüket: suttogásukat és vicceiket; felfeltörő kacagásukat; ahogy külön-külön szoros kis csoportokat alkottak, amelyek nem keveredtek; hogy mindig, még evés közben is a kezükben volt a telefonjuk.

– Nagyon gazdag családból származnak? – kérdezte Claire, miközben kis csoportunk a műanyag tálcák fölé hajolt, és suttogott.

– Szerintem egyszerű tinédzserek – válaszoltam.

– Nem dolgoznak?

– Lehet, hogy a nyári szünidőben, részmunkaidőben. Nem tudom.

– Amikor én voltam kamasz – mondta Hugh –, ha már fel tudtál emelni egy nehezebb tárgyat, akkor elég idős voltál a munkához. Nem lehetett egész nap üldögélni, enni és fecsegni.

– Mi már elég idősek voltunk a munkához, még mielőtt nehéz tárgyakat tudtunk volna felemelni – panaszkodott Olive. – Apám befogott cipőtisztításra ötéves koromban. Szörnyű volt.

– Engem dologházba küldött – mondta Hugh. – Egész nap kötelet készítettem.

– Jóságos ég – motyogtam.

Olyan korból jöttek, amelyben a kamaszkor fogalma nem is létezett. Az már a háború utáni évek találmánya volt. Korábban valaki vagy gyerek volt, vagy felnőtt. Próbáltam elképzelni, hogyan lesznek képesek modern tinédzsereket alakítani, ha a fogalom is idegen tőlük.

Mi van, ha ez az egész rossz ötlet?

Idegesen néztem meg a telefonomat.

H.-tól semmi. Semmi.

Elmentünk ruhaneműt vásárolni, de közben elvesztettük Horace-t, aki leragadt egy élelmiszerboltban, amely a pláza egy teljes szárnyát elfoglalta. Amikor rátaláltunk, megbűvölten állt egy hatalmas, sajtokkal megrakott, hűtött polc előtt.

– Feta, mozzarella, camembert, gouda, cheddar! – kiáltotta elragadtatva. – Az ínyenc fantáziabirodalma.

Számomra mindez csak sajt volt, de Horace számára csoda: tíz méter széles polcokon, tömbökben és darabokban, külön-külön csomagolva, sovány, zsíros és félzsíros változatban ezernyi sajt. Szinte önkívületben olvasta a táblácskákat, rá kellett szólnom, hogy halkabban, mert az ámulatával felkelti mások figyelmét.

– Ez itt minden – motyogta. – Minden. Nézze meg! – szólt oda egy öregembernek, aki éppen arra tolta a kocsiját. – Nézze!

Az öreg elsietett.

– Horace, megijeszted az embereket – húztam közelebb magamhoz. – Ez csak sajt.

– Csak sajt! – mondta.

– Oké, sok sajt.

– Ez az emberi teljesítőképesség csúcsa – jelentette ki komolyan. – Azt hittem, Nagy-Britannia birodalom. De ez – ez – világuralom!

– Megfájdul a hasam, ha csak ránézek – mondta Claire.

– Hogy merészeled? – kérte ki magának Horace.

Amikor végre sikerült az élelmiszerboltból átcipelnünk a ruhaboltba, Horace nem volt ennyire elragadtatva a kínálattól. Szándékosan választottam a legunalmasabb boltot, és tereltem őket a legkevésbé feltűnő cuccok felé – egyszerű színek, standard összeállítások; amit a próbababák viselnek.

Horace egyre komorabb lett, miközben telt a kosara.

– Inkább meztelenül járok – mondta, és úgy fogta meg a farmernadrágot, mintha mérges kígyó lett volna. – Azt akarod, hogy ebben járjak? Farmerban, mint valami farmer?

– Manapság mindenki farmert visel – próbáltam megértetni. – Nem csak a farmerek.

Egy jó farmer tulajdonképpen elegáns darab volt ahhoz képest, amit az üzletben vásárlók viseltek aznap. Láttam, hogy Horace elsápad, amint szemügyre veszi a tornagatyákat, tréningnadrágokat, sőt pizsamanadrágokat, amilyenekben a többiek parádéznak.

A földre ejtette a farmert.

– Jaj, nem – suttogta. – Jaj, nem, nem.

– Mi a baj? – kérdezte Enoch. – A divattyuk nem felel meg a magas elvárásaidnak?

– Elvárások? És a tisztesség? Az önbecsülés?

Elhaladt mellettünk egy fickó terepszínű nadrágban, narancssárga vietnámi papucsban és levágott ujjú Spongya Bob kardigánban.

Attól féltem, hogy Horace elsírja magát.

Amíg ő a civilizáció végét gyászolta, mindenki másnak választottunk megfelelő darabokat. Mivel Olive cipője úgy festett, mintha Frankenstein szörnyetegéé lett volna, hagytuk, hogy válasszon új cipőt, de egy-két számmal nagyobbat, hogy beletehessük a súlyokat.

Mivel ragaszkodtam hozzá, a srácok hallgattak, amíg a pénztáros beütötte az árakat a gépbe. Hallgattak akkor is, amikor átvágtunk a parkolón a kocsihoz. A kezük tele volt szatyrokkal, a fejük élményekkel.

* * *

Hazaérve kiderült, hogy délután mindenki elment az Acre-be a rekonstrukciós feladatoknak irányt mutató tanácskozásra – Vándorsólyom kisasszony hátrahagyott cédulája szerint. Emma maradt, állt a levélben, de sokáig nem találtam. Végül hallottam fütyörészni a fenti vendég fürdőszobában.

Bekopogtam.

– Jacob vagyok. Minden rendben odabenn?

Halvány vörös fény szűrődött ki az ajtó alatt.

– Egy pillanat! – kiáltotta.

Hallottam, hogy valamit matat. Aztán felkattant a villany, és kinyílt az ajtó.

– Telefonált? – kérdezte türelmetlenül.

– Még nem. Mit csinálsz?

Belestem a kis fürdőszobába. Mindenütt a fényképek előhívásához szükséges kellékek: fémtartályok a vécén, műanyag tálcák a mosdón, jókora nagyítógép a földön. Csavarta az orrom a vegyszerek erős szaga.

– Ugye nem baj, hogy a vécéből sötétszobát csináltam? – vigyorgott szégyenlősen Emma.

Volt még két fürdőszobánk. Mondtam, hogy nem bánom. Behívott, hogy nézzem meg a munkáit. Nem sok hely volt, így bepréseltem magam a sarokba. Ügyesen, de nem kapkodva dolgozott, közben beszélt. Bár azt állította, új a szakmában, mozdulatai begyakorlottnak látszottak.

– Tudom, hogy sablonos. – Leguggolt háttal nekem, s beállított valamit a nagyítón. – A fényképrajongó különleges.

– Sablonos?

– Nagyon vicces. Biztos észrevetted, hogy minden ymbrynének van egy jókora fényképalbuma. Egy egész minisztérium foglalkozik azzal, hogy fotográfián megörökítsenek minket, és minden harmadik különleges azt képzeli magáról, hogy zseniálisan bánik a fényképezőgéppel… bár a legtöbbjük még a saját lábát sem tudja lefényképezni. Gyere, segíts! – Kezét a nagyító alá dugta, én a másik oldalról nyúltam alá – meglepően nehéz volt –, és feltettük a deszkára, amelyet Emma már korábban keresztbe fektetett a kádon.

– Van erre valamilyen elmélet? – Addig nem gondolkodtam ezen, de tényleg furcsa, hogy olyan embereknek, akik állandóan ugyanazt az egy napot élik újra meg újra, arra legyen szükségük, hogy fényképekről emlékezzenek rájuk.

– A normálisok évszázadok óta próbálnak kitörölni minket. Azt hiszem, a fénykép az egyik mód, hogy rögzítsük a helyünket. Hogy bizonyítsuk, hogy itt voltunk, és nem olyan szörnyek vagyunk, amilyennek beállítanak minket.

– Aha. – Bólintottam. – Ebben van valami.

A tojásfőző óra csörgött. Emma elvette az egyik fémedényt a vécéről, a vegyszert a mosdóba öntötte belőle. Majd kivett belőle egy műanyag orsót, egykarnyi hosszú negatívot tekert le róla, óvatosan megfogta két ujjal, és felakasztotta a zuhanyfülkében kifeszített drótra.

– De most, hogy a jelenben vagyunk, más a helyzet – mondta. – Öregszem, és amióta csak emlékezni tudok, most először fordul elő, hogy minden leélt napomat csupán egyszer élem le. Ezért minden nap legalább egy képet készítek, hogy emlékezzem rá. Még ha nem is a legjobb az a kép.

– Szerintem pompásak a képeid – mondtam. – A nyáron küldött képed, amelyiken lefelé mennek az emberek a lépcsőn a partra, gyönyörű volt.

– Tényleg? Köszönöm.

Ritkán szégyenkezett. Elbűvölőnek találtam a szerénységét.

– Ha tényleg érdekel… Most hívtam elő néhány tekercs filmet. A képeket az utóbbi hetekben készítettem. – Levett egy képet a drótról. – Ők a különleges őrség tagjai. – Odanyújtotta a képet, mely még kissé nedves volt. – A lyukat töltik fel, ahol Caul tornya állt. Hosszú időn át dolgoztak tizenkét órás műszakokban. Szörnyű volt a pusztulás.

A képen egyenruhás emberek állnak egy mély kráter szélén, ahová törmeléket lapátolnak.

– És itt egy kép V. kisasszonyról – nyújtott oda egy másikat. – Nem szereti, ha fényképezik, ezért hátulról kaptam le.

A képen V. kisasszony fekete ruhában, fekete kalapban egy fekete kapuhoz tart.

– Mintha temetésre menne – mondtam.

– Igen, mindannyian temetésekre jártunk. Miután eljöttél, szinte minden nap temettünk, azokat a különlegeseket, akiket az üresrémek öltek meg.

– Nem tudom elképzelni, milyen lehet minden nap temetésre menni. Szörnyű lehetett.

– Igen. Az volt.

Emma azt mondta, vannak még előhívandó képei.

– Zavar, ha nézlek? – kérdeztem.

– Maradhatsz, ha nem bánt a vegyszerek szaga. Van, akinek megfájdul tőlük a feje.

Ismét a nagyítóval bütykölt.

– Miért nem használsz digitális gépet? – kérdeztem. – Sokkal könnyebb lenne.

– Az olyan, mint a számítógépes telefonod?

– Olyasmi – mondtam, és eszembe jutott, hogy megnézzem a mobilomat, de nem mutatott elszalasztott hívást.

– Akkor a legtöbb hurokban nem működne – vetette el az ötletemet Emma. – Ahogy a te telefonod sem működik. De ez a vén jószág – emelte fel összecsukható gépét – bárhová mehet. Kérlek, csukd be az ajtót!

Becsuktam. Emma felkapcsolta a vörös lámpát, lekapcsolta a fehéret. Majdnem teljesen sötét lett, és olyan szűk volt a hely, hogy egyszerűen nem lehetett nem egymáshoz érnünk, amíg Emma dolgozott.

A fényképek előhívása hosszú várakozást igényelt. Negyvenöt másodpercenként fel kellett kavarni valamelyik tartályt, vagy ki kellett önteni a benne lévő vegyszert, és másikat tölteni bele, vagy fel kellett akasztani a negatívot száradni. Közben pedig nem lehetett mást tenni, csak várni. Várni és csókolózni a zsúfolt, vörös fényű kis fürdőszoba sarkában. Az első negyvenöt másodperces csókunk óvatos és gyöngéd volt, szinte csak bemelegítés. A második már kevésbé. A harmadiknál levertük az egyik vegyszeres tartályt, aztán már oda se bagóztunk az órára. Szinte biztos, hogy Emma filmje tönkrement.

És ekkor megszólalt a telefon.

Elengedtem Emmát, kivettem a zsebemből a mobilt. A képernyőn az állt, hogy hívó nem azonosítható. Felvettem.

– Halló?

– Figyeljen! – Nyers hang a vonal másik végén. – Abe helyén, pontosan este kilenckor. Abe bokszában. Rendelje, amit Abe szokott!

– Találkozni akar velem?

– És egyedül jöjjön.

Letette.

Leengedtem a telefont.

– Ez gyors volt – mondta Emma. – És?

– Találkozónk van.

* * *

Mit vesz fel az ember, ha állásinterjúra megy egy üresrémvadásszal? Fogalmam sem volt, ezért próbáltam biztosra menni – farmert, a legszebb edzőcipőmet és a leginkább hivatalosnak látszó felsőmet vettem fel: egy púderkék Smart Aid pólót, amelynek a zsebe fölé odahímezték a nevemet. Emma úgy döntött, hogy marad az 1930-as évekbeli háborús öltözékénél: egyszerű kék ruha, a derekán szürke szalaggal megkötve, és lapos sarkú, fekete cipő. Nem szóltam, hogy H. azt mondta, egyedül menjek. Nem akartam semmiféle küldetést vállalni nélküle. Ha megmondtam volna, hogy őt nem hívták, csak zavarba jött volna.

Azok a barátaim, akiket elvittem korábban vásárolni, az új ruháikat próbálgatták, a többiek pedig még az Acre-ben voltak. Könnyű volt észrevétlenül kisurranni. Fél kilenckor már a város felé hajtottunk.

Reméltem, hogy jól értettem H. utasításait. „Abe helye” bármit jelenthetett, de a „boksz” meg a „rendelje a szokásost” egy helyet idézett az emlékezetembe – a Mel-Ó-Dia Éttermet, a 41-es főúton lévő, régimódi vendéglőt, amelyik zsíros burgereket és olcsó, naponta változó menüket szolgált fel nagyapám gyerekkora óta (legalábbis 1936 óta, ami ahhoz eléggé közel esett). Gyerekkori emlékeim egyik kedves helye volt, ahová Abe-bel jártam. Én imádtam, de a szüleim sosem mentek oda („nyomasztó” volt nekik, és „öregeknek való” ételeket kínált szerintük), ezért csak Abe-é meg az enyém volt. Ugyanabban a bokszban lehetett megtalálni minket szinte minden szombat délután az ablaknál, én ragacsos tonhalas meleg szendvicset és eperturmixot fogyasztottam, Abe resztelt májat. Tizenkét vagy tizenhárom éves korom óta nem jártam ott. Nem is hajtottam el arrafelé az utóbbi időben, hát csak reméltem, hogy ott lesz. A város gyorsan változott, és a karakteres, régi helyek zömét lebontották, hogy helyet készítsenek az egyforma, modern bevásárlóközpontoknak. Gyorsan mentem, szólt a rádió, doboltam a kormánykeréken, hogy levezessem az idegességemet.

Befordultam a sarkon, és megláttam egy tölgyfaliget mögött. Mintha alig lett volna már élet benne, a parkolója majdnem üres volt, régi neonfeliratának egy része nem világított.

– Itt akar velünk találkozni? – kérdezte Emma az ablakon kilesve, amíg beálltam a parkolóba.

– Kilencvenkilenc százalékig biztos vagyok benne.

Szkeptikusan nézett rám.

– Pompás.

Bementünk. A hely egyáltalán nem változott. Sárga, műnövényekkel elválasztott bokszok, hosszú, műanyag bevonatú pult, üdítőautomata. Körülnéztem, látok-e valakit, aki H. lehet, de csak egy rozoga, öreg párt láttam a sarokban meg egy marcona, középkorú férfit, aki egy csésze kávéval ült a pultnál.

A pincérnő odakiáltott nekünk.

– Ahová akartok!

Emmát az ablaknál lévő bokszhoz vezettem, ahol Abe-bel üldögéltünk oly sokat. Kézbe vettük az étlapokat.

– Miért hívják Mel-Ó-Diának? – kérdezte Emma.

– Talán valamikor régen ez is olyan hely volt, ahol a pincérek énekeltek.

Odacsoszogott hozzánk a pincérnő. Görbe volt a háta, szőke parókája egyáltalán nem illett a ráncaihoz, a sminkje sem sikerült tökéletesre. NORMA, állt a blúzára tűzött cédulán. Megismertem – nagyon régóta dolgozott az étteremben. Levette az olvasószemüvegét, rám nézett, aztán elmosolyodott.

– Te vagy az, fiatalúr? – kérdezte. – Te jó ég, micsoda jóvágású fiatalember lettél! – Emmára kacsintott. – Hogy van a nagyapád?

– Meghalt. Idén.

– Jaj, igazán sajnálom, kedvesem.

A kezemre tette májfoltos kezét.

– Megesik – mondtam.

– Nekem nem kell magyaráznod. Tudod, jövőre kilencven leszek.

– Ejha, ez bámulatos.

– Hát nem semmi. Gyakorlatilag minden ismerősöm halott már. A férjem, a barátaim, a fivérem és a két nővérem. Néha úgy gondolom, isten átka ez a jó génanyag. – Ránk villantotta műfogsorát. – Mit kértek, srácok?

– Kávét – szólt Emma.

– Resztelt májat – mondtam.

Norma rám nézett, mintha a rendelésem megmozgatta volna az emlékezetét.

– Nem tonhalas meleg szendvicset?

– Új dolgokat próbálok ki.

– Hmm. – Felemelte a mutatóujját, elment az asztaltól, be a pult mögé, majd visszajött valamivel a kezében. Odahajolt, úgy suttogta:

– Vár téged.

Kinyitotta az öklét, s egy kis kék kulcs hevert a tenyerén. Majd megfordult, és az étterem végébe mutatott.

– Végig a folyosón, az utolsó ajtó a mosdók után.

* * *

A mosdók utáni első ajtó súlyos, szigetelt fémből készült, és az állt rajta: TILOS A BEMENET. Elfordítottam a zárban a kulcsot, kinyitottam az ajtót, és fagyos levegő vett körül minket. Karunkat dörzsölve a hideg ellen léptünk be.

A falak mellett fagyasztott élelmiszerrel teli polcok sorakoztak. A mennyezetről jégcsapok lógtak.

– Nincs itt senki – jegyeztem meg. – Azt hiszem, Norma már szenilis.

– Nézd a padlót – mondta Emma. Szigetelőszalagból nyilak voltak a földre ragasztva, amelyek a helyiség végébe mutattak, ahol vastag műanyag függöny lógott plafontól a padlóig. Ez állt rajta: HŰLÉSTEREM.

– Elírás? – kérdezte Emma. – Vagy valami rossz vicc?

– Derítsük ki!

Vállammal átfurakodtam a fagyott hústól síkos függönyön, és egy még kisebb, még hidegebb helyiségbe jutottunk, ahol egyetlen meghibásodott villanykörte pislogott. Mindenütt húsdarabok hevertek, kiborultak a feltépett dobozokból, zúzmarával bevonva borították a padlót.

– Mi a fene történt itt? – kérdeztem.

Megrúgtam egy, a földön heverő báránylábat. A fagyott húst szemlátomást kettéharapták. Hirtelen rossz érzés fogott el.

– Azt hiszem, jobb lenne kimennünk innen – mondtam. – Lehet, hogy ez…

Épp csak hogy elhagyta a számat a csapda szó, amikor három dolog történt gyors egymásutánban:

Ráléptem egy nagy, szigetelőszalagból ragasztott X-re.

A pislogó villanykörte szétrobbant a fejünk fölött, koromsötét lett.

Összeszorult a gyomrom, mintha zuhannék, hirtelen megváltozott a nyomás a fejemben.

Ismét világos lett, de ezúttal sárga villanykörte világított a drótháló mögül. A húsos dobozok eltűntek, fagyasztott zöldségek kerültek a helyükre. Éles, összetéveszthetetlen fájdalom hasított a gyomromba.

Megérintettem Emma kezét, és az ajkamra tettem az ujjamat. Hangtalanul mondtam neki: üresrém.

Emma egy pillanatra megrémült, majd nagyot nyelt, és összeszedte magát. Ajkát a fülemre tette.

– Tudod irányítani? – súgta.

Mintha évszázadok múltak volna el azóta, hogy üresrémmel beszéltem vagy találkoztam. Nem voltam edzésben, és amikor csúcsformában voltam, akkor sem tudtam nyomban irányítani.

– Idő kell, hogy kiismerjem – suttogtam. – Egy-két perc.

Emma bólintott.

– Akkor várunk.

Nagyon hideg volt a fagyasztóban. Belső iránytűm felmelegedett, pedig a testem majd megfagyott, és azt súgta nekem, hogy a szörny a műanyag függöny túloldalán van. Hallottuk, hogy csámcsog valamin, hörögve, nyáladzva eszik. Elbújtunk egy faláda mögé, próbáltunk láthatatlanná válni, amíg teltek a másodpercek.

Az üres elhajította, amit evett, és hatalmasat böfögött.

Emma kérdőn nézett rám – Megy már? –, én pedig megráztam a fejem. Mielőtt megpróbálom átvenni az irányítását, hallanom kell beszélni.

Lépett egyet felénk, torz árnyéka a függönyre esett. Hiába füleltem, nem találtam semmit, aminek a segítségével behatolhattam volna az agyába – egyetlen kis szócska is segített volna –, de más hangot nem adott, csak szaggatottan lélegzett. A levegőbe szimatolt, megérezhette a szagunkat. Amitől újra megéhezett.

Megérintettem Emmát, és felfelé mutattam. Felálltunk. Harcra készültünk.

Emma előrenyújtotta a két tenyerét, nekem csikorgott a fogam, vagy a hidegtől, vagy a félelemtől. Valószínűleg az utóbbitól. Meglepett, mennyire féltem.

Az üres árnyéka megmozdult. Egyik izmos nyelve behatolt a függöny mögé, és találomra a levegőbe csapott, mintha periszkóppal lesne ránk.

Emma fél lépést tett előre, és tűzre lobbantotta a tenyerét. A láng egyelőre kicsi volt, de feszes alkarján látszott, hogy támadni készül. Most az üres másik nyelve is bekúszott a függöny mögé. Emma lángnyelvei megnőttek, majd még magasabbra csaptak. Jéghideg víz csöppent a nyakamba. A plafonon lógó jégcsapok olvadni kezdtek.

Gyorsan történt. Az üresrém felsivított, az utolsó nyelve is áthatolt a függönyön, és mindhárom felénk lendült. Emma elkiáltotta magát, és szabadjára engedte a tüzet. Ahogy a nyelvek elértek minket, megperzselődtek, és hirtelen visszahúzódtak – de előbb az egyik a lábamra fonódott, és magával rántott.

A hátamon csúsztam a függönyön át a nagyobb hűtőterembe. Az üres hátrált az ajtóhoz, hogy elmeneküljön a tűz elől, engem pedig a nyitott szája felé húzott. Csúszás közben kinyújtottam a kezem, és sikerült valamiben megkapaszkodnom. De ez sem állított meg – a faláda velem együtt csúszott tovább.

Hallottam, hogy Emma a nevemet kiáltja. Tisztán reflexből felkaptam a másik kezemmel a ládát, és magam elé tartottam. Amikor az üreshez értem, egyenesen a lény nyitott pofájába nyomtam.

Emma odarohant, ahol térdeltem.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Aha – mondtam. – De ki kell jutnunk innen! Sose harcolj üressel zárt térben!

– Elállja az utat – mondta.

Az üres nem bajlódott tovább azzal, hogy nyelveivel eltávolítsa a ládát, inkább összeharapta. Úgy ropogott a szájában a fa, mint egy marék burgonyapehely.

Menj, utasítottam, kipróbálva az üresnyelvet.

A lény egyet lépett felénk. Egy kis változtatással próbálkoztam.

Lépj félre!

Előrelépett. A nyelvei úgy táncoltak a levegőben, mint a lecsapni készülő csörgőkígyók.

– Nem működik – szólt kétségbeesetten Emma. A lángjai mindent megolvasztottak körülöttünk, a mennyezetről csöpögő víz tócsákba gyűlt.

– Csinálj még nagyobb forróságot – kértem. – Van egy ötletem.

Emma mély lélegzetet vett, teste megfeszült, és lángnyelvei feljebb csaptak.

– Amikor kimondom a szót – suttogtam –, te szaladj arra, én meg erre!

Az üres éles hangon felkiáltott, és ránk rontott. Elordítottam magam: „MOST!”, mire Emma jobbra ugrott, én meg balra. Az üres nyelvei a fejünk fölött mozogtak, én pedig továbbfutottam a sarokba. Az üres próbált megfordulni és utánam jönni, de megcsúszott a tócsán, és elesett, felkiáltott, nyelveit utánam küldte, de az egyik beleakadt a fal melletti fémpolcba. Ahogy szabadulni próbált, magára rántotta a súlyos polcot meg a rajta lévő, fagyott élelmiszerrel teli ládákat.

– MENJ! – kiáltottam. Emmával az ajtónál találkoztunk, kinyitottuk, és egy pillanat múlva már kint voltunk a folyosón, és az ajtót becsuktuk magunk mögött.

– Zárd be! – mondta Emma. – Hol az a kulcs?

Csakhogy ezen az ajtón másféle kilincs volt, viszont zár nem volt egyáltalán, így aztán rohantunk vissza a folyosón az étkezőhelyiségbe. A frissen vasalt, bár régimódi ruhát viselő vendégek mind felénk fordultak, és bámulták, ki lehet ez a két megtépett, kifulladt idegen. Emmának ekkor jutott eszébe a lángoló keze, hát gyorsan a háta mögé dugtam, miközben a három pincér, az a három ember, akik még nem láttak meg minket, tovább énekeltek:

– Helló, kis bébi, hello, kis édes, helló, te kedves lááááá…

Hatalmas robaj hallatszott a folyosó felől, és a pincérek elhallgattak a lááá közepén. A vendégek felugráltak a helyükről.

– Kifelé! – ordítottam. – Azonnal kifelé mindenki!

Emma újra maga elé tartotta a lángokat.

– Úgy van! Kifelé, kifelé!

A következő zajra – a fémajtó kiszakadt a helyéről – majdnem mindenki talpon volt, és rohant kifelé.

Megfordultunk. Az üresrém a folyosón csörtetett felénk, és üvöltött, három szörnyűséges nyelve úgy csapkodott, mint megannyi vaskos horgászzsinór, amikor éppen nem remegtek bele az ordításába.

Az egyik vendég félrelökött, és a legközelebbi ajtóhoz rohant. Már az üres hangja halálra rémített mindenkit. A rémálomszerű látványban csupán én részesültem.

– Tudsz már beszélni hozzá? – kérdezte Emma.

– Majdnem.

Az üres egyre közeledett. Rákiáltottam:

Állj! Feküdj! Csukd be a pofád!

Egy kicsit lassított, mintha a szavaim behatoltak volna a koponyájába, de nem jutottak el az agyáig, mert kétszer olyan gyorsan közeledett. Örültem volna, ha ki tudunk menni, és a parkolóban kell megküzdenünk vele, ám a kijáratokat eltorlaszolták a vendégek. Beugrottunk a pult mögé, és a túlsó végébe, a kasszához szaladtunk. Közben egyre kiabáltam neki, ugyanannak az utasításnak a változataival próbálkoztam. Nyughass! Aludj el! Ülj le! Ne mozdulj! De hallottam, hogy az üres törve-zúzva közeledik. Repültek asztalok, székek, az emberek kétségbeesetten sikoltoztak. Megkockáztattam, hogy kilessek a kassza mögül, és azt láttam, hogy az üres elkapja az egyik pincér derekát, és kihajítja az üvegablakon át.

Emma gyorsan felállt, és felkapott egy súlyos, zöld folyadékkal teli palackot. Lecsavarta a tetejét, letépett egy darabot a ruhájából.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

– Molotov-koktélt – felelte, miközben a kelmét az üveg szájába dugta.

A palackon az állt: Bubble Up!

– Nem fog menni – üdítőital!

Emma káromkodott, de azért meggyújtotta és elhajította a textilt.

Az iránytűm odébb mozdult. Az üres már nagyon közel volt.

– Erre – súgtam. Négykézláb a pult másik vége felé másztunk. Egy perc múlva az üres nyelvei a fölé a hely fölé csaptak, ahol az imént voltunk, és egyszerre lesöpört legalább ötven palackot.

Egy nő sikoltott. Emberek sérültek meg, talán meg is haltak. Hurokbeli emberek, akik sosem fogják megtudni, mi történt velük, és nincs jövőjük sem, amelyet elveszítenének. Szembe kellett néznem a rémmel, most vagy soha.

Felálltam a pult mögött, rákiáltottam a lényre. Egy rózsaszín hajcsavarokkal telitűzdelt hajú hölgyet fogott a nyakánál, és úgy rázta, hogy a hajcsavarók táncoltak. Amikor az üres meglátott, elengedte a nőt, aki az oldalára esett, és gyorsan elkúszott az egyik boksz alá. És ekkor a lény rám rontott, motyogva és zagyválva. Nem mozdultam, és utánozni kezdtem a hangjait, hangról hangra mindent megismételtem, bár nem tudtam, mit jelent.

Az üres megállt, hogy eltaszítson az útjából egy asztalt. A nyelvem, amely kezdett ráállni az üresnyelvnek a hangzására, szinte magától mozgott…

ÁLLJ! FEKÜDJ!

Habozott, majd a földre vetette magát.

CSUKD BE A POFÁD!

A három nyelvét visszahúzta a szájába. Felkaptam egy húsvágó kést a földről. Emma közeledett lobogó, forró lángnyelveivel.

NE MOZDULJ!

Láttam, hogy a lény vonaglik, szabadulni próbál a parancsaimtól, de nem tud, ezért már csak annyi dolgunk volt, hogy…

– Ennyi elég volt!

A hang erőteljes és ismerős volt. Megfordultam, hogy megkeressem a gazdáját. Egy idősebb férfit láttam barnás öltönyben, aki nyugodtan ült a pult végénél lévő bokszban – Abe bokszában –, a teste felém fordult, az egyik kezét lezseren az asztalon nyugtatta. Rajtunk kívül csupán ő maradt az étteremben, és szemlátomást egyáltalán nem félt.

– Jóságos ég – mondta. – Tényleg birtokában vagy nagyapád képességének.

A boksz széléhez húzódott, felállt.

– És ha végre elengednéd Horatiót… – Halkan mondott valamit üresnyelven, és éreztem, hogy immár nem uralom az ürest. – Meleg vacsorát ígértem neki, ha ma jól viselkedik. Igaz, öregem?

Az üres behúzta a nyelveit, odabicegett hozzá, és leült a lábához, mint holmi nagyra nőtt eb.

* * *

A férfi felkapott az asztaláról egy jókora darab marhasültet, odadobta az üresnek, az pedig egyben lenyelte. A férfi ki akart lépni a bokszból, de Emma felé libbentette a lángnyelveket, és rákiáltott.

– Maradjon ott, ahol van!

A férfi leült.

– Barát vagyok, nem lidérc.

– Akkor miért jár üresrémmel?

– Már sehová sem megyek Horatio nélkül. Nem szeretnék úgy járni, mint ennek a fiúnak a nagyapja, ha egy mód van rá.

– Maga H., igaz?

– Pontosan. – Az üres helyekre mutatott maga mellett. – Csatlakoznátok hozzám?

– Maga komplett őrült! – mondta Emma. – Az üresréme kis híján megölt minket!

– Egy pillanatig sem voltatok igazán veszélyben, biztosíthatlak. – Megismételte a gesztust. – Gyertek. Öt percünk van, amíg a rendőrség megérkezik, és addig sok mindent meg kell beszélnünk.

Emmára pillantottam. Bosszús volt, de összecsukta a kezét, kioltotta a tüzét, leengedte a karját. Átvágtunk az éttermen a törött tányérok és felborogatott bútorok között a bokszhoz, ahol H. ült. Az üres végzett a sülttel, összegömbölyödve feküdt H. lábánál, mintha szunyókálna. Az iránytűfájdalom a gyomromban csillapodott, de nem tűnt el, így rájöttem, hogy az erőssége az üresrém hangulatától függ. Az agresszív, éhes üresek nagyobb fájdalmat okoznak, mint a higgadt, jóllakott példányok.

Beültünk a bokszba, előbb Emma, majd én, hogy én legyek közelebb az üreshez. H. a könyökére támaszkodott, szalmaszállal iszogatott egy üdítőspohárból. Nyugodt és összeszedett volt.

– Készen állok az interjúra – mondtam.

H. felemelte az ujját, de még iszogatott. Szemügyre vettem. Barázdált, megnyerő arca volt, mélyen ülő, átható tekintete, egyenetlen szakálla és kötött mellénye, amitől profinak látszott. Rájöttem, hogy láttam róla egy képet Abe naplójában, azon majdnem pontosan így festett.

Amikor kiürült a pohara, eltolta és hátradőlt.

– Az üdítő még jólesik – mondta, és elégedetten sóhajtott. – Az ételnek már nincs íze. Ezért igyekszem nem kihagyni egyetlen étkezést sem, amikor hurokban vagyok. – Az asztalon lévő tányérokra mutatott. – Neked parasztos marhasültet és citromos pitét rendeltem. Neked is rendeltem volna, Bloom kisasszony… – durcás pillantást vetett rám –, de azt kértem Jacobtól, hogy egyedül jöjjön.

– Tudja, ki vagyok? – kérdezte Emma.

– Persze. Abe gyakran beszélt rólad.

Emma lesütötte a szemét, de önkéntelenül elmosolyodott.

– Ő meg én egy csapat vagyunk – mondtam. – Együtt dolgozunk.

– Azt látom – mondta H. – Egyébként sikerült.

– Micsoda?

– Az állásinterjúd.

Úgy nevettem, mint akkor szokás, ha valami nem annyira vicces, inkább meglepő.

– Ez volt az interjú? Hogy megtámadtak?

– Az első része mindenképpen. Látnom kellett, valódi vagy-e.

– És?

– A nyelvtudásod gyenge. Gyorsabban kell elérned az üres uralását is – ezeket a baleseteket el lehetett volna kerülni. – A kitört ablakra mutatott meg a pincérre, aki odakinn egy Chevrolet motorháztetején nyögdécselt. – De valódi vagy. Nem kétséges.

Belepirultam a dicséretbe.

– Még ne örülj! Bizonyos dolgokat tudnod kell.

Elnyomtam a mosolyt.

– Mindent tudni akarok.

– Mit mondott nagyapád a munkájáról?

– Semmit.

Meglepődött.

– Egy szót sem?

– Azt állította, hogy utazó ügynök volt. Apám meg azt mondta, Abe egyhetes üzleti utakra ment, és néha törött lábbal vagy bekötött arccal tért haza. A család azt hitte, rossz emberekkel barátkozott, vagy szerencsejáték-függő volt.

H. végighúzta a kezét a szakállán.

– Akkor csak az alapokra lesz időnk. Abe a háború után érkezett Amerikába. Annyira normális életet akart élni, amilyet csak tudott, mert úgy vélte, csökkent képességeivel inkább veszélyt hoz különleges társaira – kivált Bloom kisasszonyra és a hurokbeli barátaira. Akkoriban Amerika viszonylag békés hely volt. A normálisok sokat üldöztek minket az évek során, és szították a bizalmatlanságot a különlegesek különböző klánjai között, ám üresekkel és lidércekkel sosem akadtak olyan gondjaink, amilyenek Európában. Egészen az ötvenes évekig. Akkor nagy erővel törtek be, az ymbrynéket vették célba, sok kárt tettek. Abe ekkor döntött úgy, hogy visszatér, és kezdte szervezni a szervezetünket.

Észrevettem, hogy visszafojtom a lélegzetemet. Annyira vártam már, hogy valaki meséljen nagyapám első Amerikában töltött éveiről! Alig hittem el, hogy éppen ez történik.

H. folytatta, közben csavargatta rövid szakálla végét.

– Tizenketten voltunk. Normális életet éltünk, látszólag. Egyikünk sem élt hurokban – ez szabály volt. Néhányunknak családja, rendes állása volt. Titokban találkozgattunk, kódoltan kommunikáltunk. Eleinte csak az üresekre koncentráltunk, ám amikor az ymbrynék illegalitásba vonultak, mert a lidércek olyan sokukkal végeztek, átvettük az ő feladataikat is.

– Megkeresték az egyedülálló különleges gyerekeket – mondta Emma. – Biztonságba helyezték őket.

– Olvasta a naplót.

Bólintottam.

– Nem volt könnyű. És nem mindig jártunk sikerrel. Az ember időnként hibázik. Becsúszik valami. – Kinézett az ablakon, valami régi fájdalmat érezhetett át. – Magammal hurcolom ezeket a kudarcokat.

– Hol vannak a többiek? – kérdeztem. – A többi tag?

– Egyeseket megöltek kötelességteljesítés közben. Mások elmentek. Már nem tudták élni azt az életet. A nyolcvanas évek cudarok voltak mindannyiunk számára.

– És Abe nem keresett helyettük másokat?

– Nehéz volt megbízható embert találni. Az ellenség mindig próbált közénk szivárogni, megfejteni a titkainkat. Valódi tüske voltunk a körmük alatt, büszkén állíthatom. És a fenyegetés csökkenni látszott, amikor a lidércek figyelme ismét Európa felé fordult. Itt szinte mindent elértek, amit akartak, bár többet fizettek érte, mint szerették volna. – Egy pillanatra elhallgatott. – De talán új korszak kezdődik. Mindig reméltem, hogy egyszer megszólal a telefonom, és te jelentkezel.

– Maga nem hívhatott volna engem? – kérdeztem.

– Megígértem Abe-nek, hogy nem én kezdeményezem a kapcsolatot. A nagyapád nem akart belekényszeríteni ebbe. Azt akarta, te dönthess. Ám én mindig úgy éreztem, hogy idővel beállsz hozzánk.

Csodálkozva néztem rá.

– Úgy beszél, mintha már találkoztunk volna.

Rám kacsintott.

– Emlékszel Mr. Andersonra?

– Igen! Tetszett nekem adni egy nagy zacskó sós karamellát.

– Olyan nyolc-kilenc éves lehettél. – Vigyorogva csóválta a fejét. – Az volt ám a nap! Abe nem akarta, hogy otthon látogassuk meg – mindig nagyon óvatos volt –, de én látni akartam az unokáját, akire olyan büszke volt. Egy délután beállítottam, és te véletlenül éppen ott voltál. Abe olyan dühös volt, hogy tojást lehetett volna sütni a fején! De megérte. Amint megláttalak, tudtam, hogy benned is megvan a képesség.

– Mindig azt hittem, csak nagyapa meg én bírunk vele.

– A mi csoportunkban négyen voltunk képesek látni az üreseket. Abe meg én tudtuk bizonyos mértékig uralni őket. És te vagy az egyetlen, akiről tudomásom van, hogy képes egyszerre többet irányítani.

A távolban szirénákat hallottam.

– Szóval volna számunkra munkája? – kérdeztem.

– Tulajdonképpen akad. – Lenyúlt maga mellé, és két csomagocskát tett az asztalra. Nagyjából akkorák voltak, mint egy-egy puha kötésű könyv, barna papírba csomagolva. – Ezeket kellene kézbesíteni. Kibontatlanul.

Majdnem elnevettem magam.

– Ennyi?

– Tekintsd az állásinterjú második lépésének. Bizonyítsd be, hogy képes vagy a csomagokat célba juttatni, és kapsz igazi küldetést.

– Meg tudjuk oldani – mondta Emma. – Van róla fogalma, miket tettünk?

– Az Európában történt, ifjú hölgy. Amerika más világ.

– Jóval idősebb vagyok magánál.

– Jól van – mondtam. – És hová vigyük őket?

– Rajta van a cím a csomagokon.

Az egyik csomagon kézírással ez állt: LÁNGOLÓ EMBER.

A másikon: PORTÁL.

– Nem értem – mondtam.

– Itt van valami, aminek a segítségével elindulhattok. – Felemelte a poharát, és az alátétet elém tolta. Amióta csak oda jártam, a Mel-Ó-Diában az alátéteken Florida rajzolt térképe volt látható, amelyen a turisztikai attrakciók szerepeltek, de más nem nagyon. Sem az utak, sem a kisebb-nagyobb városok. Az állam fővárosát teljesen eltakarta egy koktélt kortyolgató aligátor rajza. De H. olyan komoly arccal tolta oda a térképet, mintha valami rejtett kincshez vezethetett volna el minket. Megérintette a közepét, ahol a pohara kört hagyott egy Hableány Fantázia nevű hely körül.

– Amint a csomagokat átadtátok, jelentkezem. Hetvenkét órátok van rá.

Emma hitetlenkedve nézte a térképet.

– Ez abszurd. Adjon igazi térképet!

– Nem – mondta H. – Ha ellenséges kezekbe kerülne, lebuknánk. És a munka része az olyan dolgok megtalálása is, amelyeket nem könnyű megtalálni. – Ismét megérintette a vizes kört az alátéten. A szirénák hangja közeledett, és a kíváncsiskodók gyülekezni kezdtek a parkoló körül. – Egy falatot sem ettél.

– Nem vagyok éhes – mondtam. – Amikor üres van a közelben, összeszorul a gyomrom.

– Aki nem pazarol, nem szűkösködik. – Levágott egy darabot érintetlen pitémből, és bekapta. Felállt. – Gyertek, kikísérlek.

Két régimódi rendőrautó állt a parkolóban. Felmarkoltam a két csomagot, közéjük csúsztattam az összehajtott alátét-térképet, és kiléptem a bokszból. H. a szájába dugta két ujját, füttyentett. Az üresréme felpattant a földről, és utánunk ügetett a folyosón, jámboran, mint egy öreg kutya.

– Figyeljetek oda pár dologra – mondta menet közben H. – Amerikában a különleges helyek és emberek nem olyanok, amilyenekhez hozzá vagytok szokva. Itt teljes káosz uralkodik. Nincsenek ymbrynék, akikkel beszélni lehetne. Minden különleges csak önmagával törődik, nem bízhattok senkiben.

– És egyes hurkok között harcok vannak? – kérdeztem.

Hátrapillantott rám.

– Reméljük, hogy nincsenek. Lehet, hogy Európából kikergettétek a lidérceket, de van egy olyan érzésem, hogy velünk itt még nem végeztek. Azt hiszem, szeretnének háborút szítani a különlegesek között. Szerintem igen jól beleillene a törekvéseikbe.

Kinyitotta a hűtőterem ajtaját, bementünk.

– Még valami. Ne áruljátok el senkinek, hogy kivel dolgoztok. A szervezet sosem leplezi le magát.

– Vándorsólyom kisasszonynak se? – kérdezte Emma.

– Neki se.

Beléptünk a függönnyel elválasztott részbe, abba a sarokba, amelyet az X jelölt. Amikor elült a hirtelen változás érzése, és mindannyian ismét a jelenben voltunk, megkérdeztem:

– Ha már nincsenek ymbrynék, hogy marad nyitva ez a hurok?

H. szétnyitotta a műanyag függönyt, és az üresréme kiloholt.

– Nem azt mondtam, hogy egy sincs – mondta H. – De a mieink – akik megmaradtak – nem olyanok, amilyenekhez ti szoktatok.

A folyosón barátságos, vén pincérnőnk támaszkodott a falnak, cigarettázott, a füstöt kifújta az ajtón.

– Éppen önről beszéltünk – mondta széles mosollyal H. – Hogy van, Abernathy kisasszony?

A pincérnő kihajította az ajtón a cigarettát, barátságosan megölelte H.-t.

– Már meg se látogat, rossz fiú.

– Be voltam fogva, Norma.

– Hát persze.

– Ön ymbryne – kérdezte Emma?

– Egyesek fél-ymbrynéknek hívnak minket – válaszolta Norma –, de szerintem a hurokfenntartó jobban illik ránk. Nem tudok madárrá változni, sem hurkot létrehozni, vagy más ilyen csodás dolgokat, de a nyitott hurkokat képes vagyok jó sokáig fenntartani. És a fizetés is szép.

– A fizetés?

– Azt hiszitek, szívjóságból dolgozom? – hátravetette a fejét, nevetett.

– Norma több hurkot üzemeltet Dél-Floridában – magyarázta H. – A szervezet honorálja. – H. a zsebébe nyúlt, és átadott egy gumikarikával átfogott pénzköteget. – Köszönjük a mai segítségét.

– Szigorúan készpénzes üzlet – kacsintott Norma, és a köténye zsebébe csúsztatta a pénzt. – Az adóhatóság nem tudhat róla! – Ismét nevetett, és bement a másik helyiségbe. – Nem árt körülnéznem, hogy milyen disznóólat csináltatok. És most húzzatok kifelé!

Együtt mentünk ki a parkolóba. Magasan járt a hold, hűvös volt. Az üresrém üldözőbe vett egy kóbor macskát.

– Szóval – mondtam –, kézbesítjük ezt a két csomagot, és igazi feladatot kapunk?

– Az attól függ.

– Mitől?

Fél szájjal elmosolyodott.

– Hogy sikerül-e elintéznetek.

– Sikerül – mondta Emma. – De nincs több meglepetésszerű üresrém-támadás, megegyeztünk?

– Ha további üreseket látnátok, végezzetek velük.

A kocsimhoz értünk. Amikor H. meglátta, hogy hiányzik a lökhárító, és az ajtó dróttal megerősített, megrázta a fejét.

– Ugye tudsz vezetni, fiam?

– Nem én törtem össze – mondtam. – Jól vezetek.

– Remélem is, mert most szükséged lesz rá. De akár jól vezetsz, akár nem, ezzel a ronccsal nem mehetsz – tízmérföldenként megállítanának a zsaruk. Vidd inkább Abe kocsiját!

– Abe nem vezetett. Nem is volt kocsija.

– Jaj, dehogynem. Ráadásul valóságos szépség. – Felvont szemöldökkel nézett rám. – Azt akarod mondani, hogy lementél a föld alatti bunkerébe, és nem találtad meg a… – Nevetve csóválta a fejét.

– Mit? – kérdeztük Emmával egyszerre.

– Van még egy ajtó odalenn.

Elfordult, indult.

– Elmondhat valamit a küldetésről? – kérdeztem.

– Amikor szükséged lesz rá, majd megtudod, előbb nem – felelte. – De ennyit elárulhatok: egy kapcsolat nélküli különleges gyerekről van szó, aki bajban van. New York Cityben.

– Akkor miért nem maga megy segíteni? – kérdezte Emma.

– Elhullattam már a csikófogaimat, ha nem vetted volna észre. Isiászom van, rossz a térdem, cukros vagyok… és nem én vagyok a megfelelő ember a munkára.

– De mi azok vagyunk – jelentettem ki. – Ígérem.

– Nagyon remélem. Sok sikert mindkettőtöknek!

A parkolóban lévő másik kocsihoz indult – fényes, öreg Cadillac volt –, és füttyentett az üresrémének. A lény már rohant is, és beugrott a nyitott hátsó ablakon. Az autó hatalmas zajjal indult be. H. tisztelgett nekünk, aztán füstölő gumikkal elhajtott.

* * *

– Ez tiszta őrület, igaz? – vezettem, de többször néztem Emmára az anyósülésen, mint az útra. – Szörnyű ötlet több okból is. Igaz?

Emma bólintott.

– Alig ismerjük ezt az embert. Csak most találkoztunk vele.

– Úgy van.

– Nem tudjuk a valódi nevét. És valami fura és hosszú útra akar küldeni minket…

– Úgy van.

– Csomagokat kézbesíteni, amelyekbe bele sem nézhetünk…

– Úgy van! És a küldetés veszélyes lehet. Bármi legyen is. Nem is tudjuk.

– És Vándorsólyom kisasszony dühös lesz ránk.

Előzésbe kezdtem. Ha ideges vagyok, gyorsan hajtok.

– Rettenetesen mérges lesz – erősítettem meg. – Talán szóba se áll velünk többet.

– És nem minden barátunk fog egyetérteni velünk.

– Tudom, tudom.

– Kettészakíthatja a csapatot – mondta Emma.

– Az szörnyű lenne.

– Az – helyeselt.

– Tényleg.

Emmára néztem.

– És mégis.

Sóhajtott. Összekulcsolt kezét az ölébe tette, kinézett az ablakon.

– És mégis.

Piros lámpa. Lassítottam, megálltam. Meghallottam egy dalt azon a klasszikus rock rádióállomáson, amelyet nem kapcsoltam ki. Elvettem a kezem a kormányról, teljesen Emma felé fordultam.

Rám nézett.

– Vállaljuk, ugye?

– Aha. Azt hiszem.

Szelíden esni kezdett. A kertváros fényei elmosódtak körülöttünk. Bekapcsoltam az ablaktörlőt.

Az út további részén megbeszéltük a részleteket. A barátainkkal őszinték leszünk, de Vándorsólyom kisasszonnyal nem. Remélhetőleg csak akkor jön rá, miben sántikálunk, amikor már annyira messze leszünk, hogy nem tud megállítani minket. Két barátunkat visszük magunkkal – akik a legalkalmasabbnak és a leglelkesebbnek látszanak. És ettől kezdve nem voltak kétségeink. Az érzékeim azt súgták, hogy pont erre a küldetésre van szükségem. Hogy ilyen életet akarok magamnak: amelyik nem tartozik teljesen a normális világhoz, sem a különlegesek világához, és amelyet nem az ymbrynék szeszélyei és parancsai irányítanak.

Legszívesebben nyomban Abe házába mentem volna, hogy megtudjam, mi lehet még a bunkerban (egy autó? ), de mielőtt bármit tettünk volna, beszélnünk kellett a többiekkel.

Amikor beléptünk a házam ajtaján, először is Olive hangját hallottam a fejünk fölül – „Hol a csudában voltatok?” –, és majdnem szívrohamot kaptam. A mennyezeten ült fejjel lefelé, karba font kézzel.

– Mióta vársz ott? – kérdezte Emma.

– Elég régóta. – Olive ellökte magát a plafontól, leszállt a földre, ahol egyetlen ügyes mozdulattal bedugta a lábát ólmos cipőjébe.

A többiek az előszobába csődültek a ház különböző részeiből, hogy kifaggassanak minket.

– Hol van Vándorsólyom kisasszony? – lestem a nappali felé.

– Még az Acre-ben – mondta Horace. – Szerencsétekre az ymbrynék igen hosszasan tanácskoznak.

– Valami nagy dolog készül – mondta Millard.

– Ti hol voltatok? – kérdezte Hugh.

– Seggre pacsiztatok a parton? – kérdezte Enoch.

– Abe titkos bunkerében? – kérdezte Bronwyn.

– Miféle titkos bunker? – kérdezte Hugh.

Hugh nem volt velünk, amikor megtaláltuk. Nem tudott róla.

Magyarázni kezdtem, de kitört a káosz, mindenki kérdéseket kiabált egymás szavába vágva, végül Emma tapsolt, és csöndet kért.

– Mindenki jöjjön a nappaliba!

Leültettük őket, és sorjában elmeséltünk mindent: hogy mit találtunk Abe házában, a találkozót H.-val és az apró feladatot, amelyet ránk bízott, azzal az ígérettel, hogy sokkal fontosabbak is lesznek.

– De ugye nem gondoljátok komolyan? – kérdezte Horace.

– Nagyon is komolyan gondoljuk – válaszoltam. – És szeretnénk, ha közületek néhányan velünk jönnének.

– Egy csapat vagyunk – tette hozzá Emma. – Mindannyian.

A reakcióik különfélék voltak. Claire mérges lett, Horace pedig hallgatag és ideges. Hugh és Bronwyn óvatos volt, de úgy láttam, meg lehet őket győzni. Enoch, Millard és Olive viszont hajlandók lettek volna akár nyomban kocsiba ülni velünk.

– V. kisasszony olyan jó hozzánk – duzzogott Claire. – Tartozunk neki.

– Egyetértek – mondta Bronwyn. – Nem fogok hazudni neki. Utálok hazudni.

– Szerintem túlságosan adunk Vándorsólyom kisasszony véleményére – mondta Emma.

– Én pedig úgy vélem, olyan küldetéseket kellene teljesítenünk, amilyeneket nagyapám meg a csoportja – mondtam. – Nem dicsőséges irodai munkát a rekonstrukció érdekében.

– Én kedvelem a munkámat – ellenkezett Hugh.

– De az Acre-ben csak pocsékoljuk a tehetségünket – vitatkozott Millard. – Merészen belevághatunk a jelenbe. Ki tehetné meg ezt akkora tapasztalattal, mint mi?

– A kisasszony nem úgy gondolta, hogy most vágjunk bele – mondta Hugh. – Csak egy napunk volt normális viselkedést tanulni!

– Készen álltok – mondtam.

– Sokunknak még mai ruhája sincs! – ellenkezett Horace.

– Majd kifundáljuk! – mondtam. – Nézzétek, Amerikában olyan különleges gyerekek vannak, akiknek szükségük van a segítségünkre, és szerintem ez fontosabb, mint egyes hurkok helyreállítása.

– Szerintem is – helyeselt Emma.

– Van egy, akinek segítségre van szüksége – mondta Hugh. – Talán. Ha ez a H. nem hazudik.

– Abe műveleti naplójában sok száz küldetés szerepel – mondtam, titkolni igyekezve egyre növekvő tehetetlen dühömet –, az esetek felében segítségre szoruló, fiatal különlegesekről van szó. Abe halála óta is születtek különlegesek. Odakinn élnek a nagyvilágban, és még mindig szükségük van segítségre.

– És nincsenek saját ymbrynéik – tette hozzá Emma.

– Ezért vagytok itt – mondtam. – Ez az, amit tennünk kell. Az üresvadászok megöregedtek, az ymbrynéket lekötik az állandó tanácskozások, és senki nem alkalmasabb segítő, mint mi. Ez a mi időnk!

– ’a be tuggyuk bizonyítani egy fickónak, akit nem is ismerünk! – mondta gúnyosan Enoch.

– Ez próbatétel – mondtam. – Méghozzá olyan próbatétel, amelyen meg akarok felelni. Aki ugyanígy érez, holnap reggel pontosan kilenckor legyen idelenn a csomagjával együtt.

HETEDIK FEJEZET

Éppen csomagoltam az útra este a szobámban, amikor megakadt a tekintetem az ágyam fölötti falra ragasztott térképeken. Több rétegben voltak egymásra ragasztva, át- meg átfedték egymást egy olyan nagy mozaikban, amelyet az évek múltán már egyszerűen tapétának néztem. Észrevettem valamit, ami felkeltette a figyelmemet, abbahagytam hát a csomagolást, és felmásztam az ágyra. A párnáimra állva tanulmányoztam azt a rajzocskát, amely három, egymásra lógó National Geographic-térkép alól kandikált ki: egy rajzfilmfigura aligátor koktélt kortyolgat.

Letéptem a fölé ragasztott térképeket, hogy jobban lássam a Mel-Ó-Dia régi alátétjét, amelyen Florida térképe látható. A Mel-Ó-Diában ceruzákat osztogattak a gyerekeknek, hogy rajzolhassanak evés közben, és nagyapával rárajzoltunk erre az alátétre. Megfeledkeztem arról a napról, de arról is, hogy ez a térkép itt van. Most azonban láttam, mit csinált Abe: erre a térképre jobbára az ő biztos keze rajzolt. A kellős közepén bekarikázta a Hableány Fantázia országot. Odarajzolt mellé egy kis koponyát, és keresztbe tett lábcsontokat is. Az Everglades mocsár közepére egy halrajt rajzolt, ám a halaknak lábuk volt. (Vagy emberek voltak halfejjel?) Az állam területén több helyre spirált rajzolt, és ha jól emlékszem Vándorsólyom kisasszony immár elveszett Napok Térképére, ez a jel azt jelenti: ITT HUROK VAN. Voltak egyéb jelek is, amelyeket nem tudtam megfejteni.

Nem készítünk térképeket, mondta H. De ha ez az üresvadászok egyik szabálya volt, Abe megszegte azzal, hogy nekem rajzolt egyet. És ezzel kockáztatott.

A kérdés, hogy miért?

Óvatosan leszedtem a térképet, és alaposan végignéztem, van-e még valami a falon, amit Abe rajzolt. Milyen jeleket hagyott még nekem, amelyek itt rejtőznek a szemem előtt? Leszedtem mindent, amin változtatás vagy kiegészítés szerepelt. Találtam néhány, közönséges kartonpapírra rajzolt térképet, de nem volt rajtuk sem címke, sem olyan határvonalak, amelyek alapján felismerhettem volna, hogy mit ábrázolnak.

Akadt egy autós térkép Marylandről és Delaware-ról, amelyen jelzések voltak, ezt összehajtottam, és a Mel-Ó-Dia térképhez tettem. Találtam néhány képeslapot is olyan helyekről, amelyeken Abe átutazott – motelekről, út menti turistacsapdákról, városokról, amelyekről sosem hallottam. Abe akkor hagyott fel az utazással, amikor tizenegy éves lehettem. Szüleim tiltakozása ellenére gyakran utazott „látogatóba az államon kívül élő barátokhoz”, és amíg apámnál sosem jelentkezett, nekem levelezőlapot küldött mindenhonnan, ahol csak járt. Nem tudtam, a lapoknak van-e jelentőségük, de a térképekkel együtt azokat is belecsúsztattam egy kemény borítójú könyvbe. A könyvet aztán a sporttáskába tettem, a már bekészített ruhaneműkre. A nap folyamán már összeszedtem a házban található pénzt, amely nem volt sok, kivéve azt a köteget, amelyet a szüleim egy zokniban tartottak a komód egyik fiókjában. Rátettem egy gumikarikát, és beraktam egy régi műanyag pokémonos uzsonnás dobozba néhány alapvető piperecikkel együtt, nem felejtettem el betenni kétféle, gyomorégés és gyomorfájás elleni gyógyszert sem, ha netán huzamosabb időt töltenénk üresrém közelében.

Már éppen be akartam húzni a cipzárt, amikor eszembe jutott valami. Letérdeltem, kihúztam Abe naplóját az ágy alól. Méregettem a kezemben a súlyát, hogy vigyem-e, vagy sem. Vaskos és nehéz volt, ráadásul tele kényes információval, és biztos voltam benne, hogy H. féltené. Tudtam, hogy be kellene zárnom Abe bunkerébe, hogy biztonságban legyen. No de ha szükségem lesz rá? Fontos információkat tartalmaz arról, hogy Abe és H. miképpen végezték a munkájukat. Még aranybánya lehet.

Kivettem a sporttáskából a ruhaneműt meg a piperecikkeket, aztán kiszedtem a kemény kötésű könyvből a térképeket és a levelezőlapokat, majd áttettem őket Abe naplójába. A naplót legalulra helyeztem, rá a ruhaneműt meg a piperés dobozt, behúztam a cipzárt, s közben próbáltam fél kézzel megemelni a táskát. Mintha egy tizennégy kilós súlyzóval próbálkoztam volna. Az ágyra dobtam. Megbillent, átfordult, és leesett a földre, akkora puffanással, hogy beleremegett a szoba.

* * *

Azon az éjszakán szemhunyásnyit sem aludtam. Hajnalban felkeltem, és Emmával kisurrantunk. Abe házához hajtottunk, felnyitottuk a dolgozószoba padlóján lévő ajtót, és lemásztunk a bunkerbe, hogy kiderítsük, még milyen felfedezetlen dolog vár ránk. Azt reméltem – hiszen H. utalt rá –, hogy egy autó négy jól záródó ajtóval, de el nem tudtam képzelni, hogy férhet el egy autó egy olyan alagútban, amelyben még felegyenesedni sem tudunk, vagy hogy viszem onnan ki, ha mégis ott van.

Csak pár perce nézelődtünk nagyapám föld alatti műhelyében, amikor fogantyút találtunk a falban. Megbújt két fémpolc árnyékában. Elfordítottam a kilincset, és az ajtó kifelé nyílt, elmozdította a polcokat is, és feltárult az alagút újabb szakasza. Bemerészkedtünk – ezúttal is összegörnyedve, mert ez még szűkebb volt, mint a korábbi szakasz. Emma tüze világított, én pedig kitámasztottam az ajtót egy fémdobozzal, amelyet az egyik polcról vettem le.

Úgy harminc méter után szűk betonlépcsőhöz értünk. A lépcső vastag fémajtóhoz vezetett, amely nem nyílt se kifelé, se befelé, hanem oldalra csúszott. Az ajtón túl egy illemhely volt. Szőnyeges házi illemhely. Kinyitottam az ajtaját, és kertvárosi hálószobába értünk. Elfért benne egy ágy csupasz matraccal, éjjeliszekrény és öltözőasztal. A falakon semmi. Az összes ablak bedeszkázva, fény csak a deszkák résein szűrődött be.

Abe zsákutcájának egy másik házában voltunk.

– Mi ez a hely? – kérdezte Emma, és végighúzta az ujját a poros öltözőasztalon.

– Lehet menedék is – mondtam, amint belestem a szobából nyíló fürdőszobába, ahol egyetlen rózsaszín törölköző lógott a mosdó mellett.

– Szerinted van itt valaki? – suttogta Emma.

– Valószínűleg nincs. De legyünk óvatosak.

Végigosontunk egy rövid folyosón, benéztünk a többi helyiségbe menet közben. Alig voltak bennük bútorok, mint a modern lakásokban vagy a motelekben – személytelen volt, de arra alkalmas, hogy azt az illúziót keltse, mintha valaki lakná a szobákat. A folyosó végén balra fordultam, mert tudtam, ott kell lennie a nappalinak. Az elrendezés azonos volt nagyapa házáéval, ettől különös déjà vu érzésem támadt, hiszen ismertem minden négyzetcentiméterét egy olyan helynek, ahol soha nem jártam. A nappali ablakai is be voltak deszkázva, így az ajtóhoz mentem, és kinéztem a kémlelőlyukon.

Abe háza pár tucat méternyire állt, az utca túloldalán.

Aztán a garázsba értünk, és az első pillanattól fogva világos volt, hogy ez a helyiség a ház valódi célja. A falak tele voltak polcokkal és kampókkal, akadt itt mindenféle szerszám és alkatrész. Középen a lámpák fényében két autó állt egymás mellett.

– A mindenit – mondtam. – Tényleg voltak autói.

Az egyik egy fehér Caprice Classic volt. Úgy nézett ki, mint egy kerekeken guruló szappan, és az idősebb floridai lakosok örök kedvence volt. Felismertem benne a kocsit, amellyel nagyapa járt, mielőtt a szüleim megtiltották neki, hogy vezessen. (Azt hittem, megszabadult tőle.) A másik egy izmos fekete kupé volt, hatvanas évekbeli Mustangnak látszott, csak szélesebb és áramvonalasabb volt. Pontosan nem tudtam, micsoda, mert az autón nem volt márkajelzés.

A Caprice, gyanítottam, arra szolgált, hogy inkognitóban utazzon. A másik arra, hogy gyorsan és stílusosan.

– Tényleg nem tudtál ezekről? – kérdezte Emma.

– Nem. Tudtam, hogy vezetett, de apám eltiltotta a vezetéstől, amikor nem ment át a szemvizsgálaton. Addig egyedül utazgatott. Napokig távol volt, néha hetekig. Éppen úgy, mint apám gyerekkorában, csak ritkábban. Onnan eljutni odáig, hogy szüksége legyen rám vagy a szüleimre, hogy elfuvarozzuk a boltba, emberpróbáló lehetett.

Feltételeztem, hogy Abe talán sosem hagyott fel a vezetéssel, csak titkolta.

– A kocsikat mégis megtartotta – mondta Emma.

– Sőt karbantartotta. – Az autók, ellentétben minden egyébbel a házban, kicsit porosak, de egyébként makulátlanul tiszták voltak. – Időnként idelopódzhatott, hogy dolgozzon rajtuk. Polírozza őket, olajat cseréljen. Hogy könnyen használhatók legyenek, ám a család elől elrejtve.

– Az ember nem is érti, miért fáradozott ennyit – mondta Emma.

– Hogy üresekkel harcoljon? – kérdeztem.

– Hogy családja legyen – felelte Emma.

Erre nem tudtam mit mondani, hát nem is mondtam semmit. Kinyitottam a Caprice-t, benyúltam a kesztyűtartóba, és ott volt a forgalmi. Érvényes volt, Abe a halála előtt pár héttel újította meg. De nem az ő nevére szólt.

– Hallottál valaha Andrew Gandyről? – nyújtottam oda Emmának a forgalmit.

– Nyilván ezt az álnevet használta. – Emma visszaadta a kártyát. – Istenem.

Becsuktam a kesztyűtartót, kibújtam a kocsiból. Emmának fura volt az arckifejezése.

– Mi van?

– Már abban sem vagyok biztos, hogy Abe volt az igazi neve – jegyezte meg.

Nem volt légből kapott a feltételezés, de mégis bántott.

– Az volt.

Emma rám nézett.

– Biztos vagy benne?

A szemében ott bujkált a kimondatlan kérdés. Ha Abe képes volt ilyen csalásra, vajon én is képes vagyok rá?

– Biztos – feleltem, és elfordultam. – Majdnem kilenc óra. Válasszunk kocsit, és induljunk!

– Te vezetsz. Te válassz!

Könnyű volt választanom. A Caprice praktikusabbnak tűnt – kettő helyett négy ajtaja volt, és nagyobb csomagtartója. Ráadásul kisebb feltűnést kelthetett az úton. De a másik autó sokkal, de sokkal menőbb és gyorsabbnak látszó volt, így három másodpercnyi töprengés után arra mutattam.

– Ezt.

Sosem vezettem még autópályán (csak Florida kövér pocakján, amikor unokatesókat látogattam Miamiban, de ez alig számított), és túlságosan nagy volt a kísértés, hogy ezzel a járgánnyal menjek.

Beszálltunk. Kinyitottam a garázskaput, beindítottam a motort, amely dicsőséges harsogással kelt életre, Emma még bele is borzongott. Amint kitolattam a garázsból, láttam, hogy az égre emeli a tekintetét.

– Ez Abe-re vall! – kiáltotta túl a motor zaját.

– Micsoda?

– Ilyen kocsival járni titkos küldetésekre.

Üresben hagytam az autót, a szüleim kocsiját bevittem Abe garázsába, és bezártam az ajtót. Aztán visszaültem a rejtélyes kupéba, Emmára vigyorogtam, és lenyomtam a gázt. A motor felugatott, mint egy állat, a kocsi megugrott, mi pedig hátrazuhantunk az üléseken.

Néha kell az embernek egy kis szórakozás. Még titkos küldetések alatt is.

* * *

Amíg Emmával távol voltunk, Vándorsólyom kisasszony megjött az egész éjjel tartó tanácskozásról az Acre-ből, és belezuhant a fenti hálószobában lévő ágyába – olyan ritka alkalom volt, mikor tényleg aludt! Összehívtuk a srácokat a lenti hálószobába, és becsuktuk az ajtókat, hogy fel ne ébresszük a kisasszonyt.

Kértem, hogy aki velünk tartana, tegye fel a kezét.

– Ki van benne?

Enoch, Olive és Millard emelte fel a kezét. Claire, Hugh, Bronwyn és Horace nem.

– A küldetésektől ideges leszek – védekezett Horace.

– Claire – kérdezte Emma –, neked miért nincs fenn a kezed?

– Már van küldetésünk – felelt Claire. – Én vagyok az összes belgiumi hurok helyreállító csapat ebéd- és desszertfelelőse.

– Az nem küldetés, Claire, hanem munka.

– Ti meg csomagokat szállítotok! – gúnyolódott Claire. – Az miféle küldetés?

– Küldetés segíteni egy bajban lévő különlegesnek – mondta Millard. – Miután elszállítottuk a csomagokat.

– És te, Bronwyn? – kérdeztem. – Benne vagy, vagy sem?

– Kínos lenne hazudnom V. kisasszonynak. Nem kellene őszintének lenni vele?

– NEM – tiltakozott mindenki, Claire kivételével.

– Miért nem? – kérdezte Bronwyn.

– Nekem is kínos ez – mondtam –, de nem engedné, hogy menjünk, ezért nem szólhatunk.

– Ha valóban segíteni akarjuk a különlegesek világát, így tehetjük meg – magyarázta Emma. – Azzal, hogy mi leszünk a harcosok új nemzedéke, és nem azzal, hogy fényképezkedünk az Acre-ben.

– Vagy engedélyt kérünk, amikor csinááni akarunk bármit is – tette hozzá Enoch.

– Pontosan! – mondta Millard. – Az igazgatónő úgy kezel minket, mintha még mindig gyerekek lennénk. Majdnem százévesek vagyunk, a madár szerelmére, és ideje, hogy a korunknak megfelelően cselekedjünk. De legalábbis a korunk felének megfelelően. El kell kezdenünk önálló döntéseket hozni.

– Esztet mondogatom mán évek óta – tette hozzá Enoch.

Különleges barátaim megváltoztak, állapítottam meg, ám Vándorsólyom kisasszony nevelési módszerei nem. Nagy szabadságot élveztek, miután elűzettek Cairnholmról – ahogyan én is –, és amikor az Acre-ben nem egy, de több mint egy tucat ymbryne felügyelete alá kerültek, fulladozni kezdtek. Az utóbbi néhány hónap alatt jobban felnőttek, mint az előző fél évszázad alatt.

– És te, méhész? – fordult Hugh-hoz Emma.

– Én mennék – felelte Hugh –, de nekem megvan a magam küldetése.

Tudtuk, hogyan érti. A Huroktikumot fogja átkutatni Fionáért.

– Értjük – mondtam. – Mi is keresni fogjuk az utazásaink során.

Hugh súlyosan bólintott.

– Kösz, Jacob.

Mind benne voltak Horace, Claire és Bronwyn kivételével – és ekkor Bronwyn meggondolta magát.

– Rendben, megyek. Nem szeretek hazudni, de ha tényleg veszélyben lévő különleges gyerekeken kell segíteni, és csak hazugsággal lehet, akkor erkölcstelen volna nem hazudni, nem igaz?

– Ostobaság – vetette ellen Claire.

– Üdvözlünk a csapatban – mondta Emma.

Már csak össze kellett válogatnom a társaságot. Közöltem, hogy csak két jelentkezőt viszünk, mire csalódottan morgolódtak. Annak ellenére, amit az előző este mondtam, kicsit aggódtam amiatt, hogy a mindössze fél normálisságleckéjükkel nem lesznek felkészültek a szembenézésre a modern világgal. És miközben akartam és szükségét láttam a segítségüknek, koncentrálnom kellett a küldetésünkre is, nem magyaráznom, hogyan működnek a közlekedési lámpák, a liftajtók és az egyszerű kapcsolatok a normális emberekkel. De ahelyett, hogy ebbe belementem volna, és megbántottam volna őket, azt mondtam, nem szeretném túlterhelni a kocsit.

– Akkor vigyél engem! – kérte Olive. – Kicsi vagyok, és szinte súlytalan.

Elképzeltem, hogy Olive elfelejti felvenni a cipőjét, és üldözhetjük, mint egy elszabadult léggömböt.

– Ehhez a küldetéshez olyanok kellenek, akik idősebbnek néznek ki. – Nem mondtam, miért, és ő nem kérdezte.

Emmával egy percre elvonultunk a sarokba, aztán kihirdettük a választásunkat: Millard és Bronwyn. Bronwynt a brutális ereje és a megbízhatósága miatt, Millardet az eszéért, térképezési képességéért, no meg azért választottuk, mert el tudott tűnni, ha sarokba szorították, úgy, hogy egyszerűen levetkőzött.

A többiek csalódottak voltak, de megígértük, hogy a következő küldetésekre őket is magunkkal visszük.

– ’a lesznek további küldetések – mondta Enoch. – ’a ezt nem szúrjátok el.

– És mi mit csináljunk, amíg távol vagytok? – kérdezte Horace.

– Csak teljesítsétek a feladataitokat az Acre-ben, mintha minden rendben volna. Rólunk nem tudtok semmit, azt sem, hogy miben sántikálunk.

– De igen – mondta Claire. – És ha Vándorsólyom kisasszony megkérdezi, én megmondom neki az igazat.

Bronwyn Claire hóna alá nyúlt, felemelte, hogy a szemébe nézhessen.

– Ez az ostobaság – mondta, és a hangja meglepően tisztán és fenyegetőn csengett. A két legkisebbet Bronwyn mindig kesztyűs kézzel kezelte.

Claire hátsó szája Bronwynra morgott.

– Tegyél le! – kiabálta a normális szájával.

Bronwyn letette, de Claire így is rémültnek látszott. Megértette az üzenetet.

– Amikor Vándorsólyom kisasszony felébred, kérdezni fogja, hol vagyunk – mondta Emma. – Igazán… csak alszik?

Ez fölöttébb szokatlan volt egy ymbrynétől, még egy teljes ébren töltött éjszaka után is.

– Lehet, hogy egy csipetnyi port hintettem a szobába – mondta Millard.

– Millard! – kiáltott fel Horace. – Te gazember!

– Nos, így nyerünk egy kis időt – állapította meg Emma. – Ha szerencsénk van, estig észre sem veszi, hogy eltűntünk.

* * *

– Hát ez – csapott a fekete kupé motorház tetejére Millard, ahogy körülálltuk a kocsit – igazi hosszú útra való autó.

– Nem az – mondta Bronwyn. – Túl feltűnő, és brit.

Kétségtelenül takaros jószág volt, de én nem tartottam annyira feltűnőnek. Nem volt tűzpiros, nem voltak csillogó díszei, sem nagy spoilerei, mint sok sportkocsinak.

– Miért baj, hogy brit? – kérdezte Emma.

– Sokszor le fog robbanni. Ezt beszélik a brit autókról.

– Abe ilyet használt volna a küldetéseinél, ha mechanikusan gyönge? – tette fel a kérdést Millard.

– Abe sokat tudott az ótókról, javítani is tutta őket – mondta Enoch.

A kocsinak támaszkodott, vállán egy nagy táskával, önelégült vigyorral az arcán.

– Te nem jössz velünk – emlékeztettem. – Nincs hely.

– Montam én, ’ogy menni akarok? – válaszolta Enoch.

– Úgy festesz, mint aki jönni akar – szólalt Emma. – Menj innen!

Odébb toltam Enochot, hogy ki tudjam nyitna a csomagtartót, és betehessük a csomagjainkat, s bár húsz másodpercig babráltam, mégsem nyílt ki.

– Engeggy oda – mondta Enoch, és elcsavart egy gombot a hátsó lámpák között, mire a csomagtartó felnyílt. – Aston Martin. – Végigsimította a járgány oldalát, ahogy elhaladt mellette. – Abe-nek mindig volt stílusa.

– Azt hittem, valami Mustang – mondtam.

– ’ogy merészeled! – mondta Enoch. – Ez egy 1979-es Aston Martin V8 Vantage. ’Áromszázkilencven lóerő, nulláról ’atvan mérfődre gyorsul öt másodperc alatt, végsebessége száz’etven mérfőd óránkint. Igazi vadállat – az eeső brit izomkocsi.

– Honnan tudsz ilyen sokat az autókról? – kérdeztem. – Pláne az 1940 után gyártottakról?

– Postán rendelt magazinokból és kézikönyvekből – mondta Millard. – A mai Cairnholmon lévő postafiókjába kézbesítették őket.

– Ó, Enoch imádja az autókat – mondta Emma. – Sosem vezetett, de ne hagyjátok, hogy belekezdjen, mi van a motorháztető alatt…

– A me’anika is izgat, nem csak a biome’anika – mondta Enoch. – Szervek. Motorok. Ha a vért fölcseréled olajra, nem nagyon különböznek. És egy ’alott motort egy üveg szív néékül is föl tudok éleszteni. Ami jó, mer’ ez a kocsi, lévén brit és majd’ogy negyvenéves, igencsak megbíz’atatlan, ’acsak nem tarcsák karba’ vallásos á’ítattal. Na mármost, Abe ’alott, én meg biztos vagyok benne, ’ogy ezermérfőődes körzetbe’ én vagyok az egyetlen ember, aki esztet a kocsit javítani tuggya. Ezér van, ’ogy ugyan nem akarok veletek menni – bedobta a szatyrát az enyém mellé –, köll nektek, ’ogy veletek mennyek.

– Szállj már be, hogy indulhassunk – mondta Emma.

– Puskagolyó! – kiáltotta Enoch, és beült a kocsiba.

– Nagyon hosszú út lesz – mondta Millard.

Sóhajtottam. Nem volt választásom.

A barátaink kijöttek a felhajtóra elbúcsúztatni minket. Összeölelkeztünk, sok szerencsét kívántak – csak Claire duzzogott az ajtóban.

– Mikor jöttök vissza? – kérdezte Hugh.

– Adj nekünk egy hetet, mielőtt aggódni kezdesz – mondtam.

– Én előbbre járok – közölte Horace. – Máris aggódom.

NYOLCADIK FEJEZET

Áthajtottunk a szigeten, át a hídon a város túlsó vége felé, hogy rákanyarodhassunk az államok közötti 75-ös, észak felé vezető útra. Az első állomás a Lángoló Ember volt, bármi lett légyen is az, amely a Mel-Ó-Dia térképen hagyott vizes karikán belül található, H. szerint. Ez leszűkítette az úti célunkat mintegy harminc négyzetmérföldnyire az állam mocsaras közepén, pár száz mérföldnyire észak felé.

Teljesen lekötött a feladat, hogy uraljam nagyapa erős, de huncut öreg kocsiját. Nehezen lehetett kormányozni, úgy fordult be a sarkokon, hogy elállt a szívverésem is, ráadásul az összes mutató és óra fura helyen volt benne. Emma ült mellettem az anyósülésen, ölében Florida normális térképe. (Millard elhozta a Különleges Bolygót is, bár annak a térképei elavultak.) Azért ragaszkodtam hozzá, hogy Emma legyen a navigátorunk, hogy Enochot a hátsó ülésre kényszeríthessem, és a következő napokban Emma arcát láthassam, nem az övét. Enoch duzzogva bámult ki az ablakon, és néha belerúgott az ülésembe. Mellette Millard ült, Bronwynhoz préselve, akinek rézsút kellett ülnie, hogy hosszú lába elférjen.

– Innen a térképen lévő körig az út mintegy háromszáz mérföld – közölte Emma, miután összevetette a kartonlapon lévő térképet az igazival. – Ha nem állunk meg, öt óra alatt ott lehetünk.

– Meg kell állnunk valamikor – mondta Bronwyn. – Nekünk még nem vettetek modern ruhát.

Igaza volt. Mindenki otthon maradt, akit elvittem vásárolni, és akik velem jöttek, azt viselték, amiben érkeztek. A szerelésük feltűnést kelthet.

– Hamarosan megállunk – mondtam. – Csak szeretnék először minél messzebbre jutni Vándorsólyom kisasszonytól.

– Szerinted ’ol van a portál? – kérdezte Enoch. – Nagyon messze?

– Lehet.

– Bírsz annyit vezetni? – kérdezte Millard.

– Muszáj. – Nem vezethettünk felváltva, mert a barátaimnak nem volt jogosítványuk. Ráadásul Millard láthatatlan volt, így nyomban megállították volna, Bronwyn félt a vezetéstől, Enoch pedig nem szerzett gyakorlatot. Csak Emma tudott vezetni, de jogosítványa neki sem volt. Tehát maradtam én.

– Csak legyen bennem állandóan koffein – jegyeztem meg.

– Én segítenék – mondta Enoch. – Oszt gyorsabban oda is érnék, mint te.

– Felejtsd el – vetettem ellen. – Amikor visszajöttünk, tanulhatsz vezetni, de most nincs rá időnk.

– Nem köll tanúúnom – mondta Enoch. – Mán mindent tudok arróó, ’ogy működnek az ótók.

– Az nem ugyanaz.

Megint belerúgott az ülésembe. Erősen.

– Ezt miért kaptam?

– Mer’ úgy vezecc, mint egy nagyanyó.

Éppen ekkor értünk az államközi út felhajtójához. Ráfordultam, és tövig nyomtam a gázt. A motor felzúgott, szinte kacagott, és amint az autópályán száguldottunk, Enoch visított, hogy lassítsak. Megnéztem a tükrökben, nem látok-e rendőröket, megint a gázra léptem, és leengedtem az ablakokat.

– Óóóóó – búgta Bronwyn, amint lecsúszott az ablak. – Bírom!

– Zenét? – kérdeztem.

– Igen, kérünk – mondta Emma.

Abe-nek volt rádiója és valamiféle ősrégi magnója is. Volt már benne szalag, hát megnyomtam a lejátszás gombját. Egy perc múlva panaszos gitárszó és egy hatalmas hang áradt a hangszórókból – Joe Cocker énekelte a With a Little Help from My Friends című dalt. Úgy három perc múlva szentül hittem, hogy ennél jobb zene nincs, és a barátaim, akik vigyorogtak és ugráltak az ülésen, miközben a szél a hajukba fújt, egyetértettek velem. Furcsa volt, hogy éppen ez a dal harsogott, amikor éppen ezekkel az emberekkel ültem éppen ebben a kocsiban… Olyan részegítő boldogság töltött el, amilyet soha nem éreztem. Úgy éreztük, magunknak követeljük a világot, mert a miénk.

Ez az enyém. Igen. Azt teszek vele, amit akarok.

* * *

Fura érzés volt Vándorsólyom kisasszonyra másként gondolni, mint védelmezőnkre és hősünkre, de ezúttal ellenfélnek látszott. Amikor rájön, hogy távoztunk, utánunk indul, méghozzá a levegőben. A sebessége, repülésének magassága, pontos látása és a különleges gyerekeket észlelő veleszületett radarja segítségével nem lesz nehéz megtalálnia minket, ha százmérföldes körzeten belül és a szabadban vagyunk. Ezért nem álltam meg az első három órában, még azért sem, hogy Bronwyn pisilhessen. Minél nagyobb távolságot akartam elérni az igazgatónő és köztünk. Kétszáz mérföld után megadtam magam a hátsó ülésen egyre hangosabban panaszkodóknak, de ekkor is óvatos voltam, és felpillantottam a felhőkre, amikor lehajtottunk az autópályáról egy bevásárlóközpont parkolójába. Láttam, hogy Emma ugyanígy tesz.

Megtankoltam az Astont, amíg a többiek pisiltek, és bementek a boltba. A nagy ablakokon át láttam, hogy a benzinkutas meg a néhány vevő a barátaimat lesi, ahogy sorban állnak az egyetlen mosdó előtt – nyakukat nyújtogatják, sugdolóznak, nyíltan megbámulják őket. Egy pasas még le is fényképezte őket a telefonjával.

– Modern ruhákat kell vásárolnunk nektek – mondtam, amint kijöttek. – Most.

Senki nem ellenkezett. Különben is, ezért választottam éppen ezt az autópálya-lehajtót. A benzinkúttal szemben állt a legeslegnagyobb bevásárlóközpont: egy huszonnégy órán át nyitva tartó Szuper All-Mart. Az üzletek anyahajója. Önmagában egész város.

– Istenem, ez meg mi? – kérdezte Millard, amikor behajtottunk a véget nem érő parkolóba.

– Csak egy áruház – magyaráztam. – Nagyáruház.

Átvágtunk a parkolón a bejárathoz, ahol az automata ajtó sziszegve nyílt szét. Enoch nagyot ugrott meglepetésében.

– Mi ez, mi ez, MI EZ! – kiáltotta, és felemelte az öklét.

Az emberek már most ránk néztek. És még be sem léptünk.

Félrevontam a barátaimat, elmagyaráztam a mozgásérzékelők és az automata ajtók működését.

– Mér nem le’et az ajtót kilinccsel nyitni? – kérdezte bosszúsan és zavartan Enoch.

– Nehézkes, ha az embernél sok a holmi – mondtam. – Mint annál. – Rámutattam egy férfira, aki éppen egy tele bevásárlókocsit tolt ki a sziszegő ajtón.

– Miért kell valakinek ennyi minden? – kérdezte Emma.

– Talán légitámadásra számít – válaszolt Enoch.

– Szerintem majd megértitek, ha benn leszünk – mondtam.

Úgy nőttem fel, hogy mindig is All-Mart-féle plázákban vásároltam, így eddig fel sem tűnt alapvető furcsaságuk. A polcok a ködös távolba nyúltak. Minden egyes polcon árucikkek kaleidoszkópszerű tarkasága hívta fel magára a figyelmet. Konok, egyenruhás eladók tartották szemmel a vásárlókat – a ruhájukon óriás sárga szmájli vigyorgott. Ezerszer nagyobb volt a hely, mint a kis sarki bolt, ahonnan Millard élelmiszert csórt. Persze, hogy lenyűgözte a barátaimat.

– Csak egy áruház – mondta Emma, miközben a nyakát nyújtogatta, hogy belássa az egészet. – Én életemben nem láttam ilyen áruházat.

Enoch füttyentett.

– Inkább olyan, mint valami ’angár.

Megfogtam egy bevásárlókocsit, és végre rávettem őket, hogy induljunk el, ha nem is egészen jó irányba. Mihelyt megemésztették a hely hatalmasságát, az árukészlet nagyságán és sokféleségén csodálkoztak. A ruhaosztályra szerettem volna menni, de a barátaim figyelmét hol ez, hol az terelte el: le-leszakadtak a csoporttól, különböző dolgokat vettek le találomra a polcokról.

– Mi ez? – kérdezte Enoch kezében egy pár papuccsal, amelynek göböcskék voltak a talpán.

Elvettem tőle, visszatettem a helyére.

– Talán portalanítani lehet vele a padlót járás közben.

– És ez? – mutatott Emma egy dobozra a következő felirattal: BESZÉLŐ MADÁRETETŐ – MOST BLUTOOTHE-SZAL!

– Nem tudom – mondtam olyan hangon, mint az apróságok terelgetésébe belefáradt anyuka –, de csak hetvenkét óránk van a feladatok végrehajtására, ezért…

– Már csak hatvankettő – helyesbített Emma. – Vagy kevesebb.

A sor végén leborult egy könyvtorony, és oda kellett futnom, hogy megakadályozzam Millardet – aki meztelen és így láthatatlan volt –, hogy újrarakja. Külön figyeltem Millardre (vagyis ahol sejtettem őt), mert nem szerettem volna elveszíteni a láthatatlan fiút az All-Martban.

A lendületünk nem tartott sokáig. Éppen csak elhagytuk a madáretetőket, amikor Enoch megállt a sportfelszerelésekkel teli polcnál.

– Jaj, ez a kis édes gyorsan megnyitná egy csirke bordáit! – nézett megbűvölten egy zárt dobozban tárolt, összecsukott bicskát.

Emmát a miért izgatta. Miért van szükségünk mindenből ennyifélére? Mire jó mindez? Különösen bosszantónak találta a női kozmetikumokat.

– Kinek van szüksége ennyiféle bőrkrémre? – kérdezte, kezében a polcról levett EXTRA FESZESÍTŐ ÖREGEDÉSGÁTLÓ ÉJSZAKAI FRISSÍTŐ SZÉRUMmal. – Mindenkinek bőrbetegsége van? Tömegek haltak meg járványos bőrbetegségben?

– Tudtommal nem – mondtam.

– Ez nagyon különös!

– Maga könnyen beszél, kedvesem – szólalt meg egy közelben álló hölgy, akinek hatalmas hajkoronája és karika fülbevalója volt. – Olyan a bőre, mint egy csecsemőé!

Emma gyorsan visszatette a krémet a polcra, és továbbálltunk.

Millard nem sokat beszélt (én kértem erre), de kis sóhajtásaiból és hümmögéseiből tudtam, hogy sok mindent megjegyzett. Hány életnyi hurokbeli nap alatt tudná Millard leírni mindazt, ami itt történik huszonnégy óra alatt, tűnődtem.

Amikor végre a ruházati osztályra értünk, éreztem, hogy szorít az idő – aggódtam a ketyegő óra miatt, a normálisok miatt, akik megbámultak minket, amióta csak beléptünk, Vándorsólyom kisasszony miatt, hogy ránk talál, ha túlságosan sokáig maradunk, bár több száz mérföldnyire voltunk otthontól, és ő remélhetőleg még aludt Poranya porától. És csak akkor jöttem rá, hogy éhes vagyok, amikor kijöttünk. A többiek is éhesek voltak, de ahelyett, hogy visszamentünk volna, abból vettünk, amit a pénztár mellett találtunk: csokoládészeleteket, cukorkát.

– Romolhatatlan ennivaló – mondta Emma, amikor megnézte az egyik csomag lejárati idejét. – Micsoda újdonság!

A pénztártól a mosdókhoz siettünk, hogy mindenki felvegye az új ruháját. Ahogy egyenként kijöttek, rájöttem, hogy még akad tennivaló. A létező legnormálisabb boltban vett legnormálisabb ruhákat viselték, mégsem látszottak normálisnak. Talán kényelmetlenül érezték magukat, vagy én szoktam meg őket annyira a régi ruhájukban, hogy új megjelenésük meghökkentett, de valamiért mégis úgy festettek, mintha jelmezt viselnének.

Kivéve Emmát. Feszes, fekete farmert viselt fehér Reebok Classics-szel és buggyos, kóla színű felsővel. Szerintem gyönyörű volt, de neki nem tetszett a tükörképe.

– Olyan vagyok, mint egy férfi.

– Istenien nézel ki. És modernül.

Sóhajtott, és felmarkolta a nejlonzacskót, amelybe belegyűrte a régi ruháját.

– Ez máris hiányzik.

– Ez az anyag annyira sima – mondta Bronwyn, amikor felvette az új, szürke blúzt. – Nem tudom megszokni.

Enoch vastag talpú papucscipőben, a térdeken lángoló koponyát ábrázoló, pizsama fazonú nadrágban és feliratos pólóban jött ki. A pólón ez állt: A NORMÁLIS EMBEREK MEGIJESZTENEK.

Emma csóválta a fejét.

– Ez az utolsó alkalom, amikor hagytuk, hogy magad válassz ruhát.

Kifelé menet még nagyobb érdeklődést keltettünk, mint amikor bementünk. Amikor kitoltuk a kocsit az automata ajtón, felhangzott a riasztó.

– Ez mi? – kérdezte Emma.

– Esetleg, hm, nem fizettünk mindenért – mondta Millard.

– Micsoda? Miért? – kérdeztem.

Két kék mellényes biztonsági őr igyekezett felénk.

– Régi szokásokat nehéz levetkőzni – szabadkozott Millard. – Mindegy, fussunk!

Megragadta a kocsit, és szaladt vele a kocsihoz – most már legalább százan nézték, hogy a kocsi a kövezeten gurul, a nyomában egy csapat fura külsejű kölyökkel és két biztonsági őrrel.

Beugrottunk a kocsiba a cuccokkal. Bedugtam a slusszkulcsot, elfordítottam, és a kocsi olyan hangerővel kelt életre, hogy összerándultam. Tövig nyomtam a gázt, elszáguldottam a bevásárlókocsik sora és a két kék mellényes között, akik kétfelé ugrottak, hogy el ne gázoljam őket.

– Ha már megszeged a törvényt, tedd legalább magabiztosan, Millard – lihegett Emma.

– A kamerákról tudtam – mondta Millard. – A riasztókról senki nem szólt.

* * *

Miután megtettünk sok-sok mérföldet az autópályán, és közben állandóan lestem a tükrökben a rendőrautók fényeit, rájöttem, hogy senki sem követ minket. Kisvártatva ráfordultunk egy kisebb állami útra, és a part felől Florida szíve felé hajtottunk. A Mel-Ó-Dia térképen H. az állam közepét karikázta be, amelyen csak egyetlen főútvonal haladt át – és most ezen voltunk. Ebben a zónában lehetett a Hableány Fantáziaország. Nem tudtam, ott találjuk-e a Lángoló Embert, de a térképnek ezen a részén ez volt az egyetlen hely, ahol érdemes lehetett keresni.

– Várj egy pillanatig – szólt Bronwyn a hátsó ülésről. – Most távolodunk az óceántól. Miért élnének hableányok egy mocsárban?

– Nem igaziak – mondtam. – Ez csak olyan régimódi turistacsalogató.

– Talán – mondta Millard –, de a Hableány Fantáziaország a Különleges Bolygóban is szerepel. – Felmutatta az útikönyvet, aztán felolvasta a szöveget. – Vadonatúj különlegesbarát attrakció szórakoztató vízi műsorszámokkal. Időhurokbeli szállás a közelben. Hozzák a gyermekeket!

– Ez nem azt jelenti, hogy a hableányok különlegesek – magyarázta Emma. – Csak azt, hogy a városban időhurok van.

– Vagy volt – mondta Millard. – Ne feledjétek, hogy ez az útikönyv kis híján hetvenéves. Minden információt a legnagyobb szkepticizmussal kell kezelnünk.

Haladtunk tovább, a nap egyre lejjebb ereszkedett, a kétszer kétsávos út kétszer egysávosra szűkült. Floridának abba a részébe értünk, amely olyan volt, mintha másik államban lett volna. A pénzes parttól távol nem emelkedtek üzletláncok, sem fényes, új építmények. Mindkét oldalon erdőség, a ritkán előforduló hézagokban „szedd magad” eperföldeket, ingyen trágyát és óvadékleveleket hirdettek.

A mérföldekre kiterjedt, takaros kertvárosok helyett itt útkereszteződések környékén összezsúfolt kisvárosok tűntek föl. A nagyobb városok szélén gyorsétkezdék, a közepükön halódó főutcán egy tiszteletet parancsoló régi bank, egy bedeszkázott mozi, egy földszintes templom állt. Minden olyan városban, ahol volt utcai lámpa, pirosat kaptunk, így várakoznunk kellett, miközben a padokon üldögélő öregeknek és a gyalogosoknak nem volt jobb dolguk, mint hogy úgy bámuljanak minket, mintha sosem láttak volna még ilyen érdekeset. Már féltünk a piros lámpáktól. A harmadiknál vagy a negyediknél egy fiatal srác – az egyik kezében egy hal, a másikban egy nyitott sörrel – ránk kiáltott:

– Halloween csak a jövő hónapban lesz! – és göcögve elsétált.

Néhány mérfölddel odébb elhaladtunk a Hableány Fantáziaország kifakult plakátja előtt, pár mérfölddel később pedig megláttuk: a sáros földön állt néhány bánatos sátor, kissé távolabb salaktégla házak, amelyben az iroda és a személyzet szállása lehetett. A kapu be volt zárva, hát leparkoltam az út szélén, és bementünk. A sátrak felé tartottunk. Úgy látszott, nincs ott senki, de aztán a legközelebbi sátor mögül morgást és káromkodást hallottunk.

– Hahó? – kiáltottam, és a hang felé vezettem a barátaimat.

A sátor mögött két bohócmaszkos embert vettünk észre. Az egyiknek bongyor szőke haja volt, és hableány jelmeze, a másik ügyetlenül cipelte, a derekát átfogva botladozott hátrafelé. A „hableány” lábai persze benne voltak a jelmezben.

– Nem tudtok olvasni? – kérdezte dühösen a hableány. – Zárva vagyunk!

A másik bohóc nem szólt semmit, felénk se nézett.

– Nem láttuk a táblát – mentegetőztem.

– ’a zárva vagytok, mér’ vagytok jelmezbe’? – kérdezte Enoch.

– Jelmezben? Miféle jelmezben? – A hableány csapkodott nyilvánvalóan műfarkával, és furcsán nevetett. Aztán eltűnt az arcáról a mosoly. – Tűnjetek el, oké? Tatarozunk. – Könyökével megbökte az őt cipelő bohócot. – George, mozgás!

A másik továbbcipelte a hableányt a sátor felé.

– Várjatok – követte őket Emma. – Az útikönyvben olvastunk rólatok.

– Nem vagyunk benne semmiféle útikönyvben, szivi.

– De igen – mondta Emma. – A Különleges Bolygóban.

A hableány felkapta a fejét.

– George, állj! – A bohóc megállt. A hableány gyanakodva mért végig minket. – Honnan szereztetek olyan régi könyvet?

– Csak… találtuk – mondta Emma. – Azt írja, van itt egy-két látnivaló.

– Nem mondod. Valóban van egy-két látnivaló, a megfelelő fajta embereknek. Ti milyen fajták vagytok?

– Az attól függ. Ti milyen fajták vagytok?

– George, tegyél le! – A bohóc letette, és a hableány a farkán egyensúlyozott, fél kézzel George-nak támaszkodva. A farok úgy hajolt, ahogy az izom, nem úgy, ahogyan a textil szokott. – Mi show-bizniszben utazunk, de jó ideje nem volt olyan közönségünk, amelynek kedvéért érdemes lett volna fellépnünk. – A sátorra mutatott. – Akarjátok látni a műsort?

Eldöntötte magában, hogy különlegesek vagyunk, ebből azt gyanítottam, hogy ő is az. A modora barátságtalanból mézesmázossá vált.

– Minket csak a tüzes szám érdekel – mondta Bronwyn.

A hableány félrebillentette a fejét.

– Nincs tüzes számunk. Úgy nézek ki, mint aki tüzes számot csinál?

– Akkor ki a Lángoló Ember? – kérdezte Bronwyn.

– Oda kell neki adnunk valamit – mondtam. – Azért vagyunk itt.

A hableány meglepődött, de gyorsan közönyt mímelt.

– Ki küldött titeket? – Hamis kedvessége eltűnt. – Kinek dolgoztok?

H. említette, hogy ne használjuk soha a nevét.

– Senkinek – feleltem. – Magánügyben járunk.

George a hableány füléhez hajolt, és súgott neki valamit.

– Nem vagytok idevalósiak, azt látom. – A hableány megint kedves volt. – Semmi lángoló nincs a műsorunkban. De miért nem maradtok egy kicsit, hogy megnézzétek a többit?

– Igazán nem lehet – mondta Emma. – Biztosan nem tudsz semmit egy lángoló emberről?

– Sajnálom, srácok. De van három hableányunk, egy táncoló medvénk, George pedig csákányokkal zsonglőrködik…

Ekkor még két ember jött elő a sátor sarka mögül – egy újabb bohócmaszkos meg egy medvének öltözött.

– Vacsorát is adunk – folytatta a hableány, nem véve tudomást arról, hogy hátrálunk. – Vacsora meg műsor, mi lehet ennél jobb?

– Egy dal! – felelte a bohóc, és tekerni kezdte a derekán lógó verklit, mire a medve – aki förtelmes, házi készítésű, koponyaszerű medvemaszkos jelmezt viselt – énekelni kezdett. Ám a szöveg valamilyen ismeretlen nyelven szólt, a ritmus olyan lassú volt, és a medve hangja olyan mély, hogy nyomban elálmosodtam, és a barátaim kókadó fején láttam, hogy ők is.

– Sofur thu svid thitt – énekelte a medve. – Svartur i augum.

Hátráltunk.

– Nem lehet – mondtam, de nehezen jöttek a szavak. – Nekünk…

– A legjobb műsor a városban! – ugrált felénk a farkán a hableány.

– Far i fulan pytt – énekelte a medveember. – Fullan af draugum.

– Mi van velem? – nyögte álmosan Bronwyn. – Olyan a fejem, mint a vattacukor.

– Az enyém is – szólalt meg Millard. És amikor a semmiből felhangzott a hangja, a hableány, a medve meg a két bohóc összerezzent, majd újfajta mohósággal néztek ránk. Ha eddig kételkedtek volna különleges mivoltunkban, Millard eltörölt minden kétséget.

Valahogy sikerült elfutnunk – húztuk-toltuk egymást, botladoztunk a sárban –, és bár nem próbáltak fizikailag megállítani minket se a kezükkel, se a testükkel, olyan érzésünk támadt, mintha száz óriás pókhálóból kellett volna szabadulnunk. Amint a kapuhoz értünk, mintha a háló szétszakadt volna, visszatért az eszünk és a beszédkészségünk.

Kinyitottuk a kocsit. Indítottam. Kilőttünk, a kerekek felfröcskölték a sarat.

* * *

– Kik voltak ezek a rémes különlegesek? – kérdezte Bronwyn. – És mit műveltek velünk?

– Úgy éreztem, mint’a be akartak vóna mászni az agyamba – mondta Enoch. – Juj, de rossz érzés!

– Ezért rajzolhatott Abe koponyát és keresztbe tett csontokat a térképre – mondta Emma. – Látjátok? – Felmutatta a Mel-Ó-Dia térképet, amelyet Abe jelölt meg több helyen, hogy a többiek is lássák.

– Ha ez a hely veszélyes, H. miért küldött ide minket? – kérdezte Bronwyn.

– Talán amolyan próbatétel volt – vélekedett Millard.

– Biztos vagyok benne – mondtam. – A kérdés az, hogy jól szerepeltünk-e. Vagy ez még csak a kezdet volt?

Mintegy végszóra a hátrapillantó tükörben rendőrautót láttam sebesen közeledni.

– Zsaruk! – kiáltottam. – Mindenki viselkedjen normálisan!

– Szerinted tudják, hogy Millard lopott az áruházból? – kérdezte Bronwyn.

– Lehetetlen – mondtam. – Nagyon messze volt.

Mégis követtek. Olyan erővel mentek a lökhárítómnak, hogy azt hittem, behorpad. Miután az út szélesebb lett, gyorsítottak, és velünk párhuzamosan haladtak. De nem szirénáztak, kék fényt sem tettek ki. Nem kiáltottak ki hangosbeszélőn, hogy húzódjak le, csak haladtak mellettünk. A sofőr könyöke kilógott lazán az ablakból, és bámultak ránk.

– Mit akarnak? – kérdezte Bronwyn.

– Semmi jót – mondta Emma.

A másik furcsaság a zsaruk kocsija volt. Régi volt. Harminc-, de talán negyvenéves. Már nem gyártanak ilyeneket, régóta nem.

– Talán nem telik újabbra – mondta Bronwyn.

– Lehet.

A zsaruk lassítottak és lemaradtak. Láttam, hogy a sofőr belebeszél a rádióba, ahogy a tükörben távolodnak. Éles kanyarral ráfordultak egy földútra, és eltűntek a szemünk elől.

– Ez nagyon furcsa volt – mondtam.

– Tűnnyünk el innen, mielőtt visszagyünnek – javasolta Enoch. – Portman, ne vezessé mán ilyen vénasszony módra, nyomjad asztat a jobb oldali pedált.

– Jó ötlet – mondtam, majd gyorsítottam. De pár mérfölddel arrébb a motor rémesen zörögni kezdett, és piros lámpa gyulladt ki a műszerfalon.

– A pokolba! – kiáltottam.

– Le’et, ’ogy eccerű megcsinááni – mondta Enoch. – De látnom köll.

Éppen elhaladtunk egy napszítta tábla előtt, amelyen ez állt: ISTEN HOZTA STARKE-BAN, LÉLEKSZÁM 502.

Alatta kézzel írt cédula: ELADÓ 4 KÍGYÓ – KEDVENCNEK VAGY HÚSNAK.

A kocsi egyre csúnyábban zörgött. Nem akartam megállni Starke városában, ahol a lélekszám 502, de nem volt más választásom. Így aztán megálltam egy majdnem üres parkoló teherautó-mosójában, mind kiszálltunk, hogy Enoch benézhessen a motorháztető alá.

– Ilyen furát még nem láttam – közölte rövid vizsgálódás után. – Látom, melyik alkatrész romlott el, de nem tudom, mitől. Százezer mérföldet köllene kibírnia.

– Szerinted megbabrálta valaki? – kérdeztem.

Enoch az állát vakarta, és szétkente az arcán a motorolajat.

– Nem tudom, ez hogy vóna le’eccséges, de másképp nem tudom magyarázni.

– Nem érdekes, hogyan romlott el – mondta Emma. – Csak az, hogy meg tudod-e javítani.

– És milyen gyorsan – pillantott a sötétedő égre Bronwyn.

Esteledett, és viharfelhők gyülekeztek a távolban. Csúnya éjszaka ígérkezett.

– Persze, ’ogy meg tudom csinááni – csapott a mellkasára Enoch –, bár kölleni fog ennek az emberi fáklyának a segíccsége. – A fejével Emma felé bökött. – ’ogy milyen gyorsan, az több dologtóó függ.

– ’Stét – mondta egy új hang, mire megfordultunk. Egy fiú állt az emelkedőn, ahol a parkoló a füves domboldallal találkozott.

Úgy tizenhárom évesnek látszott. Barna bőre volt, régimódi inget és lapos sapkát viselt. Halkan beszélt, és még halkabban járt, hiszen egyikünk sem hallotta közeledni.

– Honnan jöttél? – kérdezte Bronwyn. – Megijesztettél.

– Onnan – mutatott a háta mögötti földekre a fiú. – A nevem Paul. Segítségre van szükségetek?

– Nincs, ’acsak nincsen egy dupla hidegindítós lefelé szívó karburátorod egy 1979-es Aston Martin Vantage-’ez – mondta Enoch.

– Az nincs – mondta Paul. – De van egy olyan helyünk, ahol eldughatod, amíg bütykölöd.

Ez felkeltette a figyelmünket. Enoch is előbújt a motorháztető alól.

– Oszt ki elől kéne elbújnunk?

Paul egy pillanatig tanulmányozott minket. Árnyék fogta körül, az utolsó napsugarak a sziluettjét rajzolták ki, így nem láthattam az arcát. A korához képest nagyon érettnek látszott.

– Nem idevalósiak vagytok, ugye?

– Angliából jöttünk – felelte Emma.

– Errefelé a mifélénk nem szeret sötétedés után kinn lenni, hacsak nincs rá átkozottul jó oka.

– Mit jelent a mifélénk? – kérdezte Emma.

– Nem ti vagytok az első nem idevalósi különlegesek, akiknek lerobbant a kocsijuk az útnak éppen ezen a szakaszán.

– Mit is… – Millard csak ekkor mert megszólalni. – Azt mondtad, különlegesek?

A fiút nem lepte meg, hogy a hang a levegőből jön.

– Tudom, mik vagytok. Én is az vagyok. – Megfordult, elindult a földek felé. – Gyertek! Nem akartok itt lenni, amikor azok az emberek, akik ezt a csapdát állították, idejönnek megnézni, mit fogtak. És hozzátok a kocsit is – szólt hátra. – Gondolom, az erős el tudja tolni.

Néztük ámulva, de határozatlanul. A világ ezen a részén élő különlegesekkel való eddigi találkozásaink óvatosságra intettek. Aztán Emma hozzám hajolt:

– Meg kellene tőle kérdeznünk, hallott-e a…

Ekkor a távolban szavak villantak fel, a mezőn túl, ahol Paul átvágott, neonbetűkkel ez állt:

LÁNGOLÓ EMBER

A neonfelirat egykor így nézett ki: VILLÁN GUGGOLÓ EMBER TANYA, de számos betű kiégett. Magát a helyet fenyőfák takarták majdnem teljesen.

Emmával döbbenten és mosolyogva néztünk össze.

– Nos – szólt. – Hallottad a fiatalembert.

– A különlegeseknek össze kell fogniuk – mondtam.

Elindultunk a fiú után a földúton, amelyet fű nőtt be. Bronwyn jött hátul, nagyokat nyögve tolta az Astont a hepehupás talajon. Néha elhaladt egy-egy autó a főúton, máskor a teherautó-mosó sziszegett, egyébként csendes este volt.

Elhaladtunk a régi motel felirata előtt, elhagytuk a fákat, és feltárult a motel – vagy ami maradt belőle. Nagyon menő lehetett 1955-ben a V formájú tetejével, a vese alakú medencéjével, a különálló bungalóival, de most inkább elhagyottnak látszott. A tető több helyen foltozott. A kert szinte áthatolhatatlan dzsungel, a parkolóban autóroncsok rozsdásodtak. A medence üres volt, csak pár ujjnyi zöld víz pangott, benne meg egy falevél alakú, hosszúkás valami, ami talán – a majdnem teljes sötétben nehéz lett volna megmondani – egy aligátor lehetett.

– Ne törődjetek a külsejével – mondta Paul. – Belül szebb.

– Én be nem megyek – jelentette ki Bronwyn.

– Nyilván hurok, kedvesem – nyugtatta Millard. – És ebben az esetben biztos, hogy belül szebb.

A hurkok bejárata gyakran kifejezetten ijesztő volt – ez segített távol tartani tőlük a normális embereket –, és a Különleges Bolygó „hurokbeli szálláslehetőséget” említett a Hableány Fantáziaország közelében. Ez lehetett a Lángoló Ember. És ha ez nem lett volna elegendő ok, úgysem tudtunk elmenni, amíg Enoch meg nem javította a kocsit.

– Nézzétek – sziszegte Bronwyn, és a teherautó-mosó felé fordultunk. A vén rendőrautó lassan haladt el mellette, fényszórói jobbra-balra világítottak.

– Én bemegyek – szólt Paul, és a hangja sürgetően csengett. – Tanácsolom, hogy kövessetek!

Nem kellett győzködni minket.

KILENCEDIK FEJEZET

Paul a parkolón átvezető kapubejáraton kalauzolt minket a motel belső udvarára. Bemerészkedtünk, Bronwyn tolta utánunk a kocsit. Félúton fura érzés fogott el, az alkonyat egy pillanat alatt nappali világossággá változott előttünk. Hűvös, napfényes reggel érkeztünk a kövezett udvarra, amelyet rózsaszínűre festett, szinte új motelszobák fogtak körül. A tetőn most voltak vízálló vászondarabok, a medencében kék víz csillogott, a parkolóban a roncsok helyett kiváló állapotban lévő ötvenes–hatvanas évekbeli gépkocsik álltak. A hatvanas évek végén vagy a hetvenes évek elején járhattunk.

– Hurokbejárat autók számára – mondta Millard. – Milyen modern!

Előreszaladtam Paulhoz.

– És most válaszolnál a kérdésünkre?

– Inkább kérdezzék Miss Billie-t – felelte. – Ő vezeti a helyet.

Az udvaron át egy olyan bungalóhoz vezetett, amely távolabb állt a többitől, és mellette tábla hirdette: IRODA.

– Hagyd itt a kocsit – tanácsolta Bronwynnak Paul. – Senki sem fogja bántani.

Bronwyn otthagyta az Astont, és odakocogott hozzánk. A hurok szélén észrevettünk másokat is. Néhány öregember keresztrejtvényt fejtett a medence mellett, majd leengedték újságjaikat, és megbámultak minket. Egy másik bungalóban félrehúzták a függönyt, és női arc lesett ki ránk.

– Miss Billie? – kopogott be Paul az iroda ajtaján. Kinyitotta az ajtót, intett, hogy menjünk be. – Ezek az emberek lerobbantak.

Beléptünk a regisztrációs pulttal és néhány székkel berendezett helyiségbe. Az egyik széken ült az idős, fehér bőrű nő, akihez Paul beszélt. Csinos ruhát és rúzst viselt, három miniatűr pudlit tartott óvón az ölében.

– Jaj, istenem – szólalt meg a hölgy erős déli akcentussal. A pudlik reszkettek. – Látta őket valaki bejönni?

– Nem hiszem – felelte Paul.

– És az útonállók?

– Nem mutatkoztak.

Ha a rendőrautóban ülők voltak az útonállók, Paul hazudott a kedvünkért. Nem tudom, miért, de hálás voltam érte.

– Nem szeretem – csóválta a fejét Miss Billie. – Kockázatos. Mindig kockázatos. De amíg itt vagytok… – Kicsit lejjebb tolta szarukeretes szemüvegét, mustrált minket. – Ne képzeljétek, hogy odadoblak titeket a farkasok elé! Hogy is tehetném?

– Ha meg tetszik engedni – mondta Paul –, néhány dolgot el kell intéznem.

Paul kiment. Miss Billie egyre csak bámult minket.

– Ugye nem fogtok megöregedni? Már úgyis elég itt az öreg, és ha meghalni szándékoztok, menjetek tovább, tegyétek másutt.

– Nem fogunk meghalni – nyugtattam meg. – Csak néhány kérdésünk volna.

– A néni itt az igazgatónő? – kérdezte Bronwyn.

Miss Billie ráncolta a homlokát.

– Micsoda?

– Ymbryne – mondta Bronwyn.

– Jaj, istenem! – dőlt hátra Miss Billie. – Tényleg annyira öregnek látszom?

– Ő csak fél ymbryne – mondta Emma.

– Amolyan diétás ymbryne – magyaráztam a barátainknak.

– Én vagyok a menedzser, és ennyi elég – tisztázta Miss Billie. – Én szedem be a pénzt, és gondoskodom róla, hogy a hely szét ne essen. Rex néhány hetente beugrik, hogy beállítsa az órát. – A szemközti fal melletti állóórára mutatott. Az öreg, masszív, díszes tárgy nem illett a csiricsáré motelhez.

– Rex? – kérdeztem.

– Rex Porthlewaite, rendkívüli hurokfenntartó. Bádogos, de szerel villanyt is, bár nincs rá engedélye.

– Tisztázzuk. Itt nincs ymbryne, és a hamisítvány is csak néhány hetente jár ide?

– Az órát csak ő tudja beállítani. Vagy egy másik hurokfenntartó, gondolom. De egész Észak-Floridában Rex dolgozik, szóval nem nagy a választék.

– És ha megbetegszik? – kérdezte Millard.

– Vagy feldobja a talpát? – kérdezte Enoch.

– Az neki nem megengedett.

– Különben is, mi ez? – indult az óra felé Enoch. – Sose láttam…

A három kutya hangos ugatásba kezdett.

– A közelébe ne menj! – kiáltott Enochra Miss Billie.

Enoch megfordult.

– Csak megnézem!

– Ne is nézd – mondta Miss Billie. – A hurokórámmal ne szórakozz, kölyök. Mindent felboríthatsz.

Enoch karba fonta a kezét, morgott magában. Úgy véltem, ideje a tárgyra térni, így mihelyt a kutyák abbahagyták az ugatást, megszólaltam:

– Hoztunk valamit önnek.

Odanyújtottam H. LÁNGOLÓ EMBER feliratú csomagját.

Miss Billie a szemüvege fölött lesett rá.

– Mi ez?

– Nem tudom, de ha ön a menedzser, szerintem önnek szól.

Ráncolta a homlokát.

– Te nyisd ki!

Feltéptem a papírt. Alig vártam, hogy megtudjam, mit adott nekem H.

Egy zacskó kutyacsemege volt benne. REMEK ÍZ! NAGY MÓKA! Ez állt a címkén.

– Ez valami vicc – mormolta Emma.

Miss Billie arca felderült.

– Milyen kedves! A kislányok kedvence! – A kutyák meglátták a zacskót, és fészkelődni kezdtek. Miss Billie kikapta a kezemből, és a kutyusok feje fölé tartotta. – Ejnye-bejnye! Ne legyetek mohók!

– Azér’ mentünk át annyi mindenen, hogy leszállíccsunk egy kis kutyatápot? – kérdezte Enoch.

– Nem holmi közönséges kutyatáp – mondta Miss Billie, majd a zacskót a ridiküljébe tette, bár a kutyusok nagyon szimatolták.

– Nem kíváncsi rá, hogy ki küldte? – kérdezte Emma.

– Tudom, ki küldte. Ha látjátok, mondjátok meg neki, hogy köszönöm szépen, és újra rajta lesz a karácsonyi listámon. Most pedig… – úgy állt fel, hogy magához szorította a három kutyát. – Ki kell vinnem a lányokat sétálni, szóval itt a következők a szabályok. Először is, ne nyúljatok az órámhoz. Másodszor, nem szeretjük a zajt és a nyüzsgést, hát maradjatok csendben. Harmadszor, van itt egy benzinkút garázzsal, ahol megjavíthatjátok a lerobbant kocsitokat. Ha végeztetek, elvárom, hogy távozzatok. Nincs üres hely.

Indulni készült.

– Nincs önnél semmi számunkra? – kérdeztem.

Ráncolta a homlokát.

– Például?

– Valami nyomra vezető – mondtam. – Egy… portált keresünk. – Reméltem, hogy a csomagért cserében ad nekünk valami hasznosat – egy térképdarabot, egy levelezőlapot egy címmel –, olyasmit, amely segít megtalálnunk a következő úti célunkat.

– Jaj, fiacskám. Ha nem tudtok semmit, attól tartok, nem tudok segíteni! – Hangosan nevetett. – Menjetek a dolgotokra, meg kell sétáltatnom a lányokat!

* * *

Az udvaron az elhagyatott medence mellett beszélgettünk, a motel lakói pedig a redőnyökön át lestek minket.

– Kutyaeledel – hőbörgött Bronwyn. – Ezt nem hiszem el.

– A csomag tartaama nem számít – mondta Enoch. – Csak az, ’ogy leszállítottuk.

– Tudni akarja, számíthat-e ránk – véltem.

Paul lépett hozzánk.

– Beszéltem a szomszédos garázzsal – mutatott a bungalókon túli épületre. – Van néhány alkatrészük, bár karburátorról nem tudok.

– Egy csőkúúcs is jobb a semminéé – mondta Enoch. – Kösz.

Paul bólintott, ismét elsietett, mi pedig tervezni kezdtük a továbbiakat.

– Mi lesz a következő hellyel… ezzel a portállal? – kérdezte Bronwyn. – Hogy találjuk meg?

– Kérdezősködünk – mondta Emma. – Valakinek tudnia kell.

– ’acsak nem azér’ kűűdött minket ide az öreg – mondta Enoch –, ’ogy próbára tegye a türelmünket.

– Olyat nem tenne – szólt Emma.

Enoch belerúgott egy strandlabdába, amely a lábánál hevert. A labda belerepült a medencébe.

– Tán te nem szoktad meg, ’ogy szórakoznak veled, de Abe pontosan ilyet csináát vóna – legalábbis velem –, oszt’ ez a tag neki dóógozott.

– Vele – mondta Emma, aki most sem tűrte, hogy kritizálják nagyapámat.

– Ugyanaz!

– Csak javítsd meg a kocsit! – kiáltott Enochra Emma. – Azért vagy itt, vagy nem?

Enoch megbántódott.

– Gyere, Bronwyn – motyogta –, a királynő megint parancsóógat.

Bronwynnal a kocsihoz mentek. Enoch a garázsra mutatott, és elkiáltotta magát.

– RAJTA!

Bronwyn csóválta a fejét, sóhajtott.

– Nem árt, ha ezek után kétszer vacsorázom – mondta, és tolni kezdte az autót.

* * *

– Üdv, fiatalember! Üdv, ifjú hölgy!

Megfordultam, és egy mosolygó férfi tartott felém. Nagy, kérges kezével megszorította a kezem.

– Adelaide Pollard, örülök, hogy megismerhetem. – A magas, fekete férfi gyönyörű, kék öltönyt és hozzá illő kalapot viselt. Hetvenesnek látszott, de több is lehetett, hiszen hurokban voltunk.

– Adelaide – ismételte Emma, és úgy mosolygott, ahogy idegenre még sosem láttam mosolyogni. – Nem hétköznapi név!

– Nos, én sem vagyok hétköznapi ember! Mi hozta önöket a mi kis mocsári fészkünkbe?

– Megálltunk egy Hableány Fantáziaország nevű helyen – kezdte Millard, és láttam, hogy Adelaide elkomorodik. – Azt hiszem, bűbájt próbáltak bocsátani ránk.

– Elmenekültünk – folytatta Emma –, de aztán rendőrök szegődtek a nyomunkba, és nem sokkal később lerobbant a kocsink.

– Ezt szomorúan hallom – mondta Adelaide. – Szomorú, hogy egyesek ezt művelik a saját fajtájukkal. Nagyon szomorú.

– Kicsodák? – kérdezte Emma.

– Aljas semmirekellők – felelte Adelaide. – Megpróbálnak idegen, mit sem sejtő különlegeseket csapdába ejteni, aztán eladják őket az útonállóknak.

– Úgy érti, a zsaruknak? – kérdeztem.

– Zsarunak adják ki magukat. Bandában fel-le járják az országutat, zaklatják a népeket, lopnak, úgy tesznek, mintha övék lenne az egész megye. Pedig csak zsiványok és csalók.

– Jó volt, amikor csak az árnyékszörnyek miatt kellett aggódnunk. – Egy öreg, tolókocsiban ülő fehér férfi gurult Adelaide mögé. Bal nadrágszára fel volt tűzve, az ölében lévő hamutartóban szivar égett. – Esküszöm, néha hiányoznak. Amióta a szörnyek eltűntek, az útonállók elszemtelenedtek. Azt hiszik, azt tehetik, amit csak akarnak. – A szivart a hiányzó első fogai közötti résbe dugva pöfékelt. – Egyébként Al Potts vagyok. – Biccentett. – Maguknak Mr. Potts.

– Rettenetesen sajnálom, ifjú emberek – mondta Adelaide. – Helyes fiataloknak látszanak.

– Azok is vagyunk – mondta Millard. – De rendben leszünk.

– Azok is vagyunk, aszongya! – nevetett Adelaide. – Ez tetszik.

Mr. Potts előrehajolt, és kiköpött.

– Túl sokat nevetgélsz, Adelaide.

Adelaide nem vett róla tudomást.

– Milyen kár – mondta. – Egykor ez kellemes hely volt. Kellemes különlegesek jártak ide, hogy jól érezzék magukat. Az emberek most csak úgy sodródnak ide, mint a hordalék a vízen, és itt ragadnak.

– Én nem ragadtam itt – tiltakozott Mr. Potts. – Én nyugalomba vonultam.

– Persze, Al. Győzd csak meg magad!

– Mi történt az ymbrynével, aki létrehozta ezt a hurkot? – kérdezte Millard. – Miért nem maradt itt, hogy segítsen megvédeni?

Adelaide rám nézett, és füttyentett.

– Ymbryne. Mikor hallottad utoljára ezt a szót, Al?

– Régen – válaszolt Mr. Potts.

– Egyet sem láttam vagy… negyven éve – mondta nosztalgikusan Adelaide. – Úgy értem, igazit. Nem ezekre a félszerzetekre gondolok, akik alakot sem tudnak váltani.

– Hová mentek hát? – kérdezte Emma.

– Kezdjük ott, hogy nem is voltak olyan sokan – mondta Mr. Potts. – Emlékszem, az ötvenes években annak az indiai huroknak, amelyben éltem, közös ymbrynéje volt a legközelebbi hurokkal. Törpe Sólyom kisasszony. Aztán egy nap hirtelen ott teremtek a lidércek meg az árnyéklények, melyek a méregnél is jobban gyűlölték az ymbrynéket. Mindent megtettek, hogy szabaduljanak tőlük. És sajnos jó munkát végeztek.

– Ez hogy történhetett? – kérdezte Emma. – Nálunk, Európában is voltak üresek és lidércek 1908 óta, és éppen annyira gyűlölték az ymbrynéket, de a mieink mégis életben maradtak.

– Nem mondhatnám, hogy nagy szakértője vagyok a lidércek eljárásainak – folytatta Adelaide. – De állítom: a mi ymbrynéink éppen olyan kemények és okosak voltak, mint a többiek, ha nem különbek. Egy amerikai ymbrynére az életemet is rábíznám – már ha találnék egyet. Szóval nem a bátorság hiányzott belőlük.

– És helyettük hurokfenntartóik vannak – összegezte Millard.

– Vén Rex – mondta Potts. – Tűrhető fenntartó. Szörnyen részeges.

– Iszik? – kérdezte Millard.

– Mint a kefekötő – válaszolt Adelaide. – Rex pár hetente jár ide, bütyköli a hurok óráját, nappalból éjszaka lesz, satöbbi…

– És minden alkalommal elfogyaszt egy üveggel Miss Billie házi rozspálinkájából – mondta Potts. – Szerintem ez a fizetsége.

Adelaide tapsolt.

– Mindnyájan ettek már? Van a szobámban egy kanna kávé, Al pedig mindig tart otthon fánkot.

– A fánkjaimat hagyd ki – tiltakozott Potts.

– Ezeknek az ifjú embereknek rossz napjuk volt, Al. Hozd a fánkot!

Potts morgott az orra alatt. Adelaide átvágott az udvaron a bungalója felé. Elmentünk egy másik előtt, ahol egy nő operát énekelt hangosan, csukott ajtó mögött.

– Pompásan szól ma a hangja, bárónő! – kiáltotta Adelaide.

– Köszönööööööm – énekelte a nő.

– Csak én látom így – suttogta Emma –, vagy itt mindenki egy kicsit…

– Bolond? – fejezte be Potts, és nevetni kezdett. – Igen, azok vagyunk, kicsikém. Igen.

– Ejha, jó füle van – mondtam.

– A szemem nem sokat ér – gurult el mellettünk Potts. – De a fülem még a régi.

Kávéztunk és fánkoztunk Adelaide bungalójának nappalijában. A pici szobában volt egy virágmintás kanapé meg egy szék, a falra szerelve egy régi tévé és virágokkal teli vázák. Észrevettem az ajtó mellett egy becsomagolt bőröndöt.

– Ó, hát elmegyek – mondta Adelaide, mikor észrevette a tekintetemet. Potts nevetett.

– Mindig ezt mondod.

– Most már bármelyik nap.

Pottsra pillantottam. Ő a fejét rázta.

– Kansas Citybe – folytatta Adelaide. – Egy régi barátnőmhöz.

– Nem mész te sehová – mondta Potts. – Te is itt ragadtál, velünk együtt.

Mindez arra az otthonra emlékeztetett, ahol az alzheimeres anyai nagymamámat szoktuk meglátogatni. Ő is folyton arról beszélt, hogy elmegy, amiről persze szó sem lehetett.

– Találnunk kellene egy portált – mondtam. – Hallottak ilyesmiről errefelé?

Adelaide Pottsra nézett, aki a fejét rázta.

– Én biztosan nem – felelt Adelaide.

– Portálok nem léteznek – mondta Millard. – Mindig ugyanazt a választ kapjuk. Ez zsákutca.

– Beszélniük kellene a bárónővel – javasolta Adelaide. – Vagy Weiss-szel, a kilencvenkilenc éves testépítőnkkel. Ők már mindenütt jártak.

– Úgy lesz – mondtam. – Köszönjük.

Egy-két percig némán faltuk a fánkot. Aztán Bronwyn hangosan letette a kávésbögréjét, és megkérdezte:

– Remélem, nem leszek túlzottan merész, de önöknek miben áll a különlegességük, uraim?

Adelaide köhintett, lesütötte a szemét, Potts pedig úgy tett, mintha nem hallotta volna a kérdést.

– Mi lenne, ha kimennénk egy kicsit a napra? – javasolta.

Összenéztünk a barátaimmal. Kínos pillanat volt.

Kimentünk. Paul járt éppen arra.

– Fiatalember! – intett neki Adelaide.

Paul odajött. Az egyik kezében vékony, göcsörtös fadarab, a másikban kés volt.

– Igen, uram?

– Ezek az ifjak keresnek egy… hogy is hívjákot.

– Portált – segítette ki Emma.

– Ó – bólintott Paul. – Persze.

Egyáltalán nem jött zavarba. Teljesen normális azt keresni.

– Tényleg? – kérdeztem.

– Menjünk inkább be – fogta meg Potts tolókocsijának fogantyúját Adelaide. – Sok szerencsét!

– Köszönjük az ételt – mondta Bronwyn. – Sajnálom, ha zavarba hoztam.

Úgy tettek, mintha nem hallották volna, és eltűntek Adelaide bungalójában. Paulhoz fordultunk, igyekeztünk feledni a kínos helyzetet.

– Azt állítod, tudod, hol a portál – mondta Emma.

– Még szép – felelte Paul. – Onnan jöttem.

– Egy portálból? – kérdezte Millard. – De hiszen nincs is olyan, hogy…

– Portalból jöttem – mondta Paul. – A városból. Portal, Georgia.

– Létezik Portal nevű város? – ámultam.

– Nem híres, de létezik.

– Hol van? Meg tudod mutatni a térképen?

– Még szép. De a város kell nektek? Vagy a közelében lévő hurok? A város nem valami érdekes.

Elvigyorodtam.

– A hurok kell.

– Akkor ez más história. A hurokba nem juttok be nélkülem.

– Végzett térképész vagyok – mondta Millard. – A legbonyolultabb iránymutatásokkal is elboldogulok.

– Nem arról van szó. A bejárat helye változik.

Millard felhorkant.

– Változik?

– Csak a hozzám hasonló különlegesek találják meg. A varázsvesszős kutatók.

– És oda tudnál vinni minket? – kérdeztem.

– Hm. Nem tudom.

– Gyere velünk – kérte Emma. – Jó társaság vagyunk.

– Nem szeretek utazni. És az út sem éppen kellemes.

– Miért nem? – kérdeztem.

Vállat vont.

– Hát csak… nem kellemes.

– Gyufaszál. Szükségem van rád.

Enoch jelent meg, könyékig olajosan. Úgy rohant Emma felé, mintha össze akarná kenni az új ruháját, erre Emma felsikoltott, és elugrott. Enoch nevetett, és visszaindult a garázsba.

Emma blúza kicsit kibomlott. Megigazította, és dühösen nézett Enoch után.

– Idióta.

Követtük Enochot a garázsba. Így tett Paul is, mert a kíváncsisága erősebb volt a vonakodásánál.

Amíg átvágtunk a parkolón, Bronwyn megkérdezte:

– Átléptem valamilyen határt, amikor a két öreget a különlegességéről kérdeztem?

– A különleges képességek olyanok, mint az izmok – magyarázta Millard. – Ha hosszú időn át nem használják őket, elsorvadnak. Talán ők is így jártak, és érzékeny pontot érintettél.

– Szó sincs róla – mondta Paul. – Tilos használniuk.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Emma.

– Az errefelé uralkodó banda úgy parancsolta, hogy rajtuk kívül senki sem használhatja a különleges képességeit. Még besúgókat is felbérelnek, hogy biztosan ne használja a képességeit senki.

– Istenem – mondta Millard. – Miféle ország ez?

– Kegyetlen – mondta Emma.

Paul sóhajtott.

– Van másmilyen is?

* * *

ED GARÁZSA volt kiírva, de a hely inkább úgy nézett ki, mint egy régi pajta. Nem volt ott senki; a hurkot vasárnap vagy valamilyen ünnepnap hozták létre. Bronwyn betolta az Astont egy szerszámokkal teli munkapadhoz. Enoch már kis híján teljesen rendbe hozta, még egy kis fémet kellett hegeszteni, s a munka befejezéséhez volt szükség Emma tüzére.

Többpercnyi erőfeszítés, járkálás és kézdörzsölés kellett hozzá, hogy Emma olyan erős tüzet tudjon gyújtani, amelyik megolvasztja a fémet. Fehéren izzott, és Emma a lehető legtávolabb tartotta magától, nehogy lángra kapjon a ruhája. Hátrébb álltunk, amíg behajolt a motorházba – ezután röpködtek a szikrák. Csak amikor befejezte izzadva és zihálva, akkor hallottuk meg a motelból jövő dühös kiáltásokat.

Kirohantunk a garázsból. Ugyanaz a vén rendőrautó állt most nyitott ajtókkal a motel udvarán, amelyik korábban üldözött minket.

– Úgy látszik, az útonállók megtaláltak titeket – szólalt meg Paul.

– Jobb, ha elmenekültök. Menjetek a hátsó úton. – A garázs mögötti, a városból kivezető útra mutatott.

– Nem hagyhatunk itt mindenkit, kiszolgáltatva a gazembereknek – mondta Millard.

– Micsoda? – kiáltott fel Enoch. – De’ogy nem.

Éppen ekkor rángatta ki az egyik álzsaru Miss Billie-t a karjánál fogva az udvarra. A három pudli vadul ugatott, és a fickó bokája után kapdosott.

– Ha adnátok egy percet – mondta Bronwyn –, odamegyek, és beverem a fickó pofáját.

– Nem érdemes verekedni velük – nyugtatta Paul. – Csak még jobban bedühödnek. Több emberrel és több fegyverrel jönnek vissza.

– Harcolni mindig érdemes – mondta Emma. – Kivált, ha a harc megríkatja a rosszfiúkat. – Összekulcsolta az ujjait, ropogtatta őket, még izzó kezéből röpködtek a szikrák. – Enoch, hogy fut a kocsi?

– Mint az új – felelte Enoch.

– Remek. Tartsd menetkészen. – Hozzám fordult. – Két perc. – Bronwynhoz fordult. – Jössz?

Bronwyn megrázta a karját, nekikészült, aztán bólintott.

Imádtam, amikor Emma ilyen volt: dühében valami különös hűvösség lett úrrá rajta, és a haragja olyan összpontosított szerszámmá változott, amelyet pusztító erővel tudott használni. Ő és Bronwyn a motel felé indultak. Persze mi sem maradtunk, de minthogy ők ketten tudták közülünk a legnagyobb rumlit csinálni, pár lépésnyi távolból követtük őket.

Az elülső udvarban az egyik útonálló Miss Billie csuklóját markolta, és kérdésekkel ostromolta, miközben a másik gazember egyik bungalóból a másikba ment.

– Tudom, hogy itten vótak! – ordította, és kitört Adelaide házából. – Aki hazunni mer, keservesen meg fogja bánni! Tuggyátok, hogy az engedetlenségért büntetés jár!

Közelebbről egyáltalán nem látszottak zsaruknak. Zöld nadrágot és katonai bakancsot viseltek, tüskére nyírt hajat, és minthogy Floridában nőttem fel, jól ismertem túlságosan is magabiztos mozgásukat. Az alacsonyabb derekán pisztoly lógott.

– Az engedetlenség rosszabb, mint ha nem fizetitek a védelmi pénzt! – ordította a magasabb. – Amikor a legközelebb föl köll húzni az órátokat, a vén Rex tán el se gyün.

– Őt hagyjátok békén! – kiabálta Miss Billie.

A férfi hátrahúzta a karját, hogy felpofozza, amikor az alacsonyabb felkiáltott:

– Ott vannak, Darryl! – A szája O alakot vett fel, úgy bámult ránk.

– Lám, lám, lám – mondta Darryl.

Elengedte Miss Billie-t, aki elszaladt a MEDENCE SZABÁLYOK tábla mögé. Beléptünk az elülső udvarba ott, ahol a medencével találkozott. Hat-hét méterre lehettek tőlünk. Emma és Bronwyn álltak kis csapatunk élén, Enoch meg én hátul. Millard hallgatott, én pedig azt reméltem, hogy eloson, és oldalba támadja az útonállókat. Pault magam mellett tartottam.

– Biztos újak vagytok itt – mondta Darryl. Hangosan köszörülte a torkát. – Olyan úton gyüttetek, ami fizetős. Mennyi ma a díja, Jackson?

– Ha meg akartok lépni, drágább. – Jackson odament a kocsiban ülőkhöz, az ajtónak támaszkodott, az övébe akasztotta a két hüvelykujját. Végigmért minket, és nem látott bennünk semmit, amitől félnie kellett volna. – Lehetne a pénzük meg a járgányuk. – A garázs felé biccentett. – Mintha láttam vóna egy ilyen bébit az egyik magazinba’.

Észrevettem, hogy a motel lakói lesnek a spaletták mögül, mint egy vadnyugati filmben.

– Menj a pokolba – mondta Emma.

Most már Darryl is mosolygott.

– A kis édes! Micsoda szája van!

– Senki se lehet velem tiszteletlen – mondta Jackson. – Lekkevésbé egy luvnya.

– Lekkevésbé – helyeselt Darryl. Horkantott egyet, zsebkendőt vett elő, megdörzsölte az orrát. – Bocsika. – Kissé elfordult, az ujjával megnyomta az egyik orrcimpáját, a másikból kis, fekete takonyrakétát lőtt a földre, ahol az füstölögni kezdett, kis lyukat égetve a kőbe.

Emma öklendezett.

– Vau – suttogta mellettem Enoch. Irigykedett.

– Csúnya szokás, Darryl – mondta Jackson.

– Nem szokás. Szerencsétlenség.

Emma tett feléjük egy lépést. Bronwyn követte.

– Szóval nukleáris nyála van – mondta az alacsonyabbnak Emma. – Neked mi a különlegességed? Te vagy a legnagyobb seggfej a világon?

Darryl hahotázott. Jackson mosolya eltűnt. Már nem támaszkodott a kocsinak, kinyitotta a pisztolytáskáját.

Emma és Bronwyn még egyet léptek feléjük.

– Asszem táncóni akarnak – szólt Darryl. – Melyiket kéred?

– A kisebbiket – bámult Emmára Jackson. – Csípom a száját.

A lányok rárohantak a férfiakra. Jackson a pisztolyáért nyúlt, és Emma, aki eddig a háta mögé dugta izzó kezét, most előrenyúlt, és elkapta a fegyvert.

A pisztoly nyomban elolvadt. Ahogy Jackson jobb keze is. A földre zuhant, vonaglott, vinnyogott.

Darryl beugrott a járőrkocsi mögé. Mielőtt tüzelhetett volna, Bronwyn meglökte a vállával a járgányt. A kocsi csikorgó kerékkel csúszott meg, oldalra billent, aztán fejre állt, maga alá temetve a fickót.

– Mózes szent anyja! – hallottam Adelaide kiáltását, és megfordulva láttam, hogy a bungalója ajtajában áll.

Potts éljenzett és nevetett a tolókocsijában. Néhány házzal odébb egy nő lesett ki az ajtón – a bárónő lehetett, mert csillogó ruhát és hosszú, fehér kesztyűt viselt –, és reszkető vibratóval dalolta:

– Hála istenneeeeek!

– Végük van? – nézett be a kocsi alá Bronwyn.

– Valószínűleg – mondta Emma, és belerúgott az alacsonyabbikba.

Miss Billie lépett elő a kukák mögül, mögötte három reszkető pudlija.

– Egy harmadik is volt – mondta. – Egy vézna kis fickó.

– Vigyááááázz! – énekelte a bárónő.

Kesztyűs kezével a hurok kijáratára mutatott. Dobogást hallottunk. A harmadik épp kiugrott onnan, és a hurok kijárata felé vágtatott.

– Állj! – kiáltotta Emma, és utánairamodott.

A fickó rémülten nézett hátra. Aztán pisztolyt rántott, és felénk fordult.

– A főődre! – ordította. – Senki se mozdúújon!

Engedelmeskedtünk. A szemem sarkából láttam, hogy Miss Billie kivesz valamit a ridiküljéből.

– Rajta, kicsikéim! – mondta azon a magas hangon, ahogy a kutyáival szokott beszélni.

A férfi megperdült, Miss Billie-re fogta a pisztolyt, de amikor meglátta a pudlikat, elnevette magát.

– Mit akar az apróságokkal? Eeement az esze, hőőőgyem. Le a főődre a többiekkel.

Miss Billie felemelte a kezét, és elindult felénk. A pudlik felkapkodták, nyelték a kiszórt csemegét.

A fickó felénk indult, óvatosan, merev karja reszketett az adrenalintól. Látta, mit tettünk a cimboráival, látszott rajta, szívesen tenne velünk annál is rosszabbat.

– Ide az ótómobil kúúcsait – kiáltotta. – Valaki dobja ide!

Enoch kivette a zsebéből, és odadobta a kulcsokat. A fickó lába előtt értek földet.

– Jól van. Most ide a píízt.

Járt az agyam: ha közelebb tudnánk csalni, talán ráronthatnánk. De látta, mi történt a cimboráival, amikor közel engedték a lányokat, és nem követte el ugyanazt a hibát.

– Most! – ordította, és a levegőbe lőtt. Az egész testem megfeszült. Már hónapok óta nem hallottam lövést.

Elárultam, hogy van pár száz dollár a kocsiban.

– Hozzad!

Lassan, felemelt kézzel felálltam.

– Kellenek a kulcsok. Be van zárva a kesztyűtartóba.

– Hazudós rohadík. Nyomba’ le kíne tíged lőni. – Közeledett hozzám. – Asszem, úgy is lesz.

Miss Billie a szájába kapta két ujját, és füttyentett. A fickó megperdült, ráfogta a pisztolyt.

– Hí, hőőgyem, mi a fenít…

Mély, erőteljes dobogás hallatszott, és az egyik bungaló mögül előszaladt Miss Billie egyik pudlija – csakhogy hússzor akkora volt, mint három perccel előbb, akkora, akár egy víziló.

A fickó felordított, célba vette az óriás kutyát.

– Tűnj innen! Takarodj!

Ekkor előugrott a másik két kutya a bungalók mögül, és morogtak, mint a teherautó motorja. A fickó próbált elfutni, de amint hátat fordított, az első kutya kitátott szájjal, csillogó fogakkal utána kapott, és leharapta a fejét. Ami maradt belőle, élettelenül hullott a földre.

– Jó kislány! Jó kislány! – kiáltotta Miss Billie, és tapsolt.

A motel összes lakója éljenzett. A barátaim felkeltek a földről.

– A madár szerelmére – nyögte Bronwyn. – Miféle kutyák ezek?

– Kolosszus pudlik – felelte Miss Billie.

Az egyik felém ügetett tátott szájjal, és kinyújtott karral hátráltam.

– Jaj, azt hiszem, még éhes!

– Ne fusson, azt hinné, játszik vele – mondta Miss Billie. – Csak barátkozik.

A kutya nyelve óriás rózsaszínű szörfdeszkaként nyalt végig a nyakamtól a fejem búbjáig. Azt hiszem, visítottam. Csöpögtem a nyáltól, de örültem, hogy élek.

Miss Billie nevetett.

– Látja? Szereti magát!

– A kutyái megmentettek minket – mondta Emma. – Köszönjük.

– Maguk tették lehetővé, hölgyeim – udvariaskodott Miss Billie. – Köszönet a bátorságukért. És mondjanak köszönetet H.-nak is, ha látják.

Adelaide közeledett Potts kerekesszékét tolva.

– Szép munka volt, fiatalok!

– Igen, de ki a csuda takarítja össze ezt a szemetet? – zsémbelt Potts.

– Nem hiszem, hogy újra háborgatni fogják magukat – biccentett a halott útonállók felé Emma.

– Szerintem sem – mondta Miss Billie.

Emma meg én félrevontuk Pault.

– Utolsó lehetőség – mondta Emma. – Nem akarsz mégis velünk jönni?

Paul gondolkodott, Emmáról Bronwynra nézett, aztán rám, majd bólintott.

– Úgyis ideje lenne hazalátogatnom.

– Igen! – kiáltotta Emma.

– De hol fog ülni? – kérdezte Enoch. – Csak öten férünk be!

– Ülhet az anyósülésen – közölte Emma. – Te meg utazhatsz a csomagtartóban.

TIZEDIK FEJEZET

Lassan kihajtottam a fedett bejárón, ahol néhány órával korábban betoltuk a járgányt. Az Aston most boldogan dorombolt, hála Enoch szerelésének és Emma hegesztésének. A hirtelen gravitációs nyomás a rövidke alagút felénél következett be. Egy kicsit jobban szorítottam a kormányt, mert olyan érzés volt, mintha szikláról zuhannánk alá, aztán kibukkantunk a mai éjszaka egyik korai órájában.

Fel akartam gyújtani a fényszórókat.

– Várj – állította meg a kezemet Paul.

Kimutatott a tágas földeken túlra.

– Ott. Nézd!

A teherautó-mosónál két gépkocsi fényszórójának sugarai keresztezték egymást, és több ember sziluettjét is kirajzolták. Várakoztak, figyelték a kijáratot. Az egyikük az arca közelében tartott valamit, ami akár rádiótelefon is lehetett. Nem lehetett tudni, látnak-e minket.

– Padlógázt – mondta Enoch. – Ro’annyad le őket!

– Ne – tiltakozott Paul. – Fegyverük van, és jól céloznak. Túlságosan hosszú utat kellene megtenni, hogy lerázzuk őket.

– Inkább tolass – kérte Emma. – Nem éri meg kockáztatni.

Úgy véltem, igaza van. Ahogyan minden huroknál, volt egy elülső kivezető út meg egy hátsó, bár maga a nap hurokban volt. A tolatással csak az volt a baj, hogy ha a hátsó kijáraton megyünk ki, akkor a múlton kell átutaznunk, a múlttal pedig az a baj (legalábbis az utóbbi mintegy száz évvel), hogy üresekkel teli. Ám ennek a problémának a megoldására én egyedülállóan alkalmas voltam. Rükvercbe tettem hát az Astont, és visszatolattam a hurokba. Egy perc múlva Miss Billie moteljének napfényes udvarán álltunk.

– Máris visszajöttek? – kérdezte, amint felénk tartott a kutyáival. A kutyák már kezdtek összemenni. Pár óra múlva ismét a bokája után fognak kapkodni, gondoltam.

– Odakinn még több útonálló van – mondta Paul, kihajolva a nyitott ablakon. – Biztosan erősítést hívtak.

– Bárcsak mindannyiukat magunkkal tudnánk vinni – mondtam Miss Billie-nek.

Miss Billie vállat vont.

– Amíg van a kutyáim csemegéjéből, nem lesz semmi bajunk.

– Meg tetszene mutatni a kifelé vezető hátsó utat? – kérdeztem.

– Persze – felelte Miss Billie. – De ha azon mennek, az életüket kockáztatják. Hatvanötben mindenütt árnyéklények vannak, még itt, Floridában is.

– Semmi vész – nyugtattam meg. – Én kiszagolom az üreseket.

Miss Billie meglepődött.

– Olyan, mint H.?

– Olyan, mint Abe – mondta büszkén Emma.

– Őt nem ismerem. Nekem annyi elég, hogy H. megbízik magukban. Azok a kinti fiúk nem merik követni magukat az üresek területére. Inkább összecsinálnák magukat, semhogy szembenézzenek azokkal a lényekkel.

Gyors útbaigazítást adott: a garázs előtt végig a Főutcán, a bíróságnál jobbra.

– És amikor érzik a kattanást a fülükben, áthatoltak a membránon.

Ismét köszönetet mondtunk neki, de hosszas búcsúzkodásra nem maradt idő. A motel lakóinak zöme elbújt a félelmetes délelőtti események után, bár néhányan sok szerencsét kiáltottak utánunk, amint megfordultunk az útonállók kocsijánál, és kihajtottunk az elülső udvarból. Arra gondoltam, hogy nekik lenne szükségük szerencsére és még sok mindenre, hiszen ők rekedtek itt, kiszolgáltatva a gazfickóknak.

Végighajtottunk a Főutcán. Fél szemmel a tükörben lestem, nem bukkan-e fel újabb rendőrautó. Amikor befordultunk a bíróságnál, éreztem a gyomrom, és mintha hőhullám csapott volna meg. De semmi sem változott – legalábbis semmi olyan, amit láthattunk volna.

– Kint vagyunk – jelentette Paul, a hangjában egyszerre csengett megkönnyebbülés és rettegés.

Áthatoltunk a membránon, kikerültünk a hurok védett területéről. Ezután az idő napról napra fog múlni, és ha vannak, üresek fognak ránk támadni. Emlékeztetnem kellett magamat, hogy nem lettek kevésbé veszélyesek, és önkéntelenül a gyomromhoz nyúltam, érzek-e valami szokatlant. De egyelőre nem történt semmi.

Kisvárosokon haladtunk keresztül, többnyire csöndben gondolkodva az elmúlt nap őrült eseményein. Elfáradtunk. Nemcsak a motelben történt események voltak érzelmileg és fizikailag kimerítőek, de későre is járt – itt dél, de a jelenben majdnem éjfél. Hihetetlennek tűnt, hogy ugyanezen a napon találtuk meg nagyapa menedékházát. Úgy éreztem, mintha egy élet telt volna el azóta.

– Haza kellene telefonálnunk – mondta Bronwyn. – Hogy megvagyunk. A többiek bizonyára aggódnak.

– Nem tudunk – mondta Millard. – 1965-ben vagyunk, tehát 1965-ben hívnánk Jacob házát.

– Ó – mondta Bronwyn. – Értem.

Rápillantottam a tükörben, és megláttam Emmát is. Megfejthetetlen volt az arckifejezése, mintha valamilyen kellemetlen gondolattal küszködne. Észrevett, és az arca kifejezéstelenné változott.

Rövid csönd következett, amit mindenki normálisnak talált, kivéve Emmát és engem. Majd Emma megkérdezte:

– Paul, milyen messze van a hurkod?

– Napnyugta előtt oda kell érnünk – felelte.

– Meg tudod mutatni a várost a térképünkön?

Némi erőfeszítéssel Emma elővette az autótérképet, és megtalálta Georgia oldalát. (Nemigen volt hely hátul, hiszen négyen zsúfolódtak össze három ülésen.) Emma odaadta a térképet Paulnak.

– Itt van – mutatott egy szinte üres pontra valahol Atlanta és Savannah között Paul.

Enoch odahajolt, és elnevette magát.

– Ez valami vicc. Valaki pont egy Portal nevű városba’ rejtett el egy idő’urkot?

– A várost nevezték el a hurokról – mondta Paul. – Legalábbis azt beszélik.

– Vannak különleges gazfickók és útonállók a georgiai Portalban? – kérdezte Millard.

– Dehogy – felelte Paul. – Egy ymbryne úgy hozta létre, hogy napról napra változzon a bejárata, hogy rossz szándékkal senki ne mehessen oda.

– Melyik ymbryne hozta létre? – kérdezte Millard.

– Nádirigó kisasszony volt a neve. Én sosem találkoztam vele. Már mi is hurokfenntartót használunk, akár a többi népek.

– Tudod, hogy mi történt vele?

Paul rázta a fejét.

– Én nem, de Miss Annie talán tudja. Őt megkérdezhetjük. Remélem, egy ideig ott maradhattok és pihenhettek.

– Kétlem, hogy sokáig maradhatunk – mondta Emma. – Fontos küldetés vár ránk.

Pihenés. A szó olyan édesen hangzott, hogy nyomban ágyakról, párnákról és puha takarókról kezdtem ábrándozni. Rájöttem, ha el akarunk jutni a georgiai Portalba, anélkül hogy nekimennék egy fának, kávéra van szükségem, méghozzá sürgősen. De előbb minél távolabb akartam jutni Starke-tól, megvártam hát, hogy a georgiai határ közelébe érjünk, és csak akkor kezdtem kávézót keresni. Meglehetősen sok volt, mert abban az időben a nagy üzletláncok még nem gyarmatosítottak szinte minden utcasarkot. Ráadásul ezek a kisvárosok népesebbnek és virágzóbbnak látszottak 1965-ben. Mindegyikben volt bank, vasáruüzlet, orvos, több étterem, mozi és még sok minden… Nem csupán néhány bezárt kisbolt és egy nagy pláza a külvárosban. Feltűnő volt a különbség az én világommal.

Amikor már többször lecsuklott a fejem, odahajtottam az első kellemesnek látszó helyhez. Johnnie’s Kávézója volt a neve.

– Ki kér kávét? – kérdeztem. – Meghalok nélküle.

Mindenki felemelte a kezét, Paul kivételével.

– Nem szoktam kávézni – mondta.

– Akkor egyél egy szendvicset – javasoltam. – Ebédidő van.

– Nem, köszönöm. Inkább itt várok.

– Mindnyájunknak Jacob közelében kell maradnunk – mondta Emma. – Ha netán üres lenne a közelben.

Paul az ölébe ejtette a kezét, lesütötte a szemét.

– Nem mehetek be oda – vallotta be végül.

– Mit kéreti magát? – háborgott Enoch.

Ekkor rájöttem, hogy miért, és elszégyelltem magam.

– Nem engednék be – mondtam.

– Mit beszéész? – kérdezte bosszúsan Enoch.

Paul dühös és zavart volt.

– Mert fekete vagyok – mondta halkan.

– Mi köze annak bármi’ez? – értetlenkedett Enoch.

Millard sóhajtott.

– Enoch nem járatos a történelemben.

– 1965-öt írunk – magyaráztam. – És Amerika déli részén járunk. – Szörnyen éreztem magam, amiért ez nem jutott előbb eszembe.

– Ez rettenetes! – hüledezett Bronwyn.

– Hányingerem van – mondta Emma. – Hogy lehet így bánni emberekkel?

– Bisztosan nem gyühecc be? – kérdezte Enoch, belesve a kávézóba. – Nincsen semmiféle tábla vagy ilyesmi.

– Nincs rá szükség – mondta Paul. – Ez fehér város.

– ’onnan tudod? – kérdezte Enoch.

Paul felkapta a fejét.

– Mert takaros.

– Ó – mondta kissé letörten Enoch.

– Nem csak az üresrémek miatt nem szeretek a múlton át utazni – mondta Paul. – Nem is ők a legfőbb okai. – Nagy levegőt vett, ismét lehajtotta a fejét, legyintett. – Ti csak menjetek be! Én itt várok.

– Szó sem lehet róla – ellenkezett Emma. – Akkor sem ennék itt, ha az éhhalál küszöbén lennék.

– Én sem – mondtam. Már nem voltam fáradt, csak dühös és nyugtalan. Amerika déli részén nőttem fel – fura, trópusias, az ország más tájairól jött bevándorlók között, de mégis délen. Ám sosem néztem szembe szűkebb pátriám csúf múltjával. Sosem kényszerültem rá; gazdag fehér gyerek voltam egy főleg fehérek lakta városban. Szégyelltem, hogy sosem számoltam azzal, el sem képzeltem, hogy milyen lehet egy kirándulás a saját államomban olyan ember számára, aki nem úgy néz ki, mint én. És nem csak a múltban. Attól, hogy Jim Crow, ahogy az afroamerikaiakat csúfolták, halott, a rasszizmus még nem tűnt el. Az elkülönítési törvények az ország egyes részein még a jelenben is léteztek.

– Mi vóna, ha fölgyújtanánk a lebujt? – kérdezte Enoch. – Csak egy perc vóna.

– Nem érnénk el vele semmit – mondta Millard. – A múlt.

– Tudom, tudom, a múlt meggyógyíccsa magát.

– A múlt? – Paul a fejét rázta. – Egyetlen nyílt seb.

– Azt akarta mondani, hogy a múltat nem tudjuk megváltoztatni – magyarázta Bronwyn.

– Tudom, hogy értette – mondta Paul, és elhallgatott.

Ekkor erőteljesen kopogtak az ablakon. Egy kötényes, papírsapkás férfi kandikált be a kocsiba, egyik kezét az autó tetejére helyezte.

Pár centire leengedtem az ablakot.

– Segíthetek? – kérdezte. Mosolynak nyoma sem volt.

– Már indulunk – feleltem.

– Hm. – Tekintete a hátsó ülésre, majd az anyósülésre vándorolt. – Vagy már annyi idős, te gyerek, hogy vezess?

– Igen – mondtam.

– A te kocsid?

– Persze.

– Maga zsaru? – kérdezte Emma.

A fickó nem vett róla tudomást.

– Milyen modell?

– 1979-es Aston Martin Vantage – vágta rá Enoch. Aztán kikerekedett a szeme, amikor rájött, hogy hibázott.

A pasas kifejezéstelen arccal bámult ránk.

– Komédiások? – Felegyenesedett és intett valakinek.

Egy rendőr fordult be az utcasarkon. Visszafordult, és felénk indult.

– Indíts – sziszegte Emma.

Elfordítottam a kulcsot. A motor hangjától a halott is felébredt volna. Az idegen hátratántorodott.

Amikor visszanyerte az egyensúlyát, próbált megfogni, de a rés kicsi volt, nem fért be a karja. Rükvercbe tettem a kocsit, gurulni kezdtem, ő meg káromkodva rángatta a karját, amíg végre ki tudta húzni.

* * *

Az Aston kövér, hangos motorhangja mindig azt jelezte, ha szomjas a jószág. A hét óra alatt, amíg elértük Portalt, kétszer kellett tankolnunk. Akkoriban az ember nem tankolhatott önállóan, így el kellett tűrnünk a benzinkutasok kérdezősködését mindkét esetben. És mivel délen jártunk, igen lassan dolgoztak. Lassan töltötték a benzint, lassan beszéltek, lassan adtak vissza és ajánlották fel, hogy ellenőrzik az olajat, a kerekeket, és lemossák a szélvédőt és még vagy húszféle fölösleges dolgot, csak hogy körüljárhassák a kocsit, és szemügyre vegyék azt is, minket is minden oldalról. Jó lehetőség lett volna, hogy kiszálljunk, kinyújtsuk a lábunkat és mosdót keressünk, csakhogy nem volt 1965-ös öltözékünk. És nem óhajtottam olyan mosdót használni, amelyet Paul nem használhat: tudtam, hogy a többiek ugyanígy gondolják. Inkább megálltunk egy narancsültetvényen Georgia határánál. Szétszéledtünk, aztán érett gyümölcsökkel tértünk vissza, melyeket menet közben ettük meg. Csorgott az állunkon a narancslé, repült kifelé az ablakon a narancshéj. Csak Emma és Enoch szállt ki; bementek a második benzinkútra, és pár perc múlva három műanyag poharas kávéval tértek vissza, amelyeken megosztoztunk. Miután elhajtottunk, nyomott, rossz hangulat uralkodott a kocsiban, amely főként Emmából áradt. A mellette ülő Bronwyn megkérdezte, jól van-e, mire azt felelte, igen, de olyan hangon, hogy inkább nemnek hangzott, de bővebben nem fejtette ki.

A narancsokkal és a kávéval kibírtam a vezetést, pedig az út kínkeserves volt. 1965-ben az államok közti sztráda még nem volt teljes, így aztán rossz, vidéki utakon és közlekedési lámpákkal teletűzdelt városokon kellett áthaladnunk. Az autó mindenütt nagy érdeklődést keltett (1979-ben is egzotikusnak számított, 1965-ben pedig egyenesen futurisztikusnak), ügyelnem kellett hát, hogy ne lépjem túl a megengedett sebességet.

Az este közeledtével értünk végre Portalba. A semmi volt a semmi közepén: sűrű erdőségekkel körülvett, kukoricaföldekkel teleszórt alacsony dombok; fura nevű városka több hasonlóan fura nevű városka – Needmore, Thrift, Hopeulikit, Santa Claus (tényleg Mikulásnak hívták) – között. A fura nevek szerintem álcázásul szolgáltak. A városhatárt egy golyók szaggatta tábla jelölte: ISTEN HOZTA PORTALBAN. Mögötte azonban nem volt város, csak újabb kukoricaföldek.

Millard megköszörülte a torkát.

– Azt mondtad, a bejárat helye… változik?

– Úgy van – felelte Paul. – Megállhatnánk itt? Elő kell vennem a varázsvesszőmet.

Fékeztem, lehúzódtam a padkára. Paul kiszállt, és a PORTAL táblához sietett. Kis kulcsot vett elő a zsebéből, letérdelt, a faállvány alján bedugta egy rejtett ajtóba. A belsejéből elővett egy fagömböt és több fura alakú botot.

– Mi a csudát csinál? – hümmögte Emma.

Paul a gömbhöz erősítette a nagyobb botot, ráerősítette a két kisebbet, mindkettőt becsavarta a gömb tetejébe. Úgy nézett ki, mint valami fura gyökérzöldség, amely antennákat növesztett.

Maga előtt tartva a szerkentyűt a kocsi felé indult. De mielőtt odaért volna, a bot jobbra rántotta. Paul megállt, két kézzel megragadta az eszközt. A bot vibrálni kezdett, majd mintha elrepült volna tőle. Paul megvetette a lábát, hátradőlt, és a bot valahová mögénk mutatott. Egy perc múlva megszűnt vibrálni, Paul leengedte, és visszajött a kocsihoz.

– Ma a szokottnál is jobban működik! – nevetett. Beszállt, a felsőtestét, kezében a botot kilógatta az ablakon, és hagyta, hogy az eszköz szabadon mozogjon, miközben én vezettem. Amikor a bot hirtelen jobbra rántott, felkiáltott. – Erre! – én meg gyorsan jobbra kanyarodtam a földúton. Úgy fél mérfölddel odébb a bot élesen balra fordult, a kukoricaföld felé.

– Balra! – kiáltotta Paul.

Kétkedve néztem rá.

– A kukoricán át?

A termést már leszedték, csak szárak sorakoztak a földön és kis kukoricapiramisok semmibe vesző sorai.

– A hurok bejárata valahol ott van – magyarázta Paul, miközben a bot olyan erősen húzta a karját, hogy attól féltem, kiugrik a válla.

Végignéztem a hepehupás talajon.

– Nem szeretném tönkretenni a kocsit.

– Ne is – mondta Enoch. – Kifordúú’at a kerék.

– Nem mehetnénk gyalog a hurokig? – kérdezte Millard.

– Ezt a kocsit nem hagyhatjátok a hurkon kívül – ellenkezett Paul. – Ha rátalál valaki, tudni fogja, hol a bejárat.

– Azt mondtad, errefelé nincsenek útonállók – mondtam.

– Általában nincsenek. De az egyik követhetett is minket.

– Hát akkor igyekszem óvatosan kormányozni.

– A hurok olyan, hogy egy ilyen nagy, nehéz tárgynak nagy lendület kell, hogy bejusson. Inkább menj olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak tudsz – kérte Paul.

Éreztem, hogy elmosolyodom.

– Hát, ha muszáj.

– ’a összetöröd a kocsit, most te fogod megjavítani – morogta Enoch.

– Juj, de jó! – dörzsölte össze a kezét Bronwyn.

– Mindenki kapaszkodjon! – kiáltottam. – Készen álltok?

Paul ismét kihajolt az ablakon, két kézzel markolta a varázsvesszőt, hátát az ajtófélfának támasztotta, lábát a szélvédő belsejének. Rám nézett, bólintott.

– Készen.

Felpörgettem a motort, felengedtem a féket, tövig nyomtam a gázt. Végigszáguldottunk a kukoricáson. Hirtelen vibrálni kezdett minden – az autó, a kormány, a fogam.

– Jobbra! – kiáltotta Paul, és én jobbra megkerültem egy kukoricapiramist.

– Balra – kiáltotta Paul, nagyon kihajolva.

A kerekek felverték mögöttünk a földet. A kukoricaszárak doboltak a kocsi alján, csapkodták Paul testét.

– Most egyenesen! – ordította.

Pontosan egy vészesen közeledő kukoricapiramis felé tartottunk.

– El kell fordulnom! – kiabáltam.

– Egyenesen! Egyenesen! Egyenesen!

Leküzdöttem az ösztönös vágyat, hogy elfordítsam a kormányt. A piramis rohanvást közeledett, és Paul kivételével mindenki sikított. Egy pillanatnyi sötétség következett, mint amikor a filmből hiányzik egy kocka, aztán egy pillanatnyi súlytalanság, majd nyomásváltozás. A kukoricapiramis eltűnt.

Paul visszabújt a kocsiba, és elkiáltotta magát.

– Fékezz, fékezz, fékezz!

Tövig nyomtam a féket egy emelkedőn. A kocsi mind a négy kereke a levegőbe emelkedett egy pillanatra, és amikor újra földet értek, előbb éreztem a kocsi alját, mintsem hogy megálltunk volna.

– Huh – nyögte Millard a hátsó ülésen.

Por kavargott a levegőben. A motor még járt. Egy régi, vörös pajta mellett álltunk meg egy kisváros szélén.

Paul kinyitotta az ajtót, kiszállt.

– Isten hozott Portalban!

– Jaj, köszönöm, Hadész – nyögte Millard. Kikecmergett a kocsiból, és hallottam, hogy hány.

Mindenki kiszállt és örült, hogy szilárd talaj van a lába alatt. Menet közben az autó ablakai nyitva voltak, így por és izzadság borított valamennyiünket. Végighúztam a kezem az arcomon, mely csupa homok lett.

– Ezek a tiszti sávjaid – törölgette az arcom a ruhája ujjával Emma.

– Nálunk megmosakodhattok – intett Paul, hogy kövessük.

* * *

Követtük Pault a városba, mely összesen három háztömbből állt elejétől a végéig, és úgy festett, mintha minden kiváló kézi munkával készült volna – a házak, a tömörített földút, a fajárdák. 1935-be érkeztünk, és ahogy Paul elmagyarázta, a portali hurok a nagy gazdasági válság mélypontján készült. Ennek ellenére minden igen takaros volt, ahová csak lehetett, virágot ültettek vagy élénk színeket festettek, és a mintegy tucatnyi ember, akiket láttam, mind rendes ruhát viselt. Derűs, otthonos hely volt, és máris sajnáltam, hogy olyan gyorsan el kell hagynunk.

– Paul Hemsley! – kiáltotta valaki.

– Jaj – nyögte Paul.

Egy tizenéves lány futott Paul felé. Ropogósra vasalt, fehér ruhát és divatos, széles karimájú kalapot viselt, tűz égett a szemében.

– Nem hívsz, nem írsz…

– Elnézést a késésért, Alene.

– Késés! – A lány lekapta a kalapját, és meglegyintette vele Pault. – Két éve nem jártál itthon!

– Feltartóztattak.

– Majd meglátod, milyen, ha én tartóztatlak fel – mondta a lány, majd leugrott a járdáról, és ismét meglegyintette Pault. Aztán felénk fordult. – Alene Norcross. Örvendek.

Mielőtt válaszolhattunk volna, két hasonló korú lány szaladt oda. Paul a nővéreiként mutatta be June-t és Fernt.

Hevesen ölelgették Pault, szemrehányást tettek, amiért olyan sokáig volt távol, aztán hozzánk fordultak.

– Köszönjük, hogy hazahozták – mondta Fern. – Remélem, nem okozott túl sok gondot.

– Egyáltalán nem – nyugtattam meg. – Nagy szívességet tett nekünk.

– Bizony! – lelkendezett Bronwyn. – Meg kellett találnunk ezt a helyet, mert valódi portált kerestünk, nem pedig egy Portal nevű várost, mert itt van… auu!

Emma Bronwyn karjába csípett, és lábujjhelyre állva súgott valamit a fülébe. Még Paul sem tudott H.-ról, sem a csomagról, amelyet át kellett adnunk. Követtük H. tanácsát, és ezt az információt titkoltuk, amíg meg nem tudtuk, kinek kell a csomagot átadni. Bronwyn haragosan nézett Emmára, Emma pedig Bronwynra.

– Fontos találkozónk van itt – folytattam.

Fern élénken érdeklődött.

– Igazán? Kit?

– Kiveeel – javította ki June.

– Kiveeel – búgta Fern.

– Aki itt a főnök – mondta Emma. – Gondolom, itt sincs ymbryne, de talán van hozzá hasonló.

– Miss Annie.

Fern és Alene egyetértőn bólogatott.

– Miss Annie él itt a legrégebb óta. Ha kérdésed van, ha tanácsra van szükséged, hozzá kell fordulnod.

– Találkozhatunk vele most? – kérdezte Emma.

A lányok összenéztek.

– Azt hiszem, alszik – mondta Alene.

– De maradjanak vacsorára – kérte Fern. – Elmer a híres 72 órás bárányát szolgálja fel, és Miss Annie azt sosem hagyná ki.

– Kívül ropogós – mondta June. – De olyan omlós, hogy leválik a csontról.

Emmára néztem. Vállat vont. Úgy látszott, maradunk.

Követtük Pault a városon át. Lassított, amikor megláttunk egy fiatalembert egy tündéri kutyussal.

– Reggie tesó! – kiáltotta Paul. – Megtanítottad már bukfencezni?

– No lám, ki van itt! – nézett fel a fiú, és intett Paulnak. – Még nem. Jó kutya, de azt hiszem, kicsi az agya. Egy időre ki kell engednem ebből a hurokból, hogy megnőhessen. Itt nem nő.

– Ezért nem látunk szinte soha csecsemőket a hurkokban – magyarázta Emma. – Erkölcstelen egy embert annyira kicsinek tartani természetellenesen hosszú ideig.

Egy perc múlva egy kis, fehér fiú előtt haladtunk el, aki egy deszkaház nyitott ablakában állt. Antik fejhallgató volt rajta, és erősen koncentrált. Paul integetett neki, a fiúcska pedig kihajolt az ablakon, és visszaintegetett.

– Ma mit mondanak, Hawley? – kiáltotta Paul.

A fiú levette a fejhallgatót.

– Semmi érdekeset – felelte kedvetlenül. – Megint a pénzről beszélnek.

– Akkor több szerencsét holnapra. Jössz a vacsorára?

A fiúcska határozottan bólintott.

– Még szép!

Menet közben Paul magyarázott.

– Ő Hawley öcsém. Az a különlegessége, hogy rádión ki tudja hallgatni a halottakat.

– Összezavarodtam – mondta Emma, és visszanézett Hawley-ra. – Ő az öcséd?

– Ó, senkivel sem vagyunk vérrokonok – mondta Paul. – De mindnyájan jövendőmondók és varázsvesszős kutatók vagyunk, ami majdnem olyan.

– És mindannyian ugyanazt tudjátok?

– Hát, vannak különbségek. Nincs közöttünk két ember sem, akik pontosan ugyanarra lennének képesek. Alene vizet tud találni a sivatagban. Fern és June eltűnt embereket képes megtalálni. Hawley szellem-hullámhosszakat tud lehallgatni. Olyan is akad közöttünk, aki a szívekbe lát – képes megmondani, hogy valaki szeret-e, vagy sem.

Paul biccentett egy öregasszonynak, aki hintaszékben üldögélt két, egymáshoz igen közel épült ház között. Az egyik szemén szemkendőt viselt, fölötte szemüveget, ennek ellenére jól láthatott minket, mert felemelte a kezét, és némán üdvözölt minket. Magára vonta a figyelmemet, így még egyszer visszafordultam, hogy megmaradjon bennem a képe.

– És te? – kérdezte Paultól Millard.

– Én ajtókat tudok megtalálni. Ezért találom meg a hazavezető utat. És ha már itt tartunk! – Egy házhoz érkeztünk, amelynek bélyegnyi kertjében virágok nyíltak, az ablakait pedig függönyök tették feltűnővé.

– Rendben tartottuk – szólt June. – Tetszenek a függönyök?

– Szépek.

– Gondoltuk, hogy egyszer majd csak visszajössz – mondta Fern.

– Ebben én nem voltam annyira biztos – mormolta Alene.

Paul fellépett a tornácra, és szembefordult velünk. Nagyon vidám volt.

– Ne álldogáljatok ott! Gyertek be, mosakodjatok meg a vacsorához!

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Lemostuk magunkról a port meg a piszkot, örültünk, hogy végre kényelmes házban lehetünk az úton töltött hosszú órák után. Paul kivezetett minket a hosszú asztalhoz, amelyet a több házhoz tartozó, nagy hátsó kertben állítottak fel. Pompás idő volt a szabadban való étkezéshez, és az asztal felől isteni illatok szálltak. Hétszáz mérföld megtétele közben mindössze Al Potts szikkadt süteményeit és némi halhatatlan rágcsát ettünk, és talán egyikünk sem érezte, mennyire éhesek vagyunk, amíg elénk nem rakták a gőzölgő bárányhússal és krumplival teli tányérokat. Nagy darabokat törtünk a házi sütésű kenyérből, nyakaltuk a mentolos jeges teát… életemben nem ettem ennél finomabbat. Úgy tetszett, a fél város eljött a vacsorára, és azok vettek minket körül, akikkel az érkezésünk óta találkoztunk: June és Fern és Alene; Reggie és a kutyusa, aki hempergett az asztal alatt; Hawley, aki a fejhallgatót vacsora közben is rajta tartotta az egyik fülén. Ám akadtak új arcok is. Velem szemben ült Elmer, akinek fekete öltönye és nyakkendője nem illett a fölöttük viselt kötényhez, amelyen csücsörítő női száj és CSÓKOLD MEG A SZAKÁCSOT! felirat díszelgett. Mellette egy fiatalabb férfi ült, aki Joseph néven mutatkozott be.

– Ez hihetetlenül ízletes – mondta Millard, és szalvétájával megtörölte a száját. Senki nem találta különösnek, nem bámulták a lebegő szalvétát; vagy udvariasak voltak, vagy nem Millard volt az első láthatatlan, akivel egy asztalnál ültek. – De volna egy kérdésem. Hogyan lehet megsütni egy hetvenkét órás bárányt egy huszonnégy órás hurokban?

– A hurok akkor készült, amikor a bárány már két napja sült – válaszolta Elmer. – Így aztán minden nap háromnapos bárányt ehetünk.

– A hurokidő briliáns kihasználása! – mondta Millard.

– Előbb történt, mint ahogy én ide érkeztem – folytatta Elmer. – Örülnék, ha én találtam volna ki, de én csupán lehúzom a húst a nyársról, és feldarabolom.

– Meséljetek magatokról – kérte Alene. – Kik vagytok?

– Ne légy udvariatlan – szólt rá June. – Paul vendégei.

– És? Jogunk van tudni.

– Semmi baj – mondta Emma. – A helyetekben én is tudni szeretném.

– Vándorsólyom kisasszony védencei vagyunk – kezdte Enoch krumplival teli szájjal. – Walesből. ’allottatok rólunk?

Ezt úgy mondta, mintha természetesen hallottak volna.

– Nem hangzik ismerősen – mondta Joseph.

– Tényleg? – nézett végig az asztalnál ülőkön Enoch.

Mindenki a fejét rázta.

– Pedig nagy szám vagyunk.

– Ne nagyképűsködj, Enoch – mondta Millard. – A mi különleges közösségünkben szert tettünk némi ismertségre, mert részt vettünk a Devil’s Acre-beli csatában, és legyőztük a lidérceket. A diadalban különösen fontos szerepe volt Jacobnak…

– Fogd be – szóltam rá.

– …de ti, amerikaiak jobban ismerhetitek a nagyapját, Abraham Portmant.

Újabb fejrázás.

– Sajnálom – mondta Reggie, és lehajolt etetni a kutyust az asztal alatt. – Nem ismerem.

– Ez különös – csodálkozott Millard. – Biztosra vettem, hogy…

– Bizonyára álnéven utazott – mondta Emma. – Látta az üresrémeket. És… hatni tudott rájuk.

– Ó! – szólalt meg Alene. – Talán Mr. Gandyre gondolnak?

A név ismerősen csengett, de nem tudtam rögtön elhelyezni.

– Nagyapádnak fura akcentusa volt? – kérdezte az Elmer mellett ülő fiatalember.

– Lengyel – feleltem.

– Mm. – Bólintott. – És néha egy másik férfival vagy egy fiatal hölggyel utazott?

– Fiatal ’ölggyel? – nézett Emmára felhúzott szemöldökkel Enoch.

– Az nem lehetett ő – mondta feszülten Emma.

June elsietett az asztaltól, és egy perccel később egy fényképalbummal tért vissza.

– Azt hiszem, van róla képünk. – Lapozta az albumot. – Ezt azért tartjuk, hogy emlékezzünk azokra, akik jönnek-mennek, és így tudjuk, bízhatunk-e abban, aki hosszú idő után tér vissza. Jöttek már ide ellenségek, akik barátnak adták ki magukat.

– A lidércek az álcázás mesterei – mondta Elmer.

– Jaj, tudjuk – bólogattam.

– Akkor ellenőrizd Paul fényképét – mondta Alene. – Hogy az-e, akinek mondja magát.

Paul megbántódott.

– Nem úgy nézek ki, mint azelőtt?

– Szerintem jobban – nyugtatta meg Fern.

– Itt van. – June közelebb hajolt az albummal. – Ő Gandy. – Megérintett egy kis, fekete-fehér képet, mely egy fa alatt heverő férfiról készült. A férfi beszélt valakihez, aki a képen kívül maradt, kíváncsi lettem volna, ki volt az, és mit mondott neki. Az arca ránctalan volt, a haja fekete, és volt vele egy helyes kutya. A kutya sapkát viselt. Bárcsak ismertem volna akkor a nagyapámat! A középkor felé közeledve, de még élete virágjában mutatta a felvétel.

A barátaink mind körénk gyűltek, hogy megnézzék. Emma falfehér lett, zaklatott.

– Ez ő – suttogta alig hallhatóan. – Ez Abe.

– Gandy unokája vagy? – fordult felém csodálkozva Paul. – Miért nem mondtad korábban?

Egyrészt, mert nem tudtam, hogy Abe álnevet használt munka közben, nem csak a kocsija nyilvántartásánál (innen volt ismerős a név, jöttem rá). Másrészt ez volt H. szabálya.

– Valaki, akiben bízom, azt mondta, ne beszéljek az üresvadászokról – feleltem.

– Más különlegeseknek se? – kérdezte June.

– Senkinek.

– El nem tudom képzelni, miért – mondta Elmer. – Hiszen hősök mindannyiunk szemében.

– Honnan tudhatjuk, hogy igaz, amit magukról állítanak? – kérdezte Alene. – Nem szeretnék megsérteni senkit, de nem ismerjük ezeket az embereket.

– Én kezeskedem értük – szólalt meg Paul.

– És te mióta ismered őket? Egy napja?

– Megöltek két útonállót, egy harmadikat pedig agyoncsaptak! – mondta Paul. – Segítettek Starke-ban az ottani különlegeseknek.

Elmer ismét nagyapa fényképére mutatott.

– Nem látjátok a hasonlóságot? Ez a fiú kiköpött Gandy.

Alene tekintete rólam a képre vándorolt, aztán vissza, és láttam rajta, hogy egyetért.

– Azt mondod, az igazi neve Abraham volt?

Bólintottam.

– Hogy van? – kérdezte Elmer. – Benne járhat a korban. Jó ideje nem láttuk már.

– Sajnos hónapokkal ezelőtt elhunyt.

Mindenki szánakozott.

– Átérzem a veszteséged – mondta Joseph.

– Mi végzett vele? – kérdezte Reggie.

Fern csúnyán nézett rá.

– Hogy kérdezhetsz ilyet?

– Semmi baj – mondtam. – Egy üresrém.

– Haláláig harcolt – emelte a teás poharát Elmer. – Abrahamre.

Mindenki felemelte a poharát.

– Abrahamre!

Emma nem mozdult.

– És akik vele utaztak? – kérdezte.

June lapozgatott.

– Az öltönyös, szivaros fickó a társa volt. Gyakran járt itt, és majdnem annyit segített nekünk, mint Gandy. – Még egyet lapozott, és megállt a fiatal H. portréjánál. – Régi kép – mondta. – De ez ő.

June igazat mondott. A kép régi volt, de vitathatatlanul H.-t ábrázolta – ugyanaz az arc, ugyanaz a vesébe látó szempár. A szájában meg nem gyújtott szivar. Olyan ember, akinek fontosabb dolgai vannak, mint fényképezkedni, és türelmetlenül várja, hogy folytathassa a munkáját.

– Gandy partnere – mutatta Joseph. – Mókás fickó volt. Tudjátok, mit mondott nekem egyszer? Éppen visszaérkeztem Vietnámból, ő pedig jött azzal a nagy, régi kocsijával…

– És a lány? – kérdezte színtelen hangon Emma.

– Ó – vigyorgott komiszul Enoch. – Valaki féltékeny.

– A lányt V.-nek hívták. Kicsit fura volt. Nagyon csöndes – mondta Elmer. – Nagyon éber. Eleinte úgy látszott, hogy Abe pártfogolja, és mintha azt szerette volna, hogy egyszer vegye át a munkáját. Máskor viszont úgy éreztem, mintha valójában a lány lett volna a főnök.

– Hallottam, amikor egyszer azt mondta, valaha cirkuszban dolgozott – vetette közbe Joseph.

– Én úgy hallottam, hogy az orosz nemzeti balettnél volt – mondta Fern.

– Én úgy hallottam, nyugatra ment tehenészlánynak – mondta Reggie.

– Én úgy hallottam, megölt hét embert egy kocsmai verekedésben Texasban, és Dél-Amerikába szökött – emelte a tétet June.

– Ez úgy hangzik, mintha szélhámosnő lett volna – mondta Emma.

– Úgy látom – vette szemügyre Emmát Joseph –, egy kicsit hasonlított rád. Amikor ma először megláttalak, arra gondoltam, talán ő vagy.

Félig-meddig arra számítottam, hogy Emma füle füstölögni kezd, hát hozzá hajoltam, és odasúgtam:

– Biztos nem arról van szó, amire gondolsz.

Nem vett tudomást rólam.

– Van róla kép? – kérdezte.

– Tessék – lapozott egy oldalhoz June, amelyet megjelölt az ujjával.

A képen V. úgy festett, mint aki  szögeket reggelizik. Vagy abból él, hogy grizzlyken lovagol, és épp a fénykép készítése előtt végzett a munkával. Karba font kézzel, felemelt fejjel, dacosan állt. Kénytelen voltam egyetérteni Josephfel – valóban hasonlított Emmára. Nem mintha ezt ki mertem volna hangosan mondani.

Emma bámulta a képet, jól megjegyezte a lány vonásait. Percekig hallgatott, aztán csak annyit mondott:

– Oké.

Láttam, hogy visszafojtja az érzéseit; szinte nyomon tudtam követni az epe útját a torkából vissza, a gyomrába. Aztán kitisztult az arca, túlságosan is kedvesen mosolygott June-ra, és így szólt:

– Nagyon szépen köszönöm.

June becsukta az albumot.

– Helyes – mondta, és visszaindult a helyére. – Kezd kihűlni az ételem.

Reggie közelebb hajolt hozzám az asztal fölött.

– Szóval, Jacob. Gandy megtanított mindenre, amit tudott? Hogy hogyan kell üresekre vadászni? Micsoda történeteid lehetnek!

– Nincsenek – válaszoltam. – Úgy nőttem fel, hogy normálisnak hittem magam.

– Csak néhány hónapja jött rá, hogy különleges – magyarázta Millard.

– Jóságos ég! – mondta Elmer. – Ugyancsak intenzív tanfolyam lehetett.

– Inkább intenzív, semmint tanfolyam – mondta Enoch.

– Tudod-e, hogy nagyapád volt az első két különleges egyike, akivel találkoztam? – kérdezte Joseph. Hátradőlt, és a széke két hátsó lábán hintázott. – A Mississippi állambeli Clarksville-ben éltem 1930-ban. Tizenhárom éves voltam, a szüleimet elvitte a spanyolnátha. Semmit sem tudtam a különlegességről. De azt tudtam, hogy valami változik bennem – akkor bontakozott a képességem –, és kisvártatva érezni kezdtem, hogy valami vadászik rám. De mielőtt elcsípett volna, nagyapád és H. rám talált. És idehoztak.

– Gandy és H. több gyereket hozott ide az évek során – mondta Elmer.

– De miért jöttek ilyen messzire? – kérdezte Millard. – Nem voltak a szülőhelyedhez közelebbi hurkok?

– Varázsvesszősöknek nem – felelte Joseph.

A barátaim arcán láttam, hogy mindenkinek ugyanaz a kérdés jár a fejében.

– Vagyis itt csak varázsvesszősök, jósok élhetnek? – kérdeztem.

– Jaj, dehogy, mi nem vagyunk olyanok – mondta Fern. – Mi beengedünk a hurkunkba mindenféle különlegest. – A túloldalon álló házra mutatott. – Smith, aki ott él, szélformáló. A mellette lakó Moss Parker különlegessége a telekinézis, de csak élelmiszereket tud mozgatni. Ami asztalterítéskor jól jön.

– Néhány évig velünk élt egy fiú, aki az aranyat alumíniummá tudta változtatni – folytatta June –, bár erre a képességére nemigen volt igény.

– Viszont vannak hurkok, ahová kívülállókat nem engednek be – mondta Elmer. – Mindenkit elkergetnek.

– Csak a hozzájuk hasonló különlegesekben bíznak – vetette közbe Alene.

– De hát mind különlegesek vagyunk – mondta Bronwyn. – Az nem elegendő hasonlóság?

– Úgy látszik, nem – válaszolt Reggie. Egy porcogót dobott a fűbe, és a kutyusa nyomban utánavetette magát.

– Nem ellentétes az ymbrynék törvényével, hogy csak egyfajta különlegesek éljenek együtt? – kérdezte Bronwyn.

– Persze ’ogy nem – mondta Enoch. – Emlékezz a birkákkal beszéégetőőkre abba’ a mongóliai ’urokban és a lebegők városára Észak-Afrikába’.

– Számos oka lehet annak, hogy azonos különlegességgel bírók élnek együtt – magyarázta Millard. – Például több láthatatlan közösségről is tudok.

– Ó – mondta Bronwyn. – Azt hittem, ez törvénytelen.

– Az ymbrynék törvénykönyve helyteleníti a képességek szerinti megoszlást, mert az elősegíti a klánszerű gondolkodást és a fölösleges konfliktusokat – mondta Millard. – Ami egyértelműen tilos, az olyan zárt hurkok létrehozása, amelyekben csak egyfajta különlegesek élhetnek, és mindenki mást kitiltanak.

– Bármennyire tiszteljük is őket – mondta Elmer –, de errefelé nemigen vannak ymbrynék. A törvényeik így aztán nem sokat érnek.

– De miért nincsenek errefelé ymbrynék? – kérdezte Bronwyn. – Senki sem volt képes elmagyarázni, mi történt velük, pedig nagyon izgat.

– Egyszerűen így volt mindig, amilyen régre csak vissza tudunk emlékezni – felelte Reggie.

– Van, aki emlékszik – szólalt meg mögöttünk egy hang.

Megfordultam, és a szemkendős idős hölgyet láttam az asztal felé tartani.

– Nélkülem kezdtétek el.

– Sajnálom, Miss Annie – mondta Fern.

– Nem tisztelitek az időseket – motyogta Miss Annie, de nyilvánvaló volt, hogy a hölgyet nagyon is tisztelik, mert a helybeliek mind felálltak. Követtük a példájukat, felálltunk mi is. Fern odaugrott, és az asztalhoz segítette Miss Annie-t. Az asztalfőn üres szék várt rá, és amint odaért, megragadta, majd leereszkedett rá. A többiek csak ekkor ültek ismét le.

– Tudni szeretnétek, hogy jutottak idáig a dolgok. – A hangja mintha egy iszapos folyó fenekéről bugyborékolt volna elő. – Hogy mi történt az ymbrynéinkkel. – Miss Annie összefonta a kezét az asztalon. Csend telepedett ránk. – Ők voltak társadalmunk szervezői, ahogyan nálatok is. Bukásukat már régen eltervezték. Régen, amikor a britek, a franciák, a spanyolok és a bennszülöttek ezért az országért harcoltak.

– Miss Annie olyan öreg, mint a hegyek – súgta Fern.

– Százhatvanhárom éves vagyok, nagyjából – mondta Miss Annie –, és még jól hallok, Fern Mayo.

Fern lesütötte a szemét.

– Igen, Miss Annie.

– Néhányan nem vagytok idevalósiak – Miss Annie a barátaimra nézett –, ezért talán nem tudjátok. De ez a nemzet a fekete emberek lopott munkájával épült a bennszülöttek lopott földjén. Másfél évszázaddal ezelőtt ennek az országnak a déli része a világ egyik leggazdagabb helye volt, és a vagyon nagyobb része nem a gyapot, az arany vagy az olaj volt, hanem a rabszolgaságban tartott emberi lények.

Szünetet tartott, hogy a hallottakat megemésszük. Emmán látszott, hogy nem érzi jól magát. Bronwyn és Enoch csöndesen, lesütött szemmel ült.

A szünet után Miss Annie folytatta.

– A pénz és gazdagság egyetlen tényezőn múlt: hogy az egyik fajta ember képes-e uralma alá hajtani és ott is tartani a másik fajta embert. Gondoljátok meg, mi történik, ha egy ilyen rendszerben megjelenik a különlegesség.

– Elszabadul a pokol – mondta Elmer.

– És halálra rémíti azokat az embereket, akik uralkodnak – tette hozzá Miss Annie. – Képzeljétek el. A rabszolga egész nap gyapotot szed. Ez az élete, erre ítéltetett. Aztán egy délután ez az ember – egy fiatal lány – különleges képességről tesz tanúbizonyságot. És immár tud repülni. – Miközben beszélt, Miss Annie kitárta a karját, és a kép egyszeriben annyira tiszta lett a fejemben, hogy az is felmerült bennem, talán a saját élményét meséli. Miss Annie Bronwynra pillantott.

– Mit csinálsz, ha az a lány vagy?

– Elrepülök – mondta Bronwyn. – Nem. megvárom az éjszakát, a képességemmel segítek mindenki másnak elmenekülni, és azután repülök el.

– És ha akadt olyan, aki a nappalt éjszakává tudta változtatni? Vagy az embert szamárrá?

– Délben éjfélt csinálnék – mondta June. – És a felügyelőből szamarat.

– Szóval értitek, miért féltek tőlünk – tette vissza a kezét az asztalra Miss Annie. A hangja is csöndesebb lett. – Mindig kevesen voltunk. A különlegesek mindig ritkák voltak. De annyira rettegtek még attól a kevéstől is, hogy jövendőmondókat, kuruzslókat és ördögűzőket fizettek, hogy megkülönböztessenek minket a normális emberektől. Hazugságokat és meséket találtak ki arról, hogy a különlegesek a sátán cimborái. Arra igyekeztek rávenni minket, hogy áruljuk el egymást. Már akkor is megölték az embert, ha csak ismert egy különlegest. Vagy kimondta a különleges szót! És akiktől a legjobban féltek?

– Az ymbrynéink voltak – mondta Paul.

– Úgy van – helyeselt Miss Annie. – Az ymbrynéink. Akik létrehozták a menedékeinket. Amelyeket normális meg nem talált, ahová be nem juthatott. Ez tette számunkra lehetővé a túlélést. Mindennél jobban gyűlölték az ymbrynéket.

– Szóval ezek a normálisok tudtak az ymbrynékről? – kérdezte Emma. – Tudták, hogy kicsodák?

– A különlegesek fenyegették a gazdasági hatalmukat, az életformájukat, az egész gonosz rendszer alapjait, tehát a rabszolgatartók olyan módszereket használtak ellenünk, amilyeneket a világ más részein élő normálisok nem. Alakítottak egy titkos társaságot, amelynek az volt a célja, hogy minket kiirtsanak, a hurkainkat elpusztítsák, és elsősorban megöljék az ymbrynéinket. Könyörtelenek voltak, fáradhatatlanok, megszállottak. Annyira, hogy a szervezet az után is fennmaradt, hogy a déli államok szövetsége megszűnt, és a déli államokat visszafogadták az Egyesült Államok szervezetébe. És megfizettük az árát. Az 1860-as években, amikor felnőttem, sosem volt elegendő ymbrynénk. Kevesen voltak. Mindig veszélyben. Egy ymbryne öt vagy hat hurkot működtetett, alig lehetett látni őket. Aztán egy nap úgy látszott, már egy sincs. Helyettük félymbrynék és hurokfenntartók jöttek – funkcionáriusok és zsoldosok, nem vezetők –, és az ymbrynék irányítása nélkül ebben az országban a különlegesek többé már nem bíztak egymásban.

Eszembe jutott az az étkezde, ahol megálltunk 1965-ben, és megkérdeztem:

– A hurkok elkülönítettek voltak? Faji alapon?

– Hát persze – felelte Miss Annie. – A rasszizmustól a különlegesek sem voltak mentesek. A hurkaink a külvilágot tükrözték.

– De már nem elkülönítettek – mondta Bronwyn, amint tekintete Hawley-ra tévedt, a fejhallgatós fehér fiúra az asztal másik végén meg a vele szemben ülő, nagyobbacska fehér lányra.

– Hosszú időbe telt – mondta Miss Annie. – De lassan összefogtunk.

– Az üresrémeknek mindegy, milyen színű az ember – tette hozzá Elmer. – Csak a lelket akarják.

– És az ország többi részén lévő ’urkok? – kérdezte Enoch. – Ott még vannak ymbrynék?

– A déli ymbrynék voltak az elsők, akikkel végeztek – mondta Elmer. – Majd fokozatosan az egész országban eltűntek.

– Mind egy szálig? – kérdezte Bronwyn. – Egy sem maradt?

– Úgy hallottam, maradt még egy pár – mondta Miss Annie. – Akiknek sikerült elrejtőzniük. De messze nincs olyan hatalmuk és befolyásuk, amilyen volt.

– És a bennszülött amerikaiak? – kérdezte Millard. – Nekik voltak hurkaik?

– Voltak. De nem sok, mert ők nem féltek a különlegesektől, és az ő különlegeseiket nem üldözték. Legalábbis a saját népük nem.

– Így eljutunk a huszadik századig, amelyről én beszélhetek – mondta Elmer. – A szervezet hanyatlott, mert nemigen maradt legyilkolni való ymbryne. A normálisok kezdtek elfelejteni minket. Az üldöztetés után a hurkok kezdtek harcolni egymással. Területért, befolyásért, forrásokért.

– Ezt az ymbrynék sosem engedték volna – szólalt meg Alene.

– Hallottunk egy keveset arról, min mentetek át ti Európában az üresrémekkel – mondta Elmer –, de a szörnyek többnyire a nagy víz túloldalán maradtak. Ez megváltozott az ötvenes években, amikor elárasztottak minket a lidércek meg az üresek, véget vetve a klánháborúknak. Ezután alig mertük elhagyni a hurkainkat, nehogy az árnyékszörnyek megegyenek minket.

– Akkoriban kezdett a nagyapám és H. harcolni ellenük – mondtam.

– Úgy van – helyeselt Elmer.

– És a normálisok Amerikában – mondta Bronwyn – még mindig tudnak rólunk?

– Nem – mondta June. – Már régen nem. És már az 1800-as években sem sokan tudtak rólunk.

– Nem, nem, nem, Junie, ez tévedés – rázta a fejét hevesen Miss Annie. – Csak ezt szeretnéd hinni. Jegyezd meg, amit mondok: most is vannak, akik tudnak rólunk. Akadnak ma is normálisok, akik ismerik az erőnket, félnek tőlünk, és uralkodni akarnak rajtunk.

– Mi a csudától félnek? – kérdezte June.

– Egy gondolattól – felelt Miss Annie. – Attól a gondolattól, hogy mi, különlegesek nem vagyunk megosztottak, és nem félünk egymástól. Az erőtől, amelyet az összes különleges összefogása jelentene. Ez éppoly ijesztő számukra, mint régen volt. – Határozottan bólintott, kifújta magát, megfogta a villáját. – És most bocsássatok meg. Már mind befejeztétek az evést, de én még egy falatot sem ettem.

* * *

Mindenki megvárta, amíg Miss Annie tányérja kiürül, aztán elkezdtünk szétszéledni. Számomra nyilvánvaló volt, hogy a PORTÁL feliratú csomagot Miss Annie-nek kell átadnom, így amikor felállt, hogy elinduljon, felajánlottam, hogy elkísérem oda, ahová tart.

Azt mondta, visszamegy a házába. Felajánlottam a karomat. A rövidke séta után átadtam neki a csomagot, amely elfért a zsebemben. Úgy látszott, várta.

– Ki sem tetszik nyitni? – kérdeztem.

– Tudom, mi ez, és kitől jött – válaszolt. – Segíts fel a lépcsőn!

Megmásztuk a tornácig tartó három lépcsőfokot – Miss Annie háta majdnem kilencvenfokos szögben hajolt meg. Amikor felértünk, azt mondta: – Várj egy percet! – és eltűnt a házban.

Pár perc múlva visszajött, és a kezembe nyomott valamit.

– Kérte, hogy ezt adjam oda neked!

Egy régi, kopott gyufásdobozt tett a tenyerembe.

– Mi ez?

– Olvasd el!

Az egyik oldalán egy cím volt – egy észak-karolinai városbeli –, a másik oldalán ez állt: Itt ÉRDEMES megállni… TÖBBET kapsz a pénzedért!

Zsebre dugtam.

– Ha látod őt, mondd meg, hogy köszönöm – mondta Miss Annie. – És azt is, hogy legközelebb tolja ide a képét személyesen, hogy lássam azt a csinos arcát. Hiányzik.

– Átadom.

– Ne hagyd faképnél! Bosszantó tud lenni, és makacs és kellemetlen. De ne hagyd magad meggyőzni, hogy nincs szüksége segítségre! Óriási terhet cipel sok-sok éve, és szüksége van rád. Mindnyájatokra.

Ünnepélyesen bólintott, megérintette a kezem, aztán bement, és becsukta az ajtót.

Visszasiettem, hogy összegyűjtsem a barátaimat. Láttam, hogy Emma elmélyülten beszélget June-nal, és elindultam feléjük a füvön. Mielőtt észrevettek, June nagyon magyarázott valamit, ami Emmának nem tetszett, mert karba font kézzel állt. Az arca komoly, sőt szomorú volt. Amint megpillantott, az arckifejezése semlegessé változott, gyorsan elbúcsúzott June-tól, és odaszaladt hozzám.

– Miről beszéltetek? – kérdeztem.

– Csak sötétkamra-tippeket adtunk egymásnak. Tudtad, hogy az album legtöbb képét ő maga hívta elő?

Ez nyilvánvaló hazugság volt, és meglepett, hogy ilyen gyorsan Emma eszébe jutott.

– Akkor miért látszol zaklatottnak? – kérdeztem.

– Nem vagyok zaklatott.

– A lányról kérdezted. Akivel Abe utazott.

– Nem – mondta Emma. – Nem érdekel.

– Azt hiszed, átverhetsz?

Elfordította a tekintetét.

– Ne faggass, légy szíves! Itt jön Bronwyn és Enoch.

Millard is velük tartott – felöltözött, így könnyen észre lehetett venni –, meg June, Fern és Paul, akikkel hamar összebarátkoztak.

– Erről később beszélünk – zártam le a beszélgetést.

Emma vállat vont.

– Nincs miről beszélni.

Kis híján elveszítettem a türelmem, de visszafogtam magam. Azt mondtam magamnak, sosem fogom megérteni, mit érez Emma, de ha vele akarok lenni, helyet kell engednem az érzéseinek.

Indulni készültünk. Paul fémtermoszt hozott.

– Kávé az útra. Hogy ne kelljen megállnotok.

Elmer kezet fogott velünk.

– Ha valaha is szükségetek lesz varázsvesszősre, tudjátok, hol találtok minket.

– Érdekes ember – mondta a távozása után Millard. – Tudtátok, hogy hetven év alatt három háborúban is harcolt? Az első világháború alatt egy hurokban aludt a verduni lövészárokban, hogy ne öregedjen előre.

Bronwyn és Fern megölelték egymást.

– Írsz majd? – kérdezte Fern.

– Tudok jobbat. Eljövünk hozzátok – felelte Bronwyn.

– Örülnénk.

Elbúcsúztunk, és Paul kikísért minket a város szélére, az autónkhoz. Útközben megmutattam a gyufásdobozt, amelyet Miss Annie-től kaptam.

– Egy cím! – lelkendezett Millard. – H. ezúttal megkönnyítette a dolgunkat.

– Azt hiszem, vége a próbatételeknek – mondtam. – Eljött az igazi küldetések ideje.

– Majd meglátjuk – hűtötte le a lelkesedésünket Emma. – H. nem az a fajta, aki belefáradna a próbára tételünkbe.

– Vigyázzatok magatokra odakinn – mondta Paul. – Különösen északon.

Elmagyarázta, hogyan jutunk vissza a jelenbe. 1965-be nem lehetett visszatérni – nem mintha szerettünk volna –, mert ha hátrafelé mentünk volna ki ebből a hurokból, 1930 egyik tavaszi napjára érkeztünk volna, amikor a portali hurkot létrehozták. Elöl kimenni egyszerű volt: ugyanazon az úton, ahol bejöttünk – a földeken át, gyorsan.

Elbúcsúztunk Paultól. Megnéztem, hogy mindenki bekötötte-e magát, majd beindítottam a kocsit, gázt adtam. A kocsi rázkódott, amint követtem visszafelé a keréknyomomat a mezőn át, egyre gyorsult, pedig a talaj egyre durvább lett. Félúton, amikor ahhoz a ponthoz értünk, ahol bejöttünk a hurokba, és a keréknyomok eltűntek, az autó gyomorforgatóan megugrott. A nappalból éjszaka lett. A sima föld zöldellő kukoricaszárak falává változott. Átgázoltunk rajtuk, egyik soron a másik után, a zöld kukoricacsövek doboltak az autó tetején. Már fékezni akartam, amikor Millard elkiáltotta magát:

– Menj, mert elakadunk!

Így még jobban nyomtam a gázt, a motor bömbölt, a kerekek tapadást találtak, és pár másodperc múlva áttörtünk a kukoricáson, ki az útra.

Megálltam. Levegő után kapkodtunk. Bekapcsoltam a fényszórót. A földút helyén aszfalt volt, Portal környéke egyébként alig változott 1965 óta.

Kiszálltam megnézni a kocsit, Millard is kitámolygott hányni. A szélvédő teteje kissé megrepedt, a hűtőrácsba és a kerekekre kukoricaszárak tekeredtek, de ki tudtam húzni őket.

– Mindenki jól van? – dugtam be a fejem az ablakon.

– Millard nem – mondta Emma. Hallottam az öklendezést, és amint felnéztem, láttam a kilövellő hányást szétterülni az aszfalton. Addig sosem láttam láthatatlan embert hányni, és a látványt egyhamar nem fogom elfelejteni.

Amíg Millard gyomra ürült, éreztem, hogy a mobilom – a jelenben életre kelve – őrülten táncol a zsebemben. 24 nem fogadott hívás, állt a képernyőn. 23 hangposta üzenet.

Anélkül, hogy megnéztem volna, tudtam, kitől érkezett.

A kocsi hátuljához mentem, mintha ellenőriznék valamit, és titokban lehallgattam az üzeneteket. Eleinte enyhén aggódók voltak. De fokozatosan rémültebbek és dühösebbek lettek. A tizenharmadik így szólt: „Mr. Portman, az ymbrynéje beszél. Ismét. Figyeljen rám nagyon! Csalódott vagyok, amiért utazásra vállalkozott, anélkül hogy értesített volna. Fölöttébb. Önnek nincs joga magával vinni a gyerekeket az engedélyem nélkül. Térjen vissza ebbe a házba azonnal! Köszönöm. Minden jót.”

Nem hallgattam tovább. Először szólni akartam a többieknek, aztán mégsem tettem. Mindannyian tudták, hogy Vándorsólyom kisasszony nem helyeselné; nem volt értelme az üzenetekkel felizgatni őket, és kockáztatni, hogy azt követelik, forduljunk vissza.

– Vége – botladozott vissza a kocsihoz Millard. – Befejeztem.

Zsebre dugtam a telefont.

– Sajnálom, hogy rosszul lettél.

– Elegem van az autózásból.

– Az út további része sima lesz – ígértem.

Sóhajtott.

– Bárcsak olyan ígéreteket tennél, amelyeket be is tudsz tartani!

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Ismét a jelenben voltunk. A modern autópályákon gyorsan lehetett haladni, főleg éjszaka. Paul kávés termoszától és a kesztyűtartó mélyén talált Dark Side of the Moon lemeztől hajtva sebesen fogytak a mérföldek. Szinte észre sem vettem, és végigfutottunk Georgia további részén, egész Dél-Karolinán, és már igen közel jártunk ahhoz az Észak-Karolina északi részén lévő városhoz, amelynek címe a gyufásdobozon állt. A köztem és Emma közti rövid portali fellángolás elhalt. Emma hátraült a zsúfolt ülésre, Enoch pedig mellém.

Időnként Emmát néztem a tükörben, és amikor nem aludt vagy nézett ki rosszkedvűen az ablakon, Abe műveleti naplóját lapozgatta kisujja halvány lángocskája mellett. Ismét próbáltam meggyőzni magam, hogy csak sok mindent fel kell dolgoznia, mert távol volt Abe-től, térben és időben egyaránt. De úgy éreztem, büntet, amiért kérdőre vontam. És nem tudtam, meddig bírom még.

Hajnali fél négy volt, a fenekem teljesen elzsibbadt, mire végre elértük a kihajtót. A telefonom segítségével próbáltam megtalálni a H. gyufásdobozára nyomtatott címet. Sejtelmünk sem volt, mit találunk ott. Benzinkutat? Kávézót? Újabb motelt?

Egyiket sem. Egy gyorsétterem volt: 24 ÓRÁS OK BURGER. Halványan világított egy üres, fekete parkoló közepén, egy elhagyott bevásárlóközpontban, és a nevéhez híven nyitva volt. Az összes széket az asztalokra borogatták, és az ajtón tábla hirdette: AUTÓS KISZOLGÁLÁS.

Megálltam közvetlenül előtte, egyetlen kocsiként a parkolóban. H. nem volt ott. Senki nem volt ott, kivéve egy szem boldogtalan alkalmazottat, akinek ez a temetői műszak jutott. Láttam, amint odabenn, a pult mögött a telefonját olvassa.

– Rajta volt a gyufásdobozon, mikor találkozunk H.-val? – kérdezte Bronwyn.

– Nem – feleltem. – De nem hiszem, hogy arra számított, hogy hajnali fél négykor jövünk.

– Vagyis itt köll várnunk reggelig? – morgott Enoch. – Baromság.

– Légy türelmes – mondta Millard. – Bármelyik percben jöhet. A késő éjjel a legjobb idő a találkozásra, ha titokban kell maradnia.

Vártunk. Tíz perc telt el. Odabenn a srác letette a telefont, és söpörni kezdett.

Hangos korgás hallatszott az anyósülés felől, mindenki Enochra nézett.

– Talán egy teherautó motorja? – kérdezte Millard.

– É’es vagyok – nézett le a hasára Enoch.

– Nem bírsz várni? – szólt rá Bronwyn. – Mi van, ha jön H., és nem lát minket, mert az autós kiszolgáló ablaknál vagyunk, és elszalasztjuk?

– Nem, Enoch ötlete jó – mondta Millard. – Láthatnám ismét a gyufásdobozt?

Odaadtam neki. Millard forgatta a kezében.

– Ez több egy címnél – jelentette ki. – Üzenet. Nézd, mi van ideírva!

Átadta Bronwynnak, aki hangosan felolvasta.

– Itt érdemes megállni… többet kapsz a pénzedért. – Felnézett. – Szóval?

– Szóval szerintem vásárolnunk kellene valamit – magyarázta Millard.

Beindítottam a kocsit, és hátrahajtottam az autós ablakhoz. Megálltunk a rendelések mikrofonjánál és a kivilágított menünél. Nagyon hangos, fémes hang reccsent ránk.

– KÖSZÖNTJÜK A HUSZONNÉGY ÓRÁS OKÉ BURGERNÉL. MIVEL…

Bronwyn felsikoltott, villámgyors mozdulattal kinyúlt hosszú karjával az ablakon, és akkorát ütött a hangszóróra, hogy az lerepült a földre és elnémult.

– Bronwyn, mi a csudát művelsz! – kiáltottam rá. – Csak a rendelésünket akarta felvenni!

– Bocsánat – húzta össze magát Bronwyn. – Megijedtem.

– Nem vi’etünk el se’ová, mi? – mondta Enoch.

Normális körülmények között elhajtottam volna, csakhogy ez nem normális helyzet volt.

Lassan előjött egy narancssárga kötényes srác, a szeme vörös és duzzadt volt. Úgy nézett ki, mint aki be van tépve.

– Hé – kiáltottam. – A hangszóró nem működik.

Nagyot fújt, beleremegtek az ajkai.

– Oooooké – mondta, és kinyitotta az ablakot. – Mit kértek?

Millard szólalt meg.

– Mi itt a legfinomabb?

– Mit művelsz? – sziszegte Emma.

A srác összevonta a szemöldökét, és a sötét ülésre meredt.

– Ki kérdezte?

– Én – mondta Millard. – Láthatatlan vagyok. Sajnálom, említenem kellett volna.

– Millard! – kiáltott fel Bronwyn. – Te megőrültél!

De a srác szeme se rebbent.

– Oké – bólintott. – A kettes menü.

– Akkor készíts nekünk egy kettes menüt – kérte Millard.

– És öt hamburgert, légy szíves! – kiáltotta Enoch a hátsó ülésről. – Mindennel. És csipsszel.

– Csipsz nincs – közölte a srác.

– Hasábburgonyára gondol – szóltam.

Fizettem, majd a srác bement a konyhába elkészíteni az ételt. Pár perc múlva visszajött, átnyújtott egy nehéz papírzacskót, amelyen máris kezdett átütni a zsír. Lehajtottam a szélét, belenéztem. Rengeteg burger volt benne, hatalmas adag krumpli és egy csomag szalvéta. Kiosztottam az ételt a barátaimnak, és a zacskó alján megláttam egy kis, fehér borítékot. Érdekesen nézett ki, vörös viasszal volt lepecsételve.

– Ez mi? – mutattam a többieknek.

Emma vállat vont.

– A menü része?

A parkolóba hajtottam, megálltam, felnyitottam a borítékot. Felkapcsoltam a lámpát, hogy elolvassam. A borítékban újabb szalvéta volt, írógéppel írt szöveggel.

Ez állt a zsíros szalvétán:

Kapcsolat nélküli személy nagy veszélyben.

Küldetés: védeni és kimenteni.

Elszállítani a 10044-es hurokba.

Rendkívül óvatosan.

A kapcsolat nélküli különleges nem volt megnevezve. Az sem, hogy hol a 10044-es hurok. De a szalvéta hátulján szerepeltek koordináták.

– Tudom olvasni a koordinátákat – mondta izgatottan Millard. – A hosszúsági vonal negatív, ami azt jelenti, hogy jócskán nyugatra van a…

– Egy középiskola Brooklynban, New Yorkban – fojtottam belé a szót, felmutatva a telefonomat. – Betápláltam a Térképek applikációba.

Millard krákogott.

– Semmiféle műszaki cikk nem pótolhat egy igazi térképészt.

– Van egy küldetésünk, és van egy címünk – mondta Emma. – Csak a keresett különleges nevét nem tudjuk.

– Talán H. sem tudja a nevét – vélekedett Bronwyn –, és a név kiderítése is a küldetés része.

– Te se akarnáá megnevezni kapcsolat nééküli különlegeset szalvétán, ami mongyuk egy ’amburgersütő kezibe kerűűhet – mondta Enoch.

– Szerintem ez a fiatalember több egyszerű hamburgersütőnél – mondta Millard. – Jacob, lennél szíves még egyszer odahajtani az ablakhoz?

Beindítottam a kocsit, megkerültem a kis épületet, visszagurultam a kiszolgáló ablakhoz. Amikor a srác kinyitotta, bosszúsnak látszott.

– Uh. Szia.

Millard kihajolt az ablakon.

– Elnézést a zavarásért, öregfiú. Kaphatnánk egyet a hármas menüből is?

A srác beütötte az árat a zsíros klaviatúrán. Miközben fizettem, Bronwyn a nyitott ablakhoz hajolt.

– Ismered H.-t? – kérdezte. – Üresvadász vagy? Mi ez a hely?

A srác visszaadta az aprót, mint aki semmit sem hallott.

– Hé! – kiáltotta Bronwyn.

A srác megfordult, és bement a konyhába.

– Nem hiszem, hogy szabad felelnie ilyen kérdésekre – mondtam.

Egy perc múlva visszajött, és ledobta a párkányra a zsíros papírzacskót. A zacskó nagyot koppant.

Felvettem a zacskót, amely szokatlanul nehéz volt, és belenéztem. Csak hasábburgonya és hagymakarikák. Nem túl izgalmas menü, gondoltam, amint odaadtam Millardnek, és a parkolóból kihajtottam az autópályára. Hosszú volt az út Brooklynig, és oda akartam érni, mielőtt a reggeli csúcsforgalomban az összes főútvonal parkolóvá változik.

Tíz perccel később, amint az I-95-ösön száguldottunk felfelé, Millard felfalt mindent a zacskóból. Hátrafordultam, hogy megnézzem, min nevet. Valami nehéz, tojásdad tárgyat vett ki a zacskóból.

– Mi az? – kérdeztem.

– A hármas menü, úgy látom. Hasábburgonya és kézigránát.

Bronwyn feljajdult, és az ülésem mögé húzódott.

Úgy tetszett, az OK Burger több volt üzenethagyó helynél. Különleges fegyverraktár. Eltűnődtem, nagyapám hány titkos útközbeni megállóhelye volt ilyen szem előtt lévő rejtekhely. (Azon is eltűnődtem, mi jár az egyes menühöz.)

Millard kuncogva játszott a zsíros gránáttal.

– Hát itt tényleg többet kapsz a pénzedért!

* * *

Vezetés közben fél kézzel lassan eszegettem, mialatt a barátaim faltak. Tizenéves testük, amely immár öregedni kezdett hosszú évek után, kielégíthetetlenül éhes volt. Evés után mind mély álomba merültek – kivéve Emmát, aki mellettem ült az anyósülésen. Azt mondta, nem akar aludni, ha én nem alhatok.

Egy órán át alig beszélgettünk. Én vezetés közben rádióállomásokat kerestem, ő az ablak előtt elsuhanó, sötét tájat bámulta. Virginia állam felénél jártunk, amikor alig észrevehetően világosodni kezdett. A kettőnk közti csend kőként nyomta a mellem. Gondolatban már tizenöt mérföldnyit beszélgettem Emmával, és nem bírtam tovább.

– Muszáj…

– Jacob, én…

Egyikünk sem beszélt jó ideje, és egyszerre szólaltunk meg. Hirtelen összenéztünk, meglepett mindkettőnket ez a különös szinkronicitás.

– Előbb te – kértem.

Rázta a fejét.

– Te.

Hátrapillantottam. Bronwyn és Enoch mélyen aludt. Enoch kissé horkolt.

– Nem vagy túl rajta. – Nem akartam ilyen durván fogalmazni, de olyan sokáig tartottam vissza a szavakat, hogy ki kellett köpnöm őket. – Nem vagy túl Abe-en. És ez nem tisztességes velem szemben.

Döbbenten nézett rám, a szája vékony vonal. Mintha volna valami, amit fél kimondani.

– Valahányszor valaki kimondja a nevét, megrezzensz. Amióta kiderült, hogy az egyik üresvadász társa lány volt, máshol jár az eszed. Úgy viselkedsz, mintha megcsalt volna. Ráadásul nem is sok-sok évvel ezelőtt.

– Nem érted – mondta halkan. – Nem is értheted.

Égett az arcom. Beismerést és bocsánatkérést vártam, de ez a hang máshová tartott. Rossz irányba.

– Próbálkoztam – folytattam. – Győzködtem magam, hogy ne vegyek róla tudomást, ne legyek olyan érzékeny. De most már beszélnünk kell róla.

– Nem hiszem, hogy igazán tudni akarod, mit gondolok – mondta.

– Ha nem beszélünk, nem derülhet ki.

Lesütötte a szemét. Egy gyár mellett mentünk el, füstöt okádtak az iker kémények.

– Szerettél már annyira valakit, hogy a betege lettél?

– Szeretlek – mondtam. – De nem vagyok a betege.

Bólintott.

– Örülök. Remélem, sosem fogod érezni, mert szörnyű.

– És te? – kérdeztem.

Bólintott.

– Abe-et. Miután elment, még inkább.

– Hm. – Igyekeztem érzelemmentes arcot vágni.

– Pár évig valósággal megszállott voltam. Azt hiszem, eleinte ő is. De nála elmúlt. Nálam egyre rosszabb lett.

– Szerinted miért?

– Mert be voltam zárva egy hurokban, ő meg nem. Az ember igen kicsinek érzi a világot, ha be van zárva. Rossz az elmének és rossz a léleknek. Az ember a kis problémákat is nagynak látja. És a vágyakozás valaki után, amely másként csillapodott volna… emésztővé válik. Egy ideig arra gondoltam, hogy megszököm, és eljövök hozzá Amerikába, ám ez rendkívül veszélyes lett volna számomra.

Próbáltam elképzelni Emmát olyannak, amilyen akkor volt. Magányosnak és epekedőnek, aki a leveleken él, amelyek egyre ritkábban érkeznek, a külvilág pedig távoli álom csupán.

A gyár után dimbes-dombos földek következtek. Lovak legeltek a reggeli ködben.

– Miért nem próbáltad meg? – kérdeztem. Emma nem szokott visszariadni a kihívásoktól, kivált, ha szeret valakit.

– Mert féltem, hogy ő nem fog annyira örülni nekem, mint én neki – mondta. – És az megölt volna. Ugyanakkor csak felcseréltem volna az egyik hurkot egy másikra. Abe nem volt hurokhoz kötött. Találnom kellett volna egy közeli hurkot, ahol élhetek, mint madár a kalitkában, és várhattam volna, hogy meglátogat, amikor ráér. Nem erre születtem, nem arra, hogy hajóskapitány-feleség legyek, aki nap mint nap lesi a tengert, aggódva és várakozva. Én vagyok az, akinek odakinn kell lennie, úton.

– De most már úton vagy – mondtam. – És most velem vagy. Miért emészted magad még mindig nagyapámon?

Csóválta a fejét.

– Ahogy te mondod, nagyon egyszerűen hangzik. De nehéz kikapcsolni valamit, amit az ember ötven éven át érzett. Ötvenévnyi vágyakozás és fájdalom és düh.

– Igazad van, nem tudom elképzelni. De azt hittem, ezen túl vagyunk. Ezt már kibeszéltük.

– Úgy is történt. Én is azt hittem, hogy vége. Nem mondtam volna neked mindazt, amit mondtam, ha nem így lett volna. Csak… nem tudtam, mekkora hatással lesz rám, ha idejövök. Bármit teszünk, bárhová megyünk… mintha a kísértete ott lenne minden sarkon. És a régi seb, amelyről azt hittem, begyógyult, újra meg újra felszakad.

– Az ég szerelmére – szólalt meg Enoch a hátsó ülésen –, nem tunnátok befejezni a szakítást, ’ogy visszaaludhassak?

– Már régen aludnod kellene! – mondta Emma.

– Ki tunna alunni ettőő a szívet tépő nyavalygástóó?

– Nem szakítunk – pontosítottam.

– Nem? Pedig mán aszittem.

Emma Enochhoz vágott egy összegyűrt sültkrumplis-zacskót.

– Bújj egy lyukba!

Enoch fintorgott, és behunyta a szemét. Talán elaludt, talán nem. Mindenesetre úgy éreztük, nem beszélhetünk szabadon. Szavak helyett kinyújtottam a kezem, és Emma megfogta: a két kéz sután összefonódott a sebváltó előtt, az ujjak erősen szorították egymást, mintha mindketten féltünk volna elengedni a másikat.

Emma szavai jártak a fejemben. Egyrészt hálás voltam a vallomásáért, másrészt azt kívántam, bárcsak ne lett volna velem ilyen őszinte. Mindig is bujkált bennem egy hangocska, amelyik azt súgta, őt jobban szerette. De mindig képes voltam elfojtani, elhallgattatni. Most Emma hangszórót adott neki. És sosem ismerhetem be neki, mert akkor tudni fogja, hogy már bennem élt ez a félelem, hogy bizonytalan voltam, és ettől a hangocska csak még jobban felerősödik. Így hát szorítottam Emma kezét, és vezettem.

Vezeted nagyapád menő autóját, gúnyolódott a hangocska. Hogy teljesíts egy küldetést, amelyet tőle örököltél. Hogy bizonyítsd… mit is?

Hogy éppoly alkalmas és szükséges és tiszteletre méltó vagyok, mint ő.

Régebben azt mondtam, nem akarom nagyapám életét, és ez igaz is volt. A saját életemet akartam. De azt is akartam, hogy az emberek úgy érezzenek irántam, ahogy iránta. Mihelyt ezt megfogalmaztam, beláttam, mennyire szánalmas. De most feladni és visszafordulni még szánalmasabb lett volna. Egyszer és mindenkorra ki kell szabadulnom nagyapám árnyékából, és meg kell szereznem ezt a lányt – nem az Abe iránt érzett szeretetének visszhangját, hanem őt magát, minden porcikáját.

Nem csekély feladat. De legalább ezúttal nem a különlegesek egész világának sorsa múlt rajtam. Csak a kapcsolatom és az önbecsülésem.

Aztán Enoch, aki megint csak mímelte az alvást, megszólalt.

– ’a már szakítottatok Emmával, előreül’etek? Bronwyn vastag lába agyonnyom.

– Megölöm – mondta Emma. – Esküszöm.

Enoch előreült. A szívére tette a kezét, mintha félne.

– Jaj, istenem. Ugye nem teszed, Jacob?

– Törődj a magad dolgával – kértem.

– Legyél mán férfi. Ez a lyány még mindig szerelmes a nagyapádba.

– Nem tudod, mit beszélsz – kiáltott Emma olyan hangosan, hogy Bronwyn és Millard is felébredt.

– Akkor kinek montad tennap a telefonba, ’ogy „szeretlek”, ’a nem Abe-nek?

– Micsoda? – kaptam hátra a fejem, hogy Emmára nézzek. – Milyen telefonba?

Emma nem volt hajlandó felnézni.

– Az 1965-ös benzinkút mögöttibe – mondta Enoch. – Bizony! Neki nem montad, mi?

– Magánbeszélgetés volt – motyogta Emma.

Éppen egy kihajtónál jártunk, így hirtelen letértem az autópályáról az utolsó pillanatban.

– Au! – jajdult fel Bronwyn. – Meg ne ölj minket!

Az út szélére húzódtam, megálltam, kiszálltam és elmentem a kocsitól, vissza se néztem. A közelben egy felüljáró volt, annak az árnyékába gyalogoltam be a föntről ledobált szemétkupacon át. Odalenn olyan hangja volt a fenti forgalomnak, mint az óceánnak.

– El kellett volna mondanom. – Emma követett. – Sajnálom, Jacob. Sajnálom. Hallanom kellett a hangját még egyszer, utoljára.

Emma Abe múltbeli változatával beszélt, egy régóta hurokban lévő Abe-bel azokból az időkből, amikor nagyapám még középkorú volt.

– Nem gondolod, hogy mennyire szeretnék vele beszélni én is? Minden nap.

– Az nem ugyanaz.

– Úgy van, nem ugyanaz. A kedvesed volt. Szeretted. De engem az az ember nevelt fel. Többet jelentett nekem, mint az apám. És jobban szerettem, mint te. – Ordítottam, hogy túlharsogjam a forgalom zaját. – Nem telefonálgathatsz titokban a múltbeli Abe-nek, amikor én beledöglök, hogy újra beszélhessek vele. Nem kell azt mondanod, hogy nem értem, milyen, amikor hiányzik valaki, sem haragudnod, amiért hátrahagyott, és titkai voltak előtted. Mert tudom, hogy ez milyen.

– Jacob, én…

– És nem kell azt mondanod, hogy szeretsz, és flörtölnöd velem, és szépnek és édesnek és erősnek és káprázatosnak és mindannak a csodának lenned, ami vagy, aztán bánkódnod miatta, és azt mondanod neki a hátam mögött, hogy szereted!

– Csak elbúcsúztam. Ez minden.

– De eltitkoltad. Ez a legrosszabb.

– Akartam veled beszélni róla, de soha nem vagyunk kettesben.

– Hogy higgyek neked?

– El akartam mondani. Tényleg. Emésztett. De nem tudtam, hogyan kezdjek bele.

– Csak mondd ki: még mindig őt szeretem! Nem tudom kiverni a fejemből. Csak halvány utánzata vagy, de hát végszükség esetén megteszed te is!

Kikerekedett a szeme.

– Nem, nem, nem. Ne mondd ezt!

– Miért jöttél velem erre a küldetésre?

– Miről beszélsz? – kiáltotta.

– Talán éppen egy régi fantáziádat éled ki? Amiért hátrahagyott sok-sok évvel ezelőtt? Itt a lehetőség, hogy küldetésre indulj Abe-bel – vagy legalábbis a pótlékával.

– Most te vagy igazságtalan!

– Hát nem erről van szó?

– Nem! – kiáltotta, majd összeszorított ökléből kicsapott egy apró láng, szétterjedt a földön, belekapott két eldobott ételcsomagoló-dobozba meg egy koszos, régi pulcsiba. – Nem azért – mondta lassan, tagoltan. – Azért jöttem el, mert ez sokat jelentett neked. Mert neked akartam segíteni. Semmi, de semmi köze őhozzá.

– Meggyulladt a fű.

Gyorsan nekiálltunk széttaposni, és amikor végeztünk – a bokánk meg a cipőnk csupa korom lett –, azt mondta:

– Hallgatnom kellett volna az ösztöneimre. Azt súgták, sose jöjjek Floridába. Soha ne menjek arra a helyre, ahol Abe élt. Olyan érzés lesz, mintha a kísértetét kergetném.

– És ezt teszed?

Emma mintha tényleg végiggondolta volna.

– Nem – felelte végül.

– Néha úgy érzem, hogy én pontosan ezt teszem.

Az arca megváltozott. Újfajta nyíltsággal nézett rám, és percek óta először látszott rajta némi esendőség.

– Nem a kísértetét kergeted – mondta. – A vállán állsz.

Mosoly kezdett játszani az arcomon, de megállítottam. Szerettem volna Emmáért nyúlni, de a zsebemben tartottam a kezem. Valami még mindig nem stimmelt, és nem akartam úgy tenni, mintha nem érezném. Egy pillanatnyi egyetértés nem oldhatja fel minden konfliktusunkat.

– Ha azt akarod, hogy elmenjek, csak szólj – mondta. – Visszamegyek az Acre-be. Akad ott elég tennivaló.

Ráztam a fejem.

– Nem. Csak nem akarom, hogy hazudjunk egymásnak. Arról, hogy mik vagyunk, és mit teszünk.

– Rendben. – Karba fonta a kezét. – Akkor hát mik vagyunk?

– Barátok.

A testemet rázta a hideg, amikor kimondtam. De igaznak és helyénvalónak véltem. Egyenlőtlen érzelmeket tápláltunk egymás iránt, és nem tehettem mást, vissza kellett húzódnom. Hosszú percekig álltunk így, nem tudtuk, mit tegyünk. És akkor megölelt, és azt mondta, sajnálja.

Nem viszonoztam az ölelést.

Elengedett, és nélkülem indult vissza az autóhoz.

* * *

A többiek éhesek voltak, így egy autós büfében vettünk kávét és reggeli szendvicseket, majd visszahajtottunk az autópályára. Emma a mellettem lévő ülésen maradt, de hosszú időn át nem beszéltünk egymással. A többiek nem tudták, mi történt köztünk, de azt igen, hogy történt valami, és még Enochnak is volt annyi esze, hogy ne szóljon róla.

Emmával szó nélkül megegyeztünk, hogy a magánügyeinkről nem beszélünk a többiek előtt. Nem vitatkozunk. Profik leszünk. Befejezzük a küldetést. És amikor vége, lehet, hogy egy ideig nem látjuk egymást.

Próbáltam nem gondolni erre. Próbáltam az út ritmusára figyelni.

Elértük a keleti part nagyvárosait, először Washington DC-t. Az egyik térkép, amelyet Abe készített, amikor még gyerek voltam, az északkeleti folyosónak ezt a részét ábrázolta, és tele volt Abe megfejthetetlen jeleivel. Egyes utakat áthúzott, másokat párhuzamos vonalakkal erősített meg. A városok körül jelképek sokasága tűnt fel: szaggatott vonal egy piramisban, spirál egy háromszögben. Nyilvánvalóan ezek fontos helyek voltak Abe meg H. meg a többi vadász számára, de hogy segítséget vagy veszélyt jelentettek-e, azt nem tudtuk.

Amint a DC körüli körgyűrűn haladtunk, nagyon közel kerültünk egy ilyen ponthoz, így megvitattuk, megnézzük-e.

– Lehet biztonságos ház – vélekedett Millard. – Vagy gyilkos csapda. Nem tudhatjuk.

– Ezek a jelek lehetnek különböző hurkok is – mondta Bronwyn.

– Vagy különböző barátnők – tett cinikus megjegyzést Enoch.

Emma gyilkos pillantást vetett rá.

Megszólalt a telefonom. Jó percbe telt, amíg előástam a szalvéták és kihűlt hasábburgonya alól.

A képernyőn az állt: ÉN, ami azt jelentette, hogy a házam vonalas készülékéről hívnak.

– Vedd fel! – tanácsolta Bronwyn.

– Nem, nem, nem jó ötlet – ellenkeztem, mert azt hittem, ismét Vándorsólyom kisasszony jelentkezik. El akartam némítani a készüléket, de véletlenül felvettem.

– A francba!

– Halló? Jacob?

Horace volt, nem Vándorsólyom kisasszony. Kihangosítottam.

– Horace?

– Mind itt vagyunk – mondta Millard.

– Hála istennek – sóhajtott fel Horace. – Attól féltem, hogy mind meghaltatok!

– Micsoda? – kérdezte Emma. – Miért?

– Én csak… mindegy.

Álmodott valamit, de nyilván nem akart megijeszteni minket azzal, hogy elmeséli.

– Ők azok? – hallottam Olive hangját. – Mikor jönnek haza?

– Soha! – ordította a telefonba Enoch.

– Ne hallgass rá – mondta Millard. – Most autózunk. Amilyen gyorsan lehet, hazamegyünk. Legfeljebb néhány nap tart még.

Találgatott, de én is így gondoltam. Meddig tarthat megtalálni egy különlegest egy középiskolában, elvinni őt valahová, aztán hazajutni? Néhány napig.

– Figyelj – folytatta Horace. – V. kisasszony nagyon dühös. Ameddig tudtunk, próbáltunk fedezni titeket, de Claire felsurrant hozzá, és elmondott mindent, és a kisasszony most meg akar büntetni titeket. Nagyon feldúlt.

– Ezért hívsz? – kérdeztem. – Tudtuk, hogy mérges lesz.

– Tegyetek meg nekem valamit – mondta Horace. – Ha megkérdezi, mondjátok neki azt, hogy mindnyájan lebeszéltünk titeket, de nem hallgattatok ránk.

– Jobb lenne, ha nyomban hazajönnétek – szólalt meg Olive is.

– Nem lehet – ellenkezett Bronwyn. – Küldetésben járunk.

– Amikor megtudja majd, mit tettünk, biztosan meg fogja érteni – mondta Millard.

– Nem biztos – vélte Olive. – Fura színe lesz az arcának, valahányszor meghallja a nevetek.

– Most hol van? – kérdeztem.

– Titeket keres – szólalt meg egy újabb hang. – Egyébként Hugh vagyok.

Elképzeltem őket, amint a telefon körül állnak, a szüleim szobájában, összedugott fejjel.

– Szia, Hugh – mondta Emma. – Hol keres minket V. kisasszony?

– Nem árulta el. Csak annyit mondott, el ne merjük hagyni a házat, vagy örökre be leszünk zárva, és elrepült.

– Bezárva, a teringettét! – szólt közbe Enoch dühösen. – Ne engeggyétek, ’ogy úgy bánjon veletek, mint a kisbabákkal.

– Neked könnyű – mondta Hugh. – Kinn vagy, kalandokban veszel részt, mi meg itt ragadtunk a borzasztóan mérges igazgatónővel. Tegnap este négy órán át leckéztetett minket – persze a szöveget nektek szánta – felelősségről meg becsületről meg bizalomról, és így tovább. Azt hittem, szétmegy a fejem.

– A mi feladatunk sem csupa móka és kacagás – mondta Bronwyn. – A kaland keserves. Nem aludtunk, nem zuhanyoztunk, nem ettünk tisztességesen, amióta eljöttünk. Floridában kis híján lelőttek minket, és Enoch kezd úgy bűzleni, mint egy ázott kutya.

– De legalább nem úgy nézek ki – vicsorgott Enoch.

– Jobban hangzik, mint itt bezárva lenni – sopánkodott Horace. – Vigyázzatok magatokra, és gyertek vissza élve! És tudom, hogy ez furcsán fog hangzani, de kalandozás közben ne feledjétek el, kérlek, hogy a kínai éttermek jók, a kontinentális konyha rossz.

– Ez meg mit jelent? – kérdezte Emma.

– Egyáltalán, mi az a „kontinentális konyha”? – kérdeztem.

– Az álmom része volt – mondta Horace. – Csak annyit tudok, hogy fontos.

Megígértük, hogy nem felejtjük el, és ezután Horace és Olive elbúcsúzott. Mielőtt letették volna, Hugh megkérdezte, utazásaink során nem hallottunk-e Fionáról.

Emmára néztem, aki éppúgy szégyenkezett, ahogyan én.

– Még nem – suttogta Emma. – De kérdezősködünk, Hugh. Bárhol járunk.

– Rendben – mondta halkan Hugh. – Kösz. – És letette.

Letettem a telefont. Emma hátrafordult, és grimaszt vágott.

– Ne nézz rám így – mondta Enoch. – Fiona csodás, aranyos lyány vóót. De meg’ót, és ’a ’ugh nem tuggya esztet eefoganni, arróó nem mi te’etünk.

– Kérdezősködhettünk volna – mondta Bronwyn. – A motelban, Portalban…

– Mostantól kérdezősködünk – ígértem. És ha kiderül, hogy tényleg halott, legalább annyit elmondhatunk, hogy teljesítettük Hugh kérését.

– Helyes – mondta Emma.

– Á – legyintett Enoch.

– Beszéljük meg a tervünket? – kérdezte Millard, aki pompásan tudott témát változtatni, amikor a helyzet kezdett túlzottan érzelmes lenni.

– Pompás ötlet – mondta Enoch. – Nem tuttam, ’ogy van.

– Elmegyünk az iskolába – kezdte Bronwyn. – Megkeressük a veszélyben lévő különlegest, és segítünk neki.

– Úgy van. Eefelettem, ’ogy van egy kiváló, részletes tervünk. Mit nem gondóótam!

– Már tudom, mikor gúnyolódsz – mondta Bronwyn. – Például most.

– Nem én! – folytatta Enoch gúnyosan. – Besétálunk az iskolába, ahun sose vóótunk, és megkérdezünk mindenkit: „Srácok, ismertek különleges embert? Mutatott valaki mostanság különleges képességeket?” Oszt’ előbb-utóbb meglejjük.

Bronwyn csóválta a fejét.

– Enoch, ez rossz tervnek hangzik.

– Enoch gúnyolódik – világította meg Millard.

– Azt mondtad, nem gúnyolódsz! – szólt sértődötten Bronwyn.

A reggeli csúcs elérte az autópályát. Hirtelen elém vágott egy furgon, lassítanom kellett, majd a járgány fekete felhőt fújt ránk. Millard meg én köhögni kezdtünk. Felhúztam az ablakomat.

– És ’ová köll vinnünk asztat a különlegest? – kérdezte Enoch.

Emma szétnyitotta a szalvétát.

– A tízezer-negyvennégyes hurokba.

– És az hol van? – kérdezte Bronwyn.

– Még nem tudjuk – felelte Emma.

Bronwyn a kezébe temette az arcát.

– Jaj, nem fog sikerülni! És Vándorsólyom kisasszony sosem fog megbocsátani nekünk, és mindezt a semmiért tesszük!

Egy perce még szentül hitte, hogy könnyű lesz a feladat, most meg minden reményét elvesztette.

– Ne csüggedj – vigasztalta Emma. – A nagy feladatok mind ilyenek, ha megpróbálod előre kitalálni minden apró részletüket. Apránként kell haladnunk.

– Ahogy a régi mondás tartja – mondta Millard. – Arról, hogy együk meg az ádázmedvét.

– De hiszen az undorító – Bronwyn már a fejét fogta.

– Ez csak metafora. Valójában senki sem eszik ádázmedvét.

– Fogadni mernék, ’ogy van, aki eszik – mondta Enoch. – Szerinted sütve vagy nyersen?

– Fogd be – állította le Emma. – Az ember egyszerre csak egy falatot kap be, erről van szó. Szóval koncentráljunk a következő falatra, a többi miatt ráérünk később aggódni. Megtaláljuk a különlegest. Majd aztán törjük a fejünket, hogyan találjuk meg a hurkot. Rendben?

Bronwyn felemelte a fejét, és az ujjai közt Emmára sandított.

– Használhatnánk másik metaforát?

Emma nevetett.

– Persze.

Egy idő múlva kisebb lett a forgalom. Száguldottunk Philadelphia felé, azután New York és a ránk váró ismeretlen felé. Hallgatásba merültünk, tervezgettük a következő falatot.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Azon a nyáron sok őrültséget tettem, de az első autózás New York Citybe mindent felülmúlt. Dudáló autók, váltakozó sávok, fojtogató alagutak és szédítő hidak nyomasztó és egybemosódó sorozata volt. A barátaim kiabáltak, hogy vigyázzak valami miatt, miközben veszettül szorítottam a kormányt, és a hátamon folyt az izzadság. Számtalan majdnem karambol és téves forduló után a telefonomból jövő színtelen robothang egysaroknyira vezetett a célpontunktól, a J. Edgar Hoover Gimnáziumtól. Alig ismertem New Yorkot – egyszer jártam csak ott kisgyerekként a szüleimmel –, ám a Hoover nem volt egyetlen olyan pont közelében sem, amelyeket felismertem volna a tévéből vagy a filmekből. Ez Brooklyn volt, nem Manhattan, de Brooklynnak sem az a menő környéke, amelyről hallottam. Ez a kertváros kopottabb, zsúfoltabb változata volt kisebb, régebbi, szorosan összezsúfolt házakkal, parkoló autókkal teli utcákkal.

Az iskolát könnyen megtaláltuk. Az impozáns, háztömb hosszúságú téglaépület lehetett volna egy minimális biztonsági fokozatú börtön vagy egy szennyvízfeldolgozó telep, vagy bármilyen intézmény, ám ebben az esetben néhány ezer fogékony ifjú elme otthona volt. Másként szólva, úgy festett, mint az a középiskola, ahová én jártam Floridában, és a gondolattól, hogy be kell mennem, leizzadtam.

Délután volt. Az iskolával szemben parkoltunk le, néztük az épületet, az első lépésünkről vitatkoztunk.

– No, ’ogy alakul az a részletes tervünk, mi? – kérdezte Enoch.

– Mi lenne, ha egyszerűen bemennénk, és körülnéznénk? – javasolta Millard. – Hátha megakad valakin a szemünk.

– Sok ezer gyerek jár ide – mondtam. – Nem hinném, hogy nézelődéssel megtalálnánk a különlegest.

– Nem tudjuk, amíg ki nem aludtuk… – Millard ásított. – Pardon, ki nem próbáltuk.

– Én is fáradt vagyok – mondta Bronwyn. – Sűrű csokoládé van az agyam helyén.

– Nekem is – ismertem be.

Bronwyn odanyújtotta a termoszt, amelyet Paultól kaptunk – félig tele volt, de már régen kihűlt benne a kávé, amit nem tudtam lenyelni. Ideges és fáradt voltam, a kávétól csak még idegesebb lettem volna. Több mint huszonnégy órán át vezettem.

Hallottuk, hogy az iskolában kicsöngetnek. Fél perc múlva nyílt a kapu, és a diákok tódulni kezdtek kifelé. Az udvar pillanatok alatt tele lett tinikkel.

– Itt a lehetőség – mondta Bronwyn. – Van olyan köztük, aki különlegesnek látszik?

Egy hosszú, lila hajat viselő fiú ment el mellettünk a járdán, egy csípőnadrágos, virágmintás bakancsot viselő lány követte, majd százával jöttek a teljesen egyedi stílusú srácok.

– Aha – mondta Emma. – Az összes.

– ’a akit keresünk, veszélybe’ van, akkor fél, oszt ’a fél, akkor megpróbál beolvadni, nem kitűnni – vélekedett Enoch.

– Értem, szóval olyasvalakit keresünk, aki gyanúsan normálisnak látszik – foglalta össze Bronwyn. – Túl normálisnak.

– Nem, te ’ülye, aszontam, a nézelődéssel egyáltalán nem fogjuk megtanáni. Más ötlet?

Még egy percig szemléltük a mellettünk elhaladó tömeget, de nyilvánvaló volt, hogy Enochnak igaza van. Lehetetlenség megtalálni egy tűt a szénakazalban.

– Talán kérdezősködni kellene – javasolta Emma.

Enoch nevetett.

– Igen, megbocsásson, keresünk valakit, akinek különleges képességei vannak. Esetleg plusz egy szája a feje ’átsó felin.

– Tudjátok, ki lenne képes megoldani ezt a helyzetet? – kérdeztem. – Abe.

Enoch az égre emelte a szemét.

– De ő ’alott, emlékszel?

– Csakhogy hagyott nekünk kulcsot a megoldásokhoz. Amelynek a segítségével talán juthatunk valamire. – Előhúztam Emma lába alól Abe naplóját.

– Lehet, hogy jó úton jársz – ismerte el Millard. – Benne van Abe és H. összes küldetése harmincöt éven át. Kerülhettek ilyen helyzetbe. Csak azt kell kiderítenünk, ők mit tettek.

– Visszajövünk holnap, miután kipihentük magunkat – mondtam. Felejtsük el a tűt – abban a pillanatban nem tudtam volna megtalálni a szénakazalban.

– Pompás terv – helyeselt Emma. – Ha nem alhatok egy keveset, nemsokára hallucinálni kezdek.

– Jön valaki! – sziszegte Bronwyn.

Kinéztem, és láttam, hogy egy ápolt fehér férfi tart felénk. Fekete pólót viselt keki színű nadrágba tűrve, tükröző napszemüveget, a kezében walkie-talkie. Klasszikus igazgatóhelyettes-típus volt.

– Neveket! – förmedt ránk.

– Jó napot – mondtam nyugodtan és barátságosan.

– A neveteket! – ismételte barátságtalanul. – A jogosítványodat.

– Nem ide járunk iskolába, így meg sem kell mondanunk – közölte Bronwyn.

Enoch a kezébe temette a fejét.

– ’ülye.

A férfi lehajolt, benézett a kocsiba, felemelte a rádiótelefonját.

– Központ, elkaptam holmi idegen ifjoncokat – és a kocsi hátuljához ment, hogy leolvassa a rendszámot.

Beindítottam a kocsit, és apránként adtam a gázt, hogy a motor olyan hangosan bődüljön fel, és a fickó rémülten ugorjon hátra. (Kezdtem rákapni erre a trükkre.) Mielőtt összeszedte volna magát, elhúztam.

– Rossz érzésem volt tőle – mondta Emma.

– A legtöbb igazgatóhelyettes ilyen – világosítottam fel.

De ekkor hirtelen éles fájdalom hasított a gyomromba. Amint befordultam a sarkon, és végighajtottam az iskolaépület hosszú oldala mellett, összeszorítottam a fogam, és előrehajoltam, hogy titkoljam a fájdalmat a többiek elől.

Lehetett üresrém? Ez volna a veszély, amely a kapcsolat nélküli különlegest fenyegeti?

Aztán a fájdalom enyhült, majd éppoly gyorsan eltűnt, ahogy jött, és úgy döntöttem, egyelőre ezeket a gondolatokat megtartom magamnak.

* * *

Találtunk egy helyet, ahol azzal pihentettük az agyunkat, hogy átnéztük a levelezőlapokat, amelyeket otthonról hoztam. Ezeket Abe küldte nekem az utazásairól. Emlékeztem, hogy akadt egy New York környékéről is, és amikor már eléggé távol jártunk az iskolától, leparkoltam, és kikerestem a csomagból. A képes felén egy barátságos, bár ódivatú szállodai szoba tűnt fel, a hátulján a szálló neve, címe és Abe rövid üzenete, amelyet kilenc éve küldött nekem.

Ha minden igaz, pár napig itt maradok,

Utam során New Yorkban.

Remek kis szálloda,

Olcsó is. Ha valaha New Yorkban jársz,

Kérd a 203-as szobát. Szeretettel: nagyapa.

– Észrevesztek valamit az üzeneten? – kérdezte Millard.

– Egy kicsit fura – mondta Emma. – Miért írta meg, melyik szobában lakott?

– A létező legegyszerűbb kód. Akrosztichon.

– Micsoda? – kérdeztem.

– Olvasd el minden sor első betűjét! Mit látsz?

Néztem a betűket.

– H-U-R-O-K.

– Jóságos ég – hajolt közelebb Bronwyn, hogy lássa.

– Kódolt üzenetet hagyott neked – magyarázta Millard. – A jó öreg Abe, még a síron túl is vigyáz rád.

Ámulva csóváltam a fejem, megfordítottam a képeslapot.

– Köszönöm, nagyapa – suttogtam.

– De hát nem szükséges hurkokban tartózkodnunk – mondta Emma. – Nem menekülünk üresek elől, nem fenyeget az előre öregedés veszélye, és lehet, hogy több bajjal jár, mint amennyi előnnyel.

– Igen, a hurkokban fura emberekkel lehet találkozni – mondta Bronwyn –, és nem mintha nehezen alkalmazkodnék, de csak aludni szeretnék.

– Szerintem meg kellene próbálnunk – szólt Millard. – Ki kell derítenünk, hol van a tízezer-negyvennégyes hurok, és talán ott tudja valaki.

Enoch sóhajtott.

– Amíg ágy is akad. Majd’ eltörött a nyakam, mer’ alunni próbáátam ebbe’ a kocsiba’.

Én menni akartam, és az én szavazatom döntött. Kíváncsi voltam, de élveztem is, hogy Abe nyomában járhatok. Így átszeltük Brooklynt, és egy óriási, kétszintes hídon átmentünk Staten Islandre. Húsz percen belül a Vízesés Motelhez értünk. A viharvert, kétszintes épület szobái forgalmas utcára néztek, és a felirata hirdette büszkén: TÉVÉ MINDEN SZOBÁBAN.

Bementünk, és a 203-as szobát kértük. A magas, cingár portás lábát az asztalra téve ült. Meleg gyapjúpulóvert viselt a kinti hőség ellenére. Letette a képeslapot, amelyet olvasott, majd szemügyre vett minket.

– Miért óhajtják azt a szobát?

– Nagyon ajánlották – feleltem.

Levette a lábát az asztalról.

– Melyik klánnal vannak?

– Vándorsólyom kisasszonyéval – mondta Bronwyn.

– Sosem hallottam róla.

– Akkor egyikkel sem.

– Nyilván nem idevalósiak.

– Nem azért vannak szállodák? – kérdezte Emma. – Hogy szállást adjanak olyanoknak, akik nem a közelben laknak?

– Nézzék, általában csak klánokhoz tartozóknak adunk szállást, de mivel majdnem üresek vagyunk, kivételt teszek. Csupán a személyazonosság valamilyen bizonyítékát kell látnom előbb.

– Persze – nyúltam a tárcámért.

– Nem igazolványt. Bizonyítékot.

– Szerintem annak a bizonyítékára gondol, hogy különlegesek vagyunk – mondta Millard. Felvett az íróasztalról egy névjegytartót, megforgatta a levegőben, majd letette. – Láthatatlan vagyok, helló!

– Megfelel – mondta a portás. – Milyen típusú szobát óhajtanak?

– Mindegy – felelt Enoch –, csak alunni akarunk.

De a portás már elővett egy laminált dossziét az asztal alól. Letette, kinyitotta, és sorolni kezdte a lehetőségeket.

– Persze van standard szoba – takaros, de semmi különleges –, ám arról vagyunk híresek, hogy speciális szállást tudunk nyújtani különleges vendégeinknek. Kínálunk szobát a gravitációs kihívással küszködők számára. – Mutatott egy képet egy olyan szobában lévő mosolygó családról, ahol az összes bútordarab a mennyezeten volt.

– A lebegők imádják. Teljes kényelemben lazíthatnak, étkezhetnek, sőt alhatnak, nincs szükségük súlyokkal ellátott öltözékre vagy övre.

Egy másik képen egy kislány feküdt az ágyban egy farkassal, mindketten hálóruhában.

– Vannak háziállatbarát szobáink, ahol szívesen látunk bármilyen különleges állatot, amennyiben szobatiszta, a súlya nem haladja meg a negyvenöt kilót, és igazoltan nem életveszélyes.

Újabb képet mutatott, amelyen csinosan berendezett, föld alatti bunker volt látható.

– Van egy speciális szobánk a, khm, gyúlékony vendégek számára. – Emmára pillantott. – Nehogy álmukban felgyújtsák az egész házat.

Emma megsértődött.

– Sosem gyulladok spontán. És nincsenek háziállataink, és nem is lebegünk.

A portás még nem végzett.

– Van egy pompás, kövér termőfölddel teli szobánk is a gyökérrel rendelkező vagy részben halott vendégek számára…

– Nem köll semmiféle fura szoba! – tört ki Enoch. – Csak egy közönséges!

– Ahogy tetszik – csapta össze az albumot a portás. – Közönséges szoba. Még néhány kérdés.

Enoch felnyögött, amint a portás elkezdte kitölteni a kérdőívet.

– Füstös vagy füstmentes?

– Egyikünk sem cigarettázik – mondta Bronwyn.

– Nem a cigarettáról kérdeztem. Bocsátanak-e ki füstöt testük bármely részéből?

– Nem.

– Füstmentes. – Beikszelt egy négyzetet az íven. – Szimplák vagy duplák?

– Mindnyájan egy szobában szeretnénk lenni – mondta Millard.

– Nem azt kérdeztem – mondta a portás. – Van-e önök között dupla? Akinek doppelgängere, másodpéldánya, tükörtestvére van? Mindegyik után plusz letétet kell fizetni, és fényképes igazolvány is kell róluk.

– Szimplák vagyunk – válaszoltam.

Bejelölte az íven.

– Hány évig maradnak?

– Hány évig?

– … maradnak?

– Csak egy éjszaka – mondta Emma.

– Az felárral jár – mormolta, bejelölte az íven, aztán felnézett. – Erre tessék!

Kijött az irodából. Követtük a közlekedés zajától hangos, kopott előtéren át egy félhomályos raktárhelyiségbe. Ez volt a hurok bejárata.

Ezúttal felkészültem az áramütésszerű érzésre. Hideg éjszakába és nagy csöndbe értünk ki. A portás visszakísért minket az előtéren át, amely ebben a régi változatban sokkal rendezettebbnek tűnt.

– Itt mindig éjszaka van. Így könnyebb a vendégeinknek bármikor elaludni.

Megállt egy szoba előtt, és kinyitotta az ajtaját.

– Ha bármire szükségük van, közvetlenül a hurok bejárata mellett találnak, az íróasztalnál. Jég a folyosó végén.

Távozott, mi pedig beléptünk. A szoba úgy festett, ahogyan a képeslapon, amelyet nagyapa küldött nekem. Volt benne egy jókora ágy, néhány rémes függöny, nagydarab, narancssárga tévé egy állványon, fautánzatú falborítás plusz olyan tapéta, amelynek összemosódó mintái diszharmóniát teremtettek. A szobában egy kinyitható kanapé és egy dupla rekamié mindnyájunknak kínált fekhelyet. Kényelmesen elhelyezkedtünk, aztán Millarddel leültünk a kanapéra, hogy átnézzük Abe naplóját.

– Abe és H. számos olyan küldetést teljesített, amelyek hasonlók a miénkhez – mondta Millard. – Tanulhatnánk abból, hogy ők miképpen birkóztak meg a kihívásokkal.

Szerencsére a hosszú autóút alatt Millard kétszer is elolvasta a naplót, és mivel pontos emlékezete volt, szinte rögtön képes volt felidézni az egyes részeit. Egy, az 1960-as évek elejéről szóló beszámolóhoz lapozott. Abe és H. feladata az volt, hogy kimentsenek egy veszélyben lévő különleges gyereket Texas megyéből, de azt nem tudták, melyik városból.

– És hogy kezdték a kutatást? – tette fel a kérdést Millard. – A helyiek közé keveredtek, és kérdezgették az embereket. Kisvártatva hallottak egy utazó cirkuszról, amely, mint tudod, pontosan az a hely, ahol a különlegesek szívesen megbújnak. Amarillo mellett bukkantak rá: a különleges gyermek egy óriási kartonpapír-elefántban rejtőzködött, amelyet kerekeken húztak a mutatványosok.

A jelentésnél szerepelt egy fénykép is az elefántról, amely tényleg hatalmas volt, magasabb egy háznál is.

– El tudod képzelni? – nevetett Millard. – Egy trójai elefánt.

– Szóval csak kérdezgették a népeket? – szólalt meg Enoch, aki fülelt. – Az vót a briljáns nyomozói munkájuk?

– Egyszerű nyomozómunka – mondta Millard. – A legjobb fajta.

– De mit csináltak még?

– Újságot olvastak! – folytatta izgatottan Millard. És megmutatta a jelentést. – Egy fiatal nő rohamosan kezdett láthatatlanná válni. Nem volt kapcsolatban senkivel, és ha hiszel a tapasztalataimnak, biztosan halálra rémült. Abe-nek az volt a célja, hogy rátaláljon, mielőtt teljesen eltűnik, és bevigye valamelyik jó szándékú különleges klánhoz – lehetőleg szintén láthatatlanokhoz. De nehéz volt; a fiatal nő menekült minden kapcsolatfelvétel elől.

– És újság segítségével találták meg? – kérdeztem. – Hogyan?

– Egy bulvárlap főcímei segítségével sikerült megtalálniuk a tartózkodási helyét. A bulvárlapokat nem lehet mindig komolyan venni, de néha azokban is akad néhány igazságmorzsa. Látod? – Lapozott, és a jelentés hátoldalára ragasztott fényképen feltűnt két kisgyerek a tengerparton és egy gyűrött újság a homokban. A főcím részben olvasható volt – egy titokzatos meztelen lányról volt szó benne.

– Hála ennek a nevetséges cikknek – folytatta Millard –, rátaláltak Kalifornia egyik tengerparti városában, és megtalálták azt a partszakaszt is. A tengerpart szörnyű a láthatatlanok számára, mert a homok mutatja a lábnyomokat, így Abe-nek és H.-nak sikerült annyi időre sarokba szorítaniuk a fiatal nőt, hogy be tudtak mutatkozni, és elmagyarázhatták neki, mi történik vele. Végül a lány elfogadta a felajánlott segítségüket.

– És ha a mi célszemélyünkről nincsenek újságcikkek? – kérdezte Emma. – És nincs a városban utazó cirkusz?

– Vagy olyan ’áromezer fős iskolába jár, a’un minden gyerek különlegesnek láccik? – folytatta Enoch.

– Ilyen esetekben, amikor adott egy hely, de más nyomravezető nincs, egyszerűen csak megvárják, amíg a különleges valahogy elárulja magát.

– Megfigyelés – mondtam. – Mint a filmekben.

– Mennyi ideig tart az ilyen megfigyelés? – kérdezte Bronwyn.

– Hetekig, néha tovább.

– ’etekig! – zsémbelt Enoch. – Tovább!

– Nem lesz szükségünk hetekre – mondtam. – Elmegyünk az iskolába. Beszélünk a tanulókkal. Kérdezősködünk. Csak el kell vegyülnötök közöttük.

– Az igazán könnyű lesz, ’ála a bőséges és alapos normálisság leckéknek, amiket tőled kaptunk – mondta Enoch.

– Ez gúny volt! – kapta fel a fejét Bronwyn.

Enoch Bronwynra mutatott.

– Kezded érteni a célzást.

* * *

Ha nem lettem volna annyira fáradt, a fura helyzet, hogy a kinyitható kanapén fekszem, miközben Emma a szoba másik felében, ébren tartott volna fél éjjel. A köztünk lévő távolságot természetellenesnek éreztem, és a nyugalom ritka perceiben, amelyeket együtt töltöttünk, ez teljesen kitöltötte a gondolataimat. De mihelyt letettem a fejem a párnára, elaludtam, és mintha csak percek teltek volna el, amikor ismét kinyitottam a szemem arra, hogy Bronwyn hajol fölém, és rázza a vállam. Nyolc óra telt el egyetlen álomtalan szempillantás alatt, és bár nem éreztem magam kipihentnek, ideje volt felkelni.

Néhány óra múlva kezdődik a tanítás, és azt akartam, hogy egész nap kutassunk. Az egyetlen időrabló tevékenység, amit megengedtünk magunknak, a zuhanyozás volt. A hajunk zsíros volt, az út pora ráragadt a fülünkre, feketéllt tőle a körmünk. A különlegesek teljes körét fogjuk képviselni, amikor bemutatkozunk a kimentendő személynek. Legalább ne úgy nézzünk ki, mint akik autóban aludtak.

Elsőnek én zuhanyoztam, így maradt némi időm. Elhatároztam, hogy újságokban fogok kutatni, ahogyan Abe és H. tette a láthatatlan lány ügyében. Az ilyesmi ma, az internet korában már könnyebb, bár ehhez el kellett hagynom a szobát, és ki kellett mennem a hurokból, hogy a telefonom működjön.

A jéggép mellett állva a meleg, zajos jelenben olyan cikkeket kerestem, amelyekben említést tesznek az iskoláról. Rövid idő alatt találtam egy cikket a brooklyni Eagle-ben, pár héttel korábbi dátummal, a következő főcímmel: KÜLÖNÖS ÁRAMSZÜNET BORZOLJA AZ IDEGEKET A HOOVER GIMIBEN. A cikknek az volt a lényege, hogy a tanítási nap kellős közepén, az egyik óra alatt az egyik teremben kialudt minden fény. Nyolcszáz gyerek került teljes sötétségbe, és ez olyan káoszt okozott, hogy pánikszerűen menekülni kezdtek, ami sérülésekhez vezetett.

Ezt különösnek találtam. Mi lehet olyan ijesztő egy áramszünetben? A mi iskolánkban, a viharos időjárású Floridában ez mindennapos volt. Ezért megnéztem a kommenteket, amelyeket az iskola tanulói küldtek, és megtudtam, hogy a generátor által fejlesztett biztonsági fények is kialudtak. Az egyik kommentelő igen különös dolgot írt: „A mobilom sem világított, ahogy senki másé sem.” Pár perc múlva visszatért a világítás, de addigra már többen megsérültek.

A jelenséget elektromágneses hullámnak véltem, amely mind a villannyal, mind az elemmel működő eszközöket megbénítja. Csakhogy a történetnek volt még egy része, ami nem illett ehhez a magyarázathoz. Később, még ugyanezen a napon robbanás történt a lányok mosdójában. „Mintha egy gyújtóbomba robbant volna”, írta az egyik diák. „A fal megégett, de nem tört össze semmi.”

Másként fogalmazva, nem volt robbanás okozta kár. Ez azt jelentette, hogy nem bomba robbant fel. De mégis mi történt?

Két ember sérült meg, mindketten az iskola alkalmazottjai. A robbantás gyanúsítottja egy lánytanuló volt, akinek nem adták meg a nevét, mert kiskorú. Elmenekült a helyszínről, és keresték, mert ki akarták hallgatni. Mit keresett két férfi alkalmazott a lányok mosdójában? A cikk nem elmélkedik ezen, de az egyik kommentelő megtette:

„PERVVVERZZ!!!!”

Visszatértem a hurokbeli szobánkba, és elmondtam a többieknek, amit megtudtam.

– Szerintem különleges esemény volt – mondta Bronwyn.

Emma kihajolt a fürdőszoba ajtaján, miközben a haját szárította.

– Ha az volt, olyasvalakit keresünk, aki manipulálni tudja az elektromosságot.

– Vagy a fényt – szólt Millard.

– Szóval kezdjünk arról a napról beszélni az emberekkel – mondtam. – Kérdezzük meg, mire emlékeznek. A középiskolák pletykagyárak. Csupán gyorsan össze kell barátkoznunk a srácokkal, és felkeltenünk a természetes hajlamukat arra, hogy rosszat mondjanak egymásra.

Ahogy hallgattam a saját szavaimat, kissé abszurdnak találtam a feladatot. Gyorsan összebarátkozni? A gimi két éve alatt egyetlen barátra sem tettem szert.

– Talán valaki tudni fogja, ki a gyanúsított lány – mondta Bronwyn. – Aki elmenekült a mosdóban lévő tűz elől.

– Tán rátehettyük a kezünket a bisztonsági kamera felvételeire – mondta Enoch.

– Jó lenne – bólogatott Millard. Teljesen fel volt öltözve: nadrág, galléros ing, sapka. – Ha valaki üldözi őt, értékes zsákmány lehet. Ha gyanítjátok, hogy megtaláltátok, ne elegyedjetek beszédbe vele. Riasszátok a többieket, és közösen döntjük majd el, mi a leghelyesebb.

– Miért öltöztél fel? – kérdeztem. – Máris indulunk.

– Néha hiányzik a ruha. Meg aztán nem szeretnék leégni.

– Mongyuk, megtanájuk asztat a személyt – mondta Enoch. – És akkor? Aszongyuk: „Gyüjjél velünk. El köll vinnünk egy idő’urokba.”

– Miért ne? – mondta Bronwyn.

– Mer’ őrűűtségnek ’angzik!

– Nincsen kapcsolatban senkivel – magyaráztam. – Nem tudja, mi az az időhurok, mi az a különleges, és hogy vannak a világon hozzá hasonlók.

Enoch éppen belebújt a gumitalpú cipőjébe, mozgatta benne a lábát.

– Ej, be ruganyos!

– Jacob sem tudott semmit, amikor először találkoztunk vele – mondta Bronwyn.

– Azt hittem, megőrültem – mondtam –, aztán Emma megtámadott, és kis híján elvágta a torkom!

– Azt hittem, lidérc vagy! – kiáltott ki a fürdőszobából Emma.

– Szóval viharos volt a kezdet – vont vállat Bronwyn. – De most szerelmesek vagytok!

Úgy tettem, mintha a táskámat csomagoltam volna. Enoch és Millard nem vett tudomást Bronwynról.

Bronwyn értetlenül nézett.

– Rosszat mondtam?

Emma kijött a fürdőszobából. Világos haját laza lófarokba fogta. Világoszöld pólót viselt, amely jól ment a szeme színéhez, sötét farmerje pedig tökéletesen állt, és illett hozzá a Reebok bakancs is. Abban a pillanatban olyan erős vágyat éreztem, hogy el kellett fordulnom.

– Srácok, készek vagytok elvegyülni? – kérdezte tűrhető amerikai kiejtéssel.

Bronwyn feltartotta a hüvelykujját.

– Átkozottul. – A kiejtése hátborzongató volt. – Sirály, skacok.

A hangjától felállt a hátamon a szőr.

– Talán jobb lenne, ha a megszokott módon beszélnél. És ne használj szlenget!

Lebiggyedt az ajka, hüvelykujját lefelé fordította.

– A francba!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Közvetlenül az első becsengetés előtt értünk az iskolába. Többsaroknyira parkoltam, hogy észre ne vegyen egy túlbuzgó igazgatóhelyettes. Gyaloglás közben erősen figyeltem a gyomrom, nem érzek-e árulkodó görcsöt, de nem fájt semmim.

Csatlakoztunk a főlépcsőn beözönlő diákokhoz, aztán hosszú, világos folyosóra értünk, amelyről kétfelé osztálytermek nyíltak. A falhoz lapultunk, hogy el ne sodorjanak minket, mert a tinik halrajokként hemzsegtek körülöttünk.

Beosontunk egy üres osztályterembe. Shakespeare és James Joyce képei voltak a falon, a padok sorokba rendezve. Emlékeztem, hogy Emma említette, hogy sosem járt igazi iskolába, és most kissé vágyakozva nézte a helyiséget.

– Máskor nem tanácsolnám – mondta Millard –, de szerintem váljunk szét. Kisebb figyelmet keltünk, mintha együtt maradunk.

– És többekkel tudunk beszélni is – mondta Emma.

– Akkor eldöntöttük.

Nem voltam biztos benne, készen állnak-e egyedül megállni a helyüket egy modern amerikai középiskolában, de Millardnek igaza volt; nem maradt más választásunk. Bronwyn és Enoch párban arra vállalkoztak, hogy megnézik a sportpályákat és a külső helyszíneket. Beszélnek a diákokkal (de nem Bronwyn szörnyű álamerikai kiejtésével). Láthatatlan lévén Millard nem beszélhetett senkivel, ezért ő besurran a tanáriba.

– Ha akadt annyira drámai incidens, hogy a helyi újság is írt róla – mondta –, akkor az irataik között kell feljegyzéseknek lenniük kisebb eseményekről.

– Lehet nyoma annak is, hogy a különleges gyerek magatartásból intőt kapott – szólt Emma.

– Pszichiátriai jelentés is lehet – véltem. – Valószínűleg megkérték az iskolanővért, hogy vizsgálja meg az illető elmeállapotát.

Emmával párban maradtunk. Javasoltam, hogy menjünk a büfébe, amely mindig a pletykák legfőbb helyszíne, ő pedig egyetértett.

– Nem lesz baj, srácok? – kérdeztem az elválás előtt. – Ugye nem felejtettétek el, hogy a ’40-es évekről nem beszélünk, és nem használjuk a képességeinket?

– Igen, Portman, megértettük – fenyegetett meg az ujjával Enoch. – Te csak magadra vigyázz!

– Egy óra múlva ez előtt a terem előtt találkozunk – mondtam. – Ha baj van, a tűzriadó segíthet, és futás kifelé a főbejáraton. Értettétek?

– Igen – felelte Millard kivételével mindenki.

– Millard? – kérdezte Emma. – Hol vagy?

Csukódott az osztályterem ajtaja. Millard már elindult.

* * *

Az iskolai büfék számomra a világ legkevésbé kedvelt helyei. Hangosak, rondák, büdösek, és tele vannak – mint ez is – nyugtalan tinikkel. Álldogáltam a kopott linóleummal bevont falnál Emmával: antropológusnak képzeltem magam, ahogy a régi iskolámban is sokszor, aki egy idegen kultúra rítusait tanulmányozza. Emma sokkal inkább otthon érezte magát, pedig a helyiségben tartózkodók nyolc évtizeddel fiatalabbak voltak nála. A testtartása laza volt. Tekintete hűvösen pásztázta a szobát.

Javasolta, álljunk be a reggelire váró sorba, és üljünk le enni.

– Hogy beolvadjunk – mondtam. – Okos.

– Mert éhes vagyok.

– Helyes.

Sorban álltunk, elvonultunk a hajhálós konyhás nénik előtt, kaptunk egy-egy tálcát gumiszerű rántottával, zsíros, barnás kolbászfélével és dobozos csokoládés tejjel. Emma kissé meglepődött, de panaszkodás nélkül elfogadta. A tálcáinkkal körözni kezdtünk a teremben, ülőhelyet kerestünk, és ennél a pontnál az a tervem, hogy szóba elegyedjünk a diákokkal, kezdett abszurdnak látszani. Mit kellene tennünk? Találomra bemutatkozni valakinek? Láttál az utóbbi időben valakit, aki különös? A helyiségben mindenki el volt foglalva a maga dolgával, beszélgetett a barátaival…

– Szia, ide ülhetek? Emma vagyok, ő pedig Jacob.

Emma megállt az egyik asztalnál. Négy meglepett arc nézett fel ránk – egy szőke lányé, akinek csak egy alma volt a tálcáján, egy rózsaszínre festett hajú lányé, aki virágos kalapkát viselt és két sportos alkatú, baseballsapkás fiúé.

Rózsaszín haj vállat vont.

– Persze.

– Karen – suttogta az almás lány, de arrébb húzódott, hogy leülhessek.

Letettük a tálcánkat, és leültünk. Hárman úgy bámultak ránk, mintha szörnyszülöttek lennénk, de Emma mintha észre sem vette volna.

– Újak vagyunk itt, és azt hallottuk, hogy ez a suli, hogy is mondjam, fura.

Mindez amerikainak hangzott, de nem egészen – észre is vették.

– Hová valósi vagy? – kérdezte Rózsaszín haj.

– Angliába, Walesbe.

– Cserediákok vagyunk – magyaráztam.

Alma lány felhúzta a szemöldökét.

– A te kiejtésed nem idegen.

– Kanadából jöttem. – Már éppen bele akartam tunkolni a kolbászt a barnás szaftba, de meggondoltam magam.

– Ez a suli tényleg fura – mondta Rózsaszín haj. – Pláne az utóbbi időben.

– Mi történt a nagy előadótokban? – kérdeztem. – Áramszünet, vagy ilyesmi?

– Á – rázta a fejét az egyik fiú. – Azt csak a suli mondta a szülőknek.

Alma lány a srác felé bökött a fejével.

– Jon ott volt. Szerinte ez amolyan kísértetjárta hely.

– Azt nem mondtam. Csak nem veszem be ezt az „áramszünet” baromságot. Valamit titkolnak.

– De mit? – kérdeztem.

Lesütötte a szemét. A barna szószt kavargatta.

– Nem szeret beszélni róla – suttogta Rózsaszín haj. – Fél, hogy bolondnak nézik.

– Fogd be, Karen – mondta Alma lány. Jonhoz fordult. – Nekem el sem mesélted.

– Rajta, öregem – biztatta a másik srác. – Karennek elmondtad, de nekünk nem?

Jon feltartotta a kezét.

– Jól van, na. És nem azt mondom, hogy ez történt, oké? Csak így nézett ki.

Mindenki várakozón nézett rá. Mély lélegzetet vett.

– Sötét volt. Senkinek nem működött a telefonja, sem a zseblámpája. Azt mondják, valami elektromos hiba okozta. De az előadó ajtaja egyenesen a szabadba nyílik, a parkolóra. – Kissé előrehajolt, lehalkította a hangját. – Valaki kinyitotta. De nemigen jött be fény. Pedig aznap verőfényes idő volt.

– Micsoda? – értetlenkedett Alma lány. – Nem értem.

– Olyan volt – Jon meg jobban lehalkította a hangját –, mintha a sötétség elnyelte volna a fényt.

Éppen szóba akartam hozni a nem egészen robbanást, amely ugyanazon a napon történt a mosdóban, amikor egy kemény kezet éreztem a vállamon. Megfordultam, és az előző napi igazgatóhelyettes-szerű alak állt ott egy rövid hajú, hidegkék szemű, komor nővel.

– Elnézést – szólalt meg a férfi. – Mindkettejüknek velünk kell jönni.

Emma felemelte az egyik kezét, és elfordult.

– Hagyjon, egy beszélgetés kellős közepén vagyunk!

Ez imponált az asztalnál ülő srácoknak.

– Azt a! – suttogta Rózsaszín haj.

– Ez nem kérés. – A hideg szemű nő megragadta Emma vállát.

Emma lerázta a kezét.

– Ne nyúljon hozzám!

Aztán a helyzet elmérgesedett. A büfében mindenki elhallgatott, és minket nézett. A hölgy két kézzel ragadta meg Emmát, a férfi pedig az én karomat. Az ételes tálcámat a férfihoz vágtam, mire elengedett annyi időre, hogy elugorhattam az asztaltól. Emma megégethette a nőt, mert felkiáltott és hátratántorodott. Aztán mindketten futottunk a legközelebbi kijárat felé. A nő elmaradt mögöttünk, ám a férfi üldözött és közben kiáltozott, hogy állítsanak meg minket. Néhányan megpróbálták, de elugrottunk előlük. És ekkor elöl fél tucat kosárlabdás fiú sorakozott fel a kijárat előtt, amelyhez tartottunk.

Megtorpantunk, szembenéztünk velük.

– És most? – kérdeztem.

– Utat égetünk – mondta Emma, de elkaptam a kezét, mielőtt felemelhette volna.

– Ne – sziszegtem. Láttam a felénk fordított mobilokat, és hogy rögzítenek mindent. – Mindenki minket néz.

Már beletörődtem, hogy elkapnak, és törtem a fejem, hogyan magyarázom ki magam, ám ekkor az ajtó felpattant a kosarasok mögött. Egy csomó lány rohant be veszettül sivalkodva. Sikítottak, sírtak, az arcukon torz rémület, és a kosarasok, az igazgatóhelyettes-szerű fickó meg az egész folyosó figyelme feléjük fordult. Nem érdekelt, mitől sikoltoznak, Emmával együtt kihasználtuk a helyzetet, és kirohantunk az ajtón.

Lefékeztünk a folyosón, próbáltunk visszaemlékezni, hol a főbejárat, amikor különös látvány tárult a szemem elé.

Macskák csapata száguldott felénk.

A bundájuk csöpögött, és furán, macskaszerűtlenül mozogtak. Meghallottam Enoch röhögését és Bronwyn kiabálását, amint kikergette Enochot a tudományos laborból a folyosó túlsó végén. Enoch kétrét görnyedt a nevetéstől.

– Sajnálom! Nem bírtam megállni!

Amikor a macskák a lábunkhoz értek, keserű szag ütötte meg az orrom: formaldehid.

– Enoch, te idióta! – kiabált Bronwyn. – Mindent tönkretettél!

Enoch létrehozta azt, ami elterelhette rólunk a figyelmet: a zombimacskák csapatát.

– Nem hittem volna, hogy valaha is ilyet mondok – mondta Emma –, de hála a madárnak ezért a kis csibészségért.

A büfében csillapodott a kiabálás. Hamarosan eszükbe fog jutni, hogy minket kell üldözniük.

– Majd később köszönetet mondunk neki – mondtam, és beindítottam a tűzjelzőt.

* * *

– Zombivá változtattad őket?

Emma próbált mérgesnek mutatkozni, de közel járt a nevetéshez. Az udvaron voltunk, a kifelé tartó diákok tömegében.

– Elpazaróóták vóóna aszt a sok döglött macskát! – mondta Enoch. – Föl akarták darabóóni őket.

– A tudományért – oktatta Bronwyn.

– Persze. – Enoch idézőjelet rajzolt ujjaival a levegőbe. – A „tudományér’”.

– Arról volt szó, hogy a sportpályákra mentek – emlékeztettem őket.

– Senki se beszéét velünk – mondta Enoch.

– Akarod mondani, veled – helyesbített Bronwyn. – Elunta magát, és elkódorgott.

– Egy nyitott ablakon át megéreztem a balzsamozó folyadék fíínom szagát, és nem bírtam megállni…

Öklendeztem.

– Szerencsétekre nekem sikerült megtudnom valamit, amíg ő kimúlt állatokkal játszadozott – mondta Bronwyn. – Beszéltem egy igen segítőkész fiatalemberrel, aki az iskolában volt, amikor kiütött a tűz a mosdóban. Azt mesélte, erős hangot lehetett hallani, nagy felvillanást látni, aztán egy lány futott a folyosón, akit felnőttek üldöztek.

– Hogy néztek ki? – kérdeztem.

– Barna bőre és hosszú, sötét haja volt, a felnőttek bőre vöröslött az égéstől, a ruháik füstölögtek, és nagyon dühösek voltak.

– Elkapták a lányt? – kérdeztem.

– Nem. Elmenekült.

– Hogy hívják? – kérdeztem.

Bronwyn megrázta a fejét.

– Nem tudom.

Erősen megrángatták a kabátom ujját.

– Megvagytok! – suttogta Millard, mert normálisok között voltunk. – Mindenütt kerestelek titeket. Piszok nehéz volt. Valami féleszű beindította a tűzjelzőt!

– Mi voltunk – mondta Emma. – Ki kellett jutnunk az épületből.

– Innen is ki kell jutnunk – sürgettem őket. Az udvar több pontján is pólós adminisztrátorféleségek figyelték a tömeget, kerestek minket.

A tűzjelző elhallgatott, a hangosbeszélőből valaki azt harsogta, hogy mindenki menjen vissza az osztályába.

– Most tűnjünk el – mondtam. – Amíg elrejt a tömeg.

– Váljunk szét – indítványozta Emma. Az utca túloldalára mutatott. – Találkozzunk ott, az autók mögött!

Szétváltunk, gyorsan kimentünk az udvarról, át az utcán, és találkoztunk a parkoló autók mögött, ahogy Emma javasolta. A többiek lekuporodtak, én pedig lestem, nem látok-e pólós felnőtteket.

– Jacobbal mi is kiderítettünk valamit – szólalt meg Emma.

– Én is – mondta Millard. – Az iratokkal nem volt szerencsém, de szóba elegyedtem egy fölöttébb kedves ifjú hölggyel az irodában…

– Beszéltél valakivel? – csodálkoztam. – Hát egyikőtöket sem zavarja, hogy lebukhatunk mint különlegesek?

– Jóval rafináltabb vagyok, mint feltételezitek – védekezett Millard. – Igazán semmi ok a hisztériára.

– Szóval beszéltél valakivel – mondta Bronwyn.

– Igen! Egy meglehetősen bájos ifjú hölggyel, aki szerintem ismeri az alanyunkat – és tudja, hol lehet.

– Rendben, hol? – kérdezte Emma.

– Nem akartam túlzottan erőszakos lenni. Akit keresünk, a barátnője. Tudja, hogy a barátnője veszélyben van, és érthető módon meg akarja védeni. Fokozatosan igyekeztem elnyerni a bizalmát, amikor az átkozott tűzjelző megszólalt.

– Akkor mennyél vissza, oszt nyerjed meg a bizalmát – mondta Enoch.

– Megegyeztünk, hogy később találkozunk. Nem érezte tökéletesen biztonságosnak erről a témáról beszélni az iskola területén.

– Nem tudom elhinni, hogy beszéltél valakivel – csóválta a fejét Emma.

– Nem láttak, erről biztosíthatlak – fortyant fel Millard. – Hát senki sem bízik már a jó öreg Nullingsban?

A lány megegyezett Millarddel, hogy egy kávézóban találkoznak tanítás után. El kellett ütnünk pár órát, így hát visszamentünk a kocsihoz, beültünk, és megbeszéltük, mit csináljunk. Bronwyn látni szerette volna a nevezetességeket.

– New Yorkban vagyunk! Meg kellene néznünk a Szabadság-szobrot! Meg a többi turisztikai látványosságot!

– Küldetésben járunk – emlékeztettem. – Szó sem lehet róla.

– És? Az üresvadászok a küldetéseik alatt sosem szórakoztak?

– Ha igen – mondta Millard –, a jegyzőkönyvekben sosem említették.

Bronwyn keresztbe fonta a karját, és duzzogott. Nem érdekelt. Ha lett volna is időnk elmenni a Szabadság-szoborhoz, nem lett volna kedvem élvezni. Bronwyn képes volt csoportokba sorolni az élményeket, és félretenni a nyomasztóbbakat, ám engem túlságosan izgatott, hogy megtaláljuk a lányt, és rábeszéljük, hogy fogadja el a segítségünket. És még ha ez sikerülne is, nem tudjuk, hol van a tízezer-negyvennégyes hurok. Értettem én, miért kell annyi mindent titkolni és kódolni, de azt kívántam, hogy legalább ebben az egy esetben bárcsak beszélt volna H. világosan.

– Szerintetek mit jelent ez a hurokszám? – kérdeztem.

A kocsiban ültünk, próbáltuk eltervezni a következő lépést.

– Amerikába’ az összes ’urok számozva van? – kérdezte Enoch. – Mer’ akkor csak egy számjegyzék köll.

– Jó lenne, de nincs – mondtam. – Csak azok a dokumentumok vannak, amelyeket otthonról hoztam.

Előhalásztam valamennyit a táskából, és a többiek segítettek átnézni, hátha valami elkerülte a figyelmemet. Kerestük a 10044-es számot a kézzel rajzolt térképeken, Abe képeslapjain és a napló minden egyes oldalán. Egy óra elteltével már keresztbe állt a szemem, többen ásítoztak. Bár az előző éjjel nyolc órát aludtunk, egyáltalán nem csökkent a fáradtságunk. A naplóval az ölemben, a fejemmel a kormánykeréken elaludtam.

Arra ébredtem megreccsenő nyakkal, hogy Bronwyn kiabál Enochhal.

– Most moshatom ki az összes ruhámat! – harsogta. – Undorító!

Mielőtt megmondhatta volna, mi történt, megéreztem a szagát: formaldehid. Korábban annyira fáradt voltam, hogy észre sem vettem, de Enoch bűzlött tőle, és miután órák óta voltunk összezárva vele a kocsiban, már mi is bűzlöttünk.

– Találnunk kell egy mosdót, ahol mindannyian meg tudunk mosakodni, és ti át tudtok öltözni – mondta Millard. Szinte pánikba esett.

Több órán át aludtunk, és nem sok idő maradt a Millard ismerősével tervezett találkozóig. Megadta a kávézó nevét, én pedig bepötyögtem a telefonomba.

– Csak egy mérföldnyire van – mondtam. – Pillanatok alatt odaérünk.

– Remélem, nem késünk el – mondta Millard. – Az első benyomás a legfontosabb!

– Vau, igazán odáig le’ecc érte – gonoszkodott Enoch. – Mán az is fontos, milyen a szagod? Ez mán majnem szerelem.

Elindultunk. Amikor éppen be akartam sorolni a forgalomba, Millard lazán megjegyezte:

– Amíg aludtatok, kikövetkeztettem a tízezer-negyvennégyes hurok helyét.

– Micsoda? – kérdeztem. – Tényleg?

Felemelte Abe egyik levelezőlapját. Csak egy pillantást vethettem rá: a képes oldalán egy hatalmas híd volt látható, amely átívelt egy folyón és egy hosszú, keskeny szigeten, amely még Needle Keynél is vékonyabb volt. Piros lámpához értünk, így jobban megnézhettem a lapot. Ez volt ráírva: QUEENSBORO HÍD ÉS BLACKWELL SZIGETE, NEW YORK CITY.

– Blackwell szigete – mondtam. – Sosem hallottam róla.

– Nézd meg a hátulját is! – Millard megfordította a lapot.

Hangosan olvasni kezdtem, amit nagyapám írt, de Millard közbevágott.

– Nem, itt. A bélyeget nézd, Jacob!

A bélyeg kissé koszos volt, és nem teljesen látszott rajta a pecsét, de a dátumot ki lehetett venni – tizenkét évvel korábbi volt –, ahogy a kis, fekete kör alján lévő számot is.

10044.

– Mi a fene! – nyögtem.

Hátraadtam a lapot, mert a többiek is látni akarták. Egyik kezemet a kormányon tartottam, a másikkal a mobilon keresni kezdtem a 10044-es számot. Egykettőre felugrott egy térkép: egy vörös vonal egy hosszú, keskeny sziget körül az East River közepén, Manhattan és Queens között.

A hurok száma nem titkos kód volt. Hanem irányítószám.

* * *

Az út további részét leeresztett ablakokkal tettük meg, hogy kiszellőztessük a formaldehidszagot, aztán egy gyorsétterem mosdójában felfrissítettük magunkat. Millard tetőtől talpig megmosakodott az adagoló folyékony szappanával és csapvízzel. Amikor szalonképesnek érezte magát – amit az ő állapotában mulatságosnak találtam –, elsétáltunk a kávézóhoz. Sötét, barátságos hely volt, mint egy családi nappali, régi kanapékkal és a gerendák közé aggatott karácsonyi égősorokkal, az egyik végében pulttal, amelyen egy nagy kávéőrlő berregett. A helyiség félig üres volt, ezért nyomban észrevettem a sarokasztalnál ülő lányt. Barna haja volt, fekete svájci sapkát és terepszínű nadrágot viselt. Hatásvadász, gondoltam. Előtte jókora kávé, és az egyik fülében fülhallgatóval a telefonját hallgatta. Amint beléptünk az ajtón, felénk fordult.

Millard odavezetett minket hozzá.

– Lilly?

– Millard – szólt a lány, és felnézett, de nem egészen Millardre.

– Ők a barátaim – mutatott be minket Millard. – Akikről meséltem.

Köszöntünk és leültünk. Próbáltam kitalálni, miért nem zavarja a lányt, hogy egy hang szól hozzá a levegőből.

– Mit hallgatsz? – kérdezte a lánytól Millard.

– Hallgasd meg magad!

A másik fülhallgató felemelkedett az asztalról, ahogy Millard a fülébe tette. Amíg a telefont hallgatta, két dolgot vettem észre: a széknek támasztott vékony, fehér botot és Lilly szemét, amely sosem állapodott meg egyikünk arcán sem.

Emma oldalba bökött, és meglepetten néztünk össze.

– De hiszen mondta, hogy nem látta senki – mormolta.

– Ah! – mondta – bizonyára elragadtatott arckifejezéssel – Millard. – Évek óta nem hallottam ezt. Segovia, igaz?

– Nagyon jó! – lelkendezett Lilly.

– Ez minden idők egyik legcsodálatosabb zenedarabja.

– Nem mindennap találkozik az ember egy másik klasszikusgitárzene-rajongóval. A korombeliek közül senki sem ismeri az igazi zenét.

– Én sem, bár kilencvenhét éves vagyok.

Emma csúnyán nézett Millardre, és hangtalanul kérdezte: MIÉRT?

Lilly kuncogott, és ujjai végigfutottak Millard alkarján.

– Meglehetősen sima a bőröd a kilencvenes éveiben járókéhoz képest.

– A test fiatal, de a lélek…

– Pontosan tudom, hogy érted – mondta Lilly.

Kezdtem úgy érezni, mintha megzavartunk volna egy randit.

– Ééé! – Enoch szinte kiabált. – Te vak vagy!

Lillyből kirobbant a nevetés.

– Hát persze.

– Fogd be, Enoch – mondta Bronwyn.

– Millard, te vén csibész – nevetett Enoch.

– Elnézést kell kérnem – magyarázkodott Millard. – Enoch agya eléggé sajátosan működik. Bármi jut oda be, nyomban ki is jön a száján.

– Nincs baj, Lil? – kiáltott oda a kávéfőzőtől a kiszolgáló fiú.

Lilly oké jelet mutatott.

– Minden rendben, Ricko.

– Ismernek itt – állapítottam meg.

– Gyakorlatilag a második otthonom – mondta Lilly. – Minden csütörtök este fellépek. De az csak pop meg dzsessz. Nem Segovia. – A falnak támasztott gitártok felé biccentett. – Azt hiszem, a világ még nem áll rá készen. – Az arckifejezése hirtelen megváltozott. Kissé keményebb lett, mintha valami kellemetlenre emlékezne. – Millard azt mondta, kerestek valakit.

– Keresünk egy lányt, aki… megégette azt a két embert – mondta Bronwyn.

Lilly elkomorodott.

– Mert megtámadták őt. Csak védekezett.

– Én sem gondoltam másként.

– Szép kis védekezés – gúnyolódott Enoch.

– Rosszabbat érdemeltek – mondta Lilly.

– Meg tudod mondani, hol van? – kérdezte Emma.

Ettől a kérdéstől Lilly feszült lett.

– Miért érdekel titeket Noor? Nem is ismeritek.

Noor. A neve Noor.

– Segíthetünk neki – nyugtatta meg Bronwyn.

– Nem hiszek nektek, és ez nem válasz a kérdésemre.

– Tudjuk, min megy át – mondtam azt remélve, hogy nem kell elárulnunk minden titkunkat.

– Értem. – Lilly kortyolt a kávéjából. Kicsit meglötyögtette. – Min megy át?

Összenéztünk Emmával. Mennyit árulhatunk el? Még ha megbízhatunk is Lillyben, fog nekünk hinni?

– Történik vele valami, amit nem képes értelmezni – mondta Bronwyn.

– És nem fordulhat vele a szüleihez – tettem hozzá.

– Nevelőszüleihez – mondta Lilly.

– Lehet, hogy a testével történik valami – folytatta Emma. – Változik.

– Talán figyelik – szólt Millard. – Olyan emberek, akiket nem ismer. És ez ijesztő.

– Mindezt szinte valamennyi kamaszlány átéli – állapította meg Lilly.

– És – halkítottam le a hangom, miközben közelebb hajoltam Lillyhez – olyan dolgokat képes megtenni, amit mások nem. Amelyek lehetetlennek látszanak.

– Nagy hatású, veszélyes dolgokat – tette hozzá Millard.

Lilly egy pillanatig hallgatott. Aztán igen halkan ennyit mondott:

– Igen.

– Azért tudjuk, min megy át, mert mindnyájan átestünk rajta – mondta Emma. – Mindannyian a magunk módján.

Egymás után elmeséltük neki, milyen különleges dolgokra vagyunk képesek. Hallgatott, bólogatott, nem nagyon beszélt. Nem látszott ijedtnek. Nem menekült el.

Millard beszélt utoljára. Éreztem, hogy vonakodik. Nyilvánvalóan kedvelte a lányt, és nem szeretett volna lemondani az ábrándról, amelyet az utóbbi néhány órában kergetett, amelyben ő normális srác volt, akinek talán esélye lehet ennél a lánynál.

– És én, kedvesem – így beszélt Millard –, nos, ahogy a barátaim sem, én sem vagyok normális…

Enoch csóválta a fejét.

– Ez kínos.

– Rendben van, Millard – mondta Lilly. – Tudom.

– Tudod?

– Láthatatlan vagy.

Nem láttam Millard arckifejezését, de sejtettem, hogy a szeme kikerekedett, és leesett az álla.

– Mégis… hogyan…

– Nem vagyok teljesen vak. Sok vak embernek van némi maradék látása. Nekem úgy tízszázaléknyi. Ahhoz nem elegendő, hogy bot nélkül közlekedjem, de ahhoz igen, hogy érzékeljem, amikor egy hang szól hozzám a levegőből! Meg kell mondanom, először azt hittem, megőrültem, de amikor Noorról kezdtél érdeklődni, a dolognak kezdett értelme lenni.

– Nem tudom, mit mondhatnék – sóhajtotta Millard.

– Tudtam, hogy nem Noor lehet az egyetlen.

– Kedvesem, miért nem mondtál valamit? – kérdezte Millard.

– Kíváncsi voltam, bevallod-e – mosolygott Lilly. – Örülök, hogy megtetted.

– Olyan ostobának érzem magam – mondta Millard. – Remélem, nem tartasz gazfickónak.

– Egyáltalán nem – nyugtatta meg Lilly. – Óvatosnak kell lennetek, ez biztos. Csakhogy nekem is. – Lehalkította a hangját. – Tudjátok, nem csak ti keresitek őt.

– Ki még? – kérdeztem. – A rendőrség?

– Nem. Nem tudom, kicsodák. Elmentek a lakására, az iskolába, és kérdezősködtek róla.

– Hogy néznek ki? – kérdeztem.

– De ’iszen vak – mondta Enoch.

– Igen, nem győzöd hangsúlyozni – mondta Lilly. – Azok az emberek az előadóteremben tapasztalt fényjelenség után tűntek fel. Rátámadtak a mosdóban, és kénytelen volt védekezni.

Rögtön az igazgatóhelyettes-szerű fickó és hideg szemű kolléganője jutott eszembe. Lehet, hogy különlegesek? Vagy esetleg lidércek?

– Noor azt mondja, feketére üvegezett ablakú SUV-okon járnak – folytatta Lilly. – Tekintélyes embereknek adják ki magukat. Zsarunak, szociális munkásnak, iskolai vezetőnek. Noor már egyáltalán nem bízik a felnőttekben. – Lilly arcán fájdalom látszott. – Nem ismerek nála erősebb embert. És soha nem láttam még ennyire félni.

– Minket azért küldtek ide, hogy segítsünk rajta – mondta Emma. – Az a feladatunk, hogy megvédjük őt az üldözőitől.

– Azt elmeséltétek, hogy miket tudtok csinálni – mondta Lilly. – De kik vagytok?

– Vándorsólyom kisasszony különleges gyermekei – felelte Bronwyn.

– Nem is tudom – helyesbített Enoch. – Ez mán nem egészen van így.

– Még nincs nevünk – mondtam. – De a nagyapám… amolyan FBI-ügynök volt a hozzánk hasonlók számára. És mi folytatjuk a munkáját.

– Különlegesek – mondta Lilly. – Különlegesek… és… segítenek.

– A kezdőbetűk: K-É-S – mondta Bronwyn. – Kitalált nekünk egy nevet. Itt és most.

– Nekem tetszik – szólt Millard.

– Naná – röhögött Enoch.

– Ha nem találjuk meg a barátnődet, és nem segíthetünk neki, nem lesz szükségünk semmiféle névre – mondta Emma. – Megyünk vissza az Acre-be, és bűnhődni fogunk természetes életünk végéig.

– El tudnál vinni minket hozzá? – kérdeztem.

– Bujkál – felelte Lilly. – De üzenetet tudok küldeni neki, és megkérdezem, akar-e találkozni veletek.

Ebben a pillanatban a kávéház kirakatán át megpillantottam az utcán igen lassan haladó, sötétített ablakú, fekete SUV-ot. Az anyósülés melletti ablak egy picit le volt engedve, így láttam, hogy a benn ülő napszemüveges szemügyre veszi a környéket.

– El kellene tűnnünk. Van hátsó kijárat?

– Megmutatom, de előbb üzenetet küldök Noornak – mondta Lilly. – Vagyis hangosan kell belebeszélnem a telefonomba, amely átalakítja a hangot szöveges üzenetté. Tekintettel a témára, jobb, ha egyedül leszek.

– Tudok valamiben segíteni? – tolta hátrébb a székét Millard.

A szomszédos asztaltól többen felkapták a fejüket.

– Millard, nyughass – suttogtam. – Néznek minket.

Lilly felállt.

– Köszönöm, de jól boldogulok. – Kicsit lassan, de magabiztosan elindult a kávézó hátsó részében lévő mosdó felé.

Amikor hallótávolságon kívül került, Millard hosszan, vágyakozón felsóhajtott.

– Barátaim, azt hiszem, szerelmes vagyok.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Amikor Lilly kijött a mosdóból pár perc múlva, Millard hozzárohant, és felajánlotta a karját. Lilly finoman belekarolt – nehogy a többi vendég furának lássa –, és amikor visszajöttek az asztalhoz, azt mondta:

– Hajlandó találkozni veletek.

– Nagyszerű – mondtam. – Hol?

– Meg kell mutatnom nektek az utat. Csak én érhetem őt el.

El nem tudtam képzelni, ezt hogy érti, de felkeltette a kíváncsiságomat. Követtük Lillyt a hátsó ajtón át a kávézó mögötti szűk utcára. Amilyen óvatosan csak tudtam, az autóhoz lopakodtam – sehol nem láttam parkoló SUV-ot –, a kis utcához hajtottam, és mindenki beült. Millard ragaszkodott hozzá, hogy Lilly üljön az anyósülésen. Megadott egy nem túlságosan messzire lévő címet.

Ahogy haladtunk, a környék megváltozott. A házak régebbiek, csúnyábbak lettek, aztán teljesen eltűntek, majd raktárak és iparépületek következtek, vének és kopottak. A visszapillantó tükörben láttam, hogy egy ideje egy szürke szedán követ minket. Hirtelen jobbra fordultam, majd még háromszor. Ezek után már nem láttam a szedánt.

A Lilly által adott cím téglából épült raktárak sorához vezetett. A sor végén lévő, öt-hat szintes épületet még nem fejezték be. Az alsó szintet lánckerítés fogta körül, a ház felső része ablaktalan váz volt csupán. Egy mellékutcában parkoltam le.

Mielőtt kiszálltunk, néhány fontos dolgot bedobtam a sporttáskámba. Zseblámpát. Abe műveleti naplóját – nehéz volt ugyan, de semmi pénzért ott nem hagytam volna. Meg némi gyorséttermi kaját. (Az ember sosem tudhatja, mikor jön jól az ilyesmi küldetés közben.) A táskát gyorsan a vállamra dobtam, lecsuktam a csomagtartót, a többiekhez fordultam.

– Kész.

– Hogy jutunk be? – kérdezte Emma.

– Van egy rejtett bejárat – felelte Lilly. – Kövessetek!

Alig tudtuk követni Lillyt, amint a botját maga előtt tartva, gyorsan lépkedett az utcán.

– Te aztán tudod, hová mégy – mondta Millard.

– Aha – felelte Lilly. – Sokszor lógtunk itt együtt, Noor meg én. Amikor el akartunk bújni az emberek elől.

– Milyen emberek elől? – kérdeztem.

– Szülők elől. Különösen Noor mostohaszülei elől. – Valamit még mormogott róluk, amit nem egészen értettem, aztán befordult, és ment tovább a raktárépület és a még épülő ház között. Félúton megállt, és kezével tapogatni kezdte a fakerítést. Egy bizonyos deszkához ért, abbahagyta.

– Ez az. – Felfelé nyomta a deszkát, és előbukkant az épület bejárata. – Menjetek előre!

– Itt szoktatok lógni? – kérdezte Bronwyn.

– Meglehetősen biztonságos – felelte Lilly. – Még a hajléktalanok sem tudják, hogy lehet bejutni.

Az épület úgy festett, mint amit egy szélhámos kezdett építtetni legalább egy évtizede, aztán amikor a pénz elfogyott, abbahagyta. Befejezetlenül indult pusztulásnak, egyszerre volt régi és új.

Lilly elővette a mobilját, megnyomott egy gombot, és azt mondta:

– Feljövünk. – A mobil ezt szöveges üzenetté változtatta, és elküldte.

Egy perc múlva jött a válasz, amelyet a mobil géphangon felolvasott.

– Álljatok meg az átriumban! Meg akarom nézni őket.

Noor volt az. A mi különlegesünk. Közel jártunk a célhoz.

Követtük Lillyt az állványzaton át, amikor a zsebemben rezegni kezdett a telefonom. Elővettem, megnéztem.

Ismeretlen szám volt. Normális esetben nem vettem volna róla tudomást, de valami azt súgta, vegyem fel.

– Egy pillanat – mondtam a csoportnak.

Megfordultam, bebújtam az állványok mögé, felvettem.

– Itt H.

Az egész testem megfeszült.

– Azt hittem, Portal után találkozunk.

– Nincs időm magyarázkodni. Le kell állítanod a küldetést.

Azt hittem, rosszul hallok.

– Micsoda?

– Állítsd le! Hagyd abba! Hallottad.

– Miért? Minden terv szerint…

– A körülmények megváltoztak. Nem fontos ismerned a részleteket. Csak menj haza, most rögtön! Mindnyájan térjetek haza!

Éreztem, hogy kezdek begurulni. Mindazok után, amit tettünk, csak ennyit kapunk? Nem tudtam elhinni.

– Valami rosszat tettünk? Hibáztunk?

– Nem, nem. Nézd, fiam, túlságosan veszélyes. Tedd, amit mondtam! Hagyd ott! Menjetek haza!

Úgy szorítottam a mobilt, hogy remegni kezdett a kezem. Túlságosan benne voltunk már ahhoz, hogy félbehagyjuk.

– Rossz a vonal. Nem hallom.

– Azt mondtam, MENJETEK HAZA.

– Bocs, főnök. Semmit sem hallok.

– Ki az? – hallottam Emma hangját, és amikor megfordultam, láttam, hogy visszajön értem.

Befejeztem a beszélgetést, és a mobilt a táskába tettem, mert így nem érezhettem a vibrálását.

– Téves hívás volt.

* * *

Követtük Lillyt az épületbe az ajtó nélküli ajtónyíláson át, végig egy folyosón, ahol kitépték a rézdrótokat, és a hosszú rések úgy futottak végig a falakon, mint holmi fekete erek. Homok és gipsz ropogott a lábunk alatt. Lilly szinte pontosan a már ott lévő lábnyomokba lépkedett, mint aki megjegyezte az útvonalat. Időről időre olyan tárgyakat vettem észre, amelyeknek nem volt ott semmi keresnivalójuk – régi kávéskannát vagy felfordított kartondobozt –, és amelyeket megérintett a botjával: rájöttem, útjelzőként szolgálnak, hogy tudja, milyen távolságot tett meg a folyosón, és mennyi van még hátra.

Befordultunk egy saroknál, és lépcsőhöz értünk.

– Egyedül is megy, de biztonságosabb, ha segítetek – mondta, és mindnyájan tudtuk, hogy Millardre gondol.

Millard több mint boldog volt, hogy nyújthatta a karját. Megmásztunk hat emeletet, aztán kifújtuk magunkat.

– Most kicsit fura lesz – figyelmeztetett minket Lilly.

A lépcsőházból egy koromsötét folyosóra mentünk. Egyáltalán nem szűrődött ki fény sehonnan, még a lépcső felől sem. A világosság nem fokozatosan szűnt meg, hanem mintha a fény beleütközött volna valamiféle láthatatlan kerítésbe, és mihelyt azt átléptük, láttuk magunk mögött a lépcsőt, de a másik irányban semmit.

– Mint az előadóterem ajtaja – mondtam, és hallottam, hogy Emma hümmög.

Elővettem a zseblámpámat, belevilágítottam a sötétségbe, de az elnyelte a fényt. Emma lángra lobbantotta felfelé fordított tenyerét. A láng azonban pár ujjnyira kihunyt.

– Noor elvette a fényt – magyarázta Lilly. – Így senki sem találhatja meg, csak én.

– Pompás – mondta Enoch.

– Fogjátok meg egymás kezét, alkossatok láncot – utasított minket Lilly. – Vezetlek titeket.

Lassan, botladozva követtük őt a sötétben. Két ízben olyan szoba előtt haladtunk el, amelynek ablaknyílásán fény jött be, de nem hatolt beljebb az ajtónyílásoknál. Többször befordultunk, és próbáltam ugyan megjegyezni az útvonalat, de hamarosan összezavarodtam, kételkedni kezdtem abban, hogy kijuthatunk Lilly segítsége nélkül.

Lépéseink hangja megváltozott. A folyosó egy nagy teremben ért véget.

– Itt vagyunk! – kiáltotta Lilly.

Vakító fénysugár vetült ránk fentről. Eltakartuk a szemünket, mert most a fénytől nem láttunk.

– Hadd lássam az arcotokat! – kiáltott le egy lányhang. – És a nevetek is mondjátok meg!

Elvettem a szemem elől a kezem, pislogva fordultam a fény felé, majd odakiáltottam a nevem. A többiek is így tettek.

– Kik vagytok? – kiáltotta a lány. – Mit akartok?

– Beszélhetnénk szemtől szemben? – kérdeztem.

– Még nem – visszhangzott a válasz.

Vajon hányszor lehetett nagyapa ilyen helyzetben? Sajnáltam, hogy nem támaszkodhatom bőséges tapasztalatára. Minden erőfeszítésünknek ennyi az eredménye. Ha ennek a lánynak nem tetszik, amit mondani fogok, vagy nem hisz nekem, minden igyekezetünk hiábavaló volt.

– Hosszú utat tettünk meg, hogy megtaláljunk – mondtam. – Azért jöttünk, hogy megnyugtassunk: nem vagy egyedül, vannak még hozzád hasonlók. Mi is olyanok vagyunk, mint te.

– Semmit sem tudtok rólam – kiáltotta a lány.

– Tudjuk, hogy nem vagy olyan, mint a többi ember – mondta Emma.

– És félsz – tette hozzá Bronwyn. – Én megrémültem, amikor ráeszméltem, hogy más vagyok, mint a többi ember.

– Igazán? – kérdezte a lány. – Miben vagytok mások?

Úgy véltük, a legjobb, ha megmutatjuk neki. Minthogy én semmi láthatóan különlegest nem tudtam tenni, Emma lángra lobbantotta a két kezét, Bronwyn a feje fölé emelt egy jókora betontömböt, Millard pedig felemelte, amit csak talált, hogy megmutassa, ott van, csak láthatatlan.

– Róla beszéltem – szólalt meg Lilly, és szinte éreztem, hogy Millard sugárzik.

– Beszélhetünk? – kérdeztem.

– Várakozzatok ott, ahol vagytok – utasított a lány, aztán a fény, amelyet keltett, kialudt.

* * *

Sötétben hallottuk közeledő lépteit, majd megpillantottuk. Elállt a lélegzetem. A szó szoros értelmében sugárzott. Először olyan volt, mint egy mozgó fénygömb, ám amikor hozzászokott a szemem, láttam, hogy tini lány – magas, indiai lány határozott arcvonásokkal, az arcát keretező, ébenfekete hajjal, egymástól távol ülő, izzó szemekkel. Barna bőrének minden pórusából fény sugárzott. Még a kapucnis dzseki és a farmernadrág is ragyogott kissé az alatta lévő fénytől.

Odament Lillyhez, és erősen megölelte. Lilly feje búbja Noor álláig élt, és ahogy Noor átölelte, úgy tetszett egy pillanatig, mintha Lilly fénybe burkolózott volna.

– Jól vagy? – kérdezte Lilly.

– Többnyire unatkozom – felelt Noor, Lilly pedig elnevette magát, majd felénk fordult, hogy bemutassa a barátnőjét.

– Ő Noor.

– Sziasztok – szólalt meg tartózkodón Noor, még mindig méregetve minket.

– Noor, ő itt… huh, minek is hívjátok magatokat?

Lilly éppen Emma felé fordult.

– Emma vagyok.

– Nem, úgy értem, mik vagytok? – ismételte Lilly.

Emma ráncolta a homlokát.

– Egyelőre elegendő az Emma.

– Jacob vagyok – mondtam. Noor elé léptem, nyújtottam a kezem, de ő csak ránézett. Ostobán éreztem magam, leengedtem a kezem. – Tudunk beszélni valahol?

– Persze – mondta Noor. – Megmutatom a nagy szalont.

Belekarolt Lillybe, elindult a folyosón. Nem félt hátat fordítani nekünk, valószínűleg nem tartott minket veszélyesnek. Észrevettem, hogy a belőle áradó fény halványulni kezd, ragyogás már csak a nyitott dzsekijéből és a farmerja hasadékából áradt. Amikor találkoztunk, ideges volt, aztán megnyugodott: a benne lévő fény valahogy összhangban volt az érzelmeivel.

A nagy, csupasz betonfalú teremből egy kisebb ablaktalan szobába követtük. Akadt odabenn néhány szék meg egy régi kanapé takarókkal, egy-két papírkötésű könyv és képes magazin meg jó pár pizzás doboz… az itt töltött hosszú napok bizonyítékai. Lámpákat nem láttam, de a szoba négy sarkából fény jött, forrás nélküli ragyogás, amely meleg és sárga volt, mint a kandalló tüze.

Leültünk. Beszéltünk. Lényegében én beszéltem – hiszen én voltam, aki csupán néhány hónapja tettem hasonló, az életemet megváltoztató felfedezést –, Noor pedig hallgatott. Elmeséltem, hogy úgy nőttem fel, hogy semmit sem tudtam valódi természetemről. A nagyapám halála indított el az igazság kiderítésének útján, amelynek eredményeként megtaláltam az időhurkot, és találkoztam a különleges gyerekekkel.

Noor felemelte a kezét, leállított.

– Az időhurokig értettelek.

– Igazad van – mondtam. – Már annyira megszoktam, hogy elfelejtem, mennyire furán hangzik.

– Az egy olyan nap, amely újra meg újra megismétlődik minden huszonnégy óra után – magyarázta Emma. – A mi fajtánkra évszázadokig ilyenekben vigyáztak.

– Normális emberek nem tudnak belépni – folytatta Millard. – Sem a szörnyek, amelyek vadásztak ránk.

– Milyen szörnyek? – kérdezte Noor.

Ahogy csak tudtuk, elmagyaráztuk, hogy néz ki egy üresrém, milyen a szaga, a hangja. Amikor végeztünk, Noor meglepettnek látszott.

– Mi baj? – kérdeztem. – Megtámadott már ilyen szörny?

– Próbállak elhelyezni titeket – mondta. – Úgy beszéltek, mint a bolondok. Időhurkok. Szörnyek, amelyeket senki sem lát. Alakváltók. – A kanapéhoz ment, felvett egy szamárfüles képregényt. – Úgy beszéltek, mint akik túl sok ilyet olvastak. És száz százalék, hogy már régen kirúgtalak volna benneteket, ha nincs Lilly, aki szemlátomást kedvel titeket meg a…

– Ezt. – Emma tűzgolyót gyújtott az egyik tenyerén, áttette a másikba, a lángok hipnotizálón táncoltak.

– Aha – dobta le a képregényt Noor. – Azt. – Keresztbe fonta a karját, és a kanapé karfájának támaszkodott. – És engem nem szörnyek üldöztek. Legalábbis nem hiszem, hogy azok.

– Miért nem beszélsz róluk? – kérdezte Lilly. – Segíteni akarnak.

– Tudod, hányszor hallottam már ezt életemben? „Csak segíteni akarnak. Bízz bennük. Mit árthat?” Mindig ugyanaz a nóta. – Mély levegőt vett, aztán kifújta. – De most úgy látom, nincs más választásom.

– Egy elhagyatott házba’ bujkáász – mondta Enoch. – Egy vak lány hoz neked enni.

Noor megsemmisítő pillantást vetett Enochra.

– Te mitől vagy különleges, kis ember?

– Jaj, semmi különös – lépett gyorsan Enoch elé Emma.

– Mán megbocsássál – bújt elő Emma háta mögül Enoch. – Tán szégyelled?

– Dehogy – mondta Emma. – Csak úgy gondolom, kicsit. korai.

– Inkább késő – vetette ellen Noor. – Nyílt lapokkal játszunk. Nincsenek titkok.

Enoch félretolta Emmát.

– Hallottad a hőőgyet. Nincsenek titkok.

– Jó – egyezett bele Emma. – Csak ne vidd túlzásba!

Enoch műanyag zacskót vett elő a zsebéből. Valami nedves és sötét volt benne.

– Szerencsére eehoztam egy macska szívét az iskolából. – Körülnézett a szobában. – Van itt játék baba vagy kitömött állat? Vagy… döglött állat?

Noor kissé fancsali képet vágott, de az arcán érdeklődés is látszott.

– Az egyik helyiségben egy csomó mumifikálódott galamb található.

Kiment, megmutatta Enochnak. Egy perc múlva már szaladt is vissza a szobába, nevetve, hadonászva, mert egy félszárnyú, félszemű galamb röpködött körbe eszelősen. A fejünkre tettük a kezünket, lebuktunk. A galamb nekirepült a falnak, a földre pottyant, tollfelhő szállt fel körülötte, aztán nem mozdult.

Enoch szaladt be.

– Madarat még sose irányítottam! Cudar!

– Ez őrület – mondta Noor, mosolyogva, pihegve. – A mindenit!

– Mit mongyak erre? – vigyorgott Enoch. – Állati teheccséges vagyok.

– Szörnyszülött vagy! – nevetett Noor. – De szerintem király. Tényleg.

Enoch ragyogott a büszkeségtől.

– Most már tudsz mindent – állt fel a földről Emma.

– Te jössz – biztattam.

– Oké, oké. – Noor leült a kanapéra. – Tulajdonképpen megkönnyebbülés, hogy beszélhetek róla. Az egyetlen ember, aki egy keveset tud róla, Lilly.

Laza körben leültünk Noor köré. A fény kissé elhalványult. Noor halkan mesélni kezdte a történetét.

– Először tavaly tavasszal vettem észre, hogy valami nincs rendben. – Sóhajtott, végignézett rajtunk. – Olyan furcsa beszélni róla.

– Ne siess – nyugtatta Emma. – Ráérünk.

Noor hálásan bólintott, és újra elkezdte.

– Június másodika, kedd, kora délután. Éppen hazaértem a suliból, és Seggfej – vagyis a nem apám – már órák óta várt. Végtelenül hosszú dumát vágott le, hogy szakkörökben vesztegetem az időt suli után, ahelyett hogy elmennék bagóért melózni az utcában lévő fagylaltoshoz. Mondtam neki, hogy az iskola utáni elfoglaltságok az egyetemi felvételi miatt kellenek, nekem nincs szükségem plusz pénzre, és az állam különben is fizet neki meg Teenának, amiért gondot viselnek rám. Ez nem tetszett neki. Ordítozni kezdett. Én meg azt tettem, amit mindig, amikor kiabál: beszaladtam a gyerekszobába, ahol a két nem testvéremmel élünk, és zárható az ajtaja. Greg és Amber nem voltak otthon, szóval egyedül voltam benn, és egyre jobban kiborultam, és nem tudtam, mit tegyek. Végül kinyitottam a szám, hogy visszakiabáljak, de a hangom helyett mi történt? A szobában az összes fény egy pillanatra felerősödött – sokkal erősebb lett –, aztán kihunyt.

– És akkor értetted meg? – kérdezte Emma. – Hogy más vagy?

– Nem, nem, azt hittem, kísértet van velem a szobában. – Gyors mosoly suhant át az arcán, majd megrázta a fejét. – Csak pár nappal később. Az El Taco Juniornál.

– Édes istenem, tényleg – mondta Lilly. – Az volt az a nap.

– Ühüm. Éppen akkor vettek fel a Bard képzőművészeti tanfolyamára. Nem hittem, hogy van rá esélyem, de rávettél, hogy jelentkezzem.

– Tudtam, hogy fel fognak venni – mondta Lilly.

Noor vállat vont.

– Az egyetemi felvételi pontokért kellett, de háromezer dollárba került, ami pontosan kétezer-hatszáz dollárral volt több az én vagyonomnál. Ezért abba akartam hagyni a délutáni szakköröket, és dolgozni akartam a fagyisnál, hogy pénzt keressek. Seggfej azt mondta, „baromi jó”, hogy elvállaltam a melót, csakhogy a keresetemből az ő számláikat fizette, nem holmi tanfolyamot. Emlékeztettem, hogy jogom van önálló bankszámlához, erre megint ordítozni kezdett, ekkor szöktem el és találkoztam veled az El Taco Juniornál.

– A mostohaapja követte Noort – folytatta Lilly –, és a vendéglőben is kiabált vele. Mire én is kiabálni kezdtem vele, és azt hiszem, nem volt képes nyilvánosan veszekedni egy vak lánnyal, ezért kirohant az utcára, és várta, hogy befejezzük az ebédet.

– Ez volt a történelem leghosszabb mexikói ebédje.

– Volt időnk kettőnknek elfogyasztani egy Macsó Menüt – mondta Lilly –, amit korábban sosem tettünk, mert sok ezer kalória, de csak ültünk ott, és rémületünkben faltunk…

– Ő meg odakinn állt az utcán, és bámult minket. Végül már nagyon felhúztam magam, és nem akartam, hogy Seggfej lássa, amint elvesztem a fejem, így hát kirohantam a mosdóba. És ott történt. Éreztem, amint felgyűlik bennem, és sikítani akartam, de magamban tartottam. És a lámpák a mosdóban pislogni kezdtek, fura lett a fényük, és… nem tudom, hogy magyarázzam el, egyszerűen tudtam, mit kell tennem. Tudtam, hogy képes vagyok rá. Felnyújtottam a kezem, és kimarkoltam a fényt a levegőből. A helyiségben sötét lett, de a markomban egy kis pont úgy ragyogott, mintha megfogtam volna a világ legfénylőbb szentjánosbogarát.

– Ez asztán kegyetlenül jó – mondta Enoch.

– Csak hiszed – mondta Noor. – De pokolian ijesztő. Azt hittem, megbuggyantam. Egyre gyakrabban fordult elő, és eleinte nem tudtam uralkodni rajta. Amikor csak felhúztam magam – szomorú vagy mérges lettem –, megtörtént. És minthogy az iskola rémes, a suliban nagyon gyakran megesett. Mindig éreztem, hogy jön, és mindig sikerült idejében elinalnom olyan helyre, ahol egyedül lehettem, és senki sem látott. Páran biztosan észrevettek azért valamit – általában azt látták, hogy én izgatottnak látszom, és fények szikráznak itt-ott. És ekkor megjelentek az iskola környékén az új emberek.

– Kik ők?

– Még mindig nem tudom. Úgy néztek ki, mintha a tantestülethez tartoznának, és a tanárok úgy is kezelték őket, de senki sem ismerte őket. Eleinte mintha mindenkit figyeltek volna, de egy idő múlva úgy éreztem, csak engem figyelnek. Aztán kitört a botrány az előadóteremben, és akkor már biztosan tudtam.

– Pontosan mi történt?

– Olvastunk róla az újságban – mondta Millard –, de nagyon szeretnénk hallani a te változatodat.

– Életem legrosszabb napja volt. Talán a második vagy a harmadik legrosszabb. Egy iskolai gyűlésen jött rám. Az unalomig ismert, szörnyű dumával kezdődött az iskola szelleméről, de aztán az egész ellenem fordult. Csakhogy nem tudták, hogy rólam van szó. Elmondták, hogy valaki kárt tesz az iskola berendezésében, izzókat tör össze, meg összeéget tárgyakat, és hogy ha az illető a helyiségben tartózkodik, álljon fel, kérjen bocsánatot, és akkor nem rúgják ki. Egyébként kirúgnák. Émelyegni kezdtem, mert biztos voltam benne, hogy tudják, ki a felelős mindezért, és csak szórakoznak velem, hogy lássák, beismerem-e. És akkor a mögöttem ülő lány – a bestia Suze Grant – duruzsolni kezdett, hogy biztosan én vagyok az, mert nincs rendes családom, bla-bla-bla, árva vagyok, a város szegény és rossz hírű környékén lakom, szóval biztosan én török-zúzok a suliban. Éreztem, hogy egyre mérgesebb leszek. Nagyon-nagyon dühös.

– És akkor történt? – kérdeztem.

– Az előadóteremben színházi reflektorok vannak a mennyezeten. Egyszerre az összes vakítóan fényleni kezdett, aztán felrobbantak, és egy tonna üvegszilánk hullott az ott ülőkre.

– A mindenit – szörnyülködött Lilly. – Nem tudtam, hogy ilyen félelmetes volt.

– Cudar volt – mondta Noor. – Tudtam, hogy ki kell onnan jutnom. Hát sötétet csináltam, és rohantam. Néhány áltanár üldözni kezdett, és ekkor már tisztában voltam vele, hogy tudják, én vagyok az. Bekergettek a mosdóba, és nem volt más választásom, mint hogy mindazt a fényt, amelyet összegyűjtöttem a nagy előadóteremben, egyenesen a képükbe vágjam.

– Hogy néztek ki? – kérdeztem, bár biztos voltam benne, hogy már tudom.

– Annyira normális külsejük volt, hogy nehéz leírni.

– Kor? Magasság? Testfelépítés? Bőrszín?

– Középkorúak. Közepes magasságúak. Közepes testalkatúak. Főleg férfiak, egy vagy két hölgy. Némelyikük fehér, némelyikük barna bőrű.

– És az öltözékük? – kérdezte Millard.

– Póló, legombolt gallérú ing. Kabát. Tengerészkék vagy fekete, mindig. Mintha katalógusból rendelték volna átlagos munkát végző, érdektelen származású átlagemberek számára.

– Miután megégetted őket, mit csináltál? – kérdeztem.

– Megpróbáltam hazafutni, de ott is vártak. Hát idejöttem. Szerencse, hogy nagy tapasztalatom van a bujkálásban.

– Minél többet hallok ezekről az emberekről – mondta Bronwyn –, annál kevésbé vélem őket különlegesnek.

– Egyáltalán nem tartom őket különlegesnek – ellenkezett Millard. – Inkább lidércnek.

– Lidércek?

– Eredetileg különlegesek voltak – magyarázta Emma –, aztán véletlenül szörnyekké változtatták magukat, és több mint egy évszázada az ellenségeink.

– Ó – mondta Noor. – Ez zavaros.

– Nem lehettek lidércek – véltem. – Túlságosan sokan vannak. A lidércek kis csoportokban vagy egyedül dolgoznak.

– És nem is maradt belőlük olyan sok – mondta Emma.

– Mán akikrőő tudunk – mondta Enoch.

– Lehetséges, hogy éreztem egy ürest tegnap az iskolánál – ismertem be.

– Micsoda? – kiáltott rám Emma. – Miért nem szóltál?

– Csak pár másodpercig tartott az érzés – magyaráztam. – Nem tudtam, mi az. De ha lidércek, van velük legalább egy üresrém.

– Srácok, nem az a fontos, hogy kik azok – mondta Millard. – Hanem az, hogy Noort biztonságos helyre juttassuk. Ha ezt megtettük, ráérünk vitatkozni, hogy kik azok a pólós emberek.

– Biztonságos hely? – kérdezte Noor. – Hol van olyan?

Ránéztem.

– Egy időhurokban.

Elfordította a fejét, elhúzta a kezét a homloka előtt. A sarokból sugárzó fény pislogott.

– Amit mutattatok nekem, azok után hinnem kellene nektek. De…

– Tudom – mondtam. – Ez sok. És gyorsan zúdult rád.

– Nemcsak sok. Eszelős is. Bolond volnék, ha veletek mennék.

– Bíznod kell bennünk – kérte Emma.

Noor pár másodpercig nézett minket. Bólogatni kezdett. Aztán így szólt:

– De nem bízom. – Felállt, néhány lépést tett az ajtó felé. – Sajnálom. Elég helyesnek látszotok, de már nem tudok olyanokban bízni, akiket alig ismerek. Még ha madarakat támasztanak fel vagy lángra lobbantják is a kezüket.

Emmára, Bronwynra és Enochra néztem. Mindnyájan hallgattunk. Nem tudtam, mit mondhatnék, csak azt, hogy valamit tennem kell. Nem vallhatok kudarcot. Nem okozhatok csalódást neki, sem a nagyapámnak, sem a barátaimnak. Sem önmagamnak. De mihelyt meg akartam szólalni, az épület rázkódni kezdett.

Motorzúgás harsant fel. Az épület fölött egy helikopter lebegett.

* * *

Aggodalmasan néztünk össze, vártuk, hogy a helikopter elmenjen. Múltak a másodpercek, de a zúgás egyre erősödött. Tudtuk, mit jelent, anélkül hogy bárki kimondta volna. De én megtettem.

– Követtek minket.

Noor szeme dühösen és riadtan villant rám.

– Vagy idevezettétek őket?

Noor megragadta Lilly karját, és sietve kivezette a szobából. Követtük őket, próbáltuk mindkettőt meggyőzni.

– Nem vezettük őket sehová! – mondta Millard. – Legalábbis nem szándékosan, esküszöm egy ymbryne életére!

Egy nagyobb terembe értünk, és felnéztünk a fedetlen átrium fölött az égboltra. Hirtelen megjelent a helikopter, eltakarta az eget, zaja betöltötte a helyiséget, rotorja szívó hatást gyakorolt ránk.

Fénysugár lőtt ki belőle, megvilágított mindent, és sötét árnyékokat rajzolt a padlóra. Noor egyenesen felnézett rá, a tekintete tüzes volt, szemlátomást kész volt inkább harcba szállni, semmint hogy kövessen minket.

– Velünk kell jönnöd! – ordítottam. – Nincs más választásod!

– De van – kiáltotta vissza, két kézzel felnyúlt, és kitépte a fényt a levegőből. Körülöttünk a terem és fenn az ég elsötétült, fény csupán egy tűhegynyi égboltból és a Noor kezében lévő lánggömbből áradt.

Valami lepottyant fentről, egy apró, sziszegő tárgy, amely bukdácsolt a sötétségben, mielőtt fémesen koppant a betonpadlón. Fehér gázt kezdett okádni – valószínűleg könnygázt.

– Tartsátok vissza a levegőt! – kiabálta Emma.

Lilly köhögni kezdett. Bronwyn felnyalábolta.

– Bronwyn vagyok! Majd viszlek!

Noor hálásan biccentett Bronwynnek.

– Erre – mondta, és futni kezdett lefelé az egyik sötét lépcsőházban.

A szó szoros értelmében a sarkában maradtunk. Senki sem óhajtott hátramaradni a természetellenes sötétségben. A folyosó végén egy T elágazáshoz értünk, ahonnan jobbra is, balra is lehetett szaladni. Noor jobbra tartott, és mi követtük, de egy másodperc múlva hangokat és súlyos lépteket hallottunk: két férfi bukkant fel előttünk a sarkon, erős fénnyel.

Ránk kiáltottak, hogy álljunk meg. Újabb koppanást hallottunk, és újabb tartály repült be a folyosóra. A közelünkben landolt, és ontotta a gázt.

Mindnyájan köhögni kezdtünk, és az ellenkező irányba futottunk. Hogy nem próbálnak megölni minket, az világos volt. Élve akarták Noort. Az is lehet, hogy ebben a pillanatban mindannyiunkat.

– Ki kell jutnunk az épületből – kiáltottam futás közben. – Hol a lépcső?

Befordultunk egy sarkon, és falba ütköztünk. Noor megperdült, a hátunk mögé tekintett.

– Szarban vagyunk – mondtam. – Be kell vetnünk a gyorsétteremben kapott ajándékunkat…

Magam elé kaptam a sporttáskámat, kotorászni kezdtem benne a gránátért, de Noort egyáltalán nem ijesztette meg, hogy nincsenek menekülési lehetőségeink.

– Ide! – kiáltotta, és beugrott az ajtónyíláson át egy kis szobába.

Követtük. Nem volt sem ablak, sem ajtó – nem volt másik kijárat a szobában.

– Ez csapda! – kiáltottam, kezemmel markolva a táskában a gránátot. Nem akartam használni – mi van, ha ránk omlik az épület? –, de ha nincs más kiút, gondoltam, vállalom a kockázatot.

– Azt kérted, bízzam bennetek – mondta Noor. – Előbb ti bízzatok bennem!

A lépések zaja egyre hangosabb lett. Kivettem az üres kezemet a táskából. Noor az egyik sarokba lökött minket, a szoba közepére állt, két kezével gereblyézte a levegőt. Minden egyes kézmozdulatára sötétebb lett körülöttünk, a folyosóról beszűrődő csekélyke természetes fény végül teljesen eltűnt – Noor kezében. Aztán fogta az összes összegyűjtött fényt, a szájába tömte, és lenyelte.

Csak azt mondhatom el, amit láttam, és ennél különlegesebbnek soha nem voltam tanúja. Láttam, amint a fénygömb ragyog az arcán át, aztán a torkán keresztül lejut a gyomrába, ahol a teste mintha felszívta és lelohasztotta volna, és mire a lépések az ajtónyíláshoz értek, a fény teljesen eltűnt. Olyan tökéletes sötétben álltunk, hogy amikor a két férfi betöltötte az ajtónyílást, és vakító zseblámpáikkal bevilágítottak, a sötétség mintha kinyúlt volna, és körülfogta volna őket. A fények tűhegynyire zsugorodtak, az üldözők félig vakon estek be a szobába. Egyikük egy recsegő rádiótelefonba beszélt.

– A keresett személyek a hatodikon. Ismétlem, a hatodikon.

Hátunkat a falhoz szorítottuk, lélegezni sem mertünk. Úgy elrejtett minket a sötétség, hogy azt hittem, tényleg nem találnak ránk. És úgy is lett volna. A mobilom hangtalanra volt állítva, de még a sporttáskában is zajt keltett – a pirinyó, zizegő hang nyomban elárult minket.

Minden szélsebesen történt. Mindkét férfi térdre esett. A tüzelőhelyzet szó futott át a fejemen, amikor Noor torokhangot hallatott, és a fény, amelyet a gyomra rejtett, a torkán és a száján át kicsapott a két férfi felé úgy – hiába fordítottam el az arcom, és csuktam be a szemem –, mintha ezer villanykörte gyulladt volna ki egyszerre. Amikor ismét kinyitottam a szemem, a szoba tele volt ragyogó fénnyel, a két férfi a földön fetrengett, az arcát fogva.

Ki akartunk menekülni, amikor újabb lépteket hallottunk. A folyosóról újabb ember fordult be. Fegyvere volt, de Bronwyn rávetette magát, megragadta a vállánál fogva, és miközben a pisztoly elsült, a falhoz vágta a fickót. A férfi teste kiverte a falat, betonpor keveredett a kibuggyanó, vörös vérrel. Éppen annyi ideje volt Noornak, hogy a lyuktól Bronwyn felé forduljon, és a szája tökéletes O betűt formáljon. Közben magunkhoz tértünk, és kimásztunk a lyukon.

A falon lévő lyukon túl napfényben úszó szobába jutottunk, azon túl pedig egy lépcsőre. Lerohantunk rajta, Bronwyn a vállán vitte Lillyt. Szédítő iramban vettük a hat emeletet, amíg a földszintre nem értünk. Odakinn a kerítésen lévő hézagon át egy szűk utcácskába jutottunk, majd egy áruház parkolóján át egy másik kis utcába. Hátra sem néztünk, csak a helikopter hangját hallottuk egy picit halkulni, majd még egy kicsit halkulni, amikor végre megálltunk, hogy kifújjuk magunkat.

– Azt hiszem… azt hiszem, megölted azt a fickót – mondta kikerekedett szemmel Bronwynnek Noor.

– Fegyvere volt – magyarázkodott Bronwyn, és letette Lillyt. – Ha fegyvert fog valaki a barátaimra, meg kell ölnöm. Ez a… – megtörölte izzadt homlokát, sóhajtott. – Ez a szabály.

– Jó szabály – állapította meg Noor. Felém fordult. – Sajnálom, amit mondtam. Hogy te is közéjük tartozó lehetsz.

– Semmi baj – válaszoltam. – A te helyedben én sem hittem volna nekünk.

Noor odament Lillyhez, megfogta a kezét.

– Jól vagy, Lil?

– Kicsit összerázva – felelte Lilly. – Túlélem.

– Messzire kell tűnnünk innen, és minél előbb – mondta Emma. – Mi a leggyorsabb közlekedési eszköz?

– A metró – válaszolta Noor. – Egysaroknyira van a megálló.

– Mi van a kocsival? – kérdezte Enoch.

– Már ismerik – feleltem. – Majd később visszajövünk érte.

– Ha még élünk – mondta Millard.

* * *

Pár perc múlva zsúfolt metrókocsiban utaztunk Manhattan felé. Felugrottunk az első érkező szerelvényre, csak hogy minél előbb távol legyünk az üldözőinktől. Eközben a barátaim arról beszélgettek, hogy kik lehetnek. Talán lidércek? Olyan ellenséges különlegesek klánja, akikről nem tudunk?

A falon lévő térképen a metró mindenfelé nyúló vonalait tanulmányoztam. Noort a folyó közepén lévő szigetre kellett volna vinnünk – 10044. Blackwell szigete, ez állt a képeslapon. Megkérdeztem Noort és Lillyt, tudják-e, hol van. Egyikük sem hallott róla. A mobilom nem működött a föld alatt, így nem tudtam megnézni a térképet. És ha megtalálnánk a szigetet, hogyan találnánk meg a hurkot? A hurkok bejáratai általában nem feltűnők.

Minél többet törtem rajta a fejem, annál jobban elbizonytalanodtam a tervvel kapcsolatban. Ezt a küldetést kaptuk, de H. hirtelen jött parancsa, hogy hagyjuk félbe, mindent kétségessé tett. Milyen körülmények változtak meg? Mire akart H. figyelmeztetni? Vajon az üldözőinkre, vagy arra, hogy a 10044-es hurok már nem biztonságos?

Ráadásul a küldetés tárgya immár nem egy ismeretlen volt. Noornak neve, története és arca (ráadásul igen szép arca) volt; nehezen tudtam elképzelni, amint átadom őt idegeneknek. Tényleg be kell dugnom valami hurokba, amelyről semmit sem tudok, aztán mosom a kezeimet, és hazamegyek?

Rápillantottam, Vans cipőbe bújtatott lába fenn volt a műanyag ülésen, a térdét átkarolva ült, és halálos fáradtság áradt belőle.

– Hiányozni fog New York, ha el kell menned? – kérdeztem tőle.

Legalább öt másodpercbe telt, mire magához tért a gondolataiból, és rám nézett.

– Hogy hiányozna-e New York? Miért kérdezed?

– Mert azt hiszem, inkább velünk kellene jönnöd.

Emma éles pillantást vetett rám, de hangosan csak Millard tiltakozott.

– Nem ez a küldetés!

– Felejtsd el a küldetést. Velünk nagyobb biztonságban lesz, mint ennek az őrült városnak bármelyik hurkában. Vagy az óceán innenső oldalán.

– Többnyire Londonban élünk – magyarázta Emma. – A Devil’s Acre területén.

Noor egy kicsit hátrahőkölt.

– Nem olyan rossz, amilyennek hangzik – nyugtatta Millard. – Már miután megszoktad a szagot.

– Mán majnem végére értünk ennek a kűűdetésnek – mondta Enoch. – Ne szúrjuk el. Vigyük oda, ahova köll, oszt’ jó napot.

– Nem tudjuk, kik vannak abban a hurokban – mondtam –, vagy mire képesek. Semmit sem tudunk.

– Mi közöd? – kérdezte Enoch.

– Jacobbal értek egyet – mondta Millard. – Amerikában szinte nem maradt ymbryne, és az ymbrynék dolga, hogy védelmezzék és neveljék a korábban kapcsolat nélküli különlegeseket. Ki fogja megtanítani neki, hogyan legyen különleges?

Noor felemelte a kezét.

– Felvilágosítanátok?

– Az ymbrynék… tanítók. És oltalmazók.

– És a kormányzat vezetői – mondta Millard, majd félhangosan hozzátette –, bár nem választották meg őket…

– Meg basáskodó minden lében kanalak, akik mindig a mások dóógába ütik az orrukat – tette hozzá Enoch.

– Lényegében ők alkotják a társadalmunk gerincét – szólalt meg Emma is.

– Nincs szükségünk ymbrynére – mondtam –, csak egy biztonságos helyre. Különben is, Vándorsólyom kisasszony ebben a pillanatban biztosan megölne minket a legszívesebben.

– Túl lesz rajta – vélte Enoch.

– Szóval, velünk jönnél? – kérdeztem Noortól.

Sóhajtott, aztán kuncogott.

– Miért is ne? Rám férne egy kis vakáció.

– És velem mi lesz? – kérdezte Lilly.

– Nagyon örülnénk, ha velünk tartanál – mondta nagyon is gyorsan Millard. – Bár a normális emberek nem tudnak bejönni a hurkokba, attól tartok.

– Úgysem mehetek! – mondta Lilly. – Csak most kezdődött a suli.

– Hát a tanulás tényleg fontos – mondta Millard.

– És vannak szüleim. Méghozzá egészen jó szüleim. Nagyon aggódnának értem.

– Visszajövök – mondta Noor. – De eltűnni a városból, amíg ez a dolog lecsillapodik, nagyszerű ötletnek hangzik.

– Szóval most már bízol bennünk? – kérdeztem.

Vállat vont.

– Eléggé.

– Hogy bírod az autózást?

Bronwyn egyszerre csak előredőlt az ülésen, és a padlóra zuhant.

– Bronwyn! – kiáltott fel Emma, és odaugrott.

Ha látták is az emberek a metrón, úgy tettek, mintha nem látnák.

– Rendbe’ van? – kérdezte Enoch.

– Nem tudom – felelte Emma. Gyöngéden pofozgatta Bronwynt, és a nevét ismételgette, amíg ki nem nyitotta a szemét.

– Gyerekek, azt hiszem… a mindenségit, szólnom kellett volna. – Bronwyn összerándult a fájdalomtól. Felhúzta a blúza szélét. Vérzett a törzse.

– Bronwyn! – jajdult fel Emma. – Istenem!

– A pisztolyos ember… azt hiszem, meglőtt. De ne aggódjatok. Nem golyóval. – Bronwyn kinyitotta az öklét, és egy apró dobónyilat mutatott, amely véres volt.

– Miért nem szóltál? – kérdeztem.

– Gyorsan el kellett onnan jönnünk. És azt hittem, elég erős vagyok, bármivel lőttek is meg. De úgy látszik…

A feje félrebillent, és elvesztette az eszméletét.

TIZENHATODIK FEJEZET

Nem kerestünk hurkot. Abban a pillanatban egyáltalán nem vágytunk hurokra. Minél előbb kórházba akartuk juttatni Bronwynt. A következő állomáson kiugrottunk a metróból, meg se néztük, hol vagyunk, és felmentünk a lépcsőn, ki az állomásról. Lilly Millard karjába kapaszkodott, Emma, Noor meg én támogattuk Bronwynt, aki gyönge volt, de nem eszméletlen, és nehézkesen cammogott fel a lépcsőn, majd a járdán. Manhattanben voltunk, az épületek magasak voltak, az utca nyüzsgő.

Elővettem a mobilomat, hogy hívjam a 911-et. Enoch viszont kiabálni kezdett.

– Kór’áz! ’ol van egy kór’áz!

Ez hatékony stratégiának bizonyult. Egy kedves, aggódó hölgy a megfelelő irányba terelt minket, közben Bronwynről érdeklődött. Persze nem állt szándékunkban beszélgetni vele, nem szerettük volna, ha követ minket a sürgősségire, vagy megkérdezi a nevünket (már az járt a fejemben, hogy be kell vonnunk egy ymbrynét, hogy törölje az emlékeit… meg az orvosokét és a nővérekét), ezért úgy tettünk, mintha viccelődnénk a sérülésről, és egy sarokkal később mérgesen faképnél hagyott minket.

Már láttuk a kórházat; egy épületen tábla hirdette egysaroknyira. És ekkor a legínycsiklandóbb, legfinomabb ételillat csapta meg az orrom, és a lépéseim lelassultak.

– Érzitek ezt az illatot? – kérdezte Enoch. – Rozmaringos libamájpástétom!

– Dehogy – mondta Emma. – Pásztorpite.

Sokat veszítettünk a tempónkból.

– Ezt az illatot bárhol felismerem – mondta Noor. – Indiai palacsinta. Házi sajttal töltött, fűszeres indiai palacsinta.

– Miről beszéltek? – kérdezte Lilly. – És miért álltok meg?

– Igaza van, Bronwynt orvoshoz kell vinnünk – mondta Millard. – Bár finomabb, borban főtt kakas illatot még sosem éreztem…

Egy olyan üzlethelyiség előtt álltunk meg, amely akár étterem is lehetett, bár nem ez volt kiírva, csupán annyi, hogy MINDIG NYITVA, MINDENKIT SZÍVESEN LÁTUNK.

– Tudjátok, jól vagyok – mondta Bronwyn. – Bár most, hogy érzem ezt az illatot, harapnék valamit.

Nem úgy nézett ki, mint aki jól van – teljes súlyával ránk támaszkodott –, de agyamnak az a része, amelyik észlelte ezt, vattába volt csomagolva.

– Vérzik! – figyelmeztetett Emma. – És itt a kórház.

Bronwyn lepillantott a blúzára.

– Nem vérzem annyira – mondta, bár a vörös folt egyre nőtt.

Két vágy hadakozott bennem. Az egyik azt kiabálta, Menj a kórházba, szamár!, de alig hallottam a másik hangtól, amely fura módon az apáméra emlékeztetett. Lelkesen és bolondosan győzködött, hogy ebédidő van, próbáljunk ki valamilyen New York-i fogást, amíg itt vagyunk.

Mindenki egyetértett, kivéve Lillyt és Emmát, de ők sem tiltakoztak túl hevesen.

Belöktem az ajtót. Valóban étterem volt: régi kis vendéglő kockás abrosszal, nádfonatos székekkel, üdítőital-automatával a fal mellett. A pult mögött pincérnő állt, úgy mosolygott, mintha várt volna minket.

Rajtunk kívül nem volt vendég.

– Éhesnek látszotok, gyerekek! – állapította meg a sarkán hintázva.

– Nagyon – nyögte Bronwyn.

A pincérnő mintha nem vette volna észre a vért Bronwyn blúzán.

– Mint akik mindjárt éhen halnak.

– Igen – felelte kicsit robotszerű hangon Enoch. – É’en ’alunk.

– Milyen étterem ez? – kérdezte Noor. – Mintha indiai házi sajtos palacsinta illatát éreztem volna.

– Jaj, nálunk van minden – legyintett Bernice. – Minden, amit csak akartok.

A pincérnő megmondta volna a nevét? Honnan tudtam? Sűrű katyvasz volt a fejemben.

A hangocska, amelyik kétségbe vonta, hogy jó ötlet volt bejönni, suttogássá halkult. Lilly tiltakozása is csillapodott. Utoljára ezt hallottam tőle:

– Ti maradjatok itt, ha akartok, de a barátotokat kórházba viszem!

De az erőfeszítései, hogy a karjánál fogva elrángassa Bronwynt, kudarcot vallottak. (Bronwynt senki nem képes odavonszolni, ha ő maga nem akar menni.)

– Nincs pénzünk – mondtam, és amikor rájöttem, hogy a pénzt az autó csomagtartójában hagytam, olyan bánatos lettem, mintha meghalt volna valaki.

– Ma különleges reklámakciónk van – csábított Bernice. – Minden fogás ingyenes.

– Tényleg? – kérdezte Bronwyn.

– Úgy van. A pénzeteknek itt semmi haszna nem lenne.

A pulthoz mentünk, és felültünk az egy sorban álló műanyag székekre. Étlap nem volt. Egyszerűen mindenki megmondta Bernice-nek, mit enne, ő pedig bekiabálta a rendeléseket a láthatatlan szakácsnak. Meglepően rövid idő múlva csengetés hallatszott, és Bernice egymás után hozta ki az ételeket. Millardnek borban főtt kakast. Noornak indiai fűszeres, házi sajtos palacsintát és joghurtos mangóitalt. Mentás báránysültet Emmának. Nekem dupla sajtburgert, hasábburgonyát és eperturmixot. Bronwynnek homárt és hozzá homárral díszített előkét, sőt ráktörő ollót is. Lillynek gőzölgő koreai rizst vegyes zöldségekkel és tükörtojással. Ennél eklektikusabb összeállítás hihetetlen lett volna bármilyen étteremben – nem hogy egy koszos, régi kisvendéglőben, ahol egyetlen ember dolgozik a konyhán. Ám agyamnak az a része, amelyik tiltakozott volna a tapasztaltak ellen, egyre csöndesebb lett:

Ne edd meg.

Mennetek kellene.

Ez rossz ötlet.

Hagyd abba, mielőtt

késő nem lesz.

Nem emlékszem rá, hogy megettem-e a dupla sajtburgeremet a krumplival meg az eperturmixszal. A következő pillanatban érzékeltem, hogy a pohár üres, a tányéromon csak zsíros morzsák vannak, és nagyon-nagyon nehéz a fejem.

– Jaj, szívecském! – jött elő Bernice a pult mögül a szívére szorított kézzel. – Holtfáradtnak látszol!

És tényleg az voltam.

– Annyira, de annyira fáradt vagyok – hallottam Emma hangját, és a többiek egyetértő mormogását.

– Miért nem mentek fel egy kicsit szundítani?

– Mennünk kell – kókadozott Noor. Megpróbált felállni, de nem volt elég lendülete.

– Tényleg? – kérdezte Bernice. – Nem hiszem.

– Jacob – súgta a fülembe Emma.

Olyan volt a hangja, mintha részeg lett volna.

– Mennünk kell.

– Tudom.

Hipnotizáltak minket. Tudtam. A Hableány Fantáziaországban ugyanezt próbálták tenni velünk, de ezúttal bekaptuk a csalit.

– Szobáink vannak odafenn számotokra vetett ággyal. Csak erre…

Miután kimondta, éreztem, hogy képes vagyok felállni. Mind álltunk. Bernice a kijárat felé tuszkolt minket – fura, alagútszerű folyosóra értünk, a falon vörös-fehér csíkozás.

Hagytuk terelni magunkat. Ahogy mentünk, a folyosó egyre hosszabb lett. Dulakodást hallottam, hátranéztem, és láttam, hogy Bernice elzárja Lilly elől az utat a karjával.

– Hé – nyögtem. – Ne bántsa!

Lilly beszélt. Láttam, hogy mozog a szája, megfeszül a nyaka, de a hangja nem jutott el (vagy nem tudott eljutni) hozzám.

– Hamarosan visszajövünk, Lil, csak várj itt – mondta Noor.

Persze Lilly nem tudott volna csatlakozni hozzánk akkor sem, ha hagyták volna. A folyosó felénél hirtelen nyomást éreztem a fejemben meg a gyomromban, és hopp, a hurok beszívott minket.

Lilly nem volt már mögöttünk, és a csíkos folyosónak immár látszott a végén a lépcső.

– Irány felfelé! – visszhangzott Bernice hangja, bár ő maga nem volt látható.

Lassan felvonszoltuk magunkat a lépcsőn, és mire felértünk, a maradék akaraterőm is elpárolgott. Teljesen a minket magához csalogató szirén irgalmától függtünk, és mást nem tehettünk, csak engedelmeskedtünk.

* * *

Az emeleti folyosón két kislány mászott lassan négykézláb, mintha centiméterről centiméterre vizsgálták volna a padlódeszkákat. Amikor felbukkantunk, felnéztek ránk.

– Nem láttatok egy babát? – kérdezte az idősebbik. – Frankie elvesztette az egyik babáját.

Ez viccnek hangzott, de a lányka nem mosolygott.

– Bocs – mondta Noor.

– Rendeltünk egy… alvást – mondta zavarodottan Millard.

– Oda be – biccentett a háta mögötti ajtó felé az idősebbik.

Elkóvályogtunk mellettük.

– Fussatok – mintha az egyikük ezt sziszegte volna. – Fussatok, amíg lehet!

De amikor hátrafordultam, ismét a padlóra meredtek, folytatták a módszeres kutatást. Úgy éreztem, mintha álmodnék.

Az ajtó takaros kis konyhába nyílt. Az asztalnál egy fiú ült, mellette csokornyakkendős férfi állt. Az asztalon kirakósból és építőkockából rakott tornyocska, mintha a férfi valamiképpen vizsgáztatta volna a fiút.

Amikor meghallotta, hogy jövünk, a férfi a következő szobára mutatott.

– Oda be! – Nem nézett ránk, csak a fiút figyelte. – Sanguis bebimus – mondta. – Corpus edimus.

– Mater semper certa est – válaszolta a semmibe nézve a fiú. – Mater semper certa est.

– Az anya mindig biztos – fordította Millard.

A tanár felegyenesedett, dörömbölt a falon.

– Csendesebben! – ordította, de nem nekünk.

Nem tudtam, mi dühítette fel, amíg nem értünk a következő szoba közelébe, és énekszót nem hallottam. Bizonytalan és hamis hangot.

– Boldog szüüülinapot, drága Frankieeee, boooldog szülinapooot…

Nem bírtam gyorsabban menni, bár legszívesebben elmenekültem volna. Az énekes egy bohócmaszkos, fehér parókás férfi volt. Egy heverőn ült, előtte asztalka, éppen italt töltött egy palackból. Mint az elakadt lemez: ivott egy kortyot a pohárból, töltött az üvegből egy csöppet a pohárba, énekelt egy kicsit, ismét kortyintott.

Amikor meglátott minket, felemelte a poharát, és azt mondta:

– Csin-csin! Boldog születésnapot, Frankie!

– Boldog születésnapot – mondtam önkéntelenül.

A bohóc így dermedt meg, poharát a nyitott szájához emelve, és a torka mélyéből alig érthető hang szabadult fel.

Hadd

aludjak

– Befelé! – kiáltotta egy éles hang a következő szobából.

Egy csoportban nyomultunk be a babákkal telezsúfolt hálószobába. Babák hevertek a padlón, a fali polcokon, a sarokban álló, nagy karosszéken és a vaságyon. Szinte észre sem vettem a köztük lévő kislányt – az ágyban ült, szinte betemette a porcelánarcok lavinája –, amíg meg nem szólalt ismét.

– Leülni! – ugatta, és kezdte lerázni magáról a babákat.

Automatikusan leültünk a földre. Bronwyn nyögött; fájhatott a sebe.

– Nem mondtam, hogy hangot is adhattok! – förmedt ránk a lány. Pamut hálóinget viselt és sárga kordbársony nadrágot, amilyet az 1970-es és ’80-as években hordtak. Amikor beszélt, mindig gúnyosan vigyorgott. – Na? Kik vagytok?

Megoldódott a nyelvem, belekezdtem.

– A nevem Jacob, egy floridai városból jöttem…

– Unlak, unlak, unlak! – ordította. Emmára mutatott. – Te!

Emmát mintha áramütés érte volna, és beszélni kezdett.

– A nevem Emma Bloom. Cornwallban születtem, és egy walesi hurokban lettem nagykorú, és…

– UNCSI! – visította a lány, és Enochra mutatott.

– Enoch O’Connor vagyok – mondta Enoch –, és van bennünk valami közös.

Ez szemlátomást érdekelte a lányt. Kimászott az ágyból, ahol a babái között hevert, és odament Enochhoz.

– Élő dóógok szívének a segíccségével mozgatni tudok élettelen dóógokat – folytatta Enoch. – Előbb szét köll szenni őket, de…

A lány csettintett az ujjával, Enoch szája becsukódott.

– Helyes képed van – húzta végig az ujját Enoch állán a lány –, de elrontod, amikor beszélsz. Az ujja hegyével megnyomta Enoch orrát. – Csitt! A többit később.

Bronwynhez fordult.

– Te.

– A nevem Bronwyn Bruntley, és meglehetősen erős vagyok, és a fivérem, Victor is…

– UNCSI! – visította a lány. – PUKI!

Lábak siettek felénk. Az ajtóban a csokornyakkendős tanár jelent meg.

– Igenis?

– Nem akarok több ilyen babát, Puki. Csak nézd meg ezeket. Szerinted szórakoztató lenne Monopolyt játszani ilyenekkel? ÚGY NÉZNEK KI?

– Hát… nem?

– ÚGY VAN. NEM.

Belerúgott a babahalomba, repültek a babák szerteszét.

– Ő tetszik. – Enochra mutatott. – De a többi RÉMES és UNALMAS.

– Nagyon sajnálom, Frankie.

– Mit csináljunk velük, Puki? – Felénk fordult, és gyors magyarázatot adott. – A Puki nem az igazi neve. Csak azért hívom így, mert mindenkit úgy hívhatok, ahogy akarok.

– Talán együk meg őket – javasolta Puki.

Frankie gúnyosan vigyorgott.

– Mindig meg akarod enni őket. Rémes, Puki. Különben is, a múltkor megfájdult tőle a hasam.

– Vagy adjuk el őket.

– Adjuk el? Kihez?

– Kinek – javította ki a tanár, aztán a szája elé kapta a kezét, és elsápadt.

A lány dühbe gurult. A férfira mutatott, aztán gyors, láthatatlan vonalat húzott lefelé. A tanár térdre rogyott, mintha dróton rángatnák.

– NEM. JAVÍTASZ. KI.

– Igen, Frankie. Igen, assz’nyom. – A férfi hangja remegett. – Mater semper certa est.

– Úgy van. Tökéletesen igaz. – Babák sora menetelt a tanár felé a szobán át. – Mert ilyen engedelmes vagy, Puki, csak az egyik lábadat engedem lerágni.

A tanár egyre gyorsabban ismételgette a mondatot – Mater semper certa est, mater semper certa est! –, amíg a szavak már egymásba folytak. A babák elárasztották, megragadták, porcelánfogukat csattogtatták. A férfi sírt, jajgatott, de nem ellenkezett. Amikor a tanár már majdnem eszméletét vesztette, a lány széttárta, majd összetette a két kezét, és a tapsolásra az összes baba élettelenül vágódott el.

– Jaj, Puki. Olyan mókás vagy.

A férfi összeszedte magát, megtörölte az arcát, és feltápászkodott.

– Hol is tartottam? – Megköszörülte a torkát. – Eladhatnád őket az Animistáknak, az Elménceknek, a Meteorológoknak… – Reszkető kezével kitapintotta a nyakán az érverését, majd kezét a háta mögé dugta. – De mint mindig, az Érinthetetlenek fizetnek a legjobban.

– Pfuj. Gyűlölöm őket. De amíg egy sem teszi be ide a lábát…

– Felhívom őket, megszervezem az eladásról szóló tárgyalást.

– De őt nem adom el. – A lány Enochra mutatott, majd két ujjal azt rajzolta a levegőbe, hogy „TE”. Enoch szája túlzott, groteszk vigyorba torzult.

– Remek, Frankie. Nagyon helyes.

– Tudom, hogy helyes. A többiek nem érdekelnek. Egy feltételem van. Ha valaki megveszi őket, és valami komiszságot művel velük, azt nézni akarom.

* * *

Hosszú, álomtalan sötétség után egy székhez kötözve ébredtem. Egy sorban ültünk, lábunk a szék lábaihoz, kezünk hátul a szék támlájához kötözve: Emma, Bronwyn, Noor, de még Millard is. A kötelek egy látszólag üres szék körül lebegtek. Enochot sehol sem láttam.

Egy régi színház színpadán ültünk, egy rongyos, sárga függöny mögött. Nyújtogattam a nyakam, köteleket és felvonócsigákat láttam a hátunk mögött, a fenti hídon pedig lámpákat. Nem volt bekötve a szánk, mégsem voltam képes beszélni. Még ki sem bírtam nyitni a szám. Azután hangokat hallottam a függöny túloldaláról. Rólunk beszéltek.

– Birtokháborítást követtek el a területemen! Lopni próbáltak tőlem! – Az elmebajos kislány volt az, Frankie. – Jogom lenne felakasztani őket, de irgalmat gyakorlok. És szívességet teszek nektek.

– Ez szokatlan, mert többnyire te próbálsz lopni tőlünk – hallatszott egy reszelős férfihang. – A legutóbbi példány, amelyiket tőled vettem, mindössze két nap múlva elhamvadt.

– Nem tehetek róla, ha nem tudsz vigyázni rájuk – morogta Frankie.

– Az eladó nem felelős, ha a vevő nem a használati utasításnak megfelelően használja az árut. – Felismertem az olajosan édeskés hangot: Pukié volt, a tanáré.

– Szemetet adtál el nekem! Jár nekem egy ingyen!

Azt hittem, verekedés tör ki, de egy nő elkiáltotta magát:

– Hagyjátok abba! Semleges területen nincs csetepaté!

Elcsendesedtek. Aztán megszólalt a reszelős hang.

– Már elég időmet vesztegetted, Frankie. Kezdődjék a bemutató.

– Helyes. Puki!

Hangosan nyikorogva, porfelhőt verve kezdett felemelkedni a függöny. Üres és romos színházterem tárult elénk. A zsöllyék rongyosak voltak, az erkélyszint fura szögben állt, mintha bármelyik pillanatban leomolhatna.

A színpadon hatan ültek. Minket néztek, de szemmel tartották egymást is, óvatosan tartva a távolságot egymástól. Frankie és Puki álltak hozzánk a legközelebb, Frankie frakkot viselt, és ostor volt a kezében, mintha cirkuszi állatidomár lenne.

Ma már csodálkozom, de akkor fogalmam sem volt, hogy kik lehetnek a nézők. Talán így volt a legjobb, mert ha ismertem volna a hírüket, a félelemtől képtelen lettem volna józanul gondolkodni. Frankie kapcsolatba lépett New York leghírhedtebb különleges bandáival, és háromnak el is jött a vezetője. Elöl középen egy fiatal fickó ült, jókora hullámtarajszerű frizurával, vékony ajkán kegyetlen mosoly. Pusztulás Donovan volt a neve. Mögötte két szolgája állt, egy illedelmes lány, aki mintha mi sem történne, újságot olvasott, meg egy fiú, aki olyannak látszott, mint aki egyáltalán nem tud olvasni, csak bávatagon, tátott szájjal bámulni.

Pusztulás engem szemlélt, miközben valaki mással vitatkozott: egy kislánnyal, akin makulátlan, hófehér ruhácska volt, a derekán széles masnival. Bonyolult, besütött haja aláomlott a hátán. Az arca hófehér, sima és nagyon hideg, a szája Pusztulás ajkának a fordítottja: a két sarka lefelé görbült, és állandóan mozgott, mintha rágna valamit vagy némán beszélne magában. A legfurcsább mégis az a fekete füstfelhő volt, amely körülfogta a fejét és a vállát, állandóan kavargott, de sosem oszlott el. Tölcsér alakú volt, és mintha a lányka jobb füléből jött volna. A neve Angelica volt, és egyedül érkezett.

Pusztulás utálta, ha fényképezték, egyszer mégis találtam róla egy elmosódott fotót, amelyen éppen úgy ül, ahogy én akkor láttam. Ezzel szemben Angelica imádta a fényképeket, különösen az egyik portréját – amint hintán ül, a füstfelhő pedig az egyik oldalon lebeg –, amely híressé vált az amerikai különlegesek körében. Sokan bekereteztették és kiakasztották, egyesek büszkén, mások céltáblaként vagy körözött személyként.

Pusztulás és Angelica olyasvalakiről vitatkoztak, aki még nem jelent meg – az Érinthetetlenek képviselőjéről –, és Frankie nélküle nem volt hajlandó kezdeni.

– Nem hinném, hogy idetolja a szőrös pofáját – mondta Pusztulás. – Vagy bárhová a városban. – Dallamos hangja volt, kis ír akcentussal.

– Én pedig remélem – szólalt meg Pusztulás tátott szájú szolgája. – Összekötözöm, és jó pénzért feladom.

– Azt megnézném – mondta Angelica. – Azt a fejpénzt soha, senki sem fogja megkapni. Kutyapofa meg a klánja nem félnek tőletek. Leótól és a banditáitól igen, de tőletek nem. – A hangja magas és sóhajszerű volt, a mondatai magasan és csicseregve indultak, majd alászálltak.

Pusztulás a zsebórájára nézett, és felállt.

– Még egy perc, Frankie. Aztán elhúzunk az embereimmel.

– Puki, ültesd le! – visította Frankie.

– Kérem, foglaljon helyet, Mr. Donovan – udvariaskodott a tanár.

– Nem fogadok el utasításokat olyan embertől, aki hagyja, hogy egy gyerek csúnya gúnynevet adjon neki – vakkantotta Pusztulás.

– Meg fogod még bánni, hogy így beszélsz rólam – mondta Frankie. – Egyszer még bocsánatért fogsz könyörögni.

Mielőtt a vita elfajult volna, a színház hátuljából hang hallatszott, szétnyílt a dupla ajtó, és egy apró alak loholt be.

– Itt van! – szólt diadalmasan Frankie. – Mondtam, hogy eljön.

A férfi felkaptatott a lépcsőn, és a színpadi lámpák fényében döbbenten láttam, hogy az arcát – kivéve a szemgolyóját meg az ajkát – hosszú, vastag szőr borítja. Ő volt Kutyapofa, az Eldritch Street-i Érinthetetlenek, New York leginkább megvetett klánjának a vezetője.

– Kutyapofa! – ordította Pusztulás. – Tényleg azt hittem, nem lesz vér a pucádban mutatkozni, az után, ahogy megruháztunk titeket a múlt héten.

– Szerinted úgy történt? – Kutyapofa megnyalta két ujját, és félrehúzta a szőrt a szeme elől. – Fura, mert én úgy emlékszem, a tieid közül hármat kellett elszállítani a gyógyítóhoz, az enyémek közül csak kettőt.

– Azt hiszem, elfelejtettél számolni – hörgött Pusztulás. – Csak ne merészkedjetek a területemre, mert legközelebb nem a gyógyítóhoz fognak vinni, hanem a hullaházba!

– Ha-ha-ha – nevetett gúnyosan a szőrös fiú. – „Ne merészkedjetek a területemre!” Cserélje már ki valaki a pelenkáját!

Pusztulás, aki közben leült, most felugrott, de az egyik kísérője visszanyomta. Kutyapofa meg se rezzent, csak kuncogott, miközben Pusztulás úgy tett, mintha erővel kellene visszatartani a verekedéstől.

– A helyedben nem próbálkoznék – mondta Kutyapofa. – Három kölyök áll odakinn az ajtóra tapasztott füllel, és elég vakkantanom egyet, hulla vagy.

– Elég a kakaskodásból – szólalt meg Angelica. Az arca jámbor volt, de a füstfelhő sűrűn gomolygott.

– Igen, szíveskedhetünk elkezdeni – körülményeskedett a tanár.

Mindenki leült. Bár a klánvezérek közti feszültség megmaradt, figyelmüket fokozatosan rám és a barátaimra fordították.

– Mit tudsz ma kínálni nekünk, Frankie? – kérdezte Kutyapofa. – Megint pár mucsai suttyót?

– Nincs szükségem szalon-különlegesekre – mondta Pusztulás. – Ezúttal valódi tehetségeket akarok.

– Naná – röhögött Kutyapofa. – Már így is elég hasznavehetetlen hülye van a bandájában.

Pusztulás csúnyán nézett rá.

– Nem, nem, ez príma áru – nyugtatta őket Frankie. – Éppen ezért sokba is kerülnek.

– Meglátjuk – mondta Angelica.

– Csak az érdekel, tudnak-e rabolni – jelentette ki Pusztulás. – Izom kell hozzá meg ügyes felderítés.

– Nekem kaméleonok kellenek – mondta Kutyapofa. – Az embereimet az utóbbi időben kezdik kiszúrni a normálisok, többször kis híján lebuktunk.

– Valamelyiket biztos tudnád használni – nevetett Pusztulás.

– Ez láthatatlan! – mondta Frankie. Megpördült, az ostor végével megbökte Millardet, aki feljajdult.

Még mindig nem tudtunk beszélni.

– Hm – ütötte össze az ujjait Pusztulás. – Esetleg érdekelne…

– Nem elég rondák a tieidhez képest – mondta Kutyapofa. – Jobb lesz, ha meghagyod őket nekem.

– Nekem időjárás-irányítók kellenek, mint mindig – sóhajtotta Angelica. – Szélirány-változtatók, esőcsinálók. Hozzáértők.

– Jól van, beszéljetek – mutatott ránk az ostorral Frankie. – Meséljétek el, mit tudtok!

Éreztem, hogy a nyelvem ellazul, és zsibbad, mintha tűkkel szurkálnák, amint visszatér belé az élet. Eleinte nehéz volt megszólalni. Bronwyn is megpróbálta, de úgy hangzott, mintha elfelejtettük volna, hogyan kell képezni a mássalhangzókat.

Kutyapofa a levegőbe csapott.

– Mi van, ezek hülyék?

– Persze, szerinted Frankie hogyan tudta elkapni őket? – gúnyolódott Pusztulás.

– Többé ne keress – állt fel Angelica.

– Csak fáradt a nyelvük! – magyarázta Frankie. – Ne menj el!

Frankie ütni kezdte Bronwynt, és rákiabált.

– BESZÉLJ RENDESEN!

A látvány úgy feldühített, hogy elszabadult valami a fejemben, rátaláltam a hangomra, és elkiáltottam magam.

– HAGYD ABBA!

Frankie haragosan felém fordult, és közeledett felém az ostorral. Közben el kellett haladnia Emma előtt, de Emma már elégette a kezén lévő kötést úgy, hogy senki sem vette észre. Bár a lába még a székhez volt kötözve, a felsőtestével rá tudta vetni magát Frankie-re, és a földre teperte.

Az egyik kezével fojtó szorítást alkalmazott a nyakán, a másik, lángoló kezét az arcához közelítette.

– Hagyd abba, hagyd abba, hagyd abba! – sikoltozott rúgkapálva Frankie. Elvesztette a telekinetikus hatalmát Emma fölött, és bár nagyon próbálta visszanyerni, nem járt sikerrel.

– Engedjetek elmenni minket, vagy leégetem az arcát! – kiáltotta Emma. – Nem viccelek! Megteszem!

– Jaj, légy szíves – mondta Angelica. – Olyan kellemetlen kis perszóna.

A többiek nevettek. A váratlan fordulat meglepte, de különösebben nem izgatta fel őket.

– Mire vártok? – ordította Frankie. – Öljétek meg őket!

Kutyapofa keresztbe tette a bokáit, kezeit összekulcsolta a tarkóján.

– Nem tudom, Frankie. Most kezd a találkozó érdekes lenni.

– Egyetértek – mondta Angelica. – Ezúttal nem bánom, hogy reggel felkeltem az ágyból.

Emma szemlátomást bosszankodott.

– Egyikőtöket sem érdekli, ha meghal?

– Engem igen – jelentette ki minden meggyőződés nélkül a tanár.

– Nem tehetitek velem ezt! – harsogta Frankie. – Az enyémek vagytok! Megfogtalak titeket!

Éreztem, hogy már a kezem és a lábam is tudom irányítani, nem csak a nyelvem. A lány bűbája megszűnt. A barátaimra pillantottam, és láttam, hogy ők is mozgatják a tagjaikat.

– Azt mondom, osszuk el őket egyenlően – javasolta Pusztulás, és vastag csövű pisztolyt vett elő az övéből, ki is biztosította. – Nektek egy-egy, nekem kettő.

– Jobb ötletem van – mondta Kutyapofa. Négykézlábra ereszkedett, és fenyegetőn morgott. – Az összes az enyém.

– Nem lesz az osztozkodás számodra ennyire kedvező – figyelmeztette Angelika. A felhője felvillant, aztán dörgött. Amit füstfelhőnek véltem, valójában viharfelhő volt. – És eszedbe ne jusson azt a tüzet használni velünk szemben – szólt oda Emmának.

– Senki nem visz el minket – kiáltottam. – És meg sem vesz.

– Amikor az Ymbrynék Tanácsa rájön, hogy mit műveltek, nagyon-nagyon nagy bajban lesztek – mondta Millard.

Elcsodálkoztak. Pusztulás előrelépett, valamivel tiszteletteljesebb hangot ütött meg.

– Félreértetek minket. Mi nem vásárolunk embereket. Az ilyesfajta kereskedelem régóta tiltott. De néha pénzbeli óvadékot ajánlunk fel olyan különlegesekért, akik bűncselekményt követtek el. Ha ezek a különlegesek tetszenek nekünk.

– Miféle bűncselekményről beszélsz? – kérdezte Millard. – Ti vagytok a bűnözők.

– Engedély nélkül behatoltatok Frankie területére – mondta Kutyapofa, és Frankie buzgón bólogatott, mert beszélni nem mert.

– Csapdába csalt minket! – tiltakozott Bronwyn. – Elkábított minket ennivalóval!

– Ignorantia legis neminem excusat – skandálta a tanár. – A törvény nem tudása nem jelent bűnbocsánatot.

– Kifizetjük értetek az óvadékot – folytatta Pusztulás. – Megússzátok a dutyit, és ezt háromhavi munkával fizetitek vissza. Ez után sokan döntenek úgy, hogy velünk maradnak.

– Akik akkor még élnek – tette hozzá sunyi vigyorral Kutyapofa. – A mi munkánk nem gyáváknak való.

– Te, kisasszony, nagyon tehetséges vagy – tett egy lépést óvatosan Emma felé Angelica, kissé még meg is hajolt. – Azt hiszem, otthon éreznéd magad a klánomban. Természeti erők vagyunk, mint te.

– Tisztázzunk valamit – szólt Emma. – Sehová sem megyek veletek, ahogy a barátaim sem.

– Dehogynem – mondta Kutyapofa.

Hangosan pattanva hulltak le Bronwyn kötelékei, ahogy felállt a székről.

– Ne moccanj! – ordította Pusztulás. – Vagy lövök!

– Te lősz, én égetek – kiáltott Emma.

– Tedd, amit mond! – nyüszítette Frankie.

Pusztulás habozott, aztán kicsit lejjebb eresztette a pisztolyt. A kemény szavak ellenére nem akarták Frankie halálát. Minket sem akartak megölni.

Bronwyn Noor székéhez ment, letépte róla a köteleket.

– Kösz – dörzsölte a csuklóját Noor. Aztán mozgatni kezdte a kezét a levegőben, és összegyűjtötte a reflektorok vakító fényét. – No, így már jobb. – Összenyomta a két kezét, köztük az összeszedett fényt, bekapta, és úgy sugárzott az orcáján át, mint valami világító rágógumi.

– Szűzanyám – motyogta Pusztulás.

– Kik vagytok? – kérdezte Kutyapofa.

Bronwyn már eloldozta Millardet, éppen engem készült kiszabadítani.

– Nem lehetnek idevalósiak – mondta Angelica. – Ilyen képességekkel mindenki ismerné őket.

– Emlékeztek a lidércekre? – kérdezte Millard.

– Viccelsz – mondta Pusztulás.

– Miattunk múltak ki vagy vannak börtönben.

– Főként miatta – mutatott rám Bronwyn. Eltépte a kezeimet összekötő kötelet, és úgy emelte fel a karomat, mint valami verseny győzteséét. – Vándorsólyom kisasszony védencei vagyunk. És amikor meghallja majd, hogy mit műveltek, olyat kaptok tőle meg a többi ymbrynétől, hogy kapkodni fogjátok a fejetek.

– Ilyen őrültséget még sosem hallottam – mondta Pusztulás.

– Szerintem szépen be fognak illeszkedni – mondta Kutyapofa.

A helyiségben megváltozott a hangulat. Elnyertünk némi kelletlen tiszteletet, egyensúly teremtődött. Ám a klánvezérek változatlanul tartottak tőlünk – és egymástól –, és mindenki nagyon éber maradt. Pusztulás tartotta a pisztolyát, Emma a tüzet Frankie arcához, Kutyapofa négykézlábra ereszkedett, támadásra készen, Angelica felhőjében csöndes vihar kavargott, esőt permetezve a lány fejére és vállára. Mintha egy meggyújtott dinamitrúd körül táncoltunk volna.

– Van egy kérdésem, és jobb, ha igazat válaszoltok – mondta Pusztulás. – Ilyesfélék, mint ti, nem cél nélkül jönnek a városba. Szóval mit kerestek itt?

Úgy véltem, hogy egyenrangúként beszélhetek velük. Büszke voltam, féktelen, és kiböktem az igazat.

– Azért jöttünk, hogy segítsünk neki – biccentettem Noor felé. – Vadonatúj különleges, bajban van, és hazavisszük magunkkal.

A klánvezérek ezt egy hosszú percig emésztették, majd összenéztek.

– Azt mondod, új? – kérdezte Kutyapofa. – Úgy érted… nincs kapcsolata? – A sarkára ült, a hangja morgás helyett ismét emberi volt.

– Úgy van – mondta Emma. – Mi baj?

Angelica csóválta a fejét, esővíz csorgott az állán.

– Ez baj.

– A pokolba! – bokszolt a levegőbe Pusztulás. – A pokolba, tényleg szívesen láttam volna ezt a tüzest a bandámban.

– Miről beszélsz? – kérdezte Bronwyn.

– Most mi van? – kérdezte Noor.

Frankie nevetni kezdett.

– Hát bajban vagytok – mondta.

– Te csak hallgass – szólt rá Emma.

– Egy kapcsolatok nélküli különleges elrablása súlyos bűncselekmény – magyarázta a tanár. – Nagyon súlyos bűntett.

– Engem nem rabolt el senki – tiltakozott Noor.

– Kívülállók vagytok – mondta Pusztulás –, és területhatárokon visztek át egy kapcsolatok nélkülit. Ez azt jelenti… – Nagyot sóhajtott, toppantott is. – Ezt utálom!

Kutyapofa felállt, leporolta a kezét.

– Jelentenünk kell – mondta. – Vagy bűnrészesek leszünk.

– Muszáj? – kérdezte Angelica. – Egyre jobban kedvelem őket.

– Nyilván viccelsz. – Kutyapofa idegesen járkálni kezdett. – Ha nem jelentjük, és Leo tudomást szerez róla? Fabatkát sem ér az életünk. Annál is kevesebbet.

– Azt hittem, te „nem félsz senkitől, sem embertől, sem semmitől” – gúnyolódott Angelica.

Kutyapofa Angelica felé fordult, ráüvöltött.

– Csak a hülye nem fél Leótól!

Pusztulás elfordult, és amikor visszafordult, egy kis mobilszerűség volt a kezében.

– Utálom ezt tenni. Tényleg. Dolgozni akartam veletek. De attól tartok, nincs más választásom.

Megnyomott néhány gombot a kütyün. Egy pillanat múlva szirénázás hangzott fel. Mintha mindenünnen jött volna: a falakból, a mennyezetből, magából a levegőből. A barátaimmal összenéztünk, majd az amerikaiakra, akik leengedték fegyvereiket, és nem tettek fenyegető mozdulatokat. Csupán csalódottnak látszottak.

Emma elengedte Frankie-t, aki a földre zuhant.

– Hol a barátunk? – ordított Frankie-re. – Mit tettél Enochhal?

Frankie az amerikaiakhoz szaladt.

– Már a gyűjteményem része! – Pusztulás két lába közül lesett ki. – Nem kapjátok vissza!

Így hát nem volt értelme maradnunk, és semmi nem is kényszerített rá minket. A sziréna sivított. Barátaimmal körülnéztünk.

– Induljunk – javasoltam.

– Nekem nem kell kétszer mondanod – bólintott Emma.

Emma, Noor meg én segítettünk Bronwynnek, aki már majdnem a régi volt, csak picit szédelgős, és lerohantunk a lépcsőn, végig a széksorok közt a hátsó kijárat felé, ahogy csak bírtunk – ám nem voltunk valami gyorsak. Sem az amerikaiak, sem a szolgáik nem tettek semmit, hogy megállítsanak minket. Az ajtón át kirohantunk az alkonyodó utcára.

Fél tucat, az 1920-as évekbeli öltönyös férfi rohant felénk antik géppuskákkal. Céloztak és ránk üvöltöttek, hogy álljunk meg. Visszapattanó golyók záporoztak ránk a hátunk mögötti betonról.

Az egyik fickó kirúgta alólam a lábam, aztán arccal lefelé feküdtem a járdán, a tarkómba egy cipő mélyedt.

Nyers parancsszó hallatszott.

– Szemüket betakarni.

Csuklyát húztak a fejemre. Minden sötétbe borult.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Lábra állítottak, durván vonszoltak, majd a karomnál fogva felemeltek, és a fémpadlóra löktek. Ajtó csapódott. Úgy véltem, valamilyen jármű rakterében lehetek. A fejemre húzott csuklyától nem láttam semmit, lélegezni is alig tudtam. Fájt az állam, amely találkozott a betonnal, ismét megkötözött csuklómat dörzsölte a szoros kötelék. Nagy, sokhengeres jármű indult be. Hallottam, hogy Emma mond valamit, és az egyik martalóc rákiált: „Kuss!” Ütés csattant, majd csend lett, bennem pedig tombolt a düh.

A jármű csúszkált és rázkódott. Senki sem beszélt. Két dolog jutott eszembe, amíg vártuk, hogy kibontakozzon a további sorsunk: ezek a verőemberek bizonyára Leónak dolgoznak, annak az egyetlen embernek, akitől mindenki fél New Yorkban. Továbbá elveszítettem a sporttáskámat. Benne volt Abe műveleti naplója, az egyetlen tárgy, amit fontosnak tartott elzárva tartani a föld alatti bunkerében. Üresvadász éveinek majdnem teljes története. És én elveszítettem.

Utoljára akkor volt nálam a sporttáska, amikor Frankie területére léptünk. A tanár vehette el a belépés és az üres színházterem között. Vajon belenézett? Tudta-e, mi jutott a kezébe? Melyik a rosszabb: ha elhajította, vagy ha elolvasta?

Nem mintha ez most számított volna. Ha ezek tényleg Leo emberei, és Leo olyan rémséges, amilyennek mindenki tartja, úgysem élem túl ezt a napot.

A sofőr hirtelen fékezett. Csúszni kezdtem a fémpadlón, és az egyik gengszter megragadta a grabancomat. A jármű megállt, ajtók nyíltak. Kirángattak minket, betereltek valamilyen épületbe, végig egy folyosón és egy hurok bejáratán, amelyik olyan finoman működött, hogy alig vettem észre, mi történt. Aztán újra kivittek minket az épületből, ám a környezet érzésre is, hangra is másmilyen lett. Hideg volt, az utca pedig forgalmas. Régebbi korba jutottunk. A cipők erősebben kopogtak a járdán, mert senki sem viselt gumitalpú tornacipőt. Autók is jártak körülöttünk, és a motorjuk hangosabb volt, a kürtjük erősebb, a kipufogógázuk füstösebb.

Amikor másodszor is megbotlottam az egyenetlen járdán, a karomat fogó fickó figyelmeztetett, ne próbálkozzam semmiféle ostobasággal, és levette a fejemről a csuklyát. Pislogtam az éles, nappali fényben, próbáltam áttekinteni a terepet, és kitalálni, hol vagyok. Tudtam, hogy később a gyors menekülésen múlhat az életem.

New Yorkban voltunk, valamikor a huszadik század első felében – talán az 1930-as vagy 1940-es években. A régi autók és buszok jól felismerhetők voltak, és minden férfi öltönyt és kalapot viselt. Fogvatartóim tökéletesen beleillettek a képbe. Nyugodtan levehették a csuklyát rólam, mert nem kellett aggódniuk amiatt, hogy látom, hol vagyok. Bizonyára ők uralták a várost. Segítségért kiáltanom ebben a hurokban nem lett volna értelme – a gengszterek megölték volna bármelyik normálist, aki gondot okoz nekik. Az egyetlen, amire nem akarták felhívni a figyelmet, a gépfegyverük volt, azért azt újságba csavarva vitték a hónuk alatt.

Haladtunk az utcán. Ügyet sem vetettek ránk, és nem tudtam eldönteni, ilyenek-e a New York-iak, vagy az emberek azért nem vesznek tudomást Leo embereiről, mert megtanulták, hogy az nem tesz jót az egészségüknek. Próbáltam hátranézni, mögöttem vannak-e a barátaim, erre jól tarkón vágtak. A fogvatartóimat láttam előttem és mellettem, és hallottam, hogy valahol hátul Kutyapofa és Pusztulás halkan beszélget.

Befordultunk egy sikátorba, felmentünk egy rakodórámpán, elhaladtunk több, kezeslábast viselő ember mellett, majd beléptünk egy sötét raktárépületbe.

– Leo vár – morogta az egyik melós.

Áttereltek minket egy nyüzsgő konyhán, ahol a szakácsok meg a pincérek a falhoz lapultak, hogy elférjünk, és véletlenül sem néztek a szemünkbe. Átvonultunk egy báltermen, majd egy csicsás báron, amely így déltájt eléggé sötét volt, de félig megtöltötték a vendégek, aztán fel egy aranyozott lépcsőn, be egy irodába.

Az iroda nagy és díszes volt, finoman faragott fával berendezett, itt-ott aranyozással. A túlsó végében, hatalmas, tükörfényes íróasztal mögött egy férfi várt ránk. Fekete hajszálcsíkos öltönyt viselt rikító, bíborvörös nyakkendővel és krémszínű, széles karimájú kalappal, amely nem illett az öltözékéhez.

Mellette magas férfi állt, aki fekete ruhájában úgy nézett ki, mint egy temetkezési vállalkozó.

Ahogy közeledtem felé, az íróasztalnál ülő férfi meredten nézett rám. Mintha apró tűkkel szurkálták volna az arcbőrömet. A fickó a levélnyitóval játszott, böködte vele az íróasztal zöld posztóját, kis mélyedéseket hagyva. Elfordította a tekintetét, mire Emmát, Millardet és Bronwynt mellém állították.

Noor nem volt velünk. Nem tudtam, mit tehettek vele; átfutott rajtam a rémület. Aztán becipelték Pusztulást, Angelicát és Pusztulás két szolgáját, mindegyikre külön verőember vigyázott. Kutyapofa nem volt sehol, nyilván sikerült meglépnie.

– Leo, örülök, hogy látlak, rég láttalak – szónokolt Pusztulás, és olyan mozdulatot tett, mintha megemelné a kalapját, bár nem volt kalapja. A szolgái hallgattak.

Angelica meghajolt.

– Üdvözöllek, Leo – mondta. A felhője udvariasan összezsugorodott, és egészen közel maradt a testéhez, mintha az is félt volna.

Leo a lányra mutatott a levélnyitóval.

– Eszedbe ne jusson itt esőzni, angyalpofi. Most pucoltattam a szőnyeget.

– Nem fogok, uram.

– Szóval. – Leo felénk bökött a levélnyitóval. – Ők azok?

– Ők – felelte Pusztulás.

– Hol a kutyafiú?

– Lelécelt – sziszegte a magas férfi.

Leo megszorította a levélnyitót.

– Az nem jó, Bill. Az emberek még aztat fogják hinni, hogy elnézzük a bűnözést.

– Elkapjuk, Leo.

– Ajánlom is. – Pusztulásra és Angelicára nézett. – És mostan ti. Úgy hallottam, törvénytelen árverésen vettetek részt.

– Jaj, dehogy, szó sincs róla – tiltakozott Pusztulás. – Ezekről a különlegesekről volna szó? – Rám meg a barátaimra mutatott. – Csak fel akartuk venni őket munkára. Munkaerővásár volt.

– Munkaerővásár! – nevetett Leo. – Eztet még nem hallottam. Biztos, hogy nem tiltott emberkereskedelemről volt szó? Nem arra akartátok rávenni őket fenyegetéssel, hogy ingyen dolgozzanak nektek?

– Nem, dehogy – szabadkozott Pusztulás.

– Sosem tennénk ilyesmit – bizonygatta Angelica.

– És mit kell csinálnotok a kívülállókkal? – kérdezte Leo.

– Elhozni hozzád – válaszolta Pusztulás.

– Úgy van.

– Frankie azt hitte, nem különösebben érdekesek, azért…

– Frankie bogyóagyú! – ordította Leo. – Nem az ő dolga eldönteni, ki a senki és ki a beszivárgó. A kívülállókat hozzám hozzátok, és én döntök felőlük! Értettétek?

– Igen, Leo – válaszolták egyszerre.

– És hol a fényevő?

– Az előtérben szobrozik – szólalt meg Leo embere, Bill. – Jimmy és Walker figyuzzák.

– Helyes. Csak finoman bánjatok vele! Először barátkozni próbálunk, jegyezzed meg.

– Értettem, Leo.

Leo hozzánk fordult. Levette a lábát az asztalról, kihúzta magát.

– Hová valósiak vagytok? – kérdezte. – Ugye kaliforniások vagytok? Meese emberei?

– Én Floridából jöttem – válaszoltam.

– Mi meg az Egyesült Királyságból – mondta Bronwyn. A hangja rekedt volt.

– Nem tudjuk, ki az a Meese, és nem értjük, miről beszélsz – mondta Emma.

Leo bólintott. Leszegte a fejét. Meglehetősen hosszan hallgatott. Amikor ismét felnézett, lila volt a feje a dühtől.

– A nevem Leo Burnham, és ezt a várost én irányítom.

– Az egész keleti partot – tette hozzá Bill.

– Megmondom, hogyan lesz. Kérdéseket teszek fel, ti pedig őszintén válaszoltok. Nem olyan pasi vagyok, akinek hazudni lehet. Sem olyan pasi, akinek lophatják az idejét. – Leo felemelte a kezét, és a levélnyitót mélyen belevágta az asztalba. A szobában mindenki összerezzent.

– Olvasd fel a vádakat, Bill – mondta Leo.

Bill szétnyitott egy papírt.

– Tiltott területre való behatolás. Ellenállás az őrizetbe vétel ellen. Kapcsolat nélküli különleges elrablása.

– Írjad hozzá a személyazonosságukra vonatkozó hazugságot is!

– Értettem, Leo – felelte Bill, és már írta is.

Leo felállt a magas támlájú székből, mögé sétált, karjával a támla aranyszegélyére támaszkodott.

– Azután, hogy a lidércek meg az árnyéklények eltűntek, tudtam, csak idő kérdése, hogy valaki megpróbálja elcsaklizni a területünket. Azt hittem, valamelyik mucsai hurokkal kezdik a széleken. Missy Fineman kompániájával Pine Barrensben. Juice Barrows csapatával Poconosban. De hogy a legerősebb vadakkal kezdjék, ráadásul a saját hátsó udvaromban, fényes nappal… – Ekkor felegyenesedett, a dühtől még a nyála is folyt. – Ez nem csak pofátlanság, ez sértés. Ezzel a kaliforniások azt mondják, „Leo gyönge. Leo alszik. Sétáljunk be a házába, és lopjuk el a malacperselyét, mert megtehetjük”.

– Ön fölöttébb haragos – szólalt meg Millard –, és nem szeretném még jobban megharagítani azzal, hogy nem értek egyet önnel, ám egyszerűen nem azok vagyunk, akiknek vél minket.

Leo előjött a széke mögül, és megállt Millard előtt, akire rákényszerítettek egy csíkos köntöst, hogy ne tudjon észrevétlenül meglépni.

– Idevalósi vagy? – kérdezte higgadt hangon Leo.

– Nem – felelte Millard.

– Próbáltál elvinni egy vadat?

– Volna szíves elárulni, mi az a vad?

Leo gyomorszájon vágta Millardet, aki kétrét görnyedt, feljajdult.

– Hagyja abba! – kiáltotta Emma.

– Bill, mondd el nekik, mi az a vad!

– Olyan különleges, aki nem tudja magáról, hogy különleges, és még nem tartozik egyetlen csapathoz vagy klánhoz sem – sorolta Bill úgy, mintha könyvből olvasná.

Tehát a „vad” a kapcsolat nélküli másik, lenéző változata volt.

– Veszélyben volt – magyaráztam. – Segíteni próbáltunk neki.

– Azzal, hogy elviszitek New York Cityből. – Leo hangján hitetlenkedés érződött.

– A londoni hurkunkba – mondta Bronwyn. – Ahol biztonságban lenne a magához hasonlóktól.

Leo felvonta a szemöldökét.

– London. Látod, Bill, rosszabb, mint gondoltam. Már angol különlegesek is zaklatnak minket, nem csak kaliforniások.

– Ő nem tartozik maguk közé, és nem is a maguké – mondtam. – Ő döntött úgy, hogy velünk jön.

Leo megigazította a gallérját, és hozzám lépett. Az emberei még erősebben szorították a karomat.

– Nem tudom, tényleg tudatlan vagy-e, vagy csak úgy teszel – mondta nyugodt hangon –, de nem számít. A törvény az törvény, és az egyforma mindenhol ebben az országban. Az a fényevő helybeli, és távozásra bírni innen bűncselekmény, be is ismerted. Nincs más választásom, mint példát mutatni rajtad. – Olyan gyorsan ütött, hogy nem volt időm felkészülni az ütésre. A sokktól és Leo erejétől kis híján elvágódtam.

– Bill, vidd az irodámból ezeket a balfácánokat! Tisztázd, hogy kicsodák, és ne bánj velük kesztyűs kézzel. Nehogy azt higgyék, puhák vagyunk.

– Parancsodra, Leo.

Láttam Emma arcát, miközben kirángattak minket a szobából, ő is látta az enyémet. Hangtalanul biztattam, nem lesz semmi bajunk. De azóta, hogy pár napja elhagytuk floridai házamat, most először nem voltam ebben biztos.

Ez volt az első találkozásom Leóval, de nem az utolsó.

* * *

Nem tudom elmondani, mennyi időt töltöttem abban a cellában. Napoknak éreztem, pedig valószínűleg huszonnégy óra sem volt. Nem volt ablak – így nem jött be napfény –, és egy priccsen meg egy vécén kívül más berendezési tárgy sem. Egyetlen villanykörte égett folyamatosan, és ilyen körülmények között nehéz mérni az időt, kivált, ha az ember még hurokugrás utáni másnaposságban is szenved.

Bádogtányérban ételt, bádogkupában vizet hoztak. Néhány óránként jött valaki, és faggatott. Mindig más és más. Eleinte csak azt akarták tudni, honnan jöttem, és kivel működöm együtt. Azt hitték, Kaliforniából jöttem. Állandóan a „kaliforniás” szót használták rám. Bár ezt mindenképpen tagadtam, az igazság – hogy ennek a nagy-britanniai különleges csapatnak a tagja vagyok – teljesen valószínűtlennek látszott, tekintettel eltitkolhatatlan amerikai mivoltomra és arra a tényre, hogy én a mai világból való vagyok, a barátaim pedig nem. Nagyon nehéz volt őket meggyőznöm. A történetemnek nem volt értelme. Kegyetlen könnyedséggel közölték, hogy megölnek a „bűnökért”, amelyeket a barátaimmal elkövettünk. De nem vertek. Nem kínoztak. Azt hiszem, ehhez köze volt a másik szobában lévő fickónak. Olykor kivittek a cellámból, át egy másik ablaktalan szobába, ahol leültettek egy rövidre nyírt hajú, kerek szemüveges, bagolyszerű férfival szemben.

Ő hosszú perceken át bámult rám, anélkül hogy beszélt volna, és közben hátradőlve savanyú uborkát majszolt.

Úgy véltem, olvasni próbál a gondolataimban. Nem tudom, technikájának része volt-e az uborka, vagy imádta csupán. Egy idő múlva rájöhetett valamire – talán valamelyik barátom tudatában olvastak –, mert a többi kihallgató hangnemet váltott. Kezdték hinni, hogy nem vagyok kaliforniai, hanem egy, az óceán túlsó partján lévő különleges csoporthoz tartozom.

Attól kezdve mindent meg akartak tudni az európai különlegesekről, az ymbrynékről és Vándorsólyom kisasszonyról. Szentül hitték, hogy az ymbrynék támadásra vagy megszállásra készülnek. Tudni akarták, hány további különlegest raboltunk el Amerikából. Hány vadat csábítottunk magunkhoz. Mondtam, hogy egyet sem, és hogy az ymbrynénk tudta nélkül jártunk el. És ismételgettem, amit Leónak mondtam: segíteni szerettünk volna egy kapcsolatok nélküli különlegesen, aki veszélyben volt. Csupán segíteni akartunk.

– Kiktől volt veszélyben? – kérdezte a kihallgatóm. Nagydarab, borostás, krétafehér hajú pasas volt.

Úgy gondoltam, nem lesz semmi baj abból, ha leírom Noor üldözőit. Az elsötétített ablakú SUV autókat. A helikoptert a félkész épület fölött, azokat, akik üldöztek minket, és meglőtték Bronwynt nyugtatóval bevont nyílvesszővel.

– Nem vagyok tanult ember – mondta a kihallgatóm. – De az ellenségeinkről tudok mindent. Tudom, hogy néznek ki, mit viselnek, mit reggeliznek, az anyjuk nevét is. És ezek a népek nem illenek össze a leírásoddal.

– Esküszöm, hogy igazat beszélek – bizonygattam. – Az ymbrynéknek semmi közük a mentőakciónkhoz. Vándorsólyom kisasszonynak sincs köze hozzá. Az a lány veszélyben volt, csak segíteni szerettünk volna.

Kihallgatómból kirobbant a röhögés.

– Csak segíteni szerettetek volna. – Olyan közel hajolt, hogy éreztem bőrének mentol- és izzadságszagát. – Egyszer láttam egy ymbrynét. Shenectadyben. Öreg hölgy, az erdőben élt úgy húsz kölökkel. Úgy mentek utána, mint a kiskacsák. Egy ágyban háltak. A klotyóra is vele mentek. – Csóválta a fejét. – Egyetlen ymbryne egyetlen védence sem tesz semmit önállóan.

Elfogott a keserűség meg a sértődöttség.

– Nagyapám igenis ymbryne segítsége nélkül dolgozott. – Miért tartsam titokban? Nem hagyhattam, hogy azt higgyék, az ymbrynék készülnek valamire ellenük. – Olyan csapatot irányított, mely üresrémek ellen harcolt és segített a bajban lévő különlegeseknek. Az emberek Gandy néven ismerték.

A kihallgatóm már nem nevetett. Gondosan felírt egy noteszba mindent, amit mondtam.

– Idén elhunyt – folytattam –, és az volt az óhaja, hogy folytassam a munkáját. Legalábbis azt hiszem. Az egyik társától kaptuk ezt a küldetést.

A kihallgató felnézett.

– Azt mondod, Gandy egyik társa még életben van?

A tekintetétől kilelt a hideg. Akkor jöttem rá, hogy hibát követtem el.

– Nem… – Úgy tettem, mintha összezavarodtam volna. – Úgy értem, a küldetést egy géptől kaptuk – hazudtam. – Távgépírón. Akkor írta le az utasításokat, amikor éppen mellette álltam, mintha tudta volna, hogy ott vagyok. De feltételeztem, hogy nagyapám egyik régi társától jött. – Szerettem volna kitörölni, amit H.-ról mondtam, de elkéstem vele.

A kihallgatóm becsukta a noteszt.

– Sokat segítettél – kacsintott rám, és hátratolta a székét.

– Nem akartunk senkinek a lábára lépni – mondtam gyorsan. – Semmit sem tudtunk a területükről vagy a törvényeikről.

Kulcs csörrent a zárban, nyílt az ajtó. A kihallgató mosolygott.

– Szép napot!

* * *

Húsz perc múlva Leo elé hurcoltak. A szobában csak ő tartózkodott, az engem lefogó embere és temetési vállalkozó külsejű jobbkeze, Bill. Leo odasietett hozzám, amint beléptem az ajtón. Egyenesen az arcomba nézett.

– A nagyapád gyilkos volt. Tudtad, mi?

Nem tudtam mit mondani erre, hát hallgattam. Leo nyilvánvalóan megháborodott.

– Gandy. Vagy ahogy hívod.

– Abraham Portman volt a neve – mondtam csendesen.

– Emberrablás. Gyilkosság. Az a fickó nem volt épeszű. Nézz rám.

A szemébe néztem.

– Nem tudja, mit beszél.

– Igazán? – kérdezte. – Bill, hozd ide a Gandy-aktát!

Bill odament egy iratszekrényhez, lapozgatni kezdett.

– Jó ember volt – tiltakoztam. – Szörnyek ellen harcolt. Embereket mentett meg.

– Aha, mi is azt hittük – folytatta Leo. – Amíg rá nem jöttünk, hogy ő volt a szörnyeteg.

– Itt van, Leo – mondta Bill.

Bill odajött egy barna dossziéval a kezében. Leo elvette, kinyitotta. Lapozott, és kőkemény arckifejezése megváltozott.

– Itt van – mondta, és elfancsalodott a képe.

Hatalmas pofont adott. Megroggyantam. A verőember felhúzott. Csengett a fülem.

– A keresztlányom volt – nyögte Leo. – Édes, mint a cukor. Nyolcéves. Agatha.

Úgy fordította a mappát, hogy lássam. A laphoz egy triciklin ülő kislány fényképét tűzték.

A gyomromat összeszorította a félelem.

– Éjszaka vitték el. Gandy meg az emberei. Egy árnyéklény is velük volt. Nekik dolgozott. Betörte a lányka hálószobájának ablakát, és kihúzta – az emeletről. A fekete nyála egészen az ágyig vezetett.

– Nem tett ilyet – mondtam. – Sosem rabolt volna el gyereket.

– Látták! – ordította Leo. – De a kislányt soha többé nem látták. Pedig kerestük, azt elhiheted, hogy kutattunk utána. Gandy vagy megetette azzal az izével, vagy ő maga ölte meg. Ha eladták volna egy másik klánnak, hallottam volna róla. Kiszabadítottuk volna.

– Sajnálom a történteket – mondtam. – De biztos nem ő volt.

Újabb pofon következett, most a másik oldalra, a szemem elhomályosult, megint csengett a fülem. Amikor újra tisztán láttam, Leo éppen a szürke délutánt bámulta az ablakból.

– Ez csak egy a legalább tíz gyerekrablásból, amit rá tudunk bizonyítani. Tíz kölök, akiket elvittek, és soha többé nem láttuk őket. Gandy kezéhez vér tapad. De meghalt, aszondod. Én meg azt, hogy a te kezedhez tapad a vér.

Odament egy kis bárkocsihoz, töltött magának egy pohár barna italt. Egyetlen kortyintásra bedobta.

– Szóval hol a társa, aki szerinted még él?

– Nem tudom. Nem tudom.

Úgy határoztam, hogy megmondom az igazat H.-ról; már úgyis eljárt a szám, és nem volt semmiféle információm, amely elvezette volna őket H.-hoz. Azt sem tudtam, hol lakik.

Leo verőembere szorította a nyakam.

– De tudod. Hozzá akartad vinni a lányt!

– Nem, hanem egy hurokba. Nem hozzá.

– Miféle hurokba?

– Nem tudom – hazudtam. – Még nem árulta el.

Bill az ujjait ropogtatta.

– Hülyének tetteti magát, Leo. Baleknak néz.

– Jól van – mondta Leo. – Akkor is megtaláljuk. Senki sem bújhat el előlem a saját városomban. Amit igazán tudni akarok, hogy mit csináltok velük? Az áldozataitokkal?

– Semmit – nyögtem kétségbeesetten. – Nincsenek áldozataink.

Felkapta a dossziét az asztalról, ahová ledobta előbb, fellapozott egy képet, az orrom alá dugta. – Itt az egyik kölök, akit nagypapuskád megmentett. Két héttel később találtunk rá. Úgy néz ki, mint akit megmentettek? Mi?

Egy halott volt a képen. Egy kisfiú. Megcsonkítva. Borzalmasan.

Leo gyomorszájon vágott. Jajgatva görnyedtem kétrét.

– Hol van? Hol van Agatha?

„Nem tudom, nem tudom”, mondogattam, vagy akartam mondani, miközben Leo még kétszer belém öklözött, amíg alig kaptam már levegőt, és az orromból folyt a vér.

– Szedjétek fel – mutatott rám undorral Leo. – A szentségit, megint tisztíttathatom a szőnyeget.

A hónom alatt fogva próbáltak talpra állítani, de a lábam nem bírt el, így hát térdeltem.

– Meg akartam ölni Gandyt – ordította Leo. – A saját kezemmel azt a buggyant kurafit.

– Gandy halott, Leo – mondta Bill.

– Gandy halott – ismételte Leo. – Akkor be kell érnem veled, junior. Hány óra?

– Majdnem hat – mondta Bill.

– Reggel végzünk vele. Nagy buli lesz. Hívjátok meg a népeket!

– Téved – suttogtam remegő hangon. – Téved vele kapcsolatban.

– Hogy kívánod, kölök? Vízbe fojtás vagy agyonlövés?

– Bizonyítani tudom.

– Esetleg mindkettő? – javasolta Bill.

– Jó ötlet, Bill. Egy kivégzés neki, egy a drága jó nagypapinak. Most vigyétek innen!

* * *

Először oltották le a lámpát a cellámban. Sajgó testtel hevertem éjjel a vékony sötétben, azt kívánva, bárcsak eltűnhetnék innen. Aggódtam a barátaimért. Vajon megverték-e, megkínozták-e, megfenyegették-e őket? Aggódtam Noorért és azért, hogy mit akarnak tenni vele. Jobban járt volna talán, ha nem próbálok segíteni rajta? Ha hallgattam volna H.-ra, és felfüggesztettem volna a küldetést?

Igen. Egészen biztosan.

Bevallom, magamért is aggódtam. Leo verőlegényei az érkezésem óta fenyegettek, de most először éreztem, hogy valóban meg akarnak ölni. Leónak már semmire nincs szüksége tőlem. Csak látni akarja a halálomat.

És mi ez az egész őrültség nagyapámmal kapcsolatban? Egy pillanatig sem hittem, hogy bármi igaz lehet a vádakból – de hogy hihette bárki is? Egyedül azt tudtam elképzelni, hogy lidércek koholtak vádakat ellene, úgy rendezték el a gyerekrablásokat és -gyilkosságokat, mintha Abe követte volna el őket, azt remélve, hogy Leo klánja majd megöli, és elvégzi helyettük a munkát. Ami azt illeti, hogy a nagyapámat felismerték néhány ilyen bűncselekmény helyszínén (ezt Leo hangsúlyozta), az sem bizonyít semmit, hisz a lidércek az álcázás mesterei. Valamelyikük talán beöltözött vagy élethű maszkot készített.

Hirtelen hangosan dörömböltek a cellám ajtaján.

Eljött az idő. Értem jöttek. Még a reggelt sem várták meg.

Az ajtón lévő ablakocska kinyílt.

– Portman.

Leo volt az. Meglepődtem, de aztán rájöttem: saját kezével akarja meghúzni a ravaszt.

– Gyere ide!

Feltápászkodtam a priccsről, az ablakhoz léptem.

– A lidércek rágalmazták meg nagyapámat – mondtam, de nem azért, mert arra számítottam, hogy hisz nekem, hanem mert mondanom kellett.

– Fogd be a mocskos pofád! – Szünetet tartott, hogy lehiggadjon. – Ismered ezt a hölgyet?

Egy fényképet tartott az ablakhoz. Megzavart a váratlan fordulat, némi idő kellett, hogy magamhoz térjek. A kép egy festett szőke dívát ábrázolt fehér kesztyűben, tollas kalapban. Egy doboz Dranót tartott a kezében, és szemlátomást énekelt a doboznak.

– A bárónő – mondtam, és örültem, hogy az emlékezetem még működik.

Leo leeresztette a képet. Egy darabig összevont szemöldökkel nézegetett. Egyáltalán nem tudtam, mi járhat a fejében. Sikerült jó választ adnom? Vagy rosszat mondtam?

– Egy kicsit telefonálgattunk – mondta végül. – A társaid azt állították, hogy jártatok a motelben. Persze aggódtunk, ezért odatelefonáltunk, hogy életben vannak-e még az ottani barátaink. A legnagyobb meglepetésemre nemcsak azt állították, hogy urakhoz és hölgyekhez méltón viselkedtetek, hanem azt is, hogy elintéztetek valamit, amit magam szándékoztam.

Egy szót sem értettem.

– Elintéztünk valamit?

– Azokat az idióta országúti rablókat, akik úgy viselkedtek, mintha ők irányítanák a dolgokat. Floridába szándékoztam menni, hogy kinyírjam őket. Ettől kíméltél meg.

– Nem volt nagy ügy. – Igyekeztem higgadtan és fegyelmezetten viselkedni, nem úgy, mint aki attól fél, hogy megölik.

Leo kuncogott, és lesütötte a szemét, mint aki zavarban van.

– Talán csodálkozol, hogy ilyen nagymenőt mit izgat holmi kis turistahurok. Nem is érdekelne, ha nem ott élne a nővérem.

– A bárónő?

– A valódi neve Donna. Kedveli az ottani időjárást. – Csóválta a fejét. – Vesz néhány énekleckét…

– Elenged?

– Normális körülmények között a nővérem néhány jó szava csak arra volna elég, hogy a halálos ítéletedet megváltoztassam. De érdekes helyeken vannak barátaid.

– Tényleg?

Becsukta az ablakot. Kulcs fordult a zárban, kinyílt az ajtó. A folyosón Vándorsólyom kisasszony közeledett.

Egy pillanatig azt hittem, álmodom. És akkor megszólalt.

– Jacob. Azonnal jöjjön ki onnan!

Haragudott rám, de az arcán annyira látszott a fájdalom és az aggódás, a szemében annyira csillogott a megkönnyebbülés, hogy tudtam, kitárja a karját, amikor odafutok hozzá – és úgy is történt. Szorosan magamhoz öleltem.

– Vándorsólyom kisasszony. Vándorsólyom kisasszony. Annyira sajnálom!

Megpaskolta a hátam és homlokon csókolt.

– Ezt tartogassa későbbre, Mr. Portman.

Leóhoz fordultam.

– Mi lesz a barátaimmal?

– A rakparton várnak.

– És Noor?

Leo nyomban komor képet vágott.

– Ne túlozz, kölök! És soha ne gyere ide vissza! Azért engedlek ki a börtönből, mert segítettél a nővéremnek. De több esélyed nincs.

* * *

Leo emberei kikísértek minket a folyosókon, Leo klubján és a konyhán át a rakpartra. A halvány hajnali fényben várt minket Emma és Bronwyn, mellettük egy fehér ing és egy szürke nadrág, amelyek nyilván Millardet takarták. Amikor megpillantottam őket épségben, sértetlenül, a megkönnyebbüléstől szinte kirázott a hideg. Addig a pillanatig nem sejtettem, milyen csekély reményem volt.

– Jaj, madaram, hála a madaraknak – csapta össze a kezét Bronwyn, amikor meglátott minket Vándorsólyom kisasszonnyal.

– Mondtam, hogy minden rendben lesz – mondta Millard. – Jacob tud magára vigyázni.

– Rendben? – sápadt el Emma, amint végigmért. – Mit tettek veled?

Az utóbbi időben nem néztem tükörbe, de betört orrommal és egyéb sérüléseimmel ijesztően festhettem.

Emma megölelt. Jó érzés volt ismét a karomban tartani. Aztán kicsit szorosabban ölelt, és a kín belesajdult törött bordáimba. Levegőért kapkodtam, elhúzódtam.

Biztosítottam Emmát, hogy jól vagyok, bár úgy éreztem, nyomban szétpattan a fejem.

– Hol van Enoch? – kérdeztem.

– Az Acre-ben – felelte Millard.

– Hála istennek.

– Meglógott a horrorétteremből – magyarázta Emma –, aztán felhívta a házad, és mindent elmesélt V. kisasszonynak, majd együtt kinyomozták, hol vagyunk.

– Enochnak köszönhetjük az életünket – mondta Millard. – Soha nem hittem volna, hogy egyszer ezt fogom mondani.

– Az Acre-be menet mindent megbeszélhetnek – szólalt meg valaki francia akcentussal. Odafordultam, és Kakukk kisasszony állt a kijárat mellett egy másik ymbrynével. Kakukk kisasszony világító kék ruhát viselt magas ezüstgallérral, az arca kifejezéstelen volt. Sem rajta, sem a másik ymbrynén nyoma sem látszott, hogy örülnének, amiért látnak minket.

– Jöjjenek, vár a kocsi!

Leo emberei rajtunk tartották a szemüket és a fegyverük csövét. Ismét Noorra gondoltam és arra, hogy rabságban hagyjuk. Ettől nagyon rosszul éreztem magam. Nemcsak a küldetéssel vallottam kudarcot, hanem valószínűleg rosszabb helyzetbe hoztam Noort, mintha békén hagytam volna.

Az ymbrynék betessékeltek minket egy nagy autóba. A kocsi nyomban megindult, még be sem csukódott az ajtaja.

– Vándorsólyom kisasszony? – kezdtem.

Kissé hátrébb fordult, a profilját láttam.

– Jobb lenne – mondta –, ha meg se nyikkanna.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A Huroktikumhoz kapcsolódó manhattani hurokbejáraton át jutottunk vissza a Devil’s Acre-be. Ha tudtunk volna a létezéséről, többnapi autózástól és leírhatatlanul sok bajtól kímélt volna meg engem és a barátaimat.

Mert sérült voltam, nem kaptam azonnali szidást. Az ymbrynék elvittek egy Rafael nevű csontkovácshoz, aki egy rozoga Little Stabbing Street-i házikóban dolgozott. Egész nap és éjjel feküdtem egy gyógyszeres üvegcsékkel teli szobában, ő pedig csípős cseppekkel és kínzó kencékkel kezelte a sebeimet. Nem volt Poranyához fogható, mégis éreztem, hogy gyógyulni kezdek.

Többnyire ágyhoz kötve, álmatlanul forgolódtam, gyötört a kudarc, a kétség és a bűntudat. (Bárcsak hallgattam volna H.-ra! Bárcsak felhagytam volna a küldetéssel, amikor kért rá!) Gyötört, amit Leo mondott nagyapámról. Nem mintha elhittem volna – természetesen a lidércek koholták a vádakat, egyedül ezt tartottam elképzelhetőnek –, de már attól igen kínosan éreztem magam, hogy bárki ilyen hazugságokat terjesztett róla. Ezt az információt tisztáznom kell, ha még egyszer az életben beszélek H.-val. Ám elsősorban Noor miatt éreztem bűntudatot. Ha sosem találkozott volna velem, nagyobb biztonságban lenne, mint most. Vadásztak rá, igaz, de legalább szabad volt.

A barátaim reggel meglátogattak. Emma, Millard, Bronwyn. És Enoch is, aki elmesélte, hogyan tért magához Frankie fura bűbájából, amikor már babaruha volt rajta, amelyet a lehető leggyorsabban levetett, és elmenekült.

– Azt gondoljuk, akkor tért magához, amikor én megragadtam Frankie-t – mondta Emma. – Mindannyiunkat feloldozott a bűbáj alól, akkor törhetett meg a hatása Enochra is.

– Meglehetősen nagy a hatalma, ha a távolból is hatni képes az emberekre – szólt Millard. – Bele kell vennem az új könyvembe, amelynek Ki kicsoda a különlegesek Amerikájában lesz a címe.

– Én is képes vagyok távolról ’atni az emberekre – mondta Enoch. – ’a már ’alottak.

– Szép pár lennétek.

Enoch fölém hajolt, megpöckölte az egyik zúzódást a karomon, én meg feljajdultam.

Elmesélték, hogy Vándorsólyom kisasszony még nem beszélt velük, még szemrehányást sem tett. Jóformán egy szót sem szólt hozzánk, amióta visszatértünk, csupán arra figyelmeztetett, hogy el ne hagyjuk az Acre-t.

– Még mindig nagyon dühös – vonta le a következtetést Emma. – Sosem láttam ilyennek.

– Én sem – mondta Bronwyn. – Még akkor sem, amikor a fivérem elsüllyesztette a cairnholmi kompot, pedig mind rajta ültünk.

– Mi lesz, ha kiközösítenek minket a különlegesek közül? – kérdezte Emma.

– A különlegesek közül nem le’et kiközösíteni az embert – vélekedett Enoch. – Nem igaz?

– Szörnyű ötlet volt az egész – mondta elkenődve Bronwyn.

– Minden jól ment, amíg téged meg nem lőttek azzal az altatótűvel – emlékeztette Enoch.

– Szóval én tehetek róla?

– Nem sétáátunk vóna bele Frankie ’urok-csapdájába, ’a nem kerestünk vóóna kórházat!

– Senki sem tehet róla – szögeztem le. – Csak pechünk volt.

– Ha nem ez történt volna, besétáltunk volna egy másik csapdába – mondta Emma. – Csodálom, hogy addig is eljutottunk, ameddig, ahhoz képest, hogy mennyire tudatlanok vagyunk. Ostobák voltunk, amikor azt képzeltük, képesek vagyunk elvégezni egy küldetést Amerikában, ilyen kevés felkészüléssel és gyakorlattal. – Rám pillantott, majd elfordította a tekintetét. – Csak egyetlen Abe Portman volt.

Olcsó döfés volt, de fájt. Nagy nehezen felültem az ágyban.

– A társa úgy vélte, felkészültek vagyunk. Ő adta a megbízást.

– És nagyon szeretném tudni, hogy miért – jött egy hang az ajtóból.

Vándorsólyom kisasszony támaszkodott az ajtófélfának, kezében meg nem gyújtott pipával. Mióta lehetett ott?

Mindenki ideges lett, szidásra számított. Vándorsólyom kisasszony belépett, szemügyre vette a szobát és teljes berendezését.

– Nem hiszem, gyermekeim, hogy tisztában vannak azzal, mekkora bajt okoztak. – Megállt a szoba közepén.

– Nyilván nagyon tetszett aggódni – mondta Millard.

A kisasszony odakapta a fejét, összehúzta a szemét. Egyértelmű volt, hogy mi még nem beszélhetünk.

– Igen, aggódtam, de nem csak önökért. – Szokatlanul hideg volt a hangja. – Hónapok óta azon munkálkodtunk – már az előtt, hogy csökkent az üresrémek fenyegetése –, hogy békét szerezzünk az amerikai klánok között. Az önök tettei súlyos kockázatot jelentenek az erőfeszítéseinkre.

– Nem tudtuk – védekeztem higgadtan. – Kakukk kisasszonnyal együtt azt tetszettek állítani, hogy az ymbrynék az újjáépítésen munkálkodnak.

– Szigorúan titkos ymbryne ügy volt – mondta a kisasszony. – Soha fel nem merült bennem, hogy figyelmeztetnem kellene a tulajdon védenceimet, nehogy veszélyes és rosszul felderített területre tévedjenek – nemcsak hogy engedély nélkül, hanem úgy, hogy még csak nem is szólnak nekem. Továbbá nehogy végrehajtsanak holmi meggondolatlan mentőakciót, amellyel egy ismeretlen bízza meg őket… – A hangja éles volt. Elhallgatott, megdörzsölte a szemét. – Bocsánatot kérek. Napok óta nem aludtam.

Gyufát vett elő a zsebéből, felemelte a lábát, ügyesen meggyújtotta a gyufaszálat a cipője talpán, és rágyújtott. Néhány meditatív pöffentés után folytatta.

– A többi ymbrynével éjt nappallá téve tárgyaltunk, hogy Leo Burnham New York Szíve nevű klánja elengedje önt, Mr. Portman. Meglehetősen bonyolult, amikor a békeszerződésen munkálkodókat főbenjáró bűnök elkövetésével vádolják. – Vándorsólyom kisasszony várt egy kicsit, hogy mindezt megemésszük, majd folytatta. – Amerika erősen megosztott. Elmondom a lényeget, ám csupán azért, hogy megértsék, mennyire megnehezítették a helyzetünket.

Három nagy család van: a New York Szíve klán, amelynek felügyelete a keleti part legnagyobb részére kiterjed; a Láthatatlan Kéz, amelynek Detroit a központja, és nyugaton a kaliforniások, akiknek Los Angeles a fővárosuk. Texas és a Dél autonóm, félig törvénytelen zónák, amelyek ellenállnak annak, hogy egyetlen hurok legyen a központjuk, és ezt a szerencsétlen helyzetet a társadalmi különbségek csak súlyosbítják. De a legnagyobb gondot a három nagy közötti feszültség okozza. Régen dúlnak köztük a területi határviták, állandóak a sérelmek és sértődések, ám az üresrémek támadásának fenyegetése mintegy száz évre megakadályozta, hogy a kisebb összetűzésekből háború legyen. De amióta az üresek zöme eltűnt, egyre súlyosabbak az összetűzések.

– Vagyis a lehető legrosszabbkor követtük el a baklövést – mondta Millard.

– Nem kellett volna – állapította meg Vándorsólyom kisasszony. – Különös tekintettel az ymbrynék kényes munkájára.

Én már hallottam erről, de a barátaim nem. Levertnek és ijedtnek látszottak.

– Azt értem, hogy a helyzet kényes – mondtam. – Csak azt nem értem, hogy a segítségnyújtás egy bajban lévő különlegesnek miért olyan rémes tett.

– Európában nem lenne az – felelte Vándorsólyom kisasszony. – De Amerikában súlyos bűncselekmény.

– De hát a nagyapám az egész életét azzal töltötte, hogy kapcsolat nélküli különlegeseket kutatott fel, és segített rajtuk.

– Évekkel ezelőtt! – Vándorsólyom kisasszony kis híján kiabált. – Változnak a szokások, Mr. Portman! A törvényeket újraírják! És ha megkérdezett volna engem vagy bármelyik ymbrynét, megmondtuk volna, hogy az amerikaiak féltékenyen őrzik a területüket, és amit huszonöt évvel ezelőtt hőstettnek tekintettek, az ma főbenjáró bűnnek számít.

– De miért?

– Mert a különlegesek világában a legértékesebbek mi vagyunk. A különlegesek. Ha két hurok között konfliktus van, szeretnének minél több különlegest a soraikban tudni: harcosként, csontkovácsként, hírvivőként, láthatatlan kémként. Valóságos hadsereget. Csakhogy mi, különlegesek nagyon kevesen vagyunk, nehéz közülünk toborozni. És hála az üresek komisz étvágyának, már régen nehéz új különlegeseket találni. Szétkapkodják őket, a szó szoros értelmében. Új emberek híján a különleges népesség elöregedett és hurokhoz kötötté vált. Az olyan hadsereg, amely nem mehet túlzottan messzire a hurkától, nehogy előre öregedjen, nem valami hatékony. Tehát alig akad a különlegesek világában értékesebb a kapcsolat nélküli különlegesnél. Kivált, ha az illető rendkívüli tehetség.

– H. ezt miért nem mondta el nekünk? – kérdeztem. – Tudnia kellett, hogy a helyi klánok dühösek lesznek, ha segítünk Noornak.

– Én is éppen ezt szeretném megkérdezni tőle – felelte dühösen Vándorsólyom kisasszony. – És még sok minden mást.

– Biztos vagyok benne, hogy H. szándéka tisztességes volt – védte meg Millard. – Noort nagyon cudar alakok üldözték.

– Noornak segíteni tisztességes dolog – mondta Vándorsólyom kisasszony. – De belekeverni az én védenceimet nem az.

– Nagyon sajnáljuk – szólalt meg Emma. – Remélem, ezt el tetszik hinni.

Vándorsólyom kisasszony nem vett tudomást Emmáról, ahogy egyikünk mentegetőzéséről sem. Az ablakhoz ment, és kifújta a pipafüstöt a nyüzsgő utcára.

– Előrehaladtunk a béketárgyalásokon, ám ez az ügy súlyosan megrendítette a klánok belénk vetett bizalmát. A semleges félnek nem lehet semmilyen más célja, mint a béke. Ez komoly visszaesés.

– Azt tetszik gondolni, hogy kitör a háború? – kérdezte Millard. – Miattunk?

– Talán van még egy esélyünk, hogy rendbe hozzuk mindazt, ami elromlott. Ám a klánok igen távol állnak egymástól számos kulcskérdésben. Meg kell egyezniük a területi határokról, békefenntartó tanácsot kell választaniuk… ezek nem kis dolgok, és sok a kockázat. Ha háború törne ki közöttük, az nemcsak az amerikai különlegeseknek lenne katasztrófa, hanem nekünk is. A háború olyan baktérium, amelynek nem lehet megállítani a terjedését. Biztosan továbbterjedne.

Előreeső vállunk, levert arckifejezésünk mutatta, hogy nagyon szégyelljük magunkat. Én már mindent bántam – azt is, hogy megkerestem H.-t.

Hosszúnak tetsző hallgatás után Vándorsólyom kisasszony visszafordult hozzánk.

– Ami pedig még annál is rosszabb, hogy a klánok nem bíznak bennünk, az az, hogy úgy érzem, nem bízhatom önökben.

– Ne tessék ezt mondani nekünk, ne tessék – könyörgött Bronwyn.

– Azt hiszem, önben csalódtam a legjobban, Miss Bruntley. Ez a viselkedés nem olyan meglepő Miss Bloom vagy Mr. O’Connor esetében. De ön mindig hűséges volt.

– Jóváteszem – fogadkozott Bronwyn. – Ígérem.

– Azzal kezdi, hogy egy hónapon át konyhát takarít itt, az Acre-ben.

– Persze, igen, hogyne – bólogatott lelkesen Bronwyn. Örült a büntetésnek, mert ez azt jelentette, hogy esélye van megbocsátásra.

– Miss Bloom, beosztom a Füstölgő utcai hulladékégetőhöz. – Láttam, hogy Emma összerezzen, de nem szólt semmit. – Mr. O’Connor kéményseprő lesz. Mr. Nullings…

– Vándorsólyom kisasszony? – szóltam közbe.

A kisasszony elhallgatott. A barátaim hitetlenkedéssel néztek rám.

– Mi az? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony.

Tudtam, hogy amit kérdezni fogok, ellenállásba fog ütközni. Akkor is fel kellett tennem a kérdést.

– Mi lesz Noorral?

– Mi lenne? – nézett rám Vándorsólyom kisasszony. Láttam, hogy fogytán a türelme, de nem hagyhattam annyiban.

– Egyszerűen… otthagytuk – mondtam.

– Tisztában vagyok vele, hogy mi történt – felelte Vándorsólyom kisasszony. – És ha lehetséges lett volna magunkkal hoznunk őt az Acre-be, megtettem volna. Csakhogy minden befolyásomra szükség volt, hogy önöket kiszabadítsam. Ha ezek után tovább erősködöm, hogy őt is hozzuk, azt a látszatot keltette volna, mintha mindvégig ez lett volna a célunk. Hogy valóban az ő kapcsolatok nélküli különlegesükre fáj a fogunk. És ez kisiklatta volna a béketárgyalásokat.

Vándorsólyom kisasszonynak igaza volt, de ő politikáról beszélt, én viszont egy emberről. Nem tudnánk elkerülni a háborút és megmenteni Noort? Így hát nem adtam fel.

– Leo őrült és veszélyes – mondtam. – Tudom, hogy rossz látszatot keltene. De nem tudnánk mégis kicsempészni Noort úgy, hogy ne tudják meg, hogy mi tettük?

Emma gyilkos pillantást vetett rám. Hagyd abba – mozgott a szája hangtalanul.

Láttam, hogy Vándorsólyom kisasszony dühbe gurult.

– Mr. Portman, ha az a lány veszélyben van, arról ön tehet. Nem tudom elhinni, hogy mindazok után, amit az imént vázoltam, még mindig ragaszkodna hozzá, hogy hozzuk el abból a hurokból. Egyszerűen nem tudom elhinni.

– Tudom, hogy az én hibám, elismerem. – Gyorsan beszéltem, hátha tudok valami meggyőzőt mondani, mielőtt Vándorsólyom kisasszonynál betelik a pohár. – De csak tetszett volna látni az üldözőit; helikoptereik voltak és különleges fegyvereik.

– Nyilvánvalóan a másik klán emberei voltak.

– Nem – emeltem fel a hangom. – Leo emberei nem tudták, hogy kik lehettek…

– Mr. Portman.

– Noorban van valami különleges, valami fontos, az az érzésem, hogy…

– Mr. Portman!

– Jacob, hagyd abba – sziszegte Millard.

– Egyszerűen nem hiszem, hogy H. elküldött volna minket Noorért, ha nem lenne fontos, tetszik tudni? H. nem hülye.

– Mr. Portman, az a lány nem az ön dolga! – kiabált Vándorsólyom kisasszony.

Még sosem hallottam így kiabálni. Csönd lett. Mintha a kinti utcazaj is elült volna.

A kisasszony remegett a dühtől.

– A tökéletlen helyzeteket néha el kell tűrni a nagyobb jó érdekében – igyekezett uralkodni magán. – Egy személy biztonsága nem lehet fontosabb ezrek biztonságánál.

Én is dühös voltam. Ezért nem tudtam okosabbat mondani, csak annyit, hogy:

– Ez szar.

Bronwynnek elállt a lélegzete. Vándorsólyom kisasszonnyal még senki sem beszélt így.

Vándorsólyom kisasszony közelebb lépett. Az ágyam fölé hajolt.

– Igen, Mr. Portman, szar. Ám dönteni két szar helyzet között pontosan az a dolog, amiért egy vezető szarba kerülhet. És ez az, amiért soha nem vontunk be és nem is fogunk bevonni gyermekeket felső szintű vezetői döntésekbe. – Olyan hangsúllyal mondta a gyermekeket szót, mintha az arcunkba vágta volna.

Láttam, hogy Emma elkomorul.

– Vándorsólyom kisasszony – mondta.

Vándorsólyom kisasszony nyomban Emmához fordult, mintha bátorítaná, hogy beszéljen.

– Tessék, Miss Bloom.

– Már nem vagyunk gyerekek.

– De azok – felelte a kisasszony. – Ma bizonyították. – Sarkon fordult, és kivonult a szobából.

Döbbent csönd maradt utána. Amikor a léptei már elhaltak az utcán, a barátaimnak megjött a hangjuk.

– Seggfej vagy, Portman – jelentette ki Enoch. – Még jobban feehúztad. Köllött arróó a lyányróó dumááni?

– Ha közületek bárki abban a hurokban lenne, mindnyájan aggódnánk érte – mondtam. – Érte miért ne aggódnánk?

– Nem a mi dolgunk – morogta Bronwyn. – Ahogy V. kisasszony mondta.

– Nem fogják megőőni – vigasztalt Enoch. – Leo embereivel nagyobb biztonságba’ van, min’a ’elikopterek előő bujkáána egy el’agyott ’ázban.

– Ezt nem tudjuk! – vitatkoztam tovább. – Az volt a küldetésünk, hogy vigyük el egy biztonságos hurokba, nem az, hogy hagyjuk ott valahol…

– Felejtsd el azt az átkozott küldetést! – robbant ki Emmából. – Nincs már küldetés! Vége! Kezdettől ostobaság volt!

– Úgy van, úgy van, úgy van – helyeselt Bronwyn. – Felejtsük el az egészet, és reménykedjünk, hogy az ymbrynék megbocsátanak nekünk.

– Részben az ő hibájuk! – folytattam. – Mindez nem történt volna meg, ha tájékoztattak volna minket a valós helyzetről. Nem tudtam, hogy valamiféle békemegállapodáson dolgoznak…

– Ne próbáld az ymbrynék nyakába varrni – mondta Bronwyn.

– Úgy bánnak velünk, mint a hülyékkel! Ti magatok mondtátok!

– Nem tudom, te hogy vagy vele – mondta Bronwyn –, de miután láttam, hogyan élnek az amerikaiak, én örülök, hogy vannak ymbrynéink, és soha többé nem panaszkodom rájuk.

– Nem panaszkodom, csak…

– Nem vagyunk velük egyenrangúak, Jacob. Te sem. Úgy értem, tényleg nagy dolgot tettél mindnyájunkért a Lelkek Könyvtárában, de attól, hogy híres hős lettél, és autogramot kérnek tőled, még nem vagy annyira fontos, mint egy ymbryne.

– Azt sosem állítottam.

– De úgy viselkedsz. Ha Vándorsólyom kisasszony valamit eltitkol előled, biztos, hogy jó oka van rá, és kész.

Bronwyn sarkon fordult, és kiment, és ő is csöndet hagyott maga után.

– És ti? – kérdeztem.

– Mi van velünk? – kérdezte keserűen Emma.

– Mi lesz a függetlenséggel? Az önálló döntésekkel? Kidobjuk az egészet az ablakon, mert V. kisasszony haragszik ránk?

– Ne legyél mán szánt szándékkal ostoba – mondta Enoch. – ’áborút okoz’attunk vóna.

– Vándorsólyom kisasszony joggal mérges ránk – jegyezte meg Emma.

– Azzal egyetértek, hogy gyakran valóban úgy bánnak velünk, mint a gyermekekkel – ismerte el Millard. – De rossz időpontot választottunk a függetlenségünk kinyilvánítására.

– Nem tudhattuk – vitatkoztam. – De amiért elkövettünk egy hibát, az nem jelenti azt, hogy végképp fel kell adnunk.

– De igen – mondta Enoch. – Ebbe’ az esetbe’ igen. Tejjes erőbőő fogom pucóóni a kéményeket, oszt remélem, egy-kettőre visszagyünnek a régi, szép idők.

– Hősies kinyilatkoztatás – gúnyolódtam.

Enoch nevetett, de tudtam, hogy megbántottam. Odajött az ágyamhoz, a zsebéből elővett néhány szál hervadt margarétát, a takarómra dobta őket.

– Te se vagy ’ős – mondta. – Nem vagy Abe Portman, sose is leszel. Akkor meg minek próbáákozol? – És kiment.

Megdermedtem. Nem tudtam mit mondani.

– Jobb lesz, ha én is megyek – motyogta Millard. – Nem szeretném, ha az igazgató asszony azt hinné, hogy mi…

A többit nem hallottam.

– Hogy mi összeesküvést szövünk?

– Olyasmi – felelte.

– És a többiek? Eljönnek hozzám? – Nem láttam Horace-t, Hugh-t, Olive-ot, sem Claire-t, amióta a küldetésre indultunk, ami mintha egy másik életben történt volna.

– Nem hiszem – mondta Millard. – Viszlát, Jacob.

Nem tetszett, ahogy ez az ügy véget ért. Úgy éreztem, mintha meghúztak volna egy vonalat, és én az egyik oldalán maradtam, mindenki más a másik oldalán.

Millard kabátja és nadrágja kilebegett az ajtón. Ketten maradtunk Emmával – és ő is a kijárat felé indult.

– Ne menj el – kértem, mert hirtelen elfogott valami szégyellni való kétségbeesés.

– Mennem kell. Sajnálom, Jacob.

– Nem kell, hogy vége legyen. Egy akadály csupán.

– Hagyd abba! Kérlek! – A szeme könnyes volt, és éreztem, hogy az enyém is az. – Vége van. Vége.

– Felhívjuk H.-t, megbeszéljük, mi történt, mi legyen a következő lépés…

– Figyelj rám, Jacob! Hallgass meg, kérlek! – Összetette a két tenyerét, ujjai hegye az ajkához ért imádkozva, könyörögve. – Te nem vagy Abe. Te nem vagy Abe, és attól tartok, ha továbbra is próbálsz olyan lenni, bele fogsz halni. – Lassan elfordult, az ajtó keretként fogta körül, miközben kisétált.

* * *

Feküdtem az ágyban, hallgattam az utca zaját, gondolkodtam, álmodoztam, beszélgettem Rafaellel, amikor bejött és meghintett fura porokkal. Ide-oda jártam nyugtalan alvás és ébrenlét között. Düh és megbánás között emésztődtem. Úgy éreztem, a barátaim elhagytak – nevezhetem-e még őket azoknak? –, de közben meg is értettem, miért nem hajlandók mellém állni. Sokat kockáztattak értem, és kis híján elveszítettek mindent. Nem tudtam, lehetséges-e valakit kiközösíteni a különlegesek közül, de úgy vélem, mindnyájan közel jártunk hozzá.

Haragudtam Emmára is azért, amit tett, amit mondott, amiért elment. De eltűnődtem azon is, vajon a kapcsolatunk felbomlásáért én vagyok-e a felelős. Túlságosan erősen vezettem vissza olyan régi érzésekhez, amelyeket szándékosan került évekig? Ha sosem jártam volna Abe bunkerében, nem hívtam volna fel H.-t, nem keverem bele Emmát a rosszul sikerült küldetésbe, vajon együtt lennénk még?

És Vándorsólyom kisasszony. Tényleg sokszor több a kelleténél, bosszantó és lekezelő, de joggal haragszik rám. Ahogy a barátaim is. Az egész vállalkozás indítéka az ymbrynék iránti tehetetlen haragom és a szüleim iránti mérgem volt. Egy olyan világot próbáltam irányítani, amelyre nem voltam felkészülve. A különlegesek mindensége bonyolult, olyan szabályokkal és hagyományokkal és rendszertannal és históriákkal, amelyeket még a barátaim sem egészen értenek, holott egész hosszú életükben tanulmányozták őket. Az újoncoknak olyan keményen kell edzeniük és tanulniuk, mint az űrbe készülő kozmonautáknak. Ám amikor Vándorsólyom kisasszony hurka összeomlott, úgy pottyantam belé, hogy nem volt más választásom, mint úszni az életemért. Csodával határos módon, a vakszerencse, a különleges képességem és barátaim hősiességének segítségével életben maradtam – mi több, diadalt arattam.

Csakhogy a szerencsére nem lehet számítani, és elkövettem azt a hibát, hogy azt hittem, ismét fejest ugorhatok valami ismeretlenbe. Sértődöttségből visszaugrottam a sötétlő vízbe, és magammal rántottam több barátomat is, ami nemcsak butaság volt, hanem, végső soron, kegyetlenség is. És kis híján meghaltam.

Felkészületlen és túlzottan magabiztos voltam. Ezért nem hibáztathatom Vándorsólyom kisasszonyt. Tehát nem is haragudhatom rá, sem a barátaimra. Minél többet tépelődtem, annál inkább másvalakire terelődött a haragom. Egy olyan személyre, aki nem is élt már: a nagyapámra. Ő mindvégig tudta, hogy ki vagyok. Különlegesként azt is tudta, mivel kell majd egyszer szembenéznem. De egyáltalán nem készített fel rá.

Miért? Mert csúnyán viselkedtem vele szemben negyedikes koromban? Mert megbántottam? Nehezen hittem el, hogy ennyire kicsinyes lett volna. Vagy azért, ahogy Vándorsólyom kisasszony is említette egyszer, hogy megkíméljen a fájdalomtól? Mert azt akarta, hogy normálisként nőjek fel?

Ez jól hangzott, de alaposabban végiggondolva már egyáltalán nem. Abe itt élt, a különlegesek bonyolult és véres és megosztott Amerikájában. Ha valóban azért nem tárta fel az igazságot, hogy megkíméljen a fájdalomtól, tudnia kellett, hogy kockára teszi az életemet. Ha az üresek sosem találtak volna rám, a különlegesek valamelyik amerikai bandája idővel kiszimatolt volna.

Abe térkép, kulcs, megoldás nélkül hagyott. Utalást sem tett rá, hogyan kell léteznem ebben a fura, újfajta valóságban. Kötelessége lett volna elmondania nekem, és nem tette.

Hogy lehetett ennyire gondatlan?

Mert fütyült rád.

Újra megszólalt a fejemben az a komisz hangocska.

Nem hihettem, hogy fütyült rám. Léteznie kell más válasznak.

És ekkor rájöttem, hogy van még valaki, aki talán tudja a választ.

– Rafael?

A csontkovács megmoccant. Egy székben ülve szunyókált, a kora reggeli fény fürösztötte az alakját.

– Tessék, Portman mester?

– Muszáj felkelnem az ágyból.

* * *

Három óra múlva már tudtam mozogni. Az egyik szememen lila monokli volt, fájtak a bordáim, de Rafael csodát tett, és tűrhetően éreztem magam. Visszamentem Bentham Huroktikumához, amilyen észrevétlenül csak tudtam, de mindenütt emberekbe botlottam – reggeli csúcsforgalom volt –, és néhányszor meg kellett állnom autogramot adni. (Meglepődtem, valahányszor felismertek, mindig azt hittem, összetévesztenek valakivel.)

Tudtam, hogy nem lenne szabad elhagynom az Acre-t. Azt kockáztattam, hogy megláthat valaki, és jelenti Vándorsólyom kisasszonynak. De nem ez nyugtalanított a legjobban. Sikerült besurrannom a bejáraton, át az előcsarnokon, fel a Huroktikum folyosóiig, anélkül hogy felismertek volna. Amikor a bejáratnál ülő tisztviselő mégis felismert, azt mondtam, hazamegyek, így továbbengedett. Végigrohantam a folyosón elfoglalt utazók, tisztviselők és ellenőrző pontok, sőt egy olyan szoba mellett is, ahonnan Sharon hangja harsogott. Ráfordultam egy rövidebb folyosóra, megtaláltam a takarítószeres fülkét a KIZÁRÓLAG VÁNDORSÓLYOM A. ÉS VÉDENCEI SZÁMÁRA felirattal, és beugrottam.

Kisétáltam az üvegházból a floridai délután lemenőfélben is tüzes napfényébe.

A barátaim a Devil’s Acre-ben maradtak. A szüleim Ázsiában utazgattak.

A ház üres volt.

Bementem, leültem a kanapéra a nappaliban, elővettem a zsebemből a telefonomat. Még volt benne egy kis töltés. H. számát hívtam. Három csörgés után férfihang szólalt meg.

– Hong’s.

– H.-t keresem – mondtam.

– Tartsa!

A háttérből zajokat hallottam, tányércsörgést. Aztán megszólalt H.

– Halló?

– Itt Jacob.

– Azt hittem, az ymbrynék már lakat alatt őriznek.

– Nem egészen – mondtam –, de igencsak mérgesek. Biztosan annak sem örülnének, hogy most hívom.

Nevetett.

– Az biztos. – Tudtam, hogy H. is haragszik rám. Hallottam a hangján. De úgy éreztem, már megbocsátott, valószínűleg már az előtt, hogy beszéltünk. – Örülök, hogy jól vagy. Aggódtam miattad.

– Én is.

– Miért nem hallgattál rám? Mindent összezavartál.

– Tudom. Sajnálom. Hadd segítsek jóvátenni!

– Nem, köszönöm. Éppen eleget tettél.

– Fel kellett volna függesztenem a küldetést, amikor kérte – folytattam. – De… – Haboztam, attól tartottam, hogy a következő vádaskodásnak fog tetszeni. – Miért nem mondta el, hogy amit teszünk, az törvénytelen?

– Törvénytelen? Ezt honnan veszed?

– Ez a klán törvénye. Egy kapcsolatok nélküli különlegest nem lehet elvinni…

– Oda kell mennünk teljesen szabadon, ahová csak akarunk – szakított félbe. – Olyan törvényről, amely elveszi a szabadságodat, nem szabad tudomást venni.

– Egyetértek. Csakhogy az ymbrynék békeszerződésről tárgyalnak a klánok között, és…

– Azt hiszed, én nem tudom? – kérdezte bosszúsan. – A klánok háborúzni fognak, ha akarnak, és ne hagyd, hogy bárki elhitesse veled, hogy ennek bármi köze lehet hozzád vagy hozzám. Különben is, sokkal nagyobb dolog forog kockán, mint hogy az átkozott klánok harcolni fognak-e egymással.

– Tényleg? Például?

– Például az a lány.

– Noorra gondol?

– Hát persze. És ne mondd ki hangosan a nevét még egyszer!

– És ő miért annyira fontos?

– Nem árulok el neked mindent egy lehallgatható telefonvonalon. Különben sem kell tudnod. Az az igazság, hogy nem lett volna szabad téged belekevernem. A józan eszem ellenében tettem. Megszegtem egy ígéretet is, ami nagyon bánt. Kis híján meghaltál miatta.

– Milyen ígéretről beszél? Kinek tette?

Csönd. Azt hihettem volna, letette a telefont, de a háttérben edények csörömpöltek. Végül H. megszólalt.

– Nagyapádnak.

Erre eszembe jutott, tulajdonképpen miért is hívtam H.-t.

– Miért? – kérdeztem. – Miért nem mondott el nekem soha semmit? Miért kérte magát arra, hogy titkolózzon előttem?

– Mert meg akart védeni, fiacskám.

– Az úgyis lehetetlen lett volna. Így viszont tökéletesen felkészületlen maradtam.

– Mindig el akarta mondani, ki vagy. De korábban meghalt, semmint hogy megtehette volna.

– De hát mitől védett?

– A munkánktól. Nem akarta, hogy belekeveredj.

– Akkor miért küldött nekem képeslapokat a küldetéseikről? Miért készített nekem térképeket? Miért a becenevem a jelszó a háza alatti bunkerban?

Hallottam, hogy H. nagy levegőt vesz, és lassan engedi ki.

– Vészhelyzet esetére hagyott neked eszközöket. De ennyi. És azt hiszem, éppen elmenőben csíptél el.

– Hová megy?

– Egy utolsó munkára – válaszolta. – Azután végleg visszavonulok.

– Csak nem a lányt próbálja visszaszerezni?

– Semmi közöd hozzá.

– Várjon meg! Odamegyek. Segíteni akarok. Kérem.

– Nem, köszönöm. Ahogy mondtam már, éppen eleget tettél, és nem tartod be a parancsokat.

– Be fogom tartani. Ígérem.

– Oké, akkor tartsd be ezt a parancsot! Térj vissza az életedhez! Menj vissza az ymbrynéidhez és a biztonságos kis életedhez, mert erre még nem vagy felkészülve. Talán még találkozunk egyszer, amikor már felkészültél.

És letette.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A nappalimban álltam, füleltem az elnémult telefonra. Gyorsan járt az eszem. El kell jutnom H.-hoz, méghozzá gyorsan. Segítenem kell neki. Éretlen és tapasztalatlan voltam, igen, de ő meg öreg, és ki is jött a gyakorlatból. Szüksége volt rám, ha nem ismerte is el. Egyben azonban igaza volt – nem tudtam parancsot teljesíteni. Mindegy; van még egy lehetőségem, hogy segítsek Noornak. Talán parányi, de most mindent meg fogok tenni.

Először is, meg kell találnom H.-t. Szerencsére tudtam, hol kezdjem: a gyufás levélkén, ahonnan a telefonszámát szereztem. Egy manhattani kínai étteremből származott. Amikor az imént felhívtam, amit a háttérben hallottam, étteremre vallott – talán egy nyüzsgő konyha, vagy a terítés zörejei –, és biztos voltam benne, hogy az egyik ott dolgozó vette fel a telefont. Úgy képzeltem, H. a vendéglő mögött vagy fölött lakhat. A hely neve és címe rajta volt a gyufán, vagyis nem volt nehéz megtalálni. Csupán New Yorkba kellett eljutnom.

Ezúttal nem csomagoltam tele táskát, nem vittem semmi fölöslegest. Levettem a ruhát, amelyben már napok óta voltam, frissen öltözve kirohantam az ajtón, be az üvegházba. Mihelyt a másik oldalon kijutottam a Huroktikumba, tudtam, hová kell mennem. Vándorsólyom kisasszony a Huroktikum felső szintjén lévő folyosó felénél hozott minket vissza New Yorkból. Csak vissza kellett mennem oda, ahová az előző nap érkeztünk. A futás túlzott érdeklődést keltett volna, ezért csak gyorsan mentem, leszegett fejjel, azt remélve, hogy egyetlen utazó vagy utazási ügynök vagy tisztviselő sem fog felismerni. Eljutottam a lépcsőig, a lépcsőn fel a felső folyosóra, anélkül hogy megállítottak volna. Majd egy óriási fekete falba ütköztem.

A fal beszélt, és a zengő basszus kétségtelenül azt jelentette, hogy Sharon az.

– Portman! Nem Wren Ökörszem kisasszony menazséria-hurkában kellene lennie, és ádázmedveketreceket takarítania?

Vándorsólyom kisasszony kiviharzott, mielőtt elárulta volna, mi lesz a büntetésem, Sharon valahogyan mégis megtudta. A bosszantó hírek gyorsan terjednek.

– Honnan tud róla? – kérdeztem.

– A falnak is füle van, barátocskám. Egyszer majd megmutatom; rendszeresen tisztítani is kell.

Beleborzongtam, amint magam elé képzeltem a képet.

– Éppen oda tartok.

– Különös. Az a hurok lenn van. – Keresztbe fonta a karját, lehajolt. – Jókora felfordulást okozott itt, tudja? Sokakat kihozott a béketűrésből.

– A barátaim meg én senkit sem akartunk felbosszantani. Tényleg.

– Nem azt mondom, hogy rosszat tettek. – Lehalkította a hangját. – Néha tényleg ki kell hozni egyeseket a béketűrésből. Ha érti, mire gondolok.

– Aha – toporogtam idegesen. Bármelyik pillanatban jöhetett volna egy ymbryne, és megláthatott volna.

– Nem mindenkinek tetszik, ahogy az ymbrynék irányítanak. Túlságosan megszokták, hogy mindenben ők határoznak. Nem konzultálnak senkivel. Nem kérdezik senkinek a véleményét.

– Tudom, mire gondol – mondtam.

– Igazán?

Igazán tudtam. Csak az adott percben nem óhajtottam beszélni róla.

Sharon közelebb hajolt, a fülembe suttogott. A lehelete hideg volt és földszagú.

– Lesz egy gyűlés jövő szombat este a régi vágóhídnál. Szeretném ott látni magát.

– Milyen gyűlés? – kérdeztem.

– Pár hasonló gondolkodású ember felvet néhány ötletet. Fölöttébb szívesen vennék, ha megjelenne.

Belebámultam a csuklyájába. Fehér fogak villantak meg halványan a sötétben.

– Ott leszek – ígértem. – De ne számítsanak rám az ymbrynék ellen.

A csuklyában a villanásból mosoly lett.

– Most nem éppen ilyen úton jár?

– Ez bonyolult.

– Biztos vagyok benne. – Sharon felegyenesedett és ellépett az utamból. – Nálam a titka biztonságban van.

Nyújtotta a kezét.

– Erre szüksége lesz. – Egy jegy volt benne. Az egyik oldalán ez állt: IDEIGLENES ÜGYEK MINISZTÉRIUMA, a másikon pedig: BÁRHOVÁ. – Az amerikai hurkokat szigorúan őrzik. Nem engednek be bárkit.

Próbáltam elvenni tőle a jegyet, de először nem engedte el.

– Szombaton – mondta, és szétnyitotta a kezét.

* * *

Minthogy most egyedül utaztam, sokkal könnyebb volt egyik helyről a másikra jutni. Miután az előző héten három-négy emberért kellett aggódnom, felszabadító érzés volt keresztülvágni egy zsúfolt csarnokon, anélkül hogy hátra kellett volna néznem. Erőfeszítés nélkül belevegyülhettem a tömegbe, csupán a saját jegyemet kellett átadnom a tisztviselőnek. A nagydarab ember egy apró asztal mögött ült, és úgy nézte BÁRHOVÁ jegyemet, mintha még sosem látott volna ilyet.

– Modern ruhát visel – mért végig. – Anakronizmus-ügyben ellenőrizték a ruhások?

– Igen – mondtam. – Azt mondták, rendben vagyok.

– Adtak felmentést?

– Persze… – tapogattam a zsebeimet –, hová is tettem…

Mögöttem feltorlódott a sor. A tisztviselő egyszerre öt ajtóból fogadott utasokat, és elveszítette a türelmét.

– Takarja el egy kabáttal bentről – mutatott egy ajtóra. – Térképet is talál a zsebében, ha szüksége lenne rá.

Megköszöntem, az ajtóhoz mentem. Az aranyszínű táblácskán ez állt: BULLOCK ÁRUHÁZ. NEW YORK, 1937. FEBRUÁR 8.

Beléptem, leakasztottam az ajtó belsején lógó, régimódi, fekete kabátot – vészhelyzet esetére tartogattak benn ilyen ruhadarabokat –, és felvettem. A pici, jellegtelen szoba túlsó végében, egy pillanatnyi sötétség és a már jól ismert időhuzat után meghallottam az ajtón túli zajokat. Egy áruházba érkeztem. Úgy festett, mint amelyet nemrég zártak be: a padló tele volt üres fogasokkal és poros, pucér próbababákkal, az újságpapírral beragasztott kirakatok felől beszivárgott némi sápadt fény. A bejáratnál álmos őrszem ült, és az egyenruhájából, amely erősen hasonlított az előbbi tisztviselőéhez, tudtam, hogy közülünk való. Az volt a feladata, hogy megvizsgálja a Devil’s Acre-be érkezőket, ne zaklassa a távozókat, így aztán csomag nélküli magányos utazóként egy magabiztos biccentéssel haladtam el mellette.

Az utcára jutottam, sietősen gyalogoltam a Hatodik Sugárúton ezen a borús, téli napon. Elhaladtam a járdára gőzt okádó mosoda előtt, aztán ócska kabátos, vacogó emberek sora mellett, akik egy MELEG ÉTEL EGY CENT tábla előtt várakoztak. A kabátom zsebében elnagyolt térképet találtam. A hurok áruházbeli bejáratát mutatta és előtte másfél mérföldnyire a külső membránt, amelyen túl a jelen volt. A térképen az állt, hogy használat után elégetendő, ezért egy lángoló hordóba hajítottam, amely körül rongyos emberek bújtak össze. Magam is fázni kezdtem, ezért futásnak eredtem.

Pár saroknyira éreztem, hogy a levegő elvékonyodik és remeg körülöttem. Nem sokkal távolabb áthaladtam a hurok membránján, 1937-ből vissza a jelenbe. A levegő nyomban meleg, a környezet napsütötte lett, az épületek toronymagasba szöktek.

Leintettem egy taxit, megadtam a gyufán lévő címet, és tíz perc múlva megálltunk egy tűzlépcsőkkel körülvett téglaépület előtt. Az utcaszinten észrevettem egy kis kínai éttermet: a Hongot. A kirakatban kacsák lógtak, az ajtó fölött rojtos, vörös lampion. Kifizettem a sofőrt, bementem, és H.-ról kérdeztem a pincért. Zavarodottnak látszott, így hát megmutattam neki a gyufát. Ekkor bólintott, és kihívott.

– Négyes szám, hátul – mutatott egy sikátorra. – Mondja meg neki, a bér szerdán jön.

A sikátorban volt egy telefonfülke – furán régimódi darab a modern New Yorkban, harmonikaajtóval nyílt. A fülke ott állt, ahol az étterem hátsó ajtajából sülő hús és edénycsörömpölés hallatszott, a másik oldalon meg egy lerobbant lakóház előcsarnoka látszott. Benyitottam: az egyik oldalfalon levelesládák sorakoztak, a másikon két lift volt, az egyiken NEM MŰKÖDIK felirat.

Melyik emelet lehet? Megnyomtam a liftben egy gombot, és amint zökkent egyet, és kinyílt az ajtaja, belenyilallt a fájdalom a gyomromba, amelyet akkor éreztem, ha üres volt a közelben. Az érzés azt jelentette, hogy az üres ebben a pillanatban is az épületben van, vagy olyan gyakran fordul itt meg, hogy maradandó nyomot hagyott. Az üres csakis H.-hoz tartozhatott.

Beszálltam a liftbe, megnyomtam a legfelső gombot. Az ajtó becsukódott. Elindultunk felfelé.

Emelkedve éreztem, hogy az iránytű a gyomromban változtatja a helyzetét – eleinte 180 fokos szögben állt felfelé, aztán minél feljebb értem, annál lejjebb mutatott. Amint elhagytam a tizennegyedik emeletet, majdnem pontosan 90 fokos szögben állt, így hát megnyomtam a 15. emelet gombját.

A fülke megállt. Az ajtó kinyílt. Nyomban megpillantottam két nagyon rossz dolgot. Az első egy vérnyom volt a folyosó közepén. Amikor észrevettem, lenéztem a lábam elé; a nyom a felvonófülke hátsó sarkában gyorsan alvadó vértócsához vezetett.

Dübörögni kezdett a szívem. Valaki megsérült, méghozzá súlyosan.

A második riasztó jelenség az volt, hogy a folyosó felénél elfogyott a fény. Koromsötét volt. Nem láttam a falakat, a kövezetet, a plafont. És az iránytűm egyenesen a sötétség közepébe mutatott.

A fény hiánya azt jelentette, hogy Noor itt van. Noor itt van, és valami szörnyűség történt. Elkéstem.

Futni kezdtem a folyosón, követtem a vérnyomot a sötétségbe. Amikor már semmit sem láttam, kicsit lassítottam, széttártam a karom, és hagytam, hogy a gyomromban lévő fájdalom vezessen. Befordultam egy sarkon, megbotlottam egy ott felejtett dobozban. Néhány lépés múlva az iránytű élesen balra lendült, egy lakás ajtaja felé.

Résnyire nyitva volt, és végre megpillantottam egy vékonyka fénypászmát. A vállammal belöktem az ajtót. Váratlanul súlyos volt, mintha tömör acélból lett volna. Egy rövidke folyosón követtem a fényt, át egy koszos edényekkel teli, zsúfolt konyhán egy kis kuckóba. Nyomorúságos kis panellakás volt cserepes növényekkel díszítve, émelyítően édes szag terjengett benne.

A kerevet sarkán összegömbölyödve feküdt Noor. Testéből halvány narancssárga fény árasztotta el a szobát. Nem mozdult.

Odarohantam hozzá. A haja eltakarta az arcát. Gyengéden a hátára fordítottam, pislogtam a belőle áradó fénytől. Két ujjam az ütőerére tettem. A bőre forró volt. Egy pillanat múlva kitapintottam az érverését, és megkönnyebbülten sóhajtottam fel.

Különös, siratóénekszerű nyüszítés hallatszott a szoba túlsó feléből. Odafordultam. H. feküdt a hátán egy vén perzsaszőnyegen. Az üresréme lovagló ülésben ült rajta, az egyik izmos nyelve H. derekán, a másik kettő a csuklóin. Úgy látszott, mintha a szörny fel akarná nyitni H. koponyáját, hogy felfalja az agyát.

– Menj onnan! – ordítottam rá, mire a nyüszítés abbamaradt, és az üres rám sziszegett.

Nem megölni akarta H.-t, értettem meg. Haldoklott a barátja.

Az üres sírt.

Felidéztem néhány mondatot az üresek nyelvéből, hogy elküldjem a lényt. Ismét rám sziszegett, kelletlenül levette nyelveit H. csuklóiról, és a konyhába sietett.

Az öregember mellé kuporodtam. Vér áztatta át az ingét, a nadrágját, de még alatta a szőnyeget is.

– H., Jacob Portman vagyok. Hall engem?

Magánál volt.

– A szentségit, fiam – mondta rosszallón –, te aztán tényleg fütyülsz a parancsokra.

– Kórházba kell vinnem.

Próbáltam alányúlni. Feljajdult fájdalmában, és az üresrém felvonított a konyhában.

– Felejtsd el! Már túl sok vért vesztettem.

– Sikerülhet. Csak…

Elrántotta magát.

– Nem! – A hangja és a karja megdöbbentően erős volt, de visszahanyatlott. – Ne akard, hogy rád küldjem Horatiót. Az egész környék hemzseg Leo erőszakos embereitől. Ha megint kimegyek, golyózápor vár.

Noor nyögött egyet. Odapillantottam, és láttam, hogy megfordul, bár a szeme még mindig csukva.

– Kutya baja sem lesz – mondta H. – Bőséges álomport kapott, de kialussza.

A teste megrándult, a szeme kicsit homályos lett.

– Vizet!

Ugrottam, hogy fussak a konyhába, de mielőtt három lépést tehettem volna, az üresrém nyelve már elhaladt mellettem egy lötyögő vízzel teli pohárral. Segítettem H.-nak felülni, miközben az üres nyelve a szájához tartotta a poharat. Csak ámultam, mennyire gyöngéd.

H. befejezte az ivást, és az üres nyelve letette a poharat a kávézóasztalra. Egy alátétre.

– Szépen beidomította – jegyeztem meg.

– Volt rá időnk – felelte H. – Negyven éve vagyunk együtt. Mint egy öreg házaspár. – Előrehajtotta a fejét, végignézett magán. – Istenem, svájci sajtot csináltak belőlem. – Vérpárát köhögött.

Az üres nyüszített, rázkódott. A konyhából a közelünkbe mászott, fekete szeméből olajos könnyek peregtek a nyakába kötött, koszos konyharuhára.

H.-ra néztem, és kis híján elbőgtem magam én is. Megint megtörténik, gondoltam a sírás határán. Elveszítek egy másikat is.

Sikerült lenyelnem a könnyeket, sikerült kinyögnöm:

– Mi történt?

– Pofonegyszerű lett volna – hörögte H. – Egyszerű eltávolítás. Ha nem lett volna Horatio, aki mindkettőnket kihozott, Leo foglyai lennénk. – Sóhajtott. – Azt hiszem, megöregedtem.

– Miért nem engedte, hogy segítsek?

– Nem kockáztathattam, hogy bajod essék – mondta. Elnézett mellettem felfelé, odaképzelt valamit. – Abe különleges kicsikéje. A kisded Mózes a nádasban.

– Hogy érti ezt? – kérdeztem.

H. feje Noor felé fordult.

– Mostantól segíthetsz Miss Pradeshnek. Én meghalok, és senkije nem marad.

– Mit tegyek? Hová menjünk?

– Először is el New Yorkból.

– Mehetünk a Devil’s Acre-be.

– Ne. Az ymbrynék csak visszaküldenék őt Leóhoz. Nem tudják, mennyire fontos. – Egyre erőtlenebbül motyogott. – Ő maga sem tudja.

– Miért olyan fontos?

– Mielőtt port kapott, háromszor mentette ma meg az életemet. Holott nekem kellett volna mentenem az övét. – Alig hallhatóan nevetett. – Kár, hogy a villanykörtetrükkje nem állítja meg a golyókat.

H. ereje végzetesen megfogyatkozott. A szemhéja leereszkedett.

Az arcára tettem a kezem, kényszerítettem, hogy rám nézzen.

– H., miért olyan fontos Noor?

– Megesküdtem nagyapádnak. Hogy nem keverlek bele.

– Ezen már túl vagyunk.

Szomorúan bólintott.

– Úgy néz ki. – Nehezen vette a levegőt. – Ő az egyike annak a hétnek, akiknek megjósolták az eljövetelét.

Erre nem számítottam.

– A hétnek az egyike? Hét micsodának?

– Ők lesznek a különlegesek egyenjogúsítói. Ezt állítja az Apokrifon.

– Az mi? Valamiféle prófécia?

– Igen régi írás. Az ő születése egy új korszak eljövetelének a jele. Nagyon veszélyesé. – A fájdalomtól eltorzult az arca, lehunyta a szemét. – Ezért vadásznak rá azok az emberek.

– A helikopterekkel meg a fekete autókkal?

– Igen.

– Az egyik klán emberei?

– Nem. Sokkal rosszabb a helyzet. Normálisok igen régi és igen titkos társasága. Akik uralni és… – összerándult – irányítani akarnak minket. – A szavak között levegőért kapkodott. – Nincs idő történelemórára. Vidd a lányt V.-hez. Ő közülünk az utolsó. Az utolsó vadász.

– V. – pörgött az agyam. – Abe naplójából az a lány, akit ő maga képzett ki.

– Igen. A nagy szélben él. Nem akarja, hogy megtalálják, hát légy óvatos! Horatio, a térkép a széfben…

Az üresrém felmordult, a falhoz gördült, félretolt egy képet, mely mögött egy kicsi széf volt. Amíg Horatio a számkereket forgatta, én H.-ra összpontosítottam. Éreztem, hogy fokozatosan elernyed.

Megszorítottam a kezét.

– H., tudnom kell valamit. – H. egyre távolodott, és a gondolattól, hogy a nagyapámmal való utolsó kapcsolat megszakad, elszabadított bennem valamit.

– Miért nevezné nagyapámat valaki gyilkosnak?

H. ismét élénk tekintettel nézett rám.

– Ki mondta ezt neked?

Közelebb hajoltam hozzá. Reszketett. Gyorsan elmeséltem az őrültségeket, amelyeket Leo mondott Abe-ről. Hogy elrabolta a keresztlányát. Hogy embereket ölt. Nem egyszerűen embereket, hanem gyerekeket.

H. mondhatta volna, hogy a lidércek találták ki. Mondhatta volna egyszerűen azt is, hogy hazugság. De egyiket sem mondta.

Csupán ennyit:

– Szóval tudod.

Egy pillanatra elhomályosult a szemem.

– Hogy érti ezt? Miről beszél?

Megragadtam H. vállát. Ráztam. Az üresrém felsivított, nyelvét a derekamra fonta, elhúzott H.-tól. Átrepültem a fél szobán, nekicsúsztam egy széklábnak.

Rettenetes félelem fogott el: tehát volt igazság Leo vádaskodásában. Ez volt nagyapám titka: nem a normalitás elvesztésétől próbált megvédeni vagy az üresektől vagy holmi fekete autóban ülő, titokzatos ellenségtől. Hanem önmagától.

Feltápászkodtam. Az üres sziszegett rám, H. fölé hajolt, eltakarta előlem. Ráparancsoltam üres nyelven, hogy menjen onnan, de harcolt ellenem. Vagy talán H. és az üres együtt harcoltak ellenem.

Az üres felé rohantam, azt kiáltozva, menj, menj, engedd el – mire otthagyta H.-t, és felugrott a mennyezetre, nyelveivel a lámpába kapaszkodva lógott. Egy pillantás töredéke alatt igen különös kis részlet ötlött elém: a mennyezetről fa alakú illatosítók erdeje lógott le. A szag ellen, természetesen. Mert az üres itt lakott.

H. mellé térdeltem.

– Sajnálom. – Ezúttal nem nyúltam hozzá. – Kérem. Mondja el, mit tett!

– Rászedtek minket. Hét ízben rászedtek minket.

– Kicsoda? Micsoda?

– A Társaság.

Félig hallgattam csak oda. Egy dolgot akartam tudni.

– Nagyapám ölt gyerekeket?

– Nem. Nem.

– Rabolt gyerekeket?

– Nem. – H. arcán fájdalom és valamiféle megbánás látszott. – Azt hittük – levegőért kapkodott –, megmentjük őket.

A sarkamra ültem, szinte szédültem. Nem volt gyilkos. Nem volt rossz ember. Eddig észre sem vettem, mennyire nyomasztott ennek a puszta gondolata is.

– Sok jót tettünk – mondta H. – Elkövettünk hibákat is. De Abe szíve mindig a helyén volt. Nagyapád nagyon-nagyon szeretett téged. – A hangja suttogássá halkult.

Könny szökött a szemembe.

– Sajnálom.

– Ne tedd! Nem kell. – Utolsó erejével megérintette a karom. – Immár tiéd a stafétabot. Sajnálom, hogy nincsenek többen, akik segíthetnének továbbvinni.

– Köszönöm. Igyekszem, hogy mindketten büszkék lehessenek rám.

– Tudom. – Mosolygott. – Itt az idő. – Felnézett a plafonra. – Horatio, gyere le.

Az üres próbált ellenállni az irányításomnak.

– Engedd le – kérte H. – Egyszer régen tettem ennek a szerencsétlennek egy ígéretet, meg kell történnie, mielőtt meghalok. Hadd jöjjön!

Felálltam, hátráltam, s az üresrém lepottyant a földre.

– Gyere ide, Horatio! Érzem, hogy elmegyek. Gyere ide!

Az üres H. felé kúszott. Az öregember próbált elfordulni tőlem.

– Ne nézz ide! Nem akarom, hogy ez legyen az utolsó emléked rólam.

Az üresrém ráült H. mellkasára. Amikor rájöttem, mi készül, próbáltam ráparancsolni az üresre, hogy menjen onnan, de H. blokkolt.

Hallottam, ahogy suttog a lénynek.

– Igazán jó fiú voltál, Horatio. Emlékezz, mire tanítottalak! Most rajta!

Az üresrém nyüszített, reszketett.

– Jól van – szólt gyöngéden H., és megsimogatta a lény karomszerű mancsát. – Nem lesz semmi bajom.

Elfordítottam a fejem, amikor megtörtént, de a hangot sosem fogom elfelejteni. Mire visszafordultam, már nem volt szeme. A szemüreg olyan volt, mint az érett szilva, amelyből kiharaptak. Az üresrém rágott, rázkódott a válla, agónia és eksztázis közt őrlődött. Egy perc múlva felállt, lassan elfordult, mintha szégyenkezne.

– Megbocsátok neked – sóhajtott H. – Megbocsátok, testvér.

Mintha nem az üreshez beszélt volna. Hanem egy szellemhez.

Aztán elment.

* * *

Bámultunk egymásra az üresrémmel H. holtteste fölött. Próbáltam uralni a lényt.

Ülj le!

Azt hittem, könnyebb lesz irányítanom, hiszen a gazdája már halott. De a parancs nem hatott rá.

Próbáltam másodszor, harmadszor, eredménytelenül. Tervezgetni kezdtem, hogy öljem meg, mielőtt étvágya támad az én szememre, aztán Nooréra is.

Az üresrém kiöltötte mindhárom nyelvét, és rémséges hangot adott ki – olyan magasan sivított, hogy azt hittem, kitörnek az ablakok. Felkaptam egy réz levélnehezéket a közeli asztalról, és felkészültem az elkeseredett harcra.

Ám az üresrém nem jött nekem. Megtántorodott, pár hátráló lépéssel nekiütközött a falnak, és megállt. És ekkor a tompa, iránytűként szolgáló fájdalom, amely mutatta, merre van az üres, igen gyorsan enyhülni kezdett. Ugyanekkor a lény nyelvei zsugorodni kezdtek. Összehúzódtak, felkunkorodtak, halálos barnára színeződtek, majd lehullottak, mint a hervadt virágok.

Az üres a falnak támaszkodott lehajtott fejjel és úgy lihegve, mintha maratont futott volna. Majd elterült a földön, és a teste rángatózni kezdett, mint akit rettenetes roham gyötör.

Lassan felé indultam, igen óvatosan, kimért léptekkel. Ekkor éppoly hirtelen, ahogy kezdődött, elmúlt a roham. Ebben a pillanatban elmúlt minden fájdalom a gyomromban.

Az üres megmoccant. Felém fordította a fejét. A szeme már nem fekete volt, nem könnyezett; szürkévé változott, fokozatosan egyre világosabb, végül pupilla nélküli fehér lett.

A lény átalakulóban volt valami mássá: lidérccé. Csak bámultam, émelyegve, de izgatottan, készen arra, hogy betörjem a fejét a levélnehezékkel, ha szükséges.

A teste rángatózni kezdett. A mozgás önkéntelennek látszott, mintha a belsejében átváltoznának a szervek. A légzése, amely nyálas és szaggatott volt, amilyen az üresrémeké, egyenletessé vált. Majdnem olyan volt, mintha születésnek lennék a tanúja.

Felült, rám nézett.

Hátrébb léptem, hirtelen támadt egy ötletem. Ez a lény éveken át H. állandó társa volt. Sok mindent látott, hallott. És már majdnem emberi lett. Mire emlékezhet, ha egyáltalán emlékszik? Üresrém életéből mennyit őriz meg egy lidérc? Milyen gyorsan halványulnak el az emlékek?

– Mondj valamit!

– Beszélj!

Csak bámult rám. Nem is morgott. Lehet, hogy a lidércek úgy születnek, mint a szarvasmarhák, tudnak állni, még futni is, de némák, nem tudnak semmit.

Széttárta a karját, a falnak támaszkodva lassan felállt. Elimbolygott egy asztalig, lekapta róla a terítőt. Egy pillanatig azt hittem, talán a derekára tekeri – rájött, hogy meztelen, és elszégyellte magát –, de H. testéhez botorkált, letérdelt mellé, és az arcára borította a terítőt.

Ez azt jelentette, emlékszik valamire: H. a gazdája volt.

– Tudsz beszélni? – kérdeztem. – Hallani akarom a hangod!

Felém fordult, az arca bágyadt volt, nyílt a szája. Kijött egy hang.

– Ehhhhhhhh.

Nyögés, nem szó, de a semminél több volt.

– Igen – mondtam. – Mi a neved?

Ide-oda ingatta a fejét. Nagyon igyekezett szót formálni, de szemlátomást hatalmas köd volt a fejében.

Újra kinyitotta a száját. Beszívta a levegőt.

Sikoly hasított a levegőbe. Noor felült, és rémülten nézett a lidércről rám és H.-ra.

– Semmi baj! – kiáltottam. – Minden rendben!

De feszült hangom és minden, amit Noor látott, ellentmondott ennek. Miután az üres átalakult, mindenki látta. Noor hirtelen ébredt egy rémisztő jelenetre, és a fény, amely szelíden lüktetett benne, amíg aludt, most vakító fényoszlopként tört elő a torkából. Elindultam felé, ismételgetve, hogy nincs veszélyben, de csak rázta a fejét, és képtelen volt beszélni. Látszott, hogy fél. Nem tőlem vagy a lidérctől vagy a halottól, hanem a benne lévő valamitől, amit nem képes uralni. Vadonatúj különleges volt, még nem tudta irányítani a képességét.

A földre vetettem magam, karommal betakartam a fejem. Az ujjaim között láttam, hogy Noor markolja a szófa támláját, és elfordul tőlem. Mint valami fénytüsszentés, robbanás tört ki az orrából meg a szájából: kúp alakú csóva, amely átszelte a szobát, és a konyhában csapódott be. A fal, a padló, az egész lakás beleremegett. Forró léghullám húzott el fölöttem, megperzselte a pihéket a nyakamon. Hasadozott a kőpadló, törtek az edények, recsegtek a meghajló fémtárgyak. A robbanás hirtelen, vakító fénye elől behunytam a szemem.

Amikor elhalványult, kinyitottam. Másfajta fény volt a szobában – nem az a vörös-narancs sugárzás, amely Noorból áradt, hanem a nyitott ablakon át látható nappali fény. A konyhából szállt a füst. A félürest nem láttam sehol. A robbanás ereje a pamlag fölött a földre röpítette Noort, ott nyöszörgött.

– Noor? – ültem fel lassan. – Megsérültél?

– Szörnyen fáj a fejem – hallottam a hangját, aztán az arca is előbújt a pamlag mögül. – Egyébként… – Végignézett magán. – Lyukak nincsenek. – Beszéd közben füstölt a szája. – És te?

– Jól vagyok – mondtam. – Nem tudom, emlékszel-e rám, de…

– Jacob. – A pamlag mögött maradt. – Mit csinálsz te itt?

Kihúztam magam ültömben.

– Azért jöttem, hogy segítsek neked.

– Az nem jó ötlet. – H.-ra pillantott, megborzongott. – Senkinek. – Arcát a pamlag párnájába temette. – Egyre azt mondogatom magamban, hogy mindez nem történik meg – mondta a párnának. – De képtelen vagyok felébredni ebből a rémálomból. – Ismét rám nézett. – A francba. Még mindig itt vagy.

– Nem álom vagyok – mondtam. – Ugyanezen mentem keresztül néhány hónapja. Pontosan tudom, mit érzel.

– Biztos vagyok benne, hogy nem tudod – ellenkezett. – Csak azt áruld el, mi a fene történik!

– Az órákig tartana, de a rövidített változat: rossz emberek rád akarják tenni a kezüket; én a jófiúk egyike vagyok; és a lehető leggyorsabban el kell hagynunk New Yorkot.

– Nem is ismersz. Miért segítesz nekem?

– Nehéz megmagyarázni, de ez amolyan családi ügy. – H.-ra pillantottam. – És tettem egy ígéretet is.

– Néha van értelme is annak, amit beszélsz?

– Majd igyekszem. – Felálltam, odamentem hozzá. – Tudsz járni?

Megragadta a pamlag karfáját, rátámaszkodott, miközben felállt, majd tett egy lépést.

– Úgy néz ki – mondta.

– És futni? – kérdeztem.

Kicsit megingott, aztán lehuppant a párnákra.

– Még nem szedtem össze magam. És pontosan hová kellene futni?

– Meg kellene találnunk bizonyos V.-t. A hölgy H.-val és nagyapámmal együtt dolgozott. Csak ennyit tudok.

Nevetett, rázta a fejét.

– Ez őrültség.

– Majd megszokod.

Neszezést hallottunk a hátunk mögött, mindketten odafordultunk, és láttuk a kerekded, fehér hátát annak a valaminek, amely korábban üresrém volt, de még nem változott teljesen lidérccé. Az ablakban kuporgott, mint valami szörny formájú vízköpő, markolta az ablakkeretet. Az utca fölé hajolt, mintha ugrani készülne.

Noor visszabújt a párnák közé.

– A neve Horatio. Korábban nem láttad, de mindig az öregember mellett volt.

– Eeeeeee – hörögte a fél-üres, és a válla fölött visszanézett ránk. Mintha beszélni próbált volna. – Haaaa…aaat.

– Hat? Azt mondtad? – Izgatottan tettem felé egy lépést, de figyelmeztetőn visított, és fél kézzel elengedte a keretet.

Megdermedtem, felemeltem mindkét kezem.

– Ne!

A lény egyszerre látszott újszülöttnek és elképesztően vénnek. És nagyon-nagyon fáradtnak.

Ismét kinyitotta a száját.

– Déééééé.

Noor előredőlt.

– Ez egy D volt?

– Öö…öööt.

– Öt.

Izgatottan pillantottam Noorra.

– Beszél hozzánk!

– Úgy hangzanak, mint a koordináták – mondta Noor. – E-6. D-5. Mint egy térképen.

Mint a Napok Térképén.

– A viharban – mondta magas, remegő hangon az üres. Tudott beszélni!

– A vihar… szívében.

– Mi van ott? – kérdeztem. – Mi van a vihar szívében?

– Akit keresel.

Felemelte az egyik kezét, és a falra mutatott. A széfre, amely nyitva maradt.

Odarohantam. Noor robbanásának a szele letépte a széf ajtaját, a padló tele volt papírokkal: egy csiptetőben jó sok bankjegy, egy magányos fénykép, egy könyv és egy régi, viharvert térkép. Fekete-fehér fotó egy városkáról, melyet fenyegető égbolt és távolabb lecsapó tornádó tölcsére tett felejthetetlenné.

A vihar szíve. A nagy szél.

Felvettem a fényképet.

– Itt találjuk meg V.-t?

Az ablakkeret üres volt, ahol egy pillanattal előbb még a fél-üres kapaszkodott, és már csak a függönyt lobogtatta a szellő.

Noorhoz fordultam.

– Mi történt?

Talpon volt, félúton az ablakhoz, kikerekedett szemmel.

– Egyszerűen… elengedte.

Odalenn az utcán kiáltozás hallatszott. Noor ki akart nézni.

– Ne! – kiáltottam rá. – Megláthatnak!

Elkéstem, de Noor gyorsan lebukott az ablak alá.

– Azt hiszem, megláttak.

– Semmi baj. Majd találunk egy hátsó kijáratot.

Összeszedtem a térképet, a pénzt és a fényképet, és odakúsztam Noorhoz az ablak alá. Mindketten guggoltunk, a térdünk összeért, a szellő borzolta a hajunkat.

– Készen állsz? – kérdeztem.

– Nem. – De merészen, kihívón nézett rám.

– Bízol bennem?

– A pokolba, nem.

Nevettem.

– Ezen még dolgozhatunk.

Odanyújtottam neki a kezem.

Megfogta.

A könyv elektronikus változatának kiadója

Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Kossuth Kiadó Zrt. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A kiadás alapja:

Ransom Riggs: A Map of Days

The Fourth Novel of Miss Peregrine’s Peculiar Children

Dutton Books, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York, NY, 2018

Fordította

GÁLVÖLGYI JUDIT

Szerkesztette

TÓTH EMESE

Tervezte

ANNA BOOTH

Képjogok © Chad Michael Studio 2018

David Bass gyűjteményéből;

Erin Water gyűjteményéből

Különleges Ügyek Minisztériumának bélyegzője

Epub: ISBN 978-963-09-9635-8

Mobi: ISBN 978-963-09-9636-5

© Ransom Riggs 2018

© Kossuth Kiadó 2019

© Hungarian translation Gálvölgyi Judit 2019

Minden jog fenntartva.

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com

[1] Shakespeare: V. Henrik (Németh László fordítása).

Table of Contents

ELŐJÁTÉK

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET