Ransom Riggs

A madarak tanácskozása

VÁNDORSÓLYOM KISASSZONY

KÜLÖNLEGES GYERMEKEINEK

ötödik története

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

UTÓSZÓ

Impresszum

„Ti, akik városokban

vagy békésen élitek az életeteket,

nem mindig vagytok

képesek megmondani,

olyanok-e a barátaitok,

akik tűzbe mennének értetek.

Ám aki a Pusztán él,

az ő barátainak módjuk van

bizonyítaniuk a bátorságukat.”

– William F. „Buffalo Bill” Cody

ELSŐ FEJEZET

A kínai negyed halpiacának zöldesen sugárzó mélyén, egy rákokkal teli tartályok alkotta zsákutca végén kuporogtunk a kis, sötét foltban, amelyet a fényevő hozott létre, így nem vett észre minket ezernyi idegen szem. Leo emberei közel jártak, és dühösek voltak. Kiáltásokat és reccsenéseket hallottunk, amint szétverték a piacot, minket keresve.

– Kérem – hallottam egy öregasszony kétségbeesett hangját –, nem láttam senkit…

Későn jöttünk rá, hogy a járat zsákutca, így hát egy szűk rés csapdájában guggoltunk a halálra ítélt rákok között, amelyekkel tele voltak a mennyezetig egymásra rakott akváriumok. A csattanások és kiáltások, a tulajdon heves, izgatott lihegésünk hátterében szakadatlanul hallatszott a rákok kopogása az üvegen… Szinte a koponyámba hatolt, mint megannyi elromlott írógép zaja.

Legalább elnyomta a lihegésünk neszét. Ennyi talán elegendő lesz, ha Noor természetellenes sötétsége kitart, és ha a fickók, akiknek súlyos léptei egyre közeledtek, nem veszik alaposan szemügyre a bizonytalan formájú, vonagló üres foltot, azt a hibát a levegőben, amelyet nem lehet nem meglátni, ha valaki alaposan megnézi. Noor körbehúzta a levegőben a kezét, amelyet sötétség követett, amint úgy gyűlt össze ujjhegyein a fény, mint holmi ragyogó cukormáz. Bekapta, most kissé átsugárzott az arcán, a torkán, ahogy lenyelte, majd eltűnt.

Noor kellett nekik, de boldogan elkaptak volna engem is, ha csak azért is, hogy lelőjenek. Mostanra már nyilván rátaláltak a lakásán a halott H.-ra, akinek szemét a saját üresréme vájta ki. Nem sokkal korábban H. és üresréme menekítették ki Noort Leo hurokjából. Bántották Leo néhány emberét. Ez talán megbocsátható lett volna. Az azonban nem, hogy megalázták Leo Burnhamet, a New York Szíve klán különleges vezérét. Elvettek tőle egy vad különlegest, akire igényt tartott, méghozzá a saját házában, annak a különleges birodalomnak a szívében, amely az Egyesült Államok szinte teljes keleti részére kiterjedt. Ha rájönnek, hogy segítettem Noornak elmenekülni, az elegendő a halálos ítéletemhez.

Leo emberei közeledtek, kiáltásaik hangosabbak lettek. Noor ügyelt a sötétségére, ujjai között kiegyenesítette a peremeit, vastagította, ha vékonyodni kezdett.

Látni szerettem volna Noor arcát. Az arckifejezését. Tudni szerettem volna, mire gondol, mennyire tartja magát. Nehéz volt elképzelni, hogy valaki, akinek ennyire új ez a világ, mindezt elviselje, ne roppanjon össze. Az utóbbi pár nap során kábító lövedékekkel és helikopterekkel felszerelt normálisok üldözték, egy hipnotizőr különleges elrabolta, hogy árverésen adja el, és alig szabadult, máris foglyul ejtette Leo Burnham bandája. Napokat töltött börtöncellában Leo főhadiszállásán, aztán álomport kapott a H.-val való nagy szökéshez, akinek a lakásán arra ébredt, hogy az öregember holtan hever a földön – és ettől az ijesztő sokktól tűzgolyóként robbant ki belőle a koncentrált fény (kis híján levitte a fejemet).

Alig tért magához ebből a sokkból, amikor elmondtam neki mindazt, amit H. az utolsó perceiben közölt: hogy létezik még egy utolsó üresvadász, egy V. nevű nő, és nekem hozzá kell eljuttatnom Noort, ő tudja megvédeni. V. hollétéről csak egy tépett térképdarab árulkodott H. faliszéfjéből, valamint az a néhány alig érthető szó, amelyet H. szörnyű üresréme, Horatio hörgött nekünk.

De azt nem mondtam el Noornak, hogy H. miért akart olyan elszántan segíteni rajta, miért bízott meg engem és a barátaimat a felkutatásával, végül miért halt meg annak érdekében, hogy Noort megszabadítsa Leótól. Nem beszéltem neki a jóslatról. Nem volt rá idő – az életünket mentve menekültünk egyfolytában attól fogva, hogy meghallottuk Leo embereit H. lakása előtt. Mindezeken túl magam sem tudtam, hogy nem volna-e ez az egész túlságosan sok és túlzottan gyors.

A megjövendölt hetek egyike… a különlegesek világának felszabadítói… egy veszélyes kor hajnala… Mint valami bolond szekta lázálmai. Elvégre mindaz, amit a különlegesek világa követelt Noor hitvilágától – a józan eszéről nem is beszélve –, bárkit menekülésre késztetett volna. Minden normális ember már régen lelépett volna.

Persze Noor Pradesh minden volt, csak nem normális. Különleges volt. És ami ennél is több, acélból volt a gerince.

Közelebb hajolt hozzám, és súgta:

– Tehát amikor kijutunk innen… mi a terv? Hová megyünk?

– El New Yorkból – feleltem.

Kis szünet. Aztán:

– Hogyan?

– Nem tudom. Vonattal? Busszal? – Ennyire nem gondoltam előre.

– Ó – szólalt meg kissé csalódottan. – Nem tudsz minket máshová varázsolni? Olyan időportál izével?

– Azok nem úgy működnek. Némelyik talán úgy, de… – a Huroktikumra gondoltam – találnunk kellene egy portált.

– És a barátaid? Nincsenek… embereitek?

A kérdése elkeserített.

– Azt sem tudják, hogy itt vagyok.

Aztán arra gondoltam, és ha tudnák is…

Éreztem, hogy Noor válla előrebillen.

– Ne félj – vigasztaltam. – Majd kitalálok valamit.

Bármilyen más helyzetben a tervem egyszerű lett volna: megkeresem a barátaimat. Nagyon sajnáltam, hogy ezúttal nem tehettem. Ők tudnák, mit tegyünk. Ők voltak a horgonyom ebben a világban, nélkülük elveszettnek éreztem magam. Ám H. határozottan figyelmeztetett, hogy Noort ne vigyem az ymbrynékhez, egyébként már abban sem voltam biztos, hogy vannak barátaim – legalábbis abban az értelemben, ahogyan korábban gondoltam rájuk. Amit H. tett, és amit éppen műveltem, nagy valószínűséggel lehetetlenné tette, hogy az ymbrynék békét teremtsenek a klánok között. És jóvátehetetlenül megrendítette a barátaim belém vetett bizalmát.

Azaz magunk voltunk. Ebből nagyon egyszerű terv következett: nagyon gyorsan kell menekülnünk. Nagyon erősen törni a fejünket. És nagyon szerencsésnek lenni.

És ha nem menekülünk eléggé gyorsan? Vagy nincs szerencsénk? Akkor nem beszélhetek Noornak a jóslatról – és úgy éli végig az életét, lett légyen bármilyen hosszú vagy rövid, hogy nem tudja meg, miért vadásztak rá.

Visszhangosan csattant valami a közelben, Leo legényei ismét kiáltoztak. Nemsokára elérnek hozzánk.

– Mondanom kell neked valamit – suttogtam.

– Nem várhat?

A legrosszabb időpont volt. Talán az egyetlen időpont.

– Tudnod kell. Ha esetleg elszakadnánk egymástól, vagy… történne valami.

– Oké – sóhajtotta. – Hallgatlak.

– Bizonyára nevetségesnek fog hangozni, szóval mielőtt elmondom, tudd, hogy tudom. Mielőtt meghalt, H. mesélt nekem egy jóslatról.

A közelben egy ember ordibált Leo legényeivel. Az előbbi kantoni, az utóbbiak angol nyelven. Hangos csattanást hallottunk, sikolyt, fojtott szentségelést. Mindketten megdermedtünk.

– Hátul! – rikoltotta Leo egyik embere.

– Hozzád van köze – súgtam, és az ajkam szinte Noor füléhez ért.

A lány reszketett. És vele együtt körülöttünk a sötétség pereme is.

– Mondd – pihegte.

Leo legényei befordultak a folyosóra. Nem maradt időnk.

*

A fickók elindultak felénk, maguk után vonszolva egy szerencsétlen piaci munkást. Zseblámpáik fénye játszott a falakon, visszaverődött a ráktartályok üvegéről. Nem mertem felemelni a fejem, nehogy kilógjon a Noor alkotta sötétségből. Testem megfeszült, felkészültem a nagyon egyenlőtlen küzdelemre.

Ekkor a folyosó felénél megálltak.

– Nincs itt semmi, csak halas tartályok – morogta az egyik fickó.

– Ki volt a lánnyal? – kérdezte egy másik.

– Egy fiú, valami kölyök, nem tudom…

Újabb csattanás, és a férfi, akit magukkal hurcoltak, feljajdult.

– Engedd el, Bowers! Nem tud semmit.

A munkást durván félrelökték. A földre zuhant, de felugrott és elszaladt.

– Túl sokat időztünk itt – mondta az első fickó. – A lány mán biztosan odébbállt. Azokkal, akik elvitték.

– Szerinted elérhették Fung Wah hurkának a bejáratát? – kérdezte egy harmadik.

– Meglehet – mondta az első. – Odaküldöm Melnitzet és Jacobst. Bowers, te itten nézzél körül alaposan.

Számoltam a hangokat: négyen vagy öten lehettek. A Bowersnek nevezett közvetlenül mellettünk ment el, pisztolytáskája a szemmagasságunkban. Felnéztem, anélkül hogy felemeltem volna a fejem. Testes, sötét öltönyös alak volt.

– Leo megöl minket, ha nem találjuk meg a lányt – motyogta Bowers.

– Elvisszük neki azt a kimúlt lidércet – mondta a második. – Nem megyünk üres kézzel.

Felélénkültem, alig hittem a fülemnek. Kimúlt lidérc?

– Mán az előtt kimúlt, hogy megtaláltuk – mondta Bowers.

– Azt Leónak nem köll tudnia – nevetett az első.

– Mit nem adnék, ha én ölhettem vóna meg! – sajnálkozott Bowers.

A járat tőlünk jobbra lévő végéhez ért, és elindult mellettünk visszafelé. A zseblámpa fénye ránk borult, aztán a szomszédos tartályra.

– Megrugdoshatod a döglött lidércet, ha attól jobban érzed magad – mondta a harmadik.

– Nem. De a lánynak szívesen adnék egyet – morogta Bowers. – Nem is egyet. – A többiek felé indult. – Láttátok, hogy segítette azt a lidércet?

– Csak egy vad – szólt az első. – Még semmit se tud.

– Csak egy vad – pontosan! – mondta a második. – Nem értem, miért vesztegetünk rá ennyi időt. Hogy eggyel több különleges legyen a klánunkban?

– Mert Leo nem bocsát meg, és nem felejt – emlékeztette az első.

Éreztem, hogy Noor megborzong mellettem, majd mély levegőt vesz.

– Ha kettesben lehetnék vele egy szobában – morogta Bowers. – Megmutatnám, mennyire különleges.

Egy vonalba ért a búvóhelyünkkel, majd kis kört írt le, megvilágítva lámpájával a falakat és a földet. Tekintetem a pisztolytáskáján állapodott meg. Lámpája fénye tőlünk balra világította meg a tartályt, aztán egyenesen ránk vetült. A sugár pár centire az orrunktól állt meg, nem tudott áthatolni Noor sötétségén.

Visszatartottam a lélegzetem, imádkoztam, hogy semmi, még a hajunk szála se látszódjék ki. Bowers arckifejezése elkomorult, mintha értelmezni próbált volna valamit.

– Bowers! – kiáltotta valaki a folyosó felől.

Bowers arra fordult, de a lámpa sugarát rajtunk tartotta.

– Kinn találkozunk, amint itt végeztél. Fung után három háztömböt nézünk át.

– Vegyél ki pár kövér rákot! – mondta az első. – Vacsorát viszünk. Hátha attól Leónak jobb kedve lesz.

A lámpa fénysugara visszatért a tartályra.

– Nemtom, emberek hogy képesek megenni ezeket – morogta magában Bowers. – A tenger pókjai.

A többiek kimentek. Magunkra maradtunk Leo bérencével. Nem egészen másfél méternyire állt, utálkozva nézte a ráktartályt. Levette a zakóját, kezdte feltűrni az ingujját. Már csak várnunk kellett, és pár perc múlva…

Noor megszorította a karom. Reszketett.

Először azt hittem, kiborul a félelemtől, de amikor háromszor szippantott gyors egymásutánban, rájöttem: próbál nem tüsszenteni.

Kérlek, szóltam hangtalanul, bár tudtam, hogy nem lát. Ne.

A fickó finomkodva benyúlt a hozzá legközelebb lévő tartályba. Húsos kezével rák után tapogatott, közben halkan nyögdécselt.

Noor megdermedt. Hallottam, hogy megcsikordul a foga, amint próbálja visszatartani a tüsszentést.

A fickó feljajdult, kirántotta a kezét a tartályból. Szitkozódott és hadonászott, mert egy jókora, kéklő rák kapaszkodott az egyik ujjába.

És akkor Noor felállt.

– Hé – kiáltotta. – Seggfej.

A pasas felénk fordult. Mielőtt egy szót is kinyöghetett volna, Noor tüsszentett.

Erőteljes robbanás volt: mindaz a fény, amelyet lenyelt, kirepült, ragyogó zöldbe vonta a szemközti falat, a padlót és a fickó fejét, sugárzó fénygömbbe fogva Bowerst. Nem volt annyira vakító, hogy bántsa – még kevésbé, hogy megégesse –, csak megrémítette, így egy pillanatig nem mozdult, csupán a száját tátotta el az álmélkodástól.

A kis, sötét folt, amely addig rejtett minket, nyomban eltűnt. A fickó elordította magát, és egy percre mi dermedtünk meg, mintha bűbájt bocsátottak volna ránk: én a földön kuporogtam, Noor mellettem állt, kezével takarva az orrát és a száját, a fickó pedig még mindig fenn tartotta a kezét, amelyről egy rák lógott. És akkor felálltam, és megtört a bűbáj. Bowers megpróbálta elállni az utat, szabad kezével a pisztolyáért nyúlt.

Rárontottam, mielőtt használhatta volna. Hátrazuhant, én pedig ráestem. Marakodtunk a pisztolyért. A homlokomba könyökölt, éles fájdalom hasított belém. Noor előjött, és a fickó karjára csapott egy fémrúddal, amelyet ott talált. Bowers jóformán meg sem érezte. Két kézzel lelökött magáról.

Noor felé futottam, hogy ellökjem Bowers elől. Éppen odaértem hozzá, amikor a fickó leadott két lövést. Hihetetlen hangja volt, nem egyszerű bumm, hanem hangrobbanás. Az első lövedék visszapattant a falról. A második szétzúzta a fickó melletti tartályt. Az egyik pillanatban még ép volt, a másikban már darabokra hullott, mindent beterített a víz, a rákok és az üvegszilánkok, majd a korábban ráállított többi tartály eldőlt, végig a folyosón. A legfelső felrobbant, ahogy nekiütődött a szemben lévő falnál álló tartályoknak, a többi Bowersre zúdult. Sok száz köbméternyi víz lehetett mindegyikben, és tonnákat nyomhattak, mert Bowers három másodperc alatt kilapult, és megfulladt. Közben megindult a láncreakció, amelytől a folyosón lévő szinte összes tartály földre zuhant hatalmas zajjal, szétrobbanó üveggel, a rákok és a mocskos víz áradó hulláma végigzúgott a folyosón, minket is leverve a lábunkról.

Köhögtünk, prüszköltünk; a víz undorító volt. Bowersre pillantottam, és megborzongtam. Az arca cafatokban lógott, zöld fényben világított. A testén nyüzsögtek a rákok, de a fickó halott volt. Elfordultam, és a romhalmazon át Noor felé próbáltam jutni, akit a folyosóra sodort a víz.

– Jól vagy? – segítettem fel, és próbáltam kideríteni, megsérült-e.

Végignézett magán a félhomályban.

– Megvannak a végtagjaim. És te?

– Rendben – válaszoltam. – Igyekezzünk! Visszajöhetnek a többiek.

– Aha, ezt valószínűleg New Jersey-ben is hallották.

Támogatóan egymásba karoltunk, és amennyire tudtunk, siettünk a folyosó vége felé, ahol egy rákot formázó neon zúgott és villódzott. Alig tettünk meg néhány métert, amikor súlyos lépteket hallottunk közeledni. Dermedten álltunk meg. Legalább ketten, de talán többen tartottak felénk. Hát persze, hogy meghallották a robbanást!

– Gyerünk! – húzott előre Noor.

– Ne… – cövekeltem le. – Nagyon közel vannak. – Pár másodpercen belül itt lehetnek, és a folyosó túlságosan hosszú volt, tele széttört tartályokkal; nem jutnánk ki. El kell bújnunk.

– Harcolnunk kell – mondta, és a kezébe gyűjtötte a maradék fényt, de nem sok maradt.

Nekem is ez volt az első, ösztönös gondolatom – de tudtam, hogy téves.

– Ha harcolunk, lőni fognak, és nem hagyhatom, hogy lelőjenek. Feladom magam, és azt mondom nekik, te másfelé menekültél…

Hevesen rázta a fejét.

– Szó sem lehet róla. – A sötétben is láttam, hogy villog a szeme. Hagyta elpárologni az imént összegyűjtött kis fénylabdát, és felvett a földről két hosszú üvegszilánkot. – Vagy együtt harcolunk, vagy egyáltalán nem.

Bosszúsan sóhajtottam.

– Akkor harcolunk. – Lekuporodtunk, a kezünkben üvegszilánkok, mint kések. A léptek hangosak voltak, és annyira közeliek, hogy a futók lihegése is elért hozzánk.

Egy alak jelent meg a folyosó végén, körvonalait kirajzolta a neon. Testes, széles vállú… és ismerős, bár nem tudtam azonnal, hogy honnan.

– Jacob úrfi? – kérdezte egy ismerős hang. – Te vagy az?

Fénysugár esett az arcára. Erőteljes, szögletes állára, kedves tekintetére. Egy pillanatig azt hittem, álmodom.

– Bronwyn? – szinte kiáltottam.

– Tényleg te vagy! – húzódott széles mosolyra az arca. Szaladt felém, kerülgetve az üvegdarabokat, én pedig eldobtam az üvegszilánkokat, mielőtt Bronwyn úgy ölelt magához, hogy alig kaptam levegőt. – És Noor kisasszony? – kérdezte a vállam fölött.

– Szia – mondta kissé meghökkenten Noor.

– Szóval sikerült! – lelkendezett Bronwyn. – Úgy örülök!

– Mit keresel itt? – sikerült kinyögnöm.

– Ezt én is kérdezhetném tőled! – szólalt meg egy másik ismerős hang, és ahogy Bronwyn elengedett, Hugh közeledett felénk. – A kutyafáját, mi történt itt?

Először Bronwyn, aztán Hugh. Forgott velem a világ.

Bronwyn letett.

– Ne törődj vele! Jól van, Hugh! És Noor kisasszony is itt van.

– Szia – mondta megint Noor. Majd gyorsan hozzátette: – Szóval négy fegyveres fickó jön éppen…

– Kettőnek adtam egy-egy maflást – mutatta fel két ujját Bronwyn.

– A többit elkergettem a méheimmel – tette hozzá Hugh.

– Többen is jöhetnek – aggodalmaskodtam.

Bronwyn felvett a földről egy nehéznek látszó fémrudat.

– Akkor ne tétovázzunk!

*

A föld alatti halpiac döbbenetes labirintus volt, de úgy tájékozódtunk tekergő járatain és fordulóin, ahogy tudtunk, mindkét pár próbálta megjegyezni, hogy kerültünk oda, és vajon melyik kínai nyelvű felirat lehet a kijárat. Egyszerre volt zsúfolt és hatalmas, sűrűn telerakva ládákkal és pultokkal, lógó zsákvászondarabokkal elválasztva, odafenn pedig veszélyesnek látszó villanyvezetékek és csupasz villanykörték lógtak. Nemrég még zsúfolt volt, de Leo emberei szinte teljesen kiürítették.

– Tartsátok a tempót! – kiáltotta hátra Bronwyn.

Átcsusszantunk a nyomában egy eleven polipokkal teli asztal alatt, majd követtük végig egy szinte füstölgően száraz jégen tárolt halas ládákkal kirakott folyosón. Az egyik csomópontnál észrevettük Leo két emberét – az egyik a földön hevert, a másik mellette guggolt, és kis pofonokkal próbálta a társát magához téríteni. Bronwyn nem lassított, és a fickó éppen döbbenten felpillantott, amikor Bronwyn akkorát rúgott a fejébe, hogy ő is elnyúlt a földön a cimborája mellett.

– Nagyon sajnálom! – kiáltotta, mire két lövés volt a válasz a piac másik részéről. Leo két embere észrevett minket, és rohanni kezdtek felénk. Élesen bekanyarodtunk, felszaladtunk egy keskeny lépcsőn, átcsörtettünk egy ajtón, és kijutottunk a napfényre, kissé elvakulva a sötétben töltött hosszú idő után. Egyszeriben egy forgalmas járdán találtuk magunkat a jelenben. Körülöttünk mindenütt autók és gyalogosok és utcai árusok szédítő kavargása.

Ha az ember természetesnek tud mutatkozni menekülés közben, az művészet. Nem egyszerű szökni valami elől, ami megölhet. Úgy tenni, mintha csupán délutáni kocogás lenne a menekülés, kivált, amikor ketten tetőtől talpig szutykosak vagytok, kettőtök tizenkilencedik századi ruhát visel, és mindnyájan idegesen pillantgattok hátra. Úgy látszik, nekünk nem is sikerült, mert többen bámultak meg minket, mint két jelmezes és két vizes tinit szoktak, kivált New Yorkban, ahol a legtöbb utca tele van fura alakokkal.

Elkövettünk minden szabálytalanságot, átfutottunk a piroson, az ÁTMENNI TILOS tábláknál, feltartóztattuk a forgalmat, időnként csak rohantunk eszeveszetten, nem törődtünk az autók tülkölésével és fékcsikorgásával, mert még mindig jobb lett volna, ha elgázolnak minket, mint ha visszahurcolnak Leo hurokjába. A gengszterei a nyomunkban lihegtek a kínai negyed mocskában, a turistákkal teli olasz környéken, és kis híján elcsíptek minket, amikor egy pillanatra megálltunk a forgalmas Houston Street közepén. Könnyen észre lehetett venni őket régimódi öltönyeikben. Végül, amikor már azon tűnődtem, meddig bírjuk még, Noor gyorsított, utolérte Bronwynt, és az egyik sarkon berántotta. Hugh meg én követtük, és kis idő múlva Noor ismét elrántotta Bronwynt, ezúttal be egy látszólag véletlenül választott ajtón. Zsúfolt kis bodega volt, ahol sört és némi harapnivalót árusítottak.

Miközben a tulaj valamit kiáltott nekünk, láttuk Leo két fogdmegjét megállás nélkül elfutni a bolt előtt. Azután Noor végiglökdösött minket egy szűk folyosón, be egy ajtón a raktárba, el egy csodálkozó, éppen cigarettaszünetet tartó alkalmazott orra előtt, majd egy újabb ajtón át ki egy kukákkal teli sikátorba. Úgy tetszett, leráztuk őket – legalábbis pillanatnyilag –, és megengedtünk magunknak egy percnyi megállást, hogy kifújjuk magunkat. Bronwyn nem is izzadt, de Noor, Hugh meg én alig kaptunk levegőt.

– Ez aztán gyors volt – dicsérte Noort Bronwyn.

– Aha – tette hozzá Hugh –, szép munka.

– Kösz – mondta Noor. – Nem az első rodeóm.

– Itt egy picit biztonságban leszünk – lihegte Hugh. – Hadd higgyék, hogy régen elmentünk, aztán indulás.

– Meg kell kérdeznem, hová visztek minket – mondtam.

– Igazán szeretném tudni – húzta fel a szemöldökét Noor.

– Az Acre-be – mondta Hugh. – A legközelebbi hurok bejárata nem kellemes, de nincs messze…

Csak bámultam a barátaimat. Részben attól tartottam, soha többet nem látom őket. Vagy, ha mégis, idegenként fognak bánni velem.

És akkor Hugh belebokszolt a karomba.

– Au! Ezt miért kaptam?

– Miért nem szóltál nekünk, hogy mentőakcióra készülsz?

Noor csak bámult ránk.

– Próbáltam – mondtam.

– Nem nagyon! – ellenkezett Bronwyn.

– Nagyon is célozgattam rá – mentegetőztem. – De nyilvánvaló volt, hogy senki nem óhajt segíteni nekem.

Hugh már-már ismét megütött.

– Lehet, de muszáj lett volna!

– Sosem engedtük volna, hogy egyedül csinálj ilyesmit – mondta Bronwyn, és először most hangzott haragosnak. – Halálosan aggódtunk, amikor nem találtunk! – Fejcsóválva fordult Noor felé. – Tegnap még betegágyban feküdt, bolond fiú. Azt hittük, elrabolták az éjjel!

– Őszintén szólva, nem gondoltam, hogy izgat titeket az eltűnésem – tettem hozzá.

– Jacob! – háborgott Bronwyn. – Azok után, amin átestünk? Ez fáj.

– Mondtam neked, hogy olyan kis nebáncsvirág. – Hugh a fejét csóválta. – Jobb véleményed is lehetne a régi cimboráidról. Istenem.

– Bocs – mentegetőztem.

– De komolyan.

Noor hozzám hajolt, súgva kérdezte:

– Nem barátok?

– Nem tudom, mit mondjak. – A szívem egyszeriben megtelt. – Igazán örülök, hogy látlak titeket.

– Mi pedig, hogy látunk téged – mondta Bronwyn. Ismét megölelt, aztán Hugh is.

Ekkor pisztolylövés hallatszott a sikátor egyik vége felől, megrémültünk, szétugrottunk, és láttuk, hogy két öltönyös fickó fut felénk.

Hát ennyire sikerült leráznunk őket.

– Gyertek – sürgetett Noor. – A metróban lerázhatjuk őket.

*

Hármasával vettem lefelé a lépcsőket. Hugh lecsúszott a fémkorláton. A zsúfolt előcsarnokban csapatokba verődve várakoztak a munkába járók.

– Erre! – kiáltotta Noor, miközben átugrott egy forgókeresztet, és mi követtük.

A peronra értünk, végigfutottunk rajta. Hátranéztem, és láttam Leo embereit, lemaradva, de a nyomunkban. Noor megtorpant, a földre tette a kezét, leugrott a sínek közé, és azt kiabálta, kövessük. Kiabált valamit egy harmadik vonalról is, de a hangja beleveszett a hangosbeszélő hangjába. Nem tehettünk mást, követtük.

– Megölitek magatokat! – kiabálta valaki, és hajlamos voltam egyetérteni vele, de az adott pillanatban még mindig ez látszott a jobb megoldásnak.

Átkeltünk négy sínpáron, botladozva a rejtett gödrök és sötétlő sínek közt, amikor rájöttem, hogy Noor nyilván csinálta már ezt, hisz úgy ismeri a várost, mint a tenyerét, és hogy ha valakit ilyen nehéz elcsípni, annak igen nagy tapasztalata lehet a menekülésben. Kíváncsi voltam, miért és mi elől menekül, és nagyon reméltem, amikor megláttam a közeledő szerelvényt, hogy módom lesz még megkérdezni.

A szerelvény kellemetlenül közel volt, amikor Hugh meg én átjutottunk az utolsó sínpáron, pillanatonként erősödött a szele és a hangja, és akkor Bronwyn és Noor felhúztak minket a szemben lévő peronra, miközben a szerelvény pokolian csikorgó kerekekkel elrobogott.

Pár perc múlva kibocsátotta utasait, és hirtelen ezernyi ember árasztotta el a peront, de végre sikerült befurakodnunk az egyik kocsiba. Lekuporodtunk, hogy kintről ne lássanak minket – a kocsi majdnem teljesen kiürült –, és az ajtó becsukódott.

– Ajaj – komorodott el hirtelen Bronwyn. – Remélem, ez az izé jó irányba megy…

Noor megkérdezte, hová kellene mennünk, Bronwyn megmondta. Noor szemöldöke felszaladt.

– Ritka mázli – mondta. – Csak egy megállónyira van.

Döbbenetes volt: négyünk közül ő tudta a legkevésbé, mi történik, ám magabiztossága és nyugalma máris irányító erővé vált.

A hangosbeszélő harsogott, majd a szerelvény továbbindult.

– Hogy találtatok meg? – kérdeztem Bronwyntól és Hugh-tól.

– Emma rájött, hogy miben sántikálhatsz, hiszen annyit beszéltél róla. – Hugh Noor felé biccentett, majd így folytatta: – Egyébként örülök, hogy megismerhetlek, Hugh vagyok… – És megszorította Noor kezét.

– Aztán már eléggé könnyű volt téged megtalálnunk – mondta Bronwyn. – És segített a kutya is. Emlékszel Addisonra?

Bólintottam.

– Sharon huroktikumi talpnyalói követték a nyomodat New Yorkig, és Addison orra képes volt a halpiacig vezetni minket – mondta Hugh. – De annál tovább nem volt hajlandó menni.

Hála annak a kiskutyának, gondoltam. Nem tudom, hányszor kockáztatta értünk az életét.

– De ott már könnyen megtaláltunk – folytatta Bronwyn. – A kiabálás miatt.

– Vándorsólyom kisasszony küldött titeket? – kérdeztem.

– Nem – felelte Hugh. – Nem is tud róla.

– Mostanra már biztosan tud – mondta Bronwyn. – Nagyon ért hozzá, hogy tudjon mindent.

– Úgy véltük, ha kettőnél többen jövünk el, az túlzottan nagy figyelmet keltene.

– Sorsot húztunk – mesélte tovább Bronwyn. – Hugh meg jómagam nyertünk. – Hugh-ra pillantott. – Szerinted V. kisasszony dühös lesz, amiért eljöttünk?

Hugh élénken bólogatott.

– Rettenetesen. De büszke is. Ha egy darabban haza tudjuk vinni Jacobot.

– Haza? – kérdezte Noor. – Az hol van?

– Egy Devil’s Acre nevű hely Londonban, az 1800-as évek vége felé – válaszolta Hugh. – Mindenesetre azt hívhatjuk a leginkább az otthonunknak.

Noor a homlokát ráncolta.

– Egészen… jól hangzik.

– Kicsit durva, de van bizonyos bája. Annál jobb, mint naponta máshol nyugovóra térni.

Noor kicsit elbizonytalanodott.

– És ott csupa olyanok élnek, mint ti?

– Olyanok, mint mi – igazítottam ki.

Nem reagált, de valami megvillant a szemében. Talán kezdett megérni benne a gondolat. Mi.

– Ott biztonságban leszel – nyugtatta Bronwyn. – Nem üldöznek majd fegyveresek… helikopterek…

Már helyeselni akartam, aztán eszembe jutott H. figyelmeztetése az ymbrynékről, és amiket Vándorsólyom kisasszony mondott az utolsó beszélgetésünk alkalmával arról, hogy a nagyobb jó érdekében néha szükség van bizonyos áldozatokra. Ilyen áldozat lehet maga Noor is.

– Mi van mindazzal, amit H. szerint tennünk kell? – kérdezte Noor.

Kicsit lehalkította a hangját, mert nem tudta, hogy Bronwyn és Hugh tud-e, tudhat-e erről.

– Miről van szó? – kérdezte Hugh.

– Mielőtt meghalt – válaszoltam –, H. adott némi információt Noorról és az üldözőiről, és azt mondta, meg kell találnunk egy V. nevű nőt.

– V.? Nem ő az az üresvadász, akit nagyapád képezett ki? – kérdezte Bronwyn.

Bronwyn ott volt a jósok hurokjában, amikor V. neve először merült fel. Persze, hogy emlékezett rá.

– Ő az – mondtam. – H. – pontosabban az üresréme – mutatott nekünk egy térképet, és megadott néhány adatot, hogy megtaláljuk…

– H. üresréme? – ámult Bronwyn.

Elővettem a zsebemből a térképet, megmutattam nekik.

– Már nem volt üresrém. Átalakult valami mássá.

– Lidérccé? – kérdezte Hugh. – Az üresrémek lidérccé alakulnak.

Noor értetlenül nézett rám.

– Azt mondtad, a lidércek az ellenségeink.

– Azok – mondtam. – De H. barátságban volt azzal a bizonyos üressel…

– Ez egyre zavarosabb – értetlenkedett Noor.

– Tudom. Ezért gondolom úgy, hogy velük kell mennünk Devil’s Acre-be – mondtam. – Segítségre van szükségünk, és minden különleges, akit ismerek, akiben bízom, ott van.

Hogy ők fognak-e bízni bennem, hajlandók lesznek-e segíteni azok után, amit tettem velük, már más kérdés volt. De meg kellett próbálnom. Szükségem volt a barátaimra, nem érdekelt H. figyelmeztetése. Ha Vándorsólyom kisasszony tényleg képes visszaküldeni a megmentett lányt politikai okokból – vagy bármilyen okból –, akkor nem az a Vándorsólyom kisasszony, akit megismertem. És ha nem tudom Noort biztonságban tartani egy barátokkal teli hurokban, hogyan tudnám megoldani, hogy kiismerje magát a különlegesek Amerikájának vadonjában?

– Millard a térképek szakértője – mondta Bronwyn.

– Horace pedig jós – tettem hozzá. – Legalábbis részmunkaidőben.

– Aha – siklott rám Noor tekintete. – Nem mondtál el mindent a jóslatról.

A jóslat. Négyszemközt akartam elmondani Noornak, nem mások előtt. Úgy tetszett, nem vagyunk közvetlen veszélyben.

– Várhat – mondtam.

Hugh és Bronwyn kíváncsian néztek rám.

– Ha te mondod – vont vállat Noor, de látszott, hogy fogytán a türelme.

A szerelvény lassított. Közeledett a következő állomás.

*

A metróból felszaladtunk a napfényes utcára. Noor segített Bronwyn-nak tájékozódni.

– Már nincs messze – ígérte Bronwyn, miközben négy forgalmi sávon vitt minket át a dudáló autók között.

Átvágtunk egy kosárlabdapályán, ahol éppen folyt a játék, aztán egy szomorú, zöld téren, amely fölé két toronyház magasodott. A környék sarokról sarokra pocsékabb lett, rozsdás és lelakott, végül egy hatalmas téglaépülethez értünk, amely fel volt állványozva, és zöld ponyvával borított, összeláncolt kerítés fogta körül. Bronwyn megállt, elhúzta a ponyvát, és nyílt egy lyuk a kerítésen. Noorral gyors, habozó pillantást vetettünk egymásra.

Bronwyn és Hugh intettek, hogy kövessük őket, és eltűntek a lyukban.

Hugh kidugta a fejét.

– Jöttök?

Noor egy pillanatra behunyta a szemét – minden bizonnyal az járt a fejében, hogy mi az ördögöt csinálok? –, aztán bemászott. Pedig talán nem is hitt nekem… néha ugyanezt a harcot kellett megvívnom nekem is. Egy hang azóta kiáltozott bennem, hogy mi az ördögöt csinálsz?, amióta elutaztam Walesbe azért, hogy holmi régi fényképeken látott kísérteteket kergessek. Amikor megpróbáltam kikapcsolni, sokkal halkabb lett. De ott volt.

A kerítés túloldalán más világ tárult elénk – egy sokkal szomorúbb és komorabb világ. Olyan érzés volt, mint amikor kitakarnak egy holttestet. A házat régen felépítették és befejezték, aztán hagyták lepusztulni. A magas fűben állt, én pedig hagytam magamnak egy hosszú percet, hogy szemügyre vegyem – tízemeletes volt és háztömbnyi széles, az ólomüveg ablakok mind betörve, a repedezett téglákat vadszőlő nőtte be. Széles lépcsősor vezetett kacskaringós kovácsoltvas-keretes kapujához. A kapu fölötti márványtáblába vésve az állt: PSZICHIÁTRIAI KÓRHÁZ.

– Passzol – mormolta az orra alatt Noor. – Hiszen éppen most bolondulok meg.

– Nem. – Számítottam erre a reakcióra. – Tudom, hogy úgy érzed, de biztosítalak, hogy nem.

Bronwyn és Hugh úgy tízméternyiről integettek, hogy menjünk utánuk. Noor nem nézett rám.

– Megmérgeztek. Mérges gombát ettem. Kómában vagyok. Ez csak álom. – Megdörzsölte az arcát. – Bárminek több értelme van, mint.

– Nem tudom bizonyítani, hogy nem álmodsz – mondtam. – De tudom, min mész keresztül.

Bronwyn visszaszaladt hozzánk, és sürgetett. A kerítés recsegett mögöttünk, valaki káromkodott. Aztán megszólalt egy másik hang.

– Tudom, hogy van itt valahol egy átjáró. – Mire válaszul a másik felmordult.

Leo emberei voltak. Követtek minket.

Ha Noor valami mást szeretett volna tenni, a recsegő kerítés akkor is kiverte a fejéből.

Bronwynnal és Hugh-val végigrohantunk a magas fűben, fel a lépcsőn és az egymásba folyó táblák között – olyanok álltak rajtuk, hogy LEBONTÁSRA VÁRÓ ÉPÜLET meg TILOS AZ ÁTJÁRÁS – egy bejárathoz, amelyet bedeszkáztak, aztán újra megnyitottak. A szilánkos fa és az elgörbült szögek úgy vicsorogtak ránk, mint a fogak, ahogy átpréselődtünk a nyíláson, hogy ismét olyan helyen legyünk, ahonnan talán soha többé nem jövünk ki.

*

Az épület olyan sötét volt, és annyi volt benne a hulladék, hogy nem lehetett futni anélkül, hogy ne ütköztünk volna éles tárgyba, vagy léptünk volna bele egy-egy lyukba, ezért inkább úgy másztunk, mint a rák, hosszú, rúgó léptekkel és előrenyújtott karokkal Hugh és Bronwyn után. Ők ismerték ezt a helyet. Hallottuk Leo embereit az udvaron, átbújtak a kerítésen, felfelé tartottak a lépcsőn. Bronwyn eltorlaszolta a lyukat egy régi hűtőszekrénnyel, ahol bejöttünk – nyilván éppen erre a célra hagyták ott –, de tudtuk, hogy nem sokáig fogja visszatartani Leo fogdmegjeit.

Nagy, mocskos és félig kitört ablakos helyiségbe értünk, ahol végre láttunk. Omladozó tolókocsikat és rozsdás orvosi műszereket kerülgettünk, lábunk cuppogott a faltól falig álló, mérgezőnek látszó vízben.

Noor hümmögött magában. Rápillantottam, mire elhallgatott.

– Ideges szokás – mondta.

Átugrottam egy lyukat a padlón, nyújtottam neki a kezem, hogy átsegítsem.

– Ugyan mitől vagy ideges? – kérdeztem keserű vigyorral.

Noor megfogta a kezem, és ugrott. Nem nevetett.

– Kérlek, mondd, hogy van másik kijárat!

– Sokkal jobb – szólt hátra Hugh. – Huroktikum-ajtó.

Mielőtt Noor válaszolhatott volna, olyan kísérteties és oda nem illő hang szólalt meg, hogy kirázott a hideg: valami disszonáns, zeneietlen zenei akkord. Amint megkerültünk egy halom átázott, sárga matracot, megláttuk a hang forrását: egy kibelezett pianínót. A hátán hevert, és eltorlaszolta a helyiség egyetlen kijáratát, amely ajtókkal teli folyosóra vezetett. A pianínó ki volt belezve, a húrok odaszögezve a folyosó bejáratának különböző pontjaihoz. A nehéz fémhúrok úgy álltak, mint megannyi égnek meredő hajszál. A helyiségből csak úgy lehetett kijutni, ha az ember átmászott a húrok között a hangszeren. Ezt valaki már megtette – ez adhatta az előbbi rémes hangot –, ami azt jelentette, hogy valaki az imént hagyta el a szobát, vagy ott van velünk.

És ekkor egy felborult, a közelben lévő inkubátor mögött felállt egy alak.

– Ó. Te vagy az.

Az arcát vastag szőrzet borította, és furcsán vigyorgott.

Kutyapofa volt az.

– Máris visszajöttetek? – kérdezte Bronwyntól és Hugh-tól.

– Igen, de nem maradhatunk – mondta Bronwyn.

– Ki kell jutnunk – erősítette meg Hugh.

Kutyapofa a pianínónak támaszkodott.

– A kilépés díja kétszáz.

– Azt mondtad, a díj oda-vissza annyi! – mérgelődött Hugh.

– Rosszul hallottad. Szörnyen siettél, amikor ismertettem az árainkat…

Távoli kiáltást hallottunk, majd fém ütődését kövön. Nekiestek a hűtőnek.

Kutyapofa fülelt.

– Mi ez? Csak nem kerültetek bajba?

– De – feleltem dühösen –, üldöznek minket.

– Jaj, ne – csettintett a nyelvével. – Akkor többe lesz. Kénytelenek leszünk félrevezetni őket, fedezni titeket… Leo Burnham legényei? Mérgesnek hangzanak.

– Jól van. Bármennyibe kerül – mondta Bronwyn.

Legszívesebben leütöttük volna, de tudtuk, ha megtennénk, az végeláthatatlan bajokat okozna nekünk.

– Ötszáz – közölte Kutyapofa.

Újabb csikorgó hang, hosszabb az előzőnél. Mindjárt feljönnek.

– Csak négyszáz van nálam – túrt a zsebébe Hugh.

– Pech. – Kutyapofa elfordult.

– Holnap fizetünk! – ígérte Bronwyn.

Kutyapofa ismét felénk fordult.

– Holnap hétszáz lesz.

Hosszú, fémes recsegés. Áttörtek.

– Rendben! – mondta Hugh, és a szájából kirepült egy izgatott méh.

– És ne késsetek vele. Nem szívesen mutatnám meg nekik a titkos kis ajtótokat.

Bronwyn és Hugh odaadták az összes pénzüket. Kutyapofa kínos alapossággal számolta meg a bankjegyeket, majd zsebre vágta őket. Felmászott a pianínóra, meghúzott benne egy kart, aztán némán átsiklott az elnémult húrok között. Követtük, és amikor mind átjutottunk, ő visszatolta a kart.

Rájöttem, hogy a pianínó amolyan vészjelző.

Kutyapofa mutatta az utat. Futottunk utána a hosszú folyosón – miután megzsarolt minket, ő is gyorsabb lett –, de a folyosó csak nem akart véget érni.

Útközben különlegesek jöttek ki az egyik ajtón, és elkezdtek követni minket. Még különleges szemmel nézve is fölöttébb furák voltak, és amikor Noor megpillantotta őket, majdnem elállt a lélegzete. Egy nő lebegett mögöttünk, akinek vagy nem volt, vagy láthatatlan volt a lába, és hosszú kabátja csapkodott a levegőben.

– Jaj, drágám, nem bántunk – szólalt meg lágy, dallamos hangon. – Barátok leszünk.

– Barátokat nem ismerek – röffentette el magát egy legalább félig varacskos disznónak látszó lány, akinek két agyar és disznóorr állt ki a képéből –, de ha jól fizettek, nem leszünk ellenségek.

Újabb láb nélküli hölgy követte – ő szemlátomást nem tudott lebegni, mert a két kezén lendítette magát előre. Aztán egy macska ügyességével ugrott a varacskosdisznó-lány karjába. Ekkor már jobban láttam: nemcsak a lába hiányzott, hanem a csípője, a dereka és a fél törzse is. Teste és fekete blúza takaros vonalban végződött a gyomra alatt.

– Féltestű Fanny – emelte tisztelgésre az egyik kezét. – Melyik közületek a nevezetes vad?

– Ne nevezd így – szólt rá egy kamasz, akinek nyakán jókora daganat lüktetett. – Sértő.

– Jól van, akkor kapcsolatok nélküli.

– Már az sem – mondta Kutyapofa. – Gyorsan kellett tanulnia.

A varacskosdisznó-lány röfögve röhögött.

– Nem elég gyorsan, ahogy látom!

Noor összeszorította a száját, mintha a puszta akaraterő vinné előre.

– Ezek a fura lelkek az Érinthetetlenek – magyarázta Kutyapofa, miközben megfordult, és hátrált előttünk, mint egy idegenvezető. – Rájuk egy klán sem tart igényt.

– Annyira különlegesek, hogy senki, soha nem nézne minket normálisnak – mondta Fanny.

– A legijesztőbb, legleírhatatlanabb és legundorítóbb különlegesek – összegezte büszkén a daganatos fiú.

– Szerintem nem vagytok undorítók – mondta Bronwyn.

– Szívd vissza! – röffent rá a varacskos lány.

Kutyapofa megperdült, mint egy táncos, majd besuhant egy nyitott ajtón.

– És ez a sanctum sanctorum. Azaz az elülső ajtó.

Követtük a szobába, de Noor meg én megtorpantunk. A terem közepén műtőasztal állt, a hátsó fal pedig tele volt kis hűtőkamrákkal. A helyiség nemcsak zsákutca volt, hanem egyben a kórház halottasháza is.

– Semmi baj – mondta gyengéden, de sürgetve Noornak Bronwyn. – Nem öl meg.

– A pokolba is, nem – hátrált Noor. – Szó sem lehet róla, hogy ilyenben bújjak el.

– Nem bújunk el – nyugtatta Hugh. – Utazunk.

– Nem tetszik neki – mondta a varacskos lány. – Fél!

Az Érinthetetlenek mind az ajtóban tolongtak mögöttünk.

Noor már kiment a helyiségből a folyosóra, mielőtt elindult volna visszafelé.

Bronwyn és Hugh utána indultak, de megállítottam őket.

– Hadd beszéljek vele én – kértem.

Bemászni egy hullaházi hűtőbe nem lehetett ínyére senkinek, lett légyen különleges vagy sem, még kevésbé olyasvalakinek, akinek teljesen új volt ez a világ. Jómagam sem voltam elragadtatva.

Odafutottam Noorhoz a másik szobába. Az egyik kitört ablakon át napfény világított meg egy csupasz vaságyat. A szoba sarkai tele voltak olyan személyes holmikkal, amelyek az egykori lakóké lehettek. Bőröndök. Cipők.

Noor izgatottan nézett körül.

– Megesküdtem volna, hogy láttam itt egy másik ajtót, amikor elfutottunk az előbb…

– Nincs másik kijárat – vágtam közbe.

Akkor megláttam, és összeugrott a gyomrom.

– Erre gondolsz?

Odafordult, és amikor felfogta, mit lát, kis híján elsírta magát. A falon egy freskó részlete látszott. Egy festett ajtó.

Aztán meghallottuk a pianínó akkordját – egyszer, kétszer, háromszor. Leo emberei bemásztak.

– Választhatunk – mondtam. – Vagy…

Noor nem figyelt rám. Az ablakra és a napsugárra összpontosított.

Újra nekikezdtem.

– Vagy itt maradunk, és biztosan ránk találnak…

Két kézzel hadonászott, de csak sötét csíkokat tudott húzni a levegőbe, és azokba is gyorsan visszaáradt a fény. Láttam már ilyesmit: bizonyos különleges képességek úgy működnek, mint az izmok, és ha túlságosan megfeszítik őket, kimerülnek. Mások feszültség idején gyengülnek.

Noor felém fordult.

– Vagy megbízom benned.

– Igen – mondtam, és minden porcikámmal magam felé próbáltam vonzani. – Bennem meg egy csapat szörnyetegben.

Leo emberei a kinti folyosón dübörögtek, szobákat kutattak át, ajtókat rángattak.

– Ez abszurd. – Csóválta a fejét, aztán a szemembe nézett, és lehiggadt. – Nem lenne szabad bíznom benned. De bízom.

Már annyi abszurditást elfogadott. Miért ne lehetne még egy kicsit, ha megmenekülünk?

Bronwyn és Hugh az ajtóban álltak, pánikban.

– Mehetünk? – kérdezte Hugh.

– Jó lenne – dugta be a fejét Kutyapofa. – Jut eszembe, ha az egyiket el köll tángálnunk, akkor ezer.

– Vagy Szemétkosár kisasszony törli az emlékeiket kétezerért – mondta a lüktető nyakú fiú.

A fickók látták, ahogy futunk. Nem néztem hátra, de hallottam a lábdobogásukat. Az Érinthetetlenek eltűntek – nyilván nem szerettek volna összeütközésbe keveredni Leo embereivel, vagy magukra haragítani őket, ha nem muszáj.

A hullaházban az egyik alulsó hűtőnek nyitva lógott az ajtaja. Hugh mellette állt – és amint megpillantott minket, ránk kiáltott, intett és bebújt.

A nyitott hűtőhöz rohantunk, és az odabent váró sötétségbe bújtunk. Nem csupán egyetlen holttest tárolására való fülke volt, hanem szűk alagút, amely nem akart véget érni. Hugh hangja valahonnan a mélyéről visszhangzott.

– Errrreeee!

Azt akartam, hogy Noor menjen előbb.

– Ez butaság, olyan buta vagyok, ez annyira buta – kántálta, de aztán nagy levegőt vett, összeszedte magát, és fejjel előre bebújt. Félig benn volt, de elakadt, ezért megragadtam a lábát, meglöktem, mire a hullaház kamrája elnyelte.

Bronwyn ment utána, ragaszkodtam hozzá, aztán következtem én. Nehezebb volt bemásznom, mint képzeltem, holott én beszéltem rá Noort, hogy tegye meg. Annyira természetellenes dolog befeküdni egy hullaházi tepsibe, hogy kellett néhány másodperc hozzá, hogy meggyőzzem a józan eszemet – amely tudta, hogy a rémséges, sötét alagutak kiváló hurokbejáratok –, és legyőzzem természetes ösztöneimet, amelyek azt harsogták, ne, ne, ne, megesznek a zombik, ne. Ám az ajtón berontó, dühös emberek sokat segítettek, és mielőtt odaértek volna hozzám, már odabenn voltam. Igyekeztem igen gyorsan mászni tovább.

Egy kéz ragadta meg a bokám. Lerúgtam. Dulakodtak a hátam mögött, tompa puffanást hallottam, és az egyik fickó felkiáltott. Visszanéztem, és azt láttam, hogy Leo egyik embere a földre zuhan, és a varacskosdisznó-lány áll mögötte, kezében egy jókora husánggal.

Hallottam magam előtt Noort, ahogy lihegve kúszik egyre mélyebbre a sötétbe. Én is előretolattam, majd erőlködés nélkül haladtam tovább. Az alagút valamivel be volt kenve, és enyhén lejtett; kisvártatva felgyorsultam. Olyan érzés lehet, gondoltam, mint megszületni, csak gyorsabb és sokkal hosszabb – aztán Noor felsikoltott. Úgy éreztem, húz valami – nem kéz, hanem az az arctalan erő, amely magával ragadta egész testemet, mint a gravitáció. Éreztem, ahogy a már ismert módon megpezsdül bennem a vér, és összeszorul a gyomrom.

Átjutottunk.

MÁSODIK FEJEZET

A szűk alagútból Bentham Huroktikumának hosszú, vörös szőnyeges folyosójára gurultunk ki. Bronwyn akkor szedte össze magát, amikor Noorral megérkeztünk, Hugh pedig kissé türelmetlenül várakozott.

– Már kezdtem félni, hogy nem csatlakoztok hozzánk! – mondta, miközben Bronwyn minden erőlködés nélkül talpra segített minket.

– Gondolod, hogy utánunk jönnek? – pillantottam idegesen az ajtóra.

– Képtelenség – nyugtatott meg Bronwyn. – Az Érinthetetlenek szeretik, ha jól megfizetik őket.

Noorhoz fordultam.

– Hogy vagy? – kérdeztem halkan és bizalmasan.

– Jól – vágta rá gyorsan és zavartan. – Szégyellem, hogy hisztiztem. – Hármunkhoz beszélt, miközben körülnézett a pompás folyosón. – Ez tényleg jobb hely, mint ahonnan jöttünk.

Hugh sürgetni kezdett volna valamennyiünket, de Noor félbeszakította.

– Szeretnék mondani még valamit, mielőtt bárhová mennénk, bárki mással találkoznánk. – Ránk nézett. – Köszönöm, hogy segítettetek nekem. Hálás vagyok érte.

– Szívesen – felelte talán kissé túlságosan könnyedén Hugh.

Noor elkomorodott.

– Komolyan gondolom.

– Mi is – mondta Bronwyn.

– Köszönetet mondhatsz, ha visszaérünk a házba – mondta Hugh. – Menjünk, mert még meglátnak Sharon besúgói, és olyan kérdéseket tesznek fel, amelyekre nem szeretnénk válaszolni.

Szorosan egymás mellett mentünk végig a folyosón. A Huroktikumnak ez a része eléggé elhagyatott volt, de pár forduló után egyre zsúfoltabb lett. Mindenféle korhoz és korszakhoz illően öltözött különlegesek jöttek-mentek a hurkok ajtóin át. Az egyik ajtóból homok özönlött ki, egy másikból süvöltő szél hordta be az esőt, mert egy téglával kitámasztották az ajtót. A falak mellett sorok álltak, hogy az emberek úti okmányait ellenőrizzék és lepecsételjék a kis íróasztaloknál álló bürokraták. A beszédhangoktól, lépések zajától és papírzörgéstől a helynek olyan volt a hangulata, mint egy pályaudvarnak az esti csúcsforgalom idején.

Noor tágra nyílt szemmel nézelődött, és hallottam, ahogy Bronwyn, kezével Noor hátán, halkan próbálja elmagyarázni a környezetet.

– Minden egyes ajtó más és más hurokba vezet… Huroktikumnak hívják, és Vándorsólyom kisasszony zseniális fivére, Bentham találta fel… aztán a hatalmába kerítette a másik, rendkívül gonosz fivére, a legkomiszabb ellenségünk, Caul…

– Egészen hasznosnak bizonyult – szólt közbe Hugh. – Ez a hurok Devil’s Acre egykor bűnöző különlegeseinek börtöne volt… aztán törvényen kívüli hely lett belőle, és ellenségeink, a lidércek itt rendezték be a főhadiszállásukat…

– Amíg nem segített nekünk Jacob legyőzni őket, és megölni a vezérüket – jegyezte meg büszkén Bronwyn.

Caul nevétől libabőrös lettem.

– De hát nem halt meg – ellenkeztem.

– Nem – mondta Hugh –, de egy összeomlott hurok foglya, ahonnan soha nem szabadulhat ki.

– És a lidércek immár mind halottak vagy börtönben vannak – folytatta Bronwyn. – És mivel elpusztítottak vagy tönkretettek számos hurkot, sok különleges nem mehetett máshová, csak ide.

– Ideiglenesen, reméljük – tette hozzá Hugh. – Az ymbrynék most próbálják újjáépíteni az elveszett hurkokat.

Noor arckifejezése egyre értetlenebb lett, hát megszólaltam.

– Talán hagyjuk későbbre a történelemórát.

Ablakok hosszú sora előtt haladtunk el. Sárgán párolgó délután volt Devil’s Acre-ben, amilyet csak a levegőszennyezés hozhat létre. Az épületek omladoztak; a kanyargó, zöldes-fekete Láz Csatorna, a Füstölgő utca örök párája és távolabb a régi London, tornyok és szürke épületek végtelenje beleveszett az ipari forradalom korának kormos katlanába.

– Istenem – suttogta alig hallhatóan Noor.

Mellette mentem.

– Ez London. A tizenkilencedik század végén. És megint ugyanazt érzed, igaz?

– Hogy nem lehet igaz – mondta, és lassított annyira, hogy a nyitott ablakon át végighúzhassa az ujját a párkányon. A többiek után siettünk, és Noor felemelte az ujját. Az ujja feketéllt a koromtól. – Pedig igaz – csodálkozott.

– Úgy van.

Felém fordult.

– Meg lehet szokni?

– Napról napra egyre jobban. – Belegondoltam. Próbáltam felidézni, milyen nehéz néha valóságként tekinteni erre a világra. – Vannak pillanatok, amikor körülnézek, és beleszédülök. Mintha az egész…

– Lidérces álom lenne?

– Csak álmot akartam mondani.

Bólintott, beleegyezőn, és éreztem, hogy mindkettőnkben él egy felismerés: mindketten értjük a sötétséget, de az álmélkodás és a remény vékony aranyszála szövi át ezt a világot. Több van, súgja. Több van a mindenségben, mint valaha is képzelted.

Azután a szemem sarkából másfajta sötétséget vettem észre – és tetőtől talpig megborzongtam.

– Szóval életben van. – Rekedt suttogás a fülemben. – Meg kell mondanom, örülök.

Megfordultam. Fekete köpeny fala magaslott fölénk. Sharon állt mögöttünk. Noor az ablaknak támaszkodott, de az arca nem árult el félelmet. Hugh és Bronwyn látták, mi történik, és egy kosztüm konzultációs pult mögé bújtak.

– Bemutatna az ifjú hölgynek? – kérdezte Sharon.

– Sharon, ő…

– Noor vagyok – nyújtotta a kezét Noor. – És maga?

– Csak egy szerény hajós. Nagyon örülök, hogy megismerhetem. – Vigyor villant Sharon csuklyájának mélyén, és hosszú, fehér ujjai átfogták Noor finom, barna kezét. Láttam, hogy Noor igyekszik nem borzongani. Sharon elengedte Noor kezét, és hozzám fordult. – Elmulasztotta a találkozónkat. Nagyon csalódott voltam.

– Dolgom akadt – mondtam. – Beszélhetnénk arról az ügyről később?

– Hogyne – felelte túlzottan alázatosan Sharon. – Kérem, ne hagyják, hogy feltartsam magukat.

Otthagytuk. Bronwyn és Hugh a lépcsőnél vártak ránk.

– Mit akart? – kérdezte Hugh.

– Sejtelmem sincs – hazudtam. És lesiettünk a lépcsőn.

*

Devil’s Acre utcái tele voltak különlegesekkel, és azon a bizonyos délutánon teljes bemutatót kaptunk a furcsa és néha riasztó ellentétekből. Elhaladtunk egy ymbryne mellett, aki egy csapatnyi fiatal különlegest oktatott arra, hogyan hozhatnak helyre egy romos épületet különleges képességeik segítségével. Egy vörös hajú fiú deszkákat mozgatott pusztán a gondolataival, két kislány pedig porrá rágott két jókora törmelékdarabot. Aztán láttuk Sharon unokafivéreit, a kalapácsokat lengető, daloló akasztófaácsokat, amint nyomorult, megbilincselt lidércfoglyokat vezettek, a nyomukban egy ymbrynével és tízfős különlegescsapattal.

Noor nézte, ahogy teli torokból énekelnek.

A tolvajt az akasztás előtti este A hóhér barátilag fölkereste: Holnap reggel, úgy kilenc óra táján Miszlikbe váglak, szóval, kérlek, várj rám…

– Ezeket most…?

– Úgy van – feleltem.

– És itt mindenki…

A szemébe néztem.

– Igen. Olyan, mint mi.

Döbbenten csóválta a fejét, kikerekedett a szeme. Egy rendkívül magas férfit láttam közeledni a macskaköves utcán. Legalább négy és fél méter magas volt, ehhez még jó fél métert hozzátett a cilindere. Sátor méretű nadrágjának zsebét felfelé nyújtott karral, felugorva sem értem volna el.

Hugh megszólította.

– Halló, Javier, hogy áll a produkció?

A magas férfi túlságosan gyorsan állt meg, kénytelen volt megkapaszkodni egy háztetőben, hogy el ne essen. Aztán lehajolt Hugh-hoz.

– Bocs, de nem láttalak ott lent – harsogta. – Sajnos a produkció befuccsolt. A szereplők egy részét elküldték hurokrehabilitációs munkára, így inkább a Fűfigurákat mutatjuk be újra. Most is folyik a próba a Zöldben.

Viszonylag normális hosszúságú karjával az utca túloldalán lévő saras fűfoltra mutatott (az Acre-ben a leginkább ez volt parknak tekinthető), ahol Csiröge kisasszony színinövendékei groteszk állatjelmezekben tébláboltak, és mondták a szövegüket.

Noor megbámulta őket, amint elhaladtunk mellettük, Hugh pedig bosszúsan rugdosta a kavicsokat, és dörmögött.

– Milyen kár! Úgy vártam, hogy betanítsam az én szerepemet játszó színészt.

Noor félmosollyal fordult Hugh felé.

– Színdarab készült rólad?

Egyre kínosabban éreztem magam.

– Huh, igen, az egyik ymbrynének van egy színjátszó csoportja… nem nagy ügy…

Legyintettem és előrenéztem, azt remélve, hogy megpillantok valamit, ami eltereli Noor figyelmét a témáról.

– Ne szerénykedj – szólt Hugh. – Egész színdarabot írtak arról, hogyan segített Jacob megmenteni minket a lidércektől, és Cault egy dimenziók közötti pokolba taszítani.

– Nagy megtiszteltetés! – vigyorgott teli szájjal Bronwyn. – Jacob errefelé igazán híres…

– Hűha, ezt nézzétek! – kiáltottam, azt remélve, hogy Noor nem hallotta az utóbbit. Sarkon fordultam, és a Szarka térre mutattam, ahol két különleges versengett.

– Ajtóemelő verseny! – kiáltotta Bronwyn, akinek sikerült elterelnem a figyelmét. – Be akartam nevezni, de előbb edzenem kellene…

– Ne andalogjunk – javasolta Hugh, de Bronwyn lassított, ahogy mi is.

Tucatnyi ember állt egy ajtón, amely két bakra volt fektetve, és egy keménykötésű ifjonc nézett szembe egy nem túlzottan izmosnak látszó, idősebb hölggyel, akinek olyan arckifejezése volt, hogy attól a víz is megfagyott volna.

– Sandina – mondta Bronwyn. – Bámulatos.

A tömeg skandálta a nevét: Sandina! Sandina! A hölgy az ajtó alá térdelt, széles vállát nekifeszítette, és nyögve, lassan felegyenesedett, miközben az ajtón állók integettek és ujjongtak.

Bronwyn is éljenzett, de még Noor száján is kiröppent a meglepődés és ámulat hangocskája.

Ámulat. Nem elszörnyedés. Nem undor. Hinni kezdtem, hogy beilleszkedhet.

Hirtelen belém nyilallt, hogy nem tudom, hová megyünk. Bronwyn és Hugh beszéltek valamit a „házunkról”, de legutóbb a barátaim a Huroktikum földszintjén lévő, zegzugos hálótermekben laktak. Amikor elindultunk a Láz Csatornán átívelő, rozoga hídon, megkérdeztem, hová megyünk.

– Amíg te a csontkovácsnál voltál, V. kisasszony kiköltöztetett minket Bentham házából – magyarázta Hugh –, távolabbra a kíváncsiskodóktól. Vigyázzatok, ez a deszka meglazult!

Átugrott egy deszkát, amely belepottyant a fekete vízbe. Noor könnyedén átlépte a lyukat, de én teljesen elszédültem. Átjutottunk a túlsó partra, aztán párhuzamosan haladtunk a csatorna túloldalán, amíg egy rozoga, régi házhoz nem értünk. A ház dacolt a gravitáció és az építészet törvényeivel: az alsó szintje fele olyan széles volt, mint a felső, mintha a fején állna, és a második meg a harmadik szintet, amelyek a semmibe nyúltak, földbe szúrt karók tömege támasztotta alulról. Az alja szerényebb külsejű volt, mint valami fészer, a második szintnek viszont nagy ablakai és faragott oszlopai voltak, a harmadikon meg félig megépített kupola terpeszkedett – teljesen természetellenes szögben, s látszott rajta az idő nyoma meg az elhanyagoltság.

– Nem valami csodás – ismerte be Bronwyn –, de legalább a miénk!

Ekkor magas, ismerős hang kiáltotta a nevem, és ahogy felnéztem, Olive lebegett elő a kupola mögül. A kezében vödör és rongy, feszült a derekára kötött kötél.

– Jacob! – kiáltotta. – Megjött Jacob!

Integetett, és én boldogan integettem vissza, örültem, hogy viszontlátom, és ilyen kedvesen fogad.

Izgalmában Olive elejtette a vödröt, amely a tető egy másik részén kötött ki, ettől felkiáltott valaki, akit nem láttam, nem tudtam, ki az. Aztán nagy csattanással kivágódott a bejárati ajtó.

Emma szaladt ki.

– Nézd, kit találtunk! – kiáltotta Bronwyn.

Emma megtorpant pár lépésnyire tőlünk, és tetőtől talpig végignézett. Fekete bakancsot és durva, kék munkaruhát viselt. A kosz alatt az arca piroslott, mint az alma, és úgy lihegett, mint aki többemeletnyit futott. Az arcán a legszélsőségesebb érzelmek keveredtek: düh és öröm és sértődöttség és megkönnyebbülés.

– Nem tudom, felpofozzalak-e vagy megöleljelek!

Elvigyorodtam.

– Kezdjük talán az öleléssel!

– Te szamár, halálra rémítettél minket!

Hozzám szaladt, átkarolta a nyakam.

– Én? – adtam az ártatlant.

– Az egyik pillanatban sebesülten fekszel az ágyban, a másikban eltűnsz, anélkül hogy bárkinek is szólnál. Hát persze, hogy halálra rémültünk!

Sóhajtottam, és azt mondtam, sajnálom.

– Én is – suttogta, a homlokát a nyakamba fúrta, majd hirtelen elrántotta, mint akinek eszébe jut, hogy ezt már nem teheti.

Mielőtt megkérdezhettem volna, hogy mit sajnál, éreztem, hogy egy másik test ütődik nekünk. Egy lila szmokingzakó ujjai fonódtak rám.

– Csodálatos, csodálatos, hogy épen és egészségesen visszatértél hozzánk – lelkendezett Millard –, de nem ünnepelhetnénk ezt meg másutt, nem az utcán?

És terelni kezdett minket a ház felé. Szinte átestem a küszöbön, hátranéztem Noort keresve, de csak Bronwyn és Hugh ragyogó mosolyát láttam. Bevezettek az alacsony mennyezetű nappali-konyha-istállóba (mert az egyik sarokban csirkék kotkodácsoltak a leszórt szalmán), és egymás után futottak be a barátaim. Összevissza ölelgettek, mindenki egyszerre beszélt.

– Jacob, Jacob, hát visszajöttél! – kiáltotta Olive, miközben ólomcipőjében lefelé dübörgött a lépcsőn.

– És élsz! – hadonászott selyemcilinderével Horace.

– Még szép! – mondtam. – Eszem ágában nem volt megöletni magam.

– Nem tudhatod! – felelte Horace. – És én sem. Szomorú, de az utóbbi időben egyáltalán nem álmodom.

– Amerika szörnyű és veszélyes hely – mondta mellettem Millard. – Mit képzeltél, hogy csak úgy szó nélkül elmentél?

– Azt hitte, minket nem érdekel a sorsa – közölte hitetlenkedve Bronwyn.

Emma az égnek emelte a kezét.

– A madár szerelmére, Jacob, ismersz te minket egyáltalán?

– Már annyi bajba kevertelek titeket az ymbrynéknél – magyarázkodtam –, aztán mindaz, amit beszéltünk…

– Nem is emlékszem rá.

Rájöttem, hogy én sem. Csak arra, hogyan éreztem magam utána: sértődött és dühös voltam, mert Vándorsólyom kisasszonynak adtak igazat velem szemben.

– Az ember sok mindent mond, amikor mérges – csattant fel Hugh. – De ez nem jelenti azt, hogy mindegy neki, él-e, hal-e a másik.

– Egy család vagyunk – nézett fel rám csípőre tett kézzel Olive. – Hát nem tudod?

Ahogy igyekezett komoly képet vágni, szinte elolvadtam tőle.

– Ajajajaj, a barátaim komiszúú elbántak velem! – nyüszítette Enoch, amint lefelé jött a lépcsőn egy vödör vízzel. – Ezér’ egyedűű jáccok bajnokot, és akkora bajba kerülök, ’ogy megmentésre szorúújak! ’ogy megércsék!

– Én is örülök, hogy látlak.

– Ez csak egyikünkre igaz. Két napig trágyát lapátóótunk meg csatornát pucóótunk. – Elhaladt mellettem, és a vödör mocskos tartalmát kiöntötte az utcára, majd mocskos homlokát megtörölte még koszosabb kezével. – Le’et, ’ogy ők megbácsáátanak, de nekem gyüssz eggyel, Portman.

– Rendben van – mondtam.

Nyújtotta csöpögő kezét.

– Isten ’ozott.

Úgy tettem, mintha nem venném észre a piszkot, és megráztam a kezét.

– Kösz.

– Egyébkén ’ogy sikerűűt a lánymentés? Tejjes kudarc, gondolom, mer’ ’ogy sehun se látom…

Rémülten fordultam meg.

– Noor?

– Az imént még itt volt! – mondta Bronwyn.

Már-már pánikba estem, aztán hangot hallottam.

– Itt vagyok! – bontakozott ki Noor egy sötét foltból. Halvány sugárzás gördült le lassan a torkán.

Kifújtam a levegőt. Addig észre sem vettem, hogy benn tartottam.

– Impozáns! – ismerte el Millard.

– Nem kell elbújnod – mondta Olive. – Nem harapunk.

– Nem bújtam el – felelte Noor. – Csak úgy éreztem, pár percre szeretnétek magatok lenni.

Odamentem hozzá, bűntudatot éreztem, amiért nem mutattam be rögtön.

– Páran már találkoztatok vele, de akik még nem – nos, ő Noor Pradesh. Noor, ők mindenki.

Noor integetett a szobában lévőknek.

– Sziasztok, mindenki.

Amint a barátaim köré gyűltek, hogy üdvözöljék, figyelemre méltóan nyugodtnak látszott. Egészen más ember lett, mint az, aki nem akart bemászni az Érinthetetlenek hullakamrájába.

– Isten hozott Devil’s Acre-ben – rázott kezet Noorral Horace. – Remélem, nem találod túlságosan undorítónak.

– Egyelőre eléggé meghökkentő – felelte Noor.

– Remélem, itt maradsz velünk – mondta Hugh. – Azok után, amin átmentél, megérdemled a pihenést.

– Örülök a személyes találkozásnak – szólalt meg Olive is. – A többiek annyit beszéltek rólad. Vagyis többnyire veszekedtek…

Megpaskoltam Olive vállát, és odébb penderítettem.

– Oké, Olive, kösz.

Emma megölelte Noort, és ez kicsit erőltetettnek látszott.

– Amit az előbb mondtunk, nem azt jelenti, hogy nem örülünk neked. Örülünk.

– És most mesélj! – kérte Millard.

Enoch a nadrágjába törölte a kezét, mielőtt odanyújtotta Noornak.

– Örülök, ’ogy megin’ látlak. Meg ’ogy Jacob nem szúrta el… ennééé jobban.

– Nagy volt – mondta Noor. – Ő és az öregember… – Megborzongott az emléktől.

– Mi történt? – kérdezte Emma.

Noor gyorsan rám nézett, aztán újra Emmára.

– Meghalt – felelte rekedten.

– H. szabadította ki Noort Leo hurokjából – mondtam. – Meglőtték, de kitartott, amíg sikerült Noort a lakására vinnie. Ott találtam rájuk.

Szívtelennek hangzott ilyen gyorsan és tényszerűen közölni mindezt.

– Ezt szomorúan hallom – szólt Millard. – Sosem találkoztam vele, de Abe honfitársa csak jó ember lehetett.

– Istenem – sajnálkozott Emma. – Szegény H. – Rajtam kívül csak ő találkozott vele, és gyászos tekintetéből azt olvastam ki, hogy később beszélünk.

– Neki köszönhetem a szabadságom – suttogta Noor. És szemlátomást nem volt több mondandója.

Rövid, suta csend állt be, amelyet Millard tört meg.

– Mindenesetre örülök, hogy nem vagy annak a szörnyű Leo Burnhamnek a kezében.

– Én is – mondta Noor. – Az a fickó. – Lassan megcsóválta a fejét, nem találta a megfelelő szót.

– De ugye nem bántottak? – kérdezte Bronwyn.

– Nem. Faggatóztak, majd közölték velem, hogy a seregükben leszek, aztán két napra bezártak, de nem bántottak.

Egy hangocska azt kérdezte:

– Megérte, Jacob? Ennyit kockáztatni ezért a lányért?

Claire nézett rám mérgesen az ajtóból. Haragos arca nem volt összhangban a rajta lévő sárga kalappal és gumicsizmával.

– Claire, ez durva kérdés volt – szólt rá Olive.

– Nem, Jacob volt durva, amiért nem engedelmeskedett Vándorsólyom kisasszonynak, pedig háború törhetett volna ki, amit az ymbrynék szeretnének megakadályozni!

– És? – kérdeztem.

– Mit és?

– Kitört a háború?

Claire ökölbe szorította a kezét, és nagyon dühös arcot vágott.

– Nem ez a lényeg.

– H. és az ön tettei valóban nem robbantottak ki háborút. – Vándorsólyom kisasszony állt a lépcsőfordulóban, szögletes, fekete ruhájában. Kibontott hajával döbbenetes látványt nyújtott. – Eddig szerencsére nem, bár ön majdnem belesodort minket.

Az igazgatónő lejött a lépcsőn, és egyenesen Noorhoz lépett.

– Szóval ön a híres Pradesh kisasszony – mondta higgadtan. Gyorsan megszorította Noor kezét. – Alma Vándorsólyom vagyok, én vagyok ezeknek a néha engedetlen gyerekeknek az igazgatónője.

Noor félmosolyra húzta a száját, mintha kicsit mulatságosnak tartaná Vándorsólyom kisasszonyt.

– Örvendek – mondta. – Jacob nem említett semmiféle háborút.

– Nem. – Vándorsólyom kisasszony felém fordult. – Nyilván nem.

Éreztem, hogy elpirulok.

– Tudom, hogy haragszik V. kisasszony, de muszáj volt segítenem Noornak.

Éreztem, hogy Noor és mindenki engem néz, de nem fordítottam el a tekintetem. Vándorsólyom kisasszony hosszan nézett a szemembe, majd hirtelen megfordult, az ajtóhoz lépett, kinyitotta, és megláttam egy kis szobát.

– Mr. Portman, egy kis megbeszélnivalónk lenne kettőnknek. Miss Pradesh, néhány kimerítő napja volt. Nyilván szívesen felfrissülne és pihenne egy kicsit. Bronwyn, Emma, kérem, segítsenek a vendégünknek.

Noor kérdőn nézett rám – amolyan mi a csuda folyik itt? nézéssel –, én pedig gyorsan megráztam a fejem, amivel azt akartam kifejezni, hogy minden rendben. Vándorsólyom kisasszony beterelt a kis szobába, és becsukta az ajtót.

A szoba padlóját szőrmetakarók borították, és az összes bútor egy halom párna volt. A kisasszony a fátyolos ablakhoz ment, kinézett – úgy éreztem, nagyon hosszasan.

– Tudnom kellett volna, hogy ezt fogja tenni – kezdte. – Valójában én tehetek róla, mert felügyelet nélkül magára hagytam. – Megcsóválta a fejét. – Ezt tette volna a nagyapja is.

– Sajnálom, ha bajt okoztam – mondtam. – De azt nem sajnálom, hogy…

– A baj megoldható – szakított félbe. – Ám megoldhatatlan lenne, ha önt elveszítenénk.

Vitára készültem, szenvedélyesen meg akartam magyarázni, miért siettem H. segítségére Noor megmentésében Leo Burnhamtől, és ez váratlanul ért.

– Szóval… nem tetszik haragudni?

– Nem, nem haragszom. Szörnyen dühös vagyok. De régen megtanultam uralkodni az érzelmeimen. – Szembefordult velem, és láttam, hogy könnyes a szeme. – Jó, hogy újra itt van, Mr. Portman. Soha többé ne csináljon ilyesmit.

Bólogattam, a könnyeimet nyelve. Megköszörülte a torkát, kihúzta magát, rendezte az arcvonásait.

– Szóval. Leül és elmesél nekem mindent. Mintha valami olyasmit mondott volna, hogy ezt muszáj volt megtennie.

Erőteljesen kopogtak az ajtón, és választ sem várva nyílt is. Noor lépett be. Vándorsólyom kisasszony felhúzta a szemöldökét.

– Sajnálom, Pradesh kisasszony. Négyszemközt beszélgetünk. Jacobnak el kell mondania nekem valamit.

– Van valami, amiről nekem kell beszélnem vele. – Rám szegezte a tekintetét. – A jóslatról.

– Miféle jóslatról? – kérdezte élesen Vándorsólyom kisasszony.

– Úgy tudom, köze van hozzám – mondta Noor. – Épp ezért sajnálom, de nem hagyhatom, hogy valaki más előbb halljon róla nálam.

Vándorsólyom kisasszony meghökkent, de szemlátomást imponált is neki Noor.

– Tökéletesen megértem. Fáradjon be!

És a földön heverő egyik párnára mutatott.

*

Elhelyezkedtünk a párnákon. Vándorsólyom kisasszony felségesen festett a földön ülve is, egyenes háttal, a ruhája hajtásaiba helyezett kézzel. Meséltem neki és Noornak a jóslatról, azaz arról, amennyit hallottam róla és arról is, ami megelőzte. Felvilágosítottam Vándorsólyom kisasszonyt néhány részletről, amelyeket nem ismert: hogy miként jutottam ki a Huroktikumból, hogy megkeressem H.-t New Yorkban, és mit találtam, amikor a lakására értem: Noort álomportól elalélva H. kanapéján, H.-t pedig halálra sebezve a földön.

Azután előadtam, mit mondott H. közvetlenül a halála előtt. Sajnáltam, hogy nem írtam le a szavait pontosan, amikor még frissen éltek az emlékezetemben, mert azóta annyi minden történt, hogy kicsit zavaros lett az üzenet.

– Azt mondta, létezik egy prófécia, amely megjósolja a születésed – mondtam Noorra pillantva. – Egyike vagy „a hétnek”, akik „felszabadítják a különlegesek világát”.

Noor úgy nézett rám, mintha hottentottául beszélnék.

– És ez mit jelent?

– Nem tudom – néztem reménykedve Vándorsólyom kisasszonyra.

Semleges volt az arckifejezése.

– Még valami?

Bólintottam.

– Azt mondta, „veszélyes, új kor” jön, amelytől a hét fog „megszabadítani” minket. És azt is mondta, hogy a jóslat miatt vadásznak Noorra.

– Azok a gazfickók, akik megtámadtak az iskolában – mondta Noor.

– Igen. És tegnap utánunk jöttek helikopterrel az építkezésre. És altató nyílvesszőt lőttek Bronwynba.

– Hm. – Vándorsólyom kisasszony elbizonytalanodott.

– Nos? – fordultam Noorhoz. – Mit gondolsz?

– Ennyi? – húzta fel a szemöldökét Noor. – Ennyi az egész?

– Fölöttébb valószínűtlen – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Úgy hangzik, mintha H. körülírt volna valamit. Megpróbálta átadni Mr. Jacobnak az alapokat, mielőtt elvérzett.

– De mit jelent ez az egész? – kérdezte Vándorsólyom kisasszonytól Noor. – Bronwyn szerint a kisasszony sokat tud.

– Általában. De a homályos próféciák nem képezik a szakterületemet.

Horace-nak viszont az volt a szakterülete. Így hát Noor engedélyével őt is behívtuk.

Horace izgatottan hallgatott végig.

– A különlegesek világának hét felszabadítója – dörzsölte sima állát. – Dereng, de több információra van szükségem. Elárulta, ki volt a próféta? Vagy hogy honnan származik a jóslat?

Próbáltam visszaemlékezni.

– Említett valami… nem emlékszem a szóra… valami Apokrifát? Apokritont?

– Érdekes – bólintott Horace. – Valamiféle írás lehet. Sosem hallottam róla, de ezen a szálon elindulhatunk.

– Csak ennyi történt? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony. – H. átfogalmazta egy jóslat néhány sorát, aztán meghalt?

Ráztam a fejem.

– Nem. A legvégén azt kérte, hogy vigyem el Noort egy V. nevű asszonyhoz.

– Micsoda?

Felkaptuk a fejünket, és azt láttuk, hogy Emma fülel az ajtóban. A szája elé kapta a kezét zavarában, amiért elszólta magát, aztán meggondolta magát, és belépett.

– Sajnálom. De mindannyian hallgatóztunk.

Kitárult az ajtó, és ott állt az összes barátom. Vándorsólyom kisasszony bosszúsan sóhajtott.

– Hát akkor jöjjenek be. Sajnálom, Noor. Valójában nincsenek köztünk titkok, és úgy érzem, ez az ügy mindannyiunkat érint.

Noor vállat vont.

– Ha valaki meg tudja magyarázni, mi ez az egész, akár táblára is kiírom.

– A különlegesek világának feeeszabadítója, mi? – mondta Enoch. – Jóóó ’angzik.

Belevágtam a könyököm az oldalába, mert leült mellém.

– Ne kezdj vele – morogtam.

– Nem én találtam ki – szólt Enochhoz Noor. – Szerintem bolondságnak hangzik.

– De H. nyilvánvalóan hitt benne – mondta Millard, lila zakója fel-alá járkált –, különben nem kockáztatta volna az életét, hogy megmentse Noort. És nem rángatta volna bele Jacobot és minket, hogy segítsünk Noort megtalálni.

– Mondtál valamit – szólalt meg Emma. – Arról az… asszonyról.

– Igen, V. – feleltem. – Ő az utolsó, életben lévő üresölő, H. szerint. A nagyapám képezte ki még a hatvanas években. A küldetéseiről írott naplójában mindenütt említi.

Emma nem tudta titkolni nyugtalanságát. Vándorsólyom kisasszony apró pipát vett elő a ruhája zsebéből, megkérte Emmát, hogy gyújtsa meg neki, nagyot szívott belőle, majd zöld füstöt fújt ki.

– Fölöttébb különösnek találom, hogy azt tanácsolta, egy másik üresvadász segítségét kérje, ne pedig egy ymbrynéét.

Ne az enyémet.

– Nagyon különös – helyeselt Claire.

– Úgy látszott, azt hiszi, egyedül V. segíthet nekünk – próbáltam megmagyarázni. – De nem árulta el, hogy miért.

Vándorsólyom kisasszony bólintott, ismét zöld füstöt fújt ki.

– Abe Portmannel mélységesen tiszteltük egymást, de számos kérdésben az ő szervezete és az enyém nem értett egyet. Elképzelhető, hogy szívesebben bízta volna önt az egyik bajtársa gondjaira, mint az enyémre.

– Vagy úgy vélte, vannak dolgok, amelyeket ön nem ismer az üggyel kapcsolatban – mondta Millard.

– Vagy a jóslattal kapcsolatban – tette hozzá Horace, mire Vándorsólyom kisasszony bosszús pillantást vetett rá.

– Hagyott nálunk egy térképet – mondta Noor. – Hogy megtaláljuk V.-t.

– Térképet? – fordult Noor felé Millard.

– Közvetlenül a halála előtt H. megparancsolta az üresrémének, Horatiónak, hogy adjon át nekünk egy térképdarabot a faliszéfből – meséltem. – Aztán engedte, hogy Horatio megegye a szemét… – különleges barátaim utálkozva hördültek fel –, ami lehetővé tette, hogy az üres magához vegye H. különleges lelkét. Pár perccel később kezdett átváltozni, azt hiszem, lidérccé. Vagy lidérckezdeménnyé.

– Én pedig akkor ébredtem fel – folytatta Noor. – És Horatio mondott nekünk valamit, ami úgy hangzott, mint valami útmutató.

– Aztán kiugrott az ablakon – fejeztem be.

– Megnézhetném a térképet? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony.

Átadtam neki. Millard zakója V. kisasszony válla fölé hajolt, amint a kisasszony kisimította a térképet a térdén. A szobában csend lett.

– Ezzel a fecnivel nem sokra megyünk – jegyezte meg pár másodperc után Millard. – Ez egy jóval nagyobb helyrajzi térkép apró darabkája.

– Horatio szavaiból arra következtettünk, hogy térképkoordináták lehetnek.

– Csak az segítene, ha meglenne az egész térkép – mondta Millard. – Vagy, ha a térképen lennének helynevek. Városok és utak és tavak.

– Ha jól látom – hajolt a térkép fölé a monoklijával Vándorsólyom kisasszony –, kiradírozták a feliratokat.

– Egyre különösebb – állapította meg Millard. – Azt mondjátok, az üres beszélt. De miről?

– Hogy egy hurokban találjuk meg V.-t – válaszoltam. – H. „a nagy szél”-nek nevezte, és Horatio úgy írta le, hogy „a vihar szívében”.

– Jelent ez valamit? – kérdezte az egész társaságtól Noor.

– Talán hurokba zárt hurrikán vagy ciklon – gondolkodott el Hugh.

– Nyilvánvaló – mondta Millard.

– Milyen bolond ymbryne alkotna hurkot ilyen szörnyűségnek? – hitetlenkedett Olive.

– Aki nagyon nem kívánja, hogy vendégek ugorjanak be hozzá – vélekedett Emma, és Vándorsólyom kisasszony helyeslően bólintott.

– Tetszik tudni ilyen helyről? – kérdezte tőle Emma.

Vándorsólyom kisasszony elkomorodott.

– Sajnos nem. Valahol Amerikában lehet eldugva – ez sem a szakterületem.

– De valakinek szakterülete – mondta Millard. – Ne aggódj, Pradesh kisasszony. Ki fogjuk deríteni. Kölcsönkérhetem? – Úgy nézett ki, mintha lebegett volna a térkép, amint elvette.

Noorra néztem, ő pedig bólintott.

– Ha én nem tudom megfejteni, bizonyára akad errefelé valaki, aki képes rá.

– Remélem – mondta Noor. – Ha kérdezősködni kezdesz, veled megyek.

– Természetesen – felelte Millard.

– Én pedig segítek többet megtudnod a jóslatról – ígérte Horace.

– Beszéljenek Gulipán kisasszonnyal – javasolta Vándorsólyom kisasszony. – Hajdan a tanítványa voltam, és emlékszem, nagyon érdekelte az elmebaj, a jövőbe látás és az automatikus írás. A látnoki szövegekről is sokat tud.

– Fantasztikus ötlet – csillogott izgatottan Horace szeme. Vándorsólyom kisasszonyhoz hajolt. – Az segítene, ha néhány napig nem kellene részt vennem a romeltakarításban…

– Rendben van. – Az igazgatónő sóhajtott. – Ebben az esetben önnek sem kell takarítania, Millard.

– Ez nem tisztességes! – nyafogott Claire.

– Biztos vagyok benne, hogy én tunnék segíteni – vigyorgott Enoch. – Tán megkérdez’etnénk a nemrégiben meg’ót öreg barátodat.

Eszembe jutott a jégen tartott halott férfi, akit Enoch segített kikérdezni még Cairnholm szigetén, és megborzongtam.

– Nem, kösz, Enoch – mondtam. – H.-val sosem tennék ilyet.

Megvonta a vállát.

– Majd kitanálok valamit.

A társaság halkan beszélgetett, de Noor felállt, és megköszörülte a torkát.

– Csak köszönetet szeretnék mondani. – Új vagyok itt, ezért nem tudom, sokszor történik-e ilyesmi, vagy sem… jóslatok és emberrablás és rejtélyes térképek…

– Nem túl gyakran – közölte Bronwyn. – Majdnem hatvan éven át szinte semmi sem történt.

– Akkor… köszönöm – mondta kissé zavartan Noor.

Elpirult és leült.

– Jacob minden barátja a barátunk – mondta Hugh. – És a barátokkal így bánunk.

Kórusban helyeseltek. Egyszeriben nagyon kicsinek és nagyon hálásnak éreztem magam, amiért ilyen barátaim vannak.

HARMADIK FEJEZET

Vándorsólyom kisasszony bejelentette, hogy eljött a vacsora ideje. A rozoga lépcsőn felmentünk az emeletre, ahol egy deszkákból tákolt, hosszú asztalon már ott volt a teríték. Az ablakok a szennyezett folyóra meg a túlsó part düledező házaira néztek – a napnyugta borostyánszínű fényében a táj már-már szépnek látszott.

Noor meg én végre megmosakodhattunk. A következő helyiségben volt egy lavór meg egy nagy kanna víz, így hát vizet fröcskölhettünk az arcunkba, és egy csöppet tisztálkodhattunk.

De csak egy csöppet.

Amikor visszatértünk, Noor mellém ült, Emma az ujja hegyével meggyújtotta a gyertyákat, Horace pedig ellenőrizte az ételosztást. Az ennivalót merőkanállal szedte a tányérokba a tűz fölött függő nagy üstből.

– Remélem, szereted a pörköltet – nyújtotta Noornak a gőzölgő tányért. – Devil’s Acre-ben pompás a harapnivaló, ha szeretsz minden étkezésre pörköltet enni.

– Most bármit megennék – mondta Noor. – Farkaséhes vagyok.

– Ez a jó hozzáállás!

Könnyedén csevegtünk, a szoba hamarosan megtelt emberi hangokkal és a kanalak koccanásaival. Figyelemre méltón otthonos volt, ahhoz képest, hogy hol voltunk. Vándorsólyom kisasszony mestere volt a barátságtalan helyek otthonossá tételének.

– A normális életedben mivel foglalkoztál? – kérdezte teli szájjal Olive.

– Többnyire iskolába jártam – felelte Noor. – Érdekes, hogy múlt időt használsz…

– Mostantól gyökeresen megváltozik az élete – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Már megváltozott – ismerte el Noor. – Az életem teljesen másmilyen, mint a múlt héten volt. Nem mintha vissza szeretnék tekinteni.

– Éppen ez az – bökött teli villájával Noorra Millard. – Fölöttébb nehéz elviselni a normális életet, ha az ember egy ideig már különleges életet élt.

– Hidd el, én megpróbáltam – mondtam.

Noor rám nézett.

– Hiányzik a normális életed?

– Csöppet sem – válaszoltam. És szinte el is hittem.

– Vannak szüleid, akiknek hiányozni fogsz? – kérdezte Olive. Ő állandóan a szülőkről kérdezősködött. Azt hiszem, neki hiányoztak a legjobban a szülei, bár jóval túlélte már őket.

– Mostohaszüleim vannak – árulta el Noor. – Az igazi szüleimmel sosem találkoztam. De abban biztos vagyok, hogy Seggfej és Teena nem fognak sírni, ha nem megyek haza.

A seggfej szó némi ámulást okozott, de nyilván azt hitték, hogy csak egy fura, modern név, mert nem szóltak semmit.

– Milyen érzés különlegesnek lenni? – kérdezte Bronwyn.

Noor alig tudott bekapni egy-két falatot, de szemlátomást ez nem zavarta.

– Ijesztő volt, amíg nem tudtam, mi történik velem, de kezdek beleszokni.

– Máris? – kérdezte Hugh. – Az Érinthetetlenek hurokjában…

– Nem bírom a zárt helyeket – felelte Noor.

Horace felállt, és bejelentette, hogy eljött a desszert ideje, majd kisuhant a konyhába, és behozott egy nagy tortát.

– Ez meg honnan van? – kérdezte Bronwyn. – Eldugtad előlünk!

– Különleges alkalomra tartogattam – mondta Horace. – Azt hiszem, ez nagyon is megfelelő alkalom.

Noornak adta az első szeletet. De mielőtt Noor beleharaphatott volna, megkérdezte: – Mikor jöttél rá, hogy különleges vagy?

– Egész életemben más voltam – felelte kis mosollyal Noor. Elhúzta a kezét az egyik gyertya fölött, két ujja közé fogta a lángot, és bekapta. Aztán kifújta hosszú, izzó füst formájában, amely lassan visszahullott, akár a porszemek, a gyertyára.

– Csodálatos! – lelkendezett Olive, és a többiek is ámultak, tapsoltak.

– Vannak normális barátaid? – kérdezte Horace.

– Egy. Bár azt hiszem, azért szeretem annyira, mert nem nagyon normális.

– Hogy van Lilly? – kérdezte Millard, és vágyakozva felsóhajtott.

– Akkor láttam utoljára, amikor te.

– Ó – mondta csalódottan Millard. – Persze. Remélem, jól van.

Emma, aki eddig szokatlanul szófukar volt, hirtelen megkérdezte: – Van fiúd?

– Emma! – szólt rá Millard. – Ne légy tapintatlan!

Emma elvörösödött, és lesütötte a szemét.

– Semmi vész – nevetett Noor. – Nem, nincs.

– Srácok, hagyjuk végre enni – kértem. Emma kissé zavarba hozott.

Vándorsólyom kisasszony, aki az utóbbi néhány percben csendben mélázott, megkocogtatta a poharát, figyelmet kért.

– Holnap vissza kell mennem a béketárgyalásra – mondta. – Az ymbrynék fölöttébb kényes tárgyalásokat folytatnak a három amerikai klán vezetőivel – nézett komoran Noorra –, és napról napra nő annak a veszélye, hogy háború tör ki közöttük. Biztos vagyok benne, hogy H. merész szöktetése és az ön eltűnése tovább bonyolította a helyzetet.

– Hoppá – suttogta Noor.

– Nem ön tehet róla, természetesen. De károkat kell jóvá tenni, sértett egókat kell megengesztelni. Már ha egyáltalán vissza tudjuk ültetni őket a tárgyalóasztalhoz.

– A béketárgyalásokat A madarak tanácskozásának nevezi mindenki – súgta hangosan Noornak Bronwyn.

Noor értetlenül nézett rá.

– Igen?

Bronwyn felvonta a szemöldökét.

– Mert az ymbrynék madárrá tudnak változni.

– Tényleg? – nézett csodálkozva Vándorsólyom kisasszonyra Noor.

– Még mindig nem értem, minek ez a nagy főőő’ajtás – mondta Enoch. – Mit számít, ’a az amerikaiak ’áborúznak egymással? Nekünk mi közünk ’ozzá?

Vándorsólyom kisasszony megdermedt, letette a kanalát.

– Nem szeretem ismételni magam, de ahogy mondtam, a háború…

– Vírus – vetette közbe Hugh.

– Nem tartja tiszteletben a határokat – folytatta Emma, mintha könyvből olvasná.

Vándorsólyom kisasszony felállt, és az ablakhoz lépett. Tudtuk, hogy következik a leckéztetés.

– Természetesen nem Amerika a legfontosabb számunkra. Nekünk, ymbrynéknek az a célunk, hogy újraépítsük a társadalmunkat – a hurokjainkat, az életmódunkat. De a háború káosza ezt lehetetlenné tenné. Mert a háború valóban vírus. Látom, nem értik, hogy ez mit jelent. Nem tehetnek róla; egyikőjük sem volt tanúja különleges csoportok közti háborúnak.

Kinézett az Acre-re, mely fölött bíborlila köd gomolygott.

– A legidősebbek közülünk emlékeznek a végzetes 1325-ös itáliai háborúra. Két különlegescsoport egymásra rontott, és a csatározás nemcsak a fizikai, de az időhatárokat is átlépte. A különlegesek hurkokban harcoltak, és az – elkerülhetetlenül heves – csatározás átterjedt a jelenre is. Soktucatnyi különleges pusztult el, és sok ezer normális. Porig égettek egy egész várost! Földig! – Felénk fordult, tenyerével mutatta a pusztulást. – Megszámlálhatatlanul sok normális látott minket. Pogromokat indítottak ellenünk, a véres tisztogatásban még többen haltak meg közülünk, és a különlegeseket egy évszázadra kiűzték Észak-Itáliából. Hatalmas erőfeszítés kellett a kármentéshez. Egész városok emlékezetét kellett kitörölni. Még azzal is megbíztunk különleges tudósokat – Perplexus Anomalus volt az egyikük –, hogy írják át a normális történelemkönyveket, hogy a pusztítást ne nevezzék szörnyek háborújának, ahogy nemzedékeken át tették. Végül Perplexusnak és társainak sikerült átírniuk a tölgyfa vödör háborújára. A normálisok a mai napig azt hiszik, hogy egy fából készült csöbörért haltak meg ezrek.

– A normálisok olyan ostobák – mondta Enoch.

– Nem olyan ostobák, amilyenek voltak – helyeselt Vándorsólyom kisasszony. – Ez hétszáz éve történt. Ha ma kitörne egy igazi különlegesháború, szinte lehetetlen volna titokban tartani. Átterjedne a jelenbe, ahol lefilmeznék, világgá kürtölnék, és lelepleződnénk. Végünk lenne. Képzeljék el, hogy a normálisok tanúi lennének nagy erejű különlegesek csatájának. Azt hinnék, számukra eljött a vég.

– Egy új és veszélyes kor – mélázott sötéten Horace.

– De hát az amerikaiak mindezt nem tudják? – kérdezte Emma. – Nem értik meg, hogy mi forog kockán?

– Állítólag tudják – válaszolta Vándorsólyom kisasszony. – És égre-földre esküdöznek, hogy betartják a különböző megállapodásokat, amelyek kikötik, hogy különleges harcmező csak a múltban vagy egy hurokban lehet. Csakhogy a háborút nehéz uralni, és látható, hogy nem annyira érdeklik őket a következmények, mint kellene.

– Mint az oroszokat meg az amerikaiakat a hidegháború idején – mondta Millard. – Elvakítja őket a kölcsönös bizalmatlanság. És érzéketlenné teszi, hogy állandóan ki vannak téve a veszélynek.

– Hidd el, hogy vacsoránál nem mindig ilyen nyomasztó dolgokról beszélünk – súgta Noornak Olive.

– És ha ez az „a veszélyes kor”, amelyről a jóslat szól? – kérdeztem. – Talán háborút jövendöl a különlegesek között?

– Lehetséges – mondta Horace.

– Nem – rázta a fejét Vándorsólyom kisasszony. – Ezt nem vagyok hajlandó elfogadni.

– A jóslat nem szükségszerűen sorsszerű – mondta Horace. – Néha csupán arra figyelmeztet, hogy mi történhet – vagy mi fog valószínűleg történni –, ha nem változtatunk.

– Remélem, semmit nem kell komolyan venni a jóslatból – mondta elkenődve Olive. – Ijesztő az egész.

– Köszönöm, inkább nem kérek a felszabadításból – tiltakozott Claire.

– Én pedig nem kívánok felszabadító lenni – mondta Noor. – Bár arról van szó, hogy a hetek egyike vagyok, szóval nem egyedül kell csinálnom… de ki a másik hat?

Horace széttárta a karját.

– Újabb rejtély.

Olive a kezébe temette az arcát.

– Könyörgöm, nem beszélhetnénk kicsit valami jóról?

Emma megsimogatta Olive fejét.

– Sajnálom, drágám. Még valami nem hagy nyugodni. Állítólag valamiféle titkos társaság próbálja elrabolni Noort. Kik ők?

– Nem szeretném tudni – mondta Noor.

– Hát nem kézenfekvő? – kérdezte Millard.

Meglepetten fordultam felé.

– Nem. Annak kellene lennie?

Millard csettintett láthatatlan ujjaival.

– Lidércek.

– De H. határozottan állította, hogy normálisok – ellenkeztem.

– És Annie kisasszony a jósok hurokjában amerikai normálisok titkos társaságát említette – tette hozzá Bronwyn –, amely fennmaradt még a rabszolga-kereskedelem idejéből.

Néha alábecsülöm Bronwyn emlékezetét.

– Igen, ott voltam – emlékezett vissza Millard. – Régebben kétségtelenül volt ilyen társaság. De abban kételkedem, hogy akadna ma olyan normális, akinek van annyi pénze, hogy veszélyt jelentsen ránk. Igen régen rejtőzünk már hurkokban.

– Egyetértek – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Amikor utoljára beszéltünk ilyesmiről – mondtam –, azt tetszett mondani, hogy úgy fest, mintha egy másik klán tette volna. Nem lidércek.

– A helyzet megváltozott – felelte Vándorsólyom kisasszony. – Az utóbbi időben jelentős mértékben növekedett a lidércek tevékenysége. Csupán az utóbbi napokban sokat láttak.

– Támadást? – sápadt el Horace.

– Még nem, de mozgolódást. Szerte Amerikában.

– Azt hittem, csak néhányan menekültek meg a Lelkek Könyvtárának összeomlása után – mondta Emma.

Vándorsólyom kisasszony lassan megkerülte az asztalt, arcán tucatnyi gyertya vetette árnyék táncolt.

– Ez igaz. De néhány lidérc is sok bajt tud okozni. És Amerikában lehetett pár alvó ügynökük, akik csak hívásra vártak. Nem tudjuk biztosan.

– Hányról lehet szó? – kérdezte Noor. – Az iskolámnál lévők, a helikopteres támadók…

– Talán nem mind volt lidérc – mondta Bronwyn. – Normális zsoldosokat is felbérelhettek. Vagy valamiképpen irányíthatták a tudatukat.

– Lidércekre vall egy olyan pofátlan emberrablási kísérlet – mondta Millard –, amelyik úgy fest, mintha mások tették volna: normálisok vagy egy másik amerikai klán.

– Elvégre a becsapás és az álcázás mesterei – folytatta Vándorsólyom kisasszony. – Hiszen maga Percival Murnau alapította a Zavarossági Osztályt.

Úgy mondta ki a nevet, mintha ismernem kellett volna.

– Ő kicsoda? – kérdeztem.

Vándorsólyom kisasszony megállt a székem mellett, lenézett rám.

– Murnau nem más – pontosabban nem volt más –, mint Caul legfőbb helyettese. Ő volt a sok-sok hurok elpusztításának megtervezője, rengeteg társunk gyilkosa. A Lelkek Könyvtárának összeomlásakor elfogtuk, szerencsére, és a börtönünkben hűsöl, tárgyalásra várva.

– Förtelmes alak – borzongott meg Bronwyn. – Az egyik feladatom a börtön őrzése. Megeszik bármit, ami bemászik a cellájába: patkányt, bogarat. Még a többi lidérc sem megy a közelébe.

Horace leejtette a villáját.

– Hát, az én étvágyam elment.

– Tehát, ha ezek a lidércek voltak – kérdezte Noor –, akkor mit akarnak tőlem?

– Bizonyára ők is tudnak a jóslatról – felelte Horace. – És hisznek benne, másként nem bajlódtak volna annyit a felkutatásoddal.

– Már hónapokkal ezelőtt rátaláltak – szólt közbe Millard. – Bármikor elvihették volna. Vártak.

– Mire? – kérdeztem.

– Nyilvánvalóan arra, hogy valaki más menjen Noor után – válaszolta Millard.

– Szerinted csalinak használtak? – csodálkozott Noor.

– Nem csupán csalinak – felelte Millard. – Kellettél nekik. De más vagy mások is, és hajlandók voltak türelemmel lenni, hogy őket is elcsípjék.

– Kit? – kérdeztem. – H.-t?

– Lehet. Vagy V.-t.

– Vagy önt, Mr. Portman – mondta az igazgatónő. Megvárta, amíg megemésztem az utolsó falat tortával együtt. – Úgy vélem, önnek és Pradesh kisasszonynak igen óvatosnak kell lenniük. Azt hiszem, valaki mindkettőjüket meg akarja kaparintani.

*

Vacsora után felmentünk lefeküdni. A harmadik, legfelső szint cikcakkos folyosócskákkal összekötött, kis szobákból állt, ezek felében lányok, a másik felében fiúk laktak.

Noor szeme kis híján leragadt a fáradtságtól, és biztosan én is ugyanolyan kimerültnek látszottam. Alig bírtunk talpon maradni.

– Horace-szal és velem alszol – közölte Hugh.

– Te meg az én ágyamat kapod – mondta Noornak Olive.

– Szó sem lehet róla. A földön alszom.

– Nem gond – nyugtatta meg Olive. – Én általában a plafonon szoktam aludni.

– A komfort egészen kezdetleges, amennyiben nincs – mutatott egy vödörre a folyosó végén Hugh. – Az a fürdőszoba. – Megfordult, és egy másik vödörre mutatott a folyosó másik végén. – És az a tiszta, felforralt, inni való víz. Ne keverd őket össze.

Kettesben maradtunk Noorral, amikor Vándorsólyom kisasszony megjelent egy gyertyát tartó lámpással. Hosszú ujjú hálóinget viselt, a haja kibontva hullott a nyakába.

– Reggel nem találkozunk – sajnálkozott. – De csupán egyetlen Huroktikum-ajtónyira vagyok. Küldhetnek futárt a tanácskozás hurokba, ha el akarnak érni.

– Bárcsak ne tetszene elmenni – mondtam. – Szükségünk lenne a segítségére.

– Ha nem lenne annyira fontos, nem mennék. De most nagyobb felelősség hárul rám. Napkelte előtt indulok. – Noorra mosolygott. – Annyira örülök, hogy eljött, Pradesh kisasszony. Remélem, jól érzi itt magát. Meglehet, az érkezése körülményei nem voltak ideálisak, mindazonáltal örülök a jelenlétének.

– Köszönöm – mondta Noor. – Örülök, hogy itt lehetek.

Vándorsólyom két oldalról puszit nyomott Noor arcára. Eddig csak másik ymbrynének és nagy tiszteletben álló vendégeknek adott puszit.

– Madár legyen önnel – mondta, és már ott sem volt.

– Holnap majd az ügy mélyére ásunk – ígértem. – Kiderítjük, mi szerepel még a jóslatban. És Millard segíteni fog megfejteni a térképet. – Hosszan Noor szemébe néztem. – Ez rendkívül fontos mindannyiunknak.

Noor bólintott.

– Köszönöm. – Fáradtan felsóhajtott. Belém nyilallt, hogyan érezheti magát, és együttéreztem vele.

– Hogy vagy? – kérdeztem. – Még mindig úgy gondolod, hogy kezdesz megbolondulni?

– Talán jobb így, mintha sok időm lett volna gondolkodni mindenről. Tudod, mire nem gondolok, amikor egy pillanatra nyugalom van?

– Mire?

– Hogy két nap múlva matekdoga lesz, és tanulnom kellene. Mindketten nevettünk.

– Attól tartok, a tanulmányi átlagod itt egy kicsit romlani fog. Sajnálom.

– Semmi vész. Minden bizarr, zavarba ejtő, ijesztő és rumlis… de mindennek ellenére jól érzem magam.

– Tényleg?

A hangja suttogássá halkult.

– Mert nagyon régóta most először nem vagyok… egyedül.

Találkozott a tekintetünk. Megfogtam a kezét. Hálásan elmosolyodott, majd megölelt. Valami apró, de erőteljes megmoccant a mellkasomban. Lehajoltam, hagytam, hogy az ajkam érintse Noor haját. Kis híján csók volt. Azután jó éjszakát kívántunk egymásnak.

*

Ismét ugyanazt álmodtam. Amit annyiszor, amióta nagyapámat megölték. A halála éjjelén rohanok a bozótos erdőn át, a nevét kiáltozva. Mint mindig, most is túlságosan későn találok rá. A földön fekszik, vérzik, a mellkasán lyuk tátong. Az egyik szeme kitépve. Odaérek hozzá. Mondani próbál nekem valamit. Ezekben az álmokban többnyire meg is teszi, és azt mondja, amit azon az éjszakán: Keresd meg a madarat. A hurokban. De ezúttal csak lengyelül motyog, és nem értem.

Roppan egy ág, térdelő helyzetemből felpillantok. Felettem egy szörny, Abe vére borítja, szörnyűséges, vaskos nyelveit lóbálja a levegőben.

Olyan a képe, mint Horatióé. És azt hörgi üresrém-torokhangon, amit világosan megértek: Jön.

*

Robajra ébredtem.

Felültem az ágyban, Hugh és Horace már tolakodtak egymással, hogy kinézzenek az ablakon.

– Mi történt? – ugrottam ki az ágyból.

– Valami rossz – mondta Hugh.

Én is az ablakhoz szaladtam. Pirkadt. A távolban szirénáztak, az Acre visszhangzott a rémült kiáltozástól. Az épületek ablakai felpattantak, az emberek kinéztek rajtuk.

Bronwyn rontott be, kócosan az alvástól.

– Mi történt? – kérdezte. – Hol van V. kisasszony?

Emma bújt be mellette.

– Mindenki a társalgóba! – kiáltotta. – Létszámellenőrzés, most rögtön!

Egy perccel később már mindnyájan együtt voltunk. Vándorsólyom kisasszonyt kivéve, aki napkelte előtt indult a tanácskozásra. Valami történt másutt az Acre-ben – támadás, robbanás, valami –, de nem tudtuk, hogy mi.

Az ablakon át hallottuk, hogy valaki, akinek hatalma lehet, végigmegy az utcán, és azt kiabálja: – Maradjanak benn! Ellenkező utasításig ne jöjjenek ki!

– Mi lehet V. kisasszonnyal? – aggodalmaskodott Olive. – És ha vele történt valami?

– Kideríthetem – mondta Millard. – Láthatatlan vagyok.

– Én is mehetek – szólalt meg Noor, és kivonta a levegőből a fényt maga előtt, majd belépett a sötétbe. – Hadd segítsek!

– Nagyra értékelem az ajánlatot, de jobban szeretek egyedül dolgozni.

– Nem éri meg a kockázatot – mondta Emma. – V. kisasszony tud vigyázni magára.

– Én is tudok – felelte Millard. – Bármi történt is, senki sem fogja elmondani nekünk a teljes igazságot. Ha tudni akarsz itt valamit, magadnak kell kiderítened.

Lerázta hálóköntösét, amely a földre esett. Emma próbálta elcsípni őt.

– Millard, gyere vissza!

De Millard már elosont.

Idegesen járkáltunk fel-alá és beszélgettünk a társalgóban. Noor magában kántált, összefont karral. Olive kötelet kötött a derekára, és a harmadik szinti ablakból olyan magasra repült, amilyen magasra csak tudott, azt remélve, hogy észrevesz valamit.

– Füst száll fel a Füstölgő utcából – mondta, amikor pár perccel később visszahúztuk.

– A Füstőőőgőő ucca füstőő – mondta Enoch. – Azér’ híjják Füstőőőgőő uccának.

– Jó, szokatlanul nagy füstöt láttam felszállni a Füstölgő utcából – helyesbített Olive, és visszalépett ólmos cipőjébe. – Sötétlő, fekete füstöt.

– Ott vannak a lidércek blokkjának a maradványai – komorodott el Bronwyn. – És a börtön, ahol fogva tartjuk azokat, akiket elkaptunk.

Noor hozzám bújt.

– Ez baj, ugye?

– Gondolom, az.

– Jellemző. Amint én megjelenek, minden elromlik. – Az ajka lebiggyedt, elfordította a tekintetét az ablakról. – Balszerencsét hozok mindenkire.

Már el akartam kezdeni magyarázni, hogy ez nevetséges, amikor visszajött Millard, meztelen talpa csattogott a lépcsőn. Körülvettük.

– Mi újság? – kérdezte Emma, de Millardnek levegőre volt szüksége, mielőtt egy szót is szólt volna, és azt hiszem, elterült a padlón. Végül lihegve kinyögte: – A… lidércek.

– Jaj, ne – mormogta Bronwyn olyan hangon, mintha ez a hír megerősítette volna azt, amitől tartott.

– Mi van velük? – kérdezte a szokottnál ijedtebben Enoch.

– Kitörtek… a… börtönből… és… megszöktek.

– Mindnyájan? – kérdeztem.

– Négyen. – Millard felült, és megtörölte a homlokát a keze ügyébe kerülő első holmival, amely véletlenül egy zokni volt.

Horace hozott Millardnek egy pohár vizet, ő felhajtotta, aztán heves kitörések formájában elmesélte mindazt, amit megtudott. A lidércek megölték az őket őrző különlegest.

– Hála a madárnak, hogy nem te voltál szolgálatban – fordult Bronwynhoz. – Aztán a lidércek akkora lyukat vágtak a börtön falába, hogy feltűnés nélkül kijussanak, elóvakodtak a Huroktikumig, és elmenekültek. A robbanás, amelyet hallottunk, a Huroktikum folyosóján történt.

– Mi van Vándorsólyom kisasszonnyal? – kérdeztem.

– Nem sokkal mindezek előtt tért vissza a tanácskozásra – mondta Millard. – Sharon egyik Huroktikum-beli cselédje igazolta.

– Hála az égnek – mondta Olive.

– Valakinek érte kellene menni – vélekedett Emma. – Erről tudnia kell.

– Azzal gond lehet – mondta Millard.

– Miért?

– Mert a lidércek magukkal vitték a Huroktikumot hajtó üresrémet. Az egész intézményt bezárták.

Mintha kifogyott volna a szobából a levegő. Mindannyian ledermedtünk.

– Micsoda? – kérdeztem. – Hogyan?

– Hát ugye a lidércek és az üresek természet adta szövetségesek…

– Nem. Úgy értem, hogyan használhatták a Huroktikumot menekülésre, ha ellopták a működését biztosító ürest?

– Bizonyára volt párpercnyi tartalék erő a vonalakban. Éppen elegendő ahhoz, hogy megszökjenek.

Összeugrott a gyomrom.

– Mit jelent mindez? – kérdezte Noor.

– Azt, hogy bárhová mentek is, nem tudjuk követni őket – csóválta a fejét Emma.

– Azt jelenti – mondta Millard –, hogy egy időre itt rekedtünk.

– Vándorsólyom kisasszony pedig a tanácskozáson – pityeregte Claire –, több ymbrynével együtt.

Ebben a pillanatban hangosan kopogtak az ablakon – ami különös volt, minthogy a ház harmadik szintjén tartózkodtunk.

Emma szaladt ablakot nyitni. Hallottam, amint azt mondja:

– Tessék? – és egy pillanattal később fura arckifejezéssel fordult hozzám. – Jacob, hozzád jöttek.

Morcos fiatalembert láttam a második szint tetején állni.

– Jacob Portman? – kérdezte.

– Maga kicsoda? – kérdeztem.

– Ulysses Critchley – felelte. – Feketerigó kisasszonynál dolgozom az Időbeli Ügyek Minisztériumában. Látni akarja magát. Azonnal.

– Milyen ügyben?

Ulysses az Acre túlsó felében gomolygó, immár jól látható füstre mutatott.

– A perpatvar miatt.

És megfordult, higgadtan a tető széléig ment, majd eltűnt a szemünk elől.

– Indulj – buzdított Emma. – De veled megyek.

– Én is – jelentette ki egyszerre Enoch és Millard.

Aztán Millard Bronwynnak szegezte a kérdést: – Cipelnél? Kicsit kivagyok.

Bronwyn ragaszkodott hozzá, hogy Millard inget és nadrágot vegyen, mielőtt felnyalábolta volna.

Aztán eszembe jutott Noor meg a jóslat meg mindaz, amit aznap tenni szándékoztunk, és a lányhoz fordultam.

– Sajnálom – mondtam. – Ma egész nap rólad…

Legyintett.

– Semmi vész. Ez fontos ügynek látszik. Egyébként én is veletek tartok.

Elmosolyodtam.

– Ha ragaszkodsz hozzá. – Majd az ablakhoz fordultam, és Ulysses után kiáltottam: – De mi a lépcsőn megyünk!

A többiek sok szerencsét kívántak, és elindultunk.

NEGYEDIK FEJEZET

Ulysses Critchley-nek hasonló, tömegvonzást leküzdő különleges képessége volt, mint Olive-nak, bár természetellenes felhajtóereje nem fenyegette azzal, hogy irányíthatatlanul felrepül az égbe. Inkább a holdon járó űrhajósokra emlékeztetett, mert minden egyes lépése a mi három-négy lépésünknek felelt meg.

Követtük a városon át. Itt-ott nyugtalan különlegesek csoportjai verődtek össze, akik sötéten néztek a gomolygó füstre. Mindenütt megütötte a fülem a lidérc szó. Még ha nem pontosan tudták is, mi történt, sejtették, hogy valami rossz. Védelmi vonalainkat áttörték. Ellenségeinket nem sikerült olyan mértékben legyőznünk, mint ahogyan hittük.

Amikor átkeltünk a Füstölgő utcán, észrevettük Rafaelt, a csontkovácsot és az egyik asszisztensét két, hordágyat cipelő ember mellett. Komor volt az arcuk. Tisztes távolban megálltunk, engedtük őket átmenni.

– Kíváncsi vónék, ki vót az – suttogta Enoch. – Remélem, nem egy jó ember.

– Hallottam néhány őr beszélgetését – mondta halkan Millard. – Azt hiszem, Melina Manon volt, aki az akaratával tudta mozgatni a tárgyakat.

– Ajaj – mondta Enoch. – Kicsit buggyant vót, de azé’ csíptem.

– Több tiszteletet! – sziszegte Emma.

– Hős volt – törölgette a könnyeit Bronwyn.

Füstfelhő szállt fel az utca egyik repedéséből, a szomorú menet eltűnt a szemünk elől, továbbhaladtunk. Nem tudtam, hová vezet minket Ulysses, amíg meg nem pillantottam Bentham házát.

Természetesen a Huroktikumba mentünk.

A felső szint több ablaka kitört. A kifeszített figyelmeztető szalag körül kisebb tömeg álldogált. Úgy látszott, hogy az épületet kiürítették. Farish Obwelo újságíró interjút készített az ott-tartózkodókkal, és vadul jegyzetelt.

Ulysses a bejárathoz ért, úgy nézett fel, mintha a legszívesebben egyszerűen felugrott volna, majd visszapillantott ránk, és sóhajtott.

– Jöjjenek, földhöz ragadtak – mondta, és bevezetett minket.

A lépcsőhöz indultunk. Mielőtt odaértünk volna, Sharont láttam hosszú karját kitárva közeledni.

– Portman úrfi és barátai! – dörmögte. – Végre!

Sharon hatalmas alakja elállta a lépcsőt.

– Feketerigó kisasszonyhoz viszem őket – közölte bosszúsan Ulysses.

– Ő várhat – legyintett Sharon, félretolta a fiút, és egy másik folyosó felé terelt minket.

– Nézze – tiltakozott Millard –, Jacobnak fontos dolga van.

– Ugyanaz a dolgunk! – harsogta olyan hangon Sharon, hogy Millard elhallgatott.

Lementünk a pincébe, Ulysses morcosan követett minket. Áthaladtunk néhány gépekkel teli helyiségen. A gépek remegtek és zajongtak, amikor utoljára láttam, őket, de most némák voltak. Azután egy korábban sosem látott szobán mentünk át, melyben távírónak és rádiófelszerelésnek látszó készülékek sorakoztak. Többen ültek odabenn fejhallgatóval, mélyen koncentráló arccal, a sarokban egy iksz-lábú fickó rádióvezetékekkel borított szmokingban, és antennák lógtak ki a kalapjából. Hangos, csicsergő hang jött a nyakában lógó elektronikus dobozból. (Vagy magából az emberből?) – A lidérckommunikáció titkos csatornáinak lehallgatása – magyarázta Sharon.

Ulysses idegesen krákogott.

– Semmi ilyesmi! – mondta. – Ne vegyenek róla tudomást, nem láttak semmit!

Magában motyogva szaladt ki a helyiségből.

Végre Bentham gépének a szívéhez értünk, az összes falat és a mennyezetet is elborító, különböző tárgyakkal, szelepekkel, érdekes küllemű csövekkel teli helyiségbe, ahol az összes kütyü a sarokban álló fülkéhez kapcsolódott. Az öntött vas fülke akkora volt, mint egy telefonfülke, ám ablaktalan és fenyegető.

– Azt akartam, lássák előbb, mit tettek – mutatott Sharon a hajtóműre. Az ajtaját egykor rögzítő, jókora lakatot leverték.

Sharon kinyitotta az ajtaját. Üres volt. A bőrszíjak megnyúltak és elkoptak az üres ellenük folytatott, hosszú küzdelme során, és a fülke belsejét telespriccelte a fekete anyag – az üres könnyei –, amelyet csak én láttam.

– A kis barátja elment – fordult felém Sharon.

– Nem volt a barátom – feleltem, és meglepődtem a hirtelen jött szégyenérzet miatt. Az üresrémek szörnyetegek, de fájdalmat és félelmet ők is éreznek, és élénken emlékeztem az üres vonítására, amikor rákötötték a szíjakat, majd rázárták az ajtót.

– Lényegtelen – mondta Sharon. – Elment, és nincs másik. Utazni lehetetlenség, és itt minden leállt.

– És? Mit akar tőlem, mit tegyek?

– Nem hinném – szólalt meg a hátunk mögött egy magas hang –, hogy tudna szerezni nekünk egy másikat.

Megfordultunk, és egy szigorú arcú, tetőtől talpig feketébe öltözött nő állt az ajtóban. A két szeme közt különös kinövés.

– Feketerigó kisasszony – hajolt meg tisztelettel Ulysses.

Nem hittem a fülemnek.

– Micsoda? Szerezzek egy másikat?

Szigorú képével mosolyogni próbált.

– Ha nem okoz túlságosan nagy gondot.

– Sajnálom – dadogtam, keresve a szavakat. – Nem tudom, hol találok egyet…

– Ó. – A kisasszony arcáról leolvadt a mosoly. – Kár.

Emma avatkozott be az érdekemben.

– Feketerigó kisasszony, kellő tisztelettel, Jacob kis híján életét vesztette, amikor elfogta azt, amelyik önöknél volt. Nem tisztességes azt kérni tőle…

A kisasszony legyintett.

– Nem, nem. Tökéletesen igaza van. Nem tisztességes. És – éles pillantást vetett Emmára – kicsoda is ön?

Emma kihúzta magát.

– Emma Bloom.

A kisasszony gyorsan bólintott.

– Persze. Alma Vándorsólyom fészekalja. – Gyorsan végigmérte a barátaimat. – Hallottam, hogy ön igen tüzes. És ön nyilván la Lumière – fordult Noorhoz pislogva, mint aki rosszul lát.

– Baj van a szemével, kisasszony? – kérdezte Ulysses.

– Igen, vannak napok, amikor szinte használhatatlan. De szerencsére még itt a harmadik… Ébresztő, lustaság! – Megérintette a homlokán lévő kinövést, mely felpattant, és nagy, vörös keretes szem nézett ránk.

– Ez meg mi? – szaladt ki Bronwyn száján, de maga is megdöbbent a tapintatlanságtól.

– A harmadik szemem, és szerencsére még mindig éles, mint a borotva. – Két hályogos szemével Noort nézte, de a feje közepén lévő harmadik szem egyenesen rám meredt. – Mindegy, nem kell aggódni az üresrém miatt – mondta. – Nehéz dolgozni vele és takarítani utána. Készül helyette valami; gyanítottuk, hogy az üresrém-elem nem fog működni örökké, ezért az utóbbi hónapokban találtunk másik megoldást.

Mindhárom szemével várakozón nézett Sharonra.

– Némi időbe telik, amíg működésbe hozzuk, asszonyom – mondta Sharon. – Nincs még teljesen kész.

– Néhány nap, legfeljebb – mondta Feketerigó kisasszony. Hangja és arckifejezése egyaránt feszültséget fejezett ki. – Jöjjön, Portman, mást is meg kell beszélnem önnel! – A barátaimra pillantott. – Kettesben.

*

Miközben felcaplattunk a Huroktikum első emeletére, Feketerigó kisasszony villámgyorsan beszélt hozzám, de olyan erős skót tájszólásban, hogy alig értettem. Röviden összefoglalta a történteket, aminek a nagy részét már hallottam Millardtől, és karomszerű kezével úgy fogta a karom, mintha attól tartana, hogy elszököm, ha elenged.

Amikor a második lépcsőfordulóba értünk, égett szőnyeg szaga csapta meg az orrom. A folyosó felénél látszott, hol robbant a bomba: a fal és a padló megfeketedett, fél tucat hurokajtó kiszakadt a helyéből. Egy másik ymbryne egy lánnyal beszélgetett, aki ugyanolyan fekete ruhát és kötényt viselt, amilyet Ulysses és az Időbeli Ügyek emberei. Felnőttek nyüzsögtek a robbanás még füstölgő helyszíne körül, szedegették a törmeléket, intézkedtek. Elvégre bűnügyi helyszín volt.

– Nem gondoltam komolyan, hogy menjen, és fogjon egy másik üresrémet, Portman, csak vicceltem. – Mentegetőzve mosolygott, mintha azt kérné, el ne áruljam különös javaslatát Vándorsólyom kisasszonynak.

– Persze – mondtam. Nem fogom elárulni.

– Egy perc – szólt, és elvonult beszélni egy másik ymbrynével, egy magas, széles gallérú kabátkát és kötött nyakkendőt viselő hölggyel. Úgy tettem, mintha nem venném észre, hogy beszélgetés közben rám néznek. Elfordultam, és a legközelebbi, kiakadt hurokajtót nézegettem. A réztáblája megpörkölődött, de azért olvasható volt: YASUR TŰZHÁNYÓ, TANNA SZIGETE, ÚJ-HEBRIDÁK, 1799. JANUÁR.

Kíváncsian rúgtam be az ajtót. Amikor kinyílt, a Huroktikum egyik megszokott hálószobája tárult fel – három fal, padló, plafon –, ám a hiányzó negyedik fal nem valamiféle trópusi tájat mutatott, ahogyan a tábla ígérte. Egyszerűen üres volt.

– Bocsásson meg, hogy megvárakoztattam. – Feketerigó kisasszony visszajött, nyomában a másik ymbrynével. – Bemutatom Gébics kisasszonyt, ő a társelnöknőm az Időbeli Ügyeknél.

Gébics kisasszony arcára éteri mosoly ült ki, a kezét nyújtotta, hogy megszorítsa az enyémet.

– Örömömre szolgál, hogy megismerhetem, Jacob – mondta lágy, angol akcentussal. – Azért küldtünk önért ma reggel, mert ön a legnagyobb reményünk.

Mélyen a szemembe nézett. Éreztem, hogy elszorul a szívem, mint mindig, amikor nagy dolgokat várnak tőlem.

– Nem tudjuk, mi a lidércek célja – folytatta Feketerigó kisasszony. – De el kell fognunk őket, mielőtt bajt okoznának. – A harmadik szeme hevesen pislogott.

– Egy különleges gyermeket már elveszítettünk – mondta Gébics kisasszony.

– Rendelkezésükre állok – jelentettem ki. – Hogyan segíthetek?

– Tudjuk, hogy van egy üresrémük – mondta Feketerigó kisasszony. – Ettől még veszélyesebbek. Ugyanakkor…

Félrebiccentette a fejét, felvonta vastag szemöldökét.

– Könnyebb megtalálni őket – mondtam. – Mármint nekem.

Elmosolyodott.

– Pontosan.

– Az ön képessége ebben a feladatban felbecsülhetetlen előny – erősítette meg Gébics kisasszony.

– Segítek, ahogyan tudok.

– Ne ígérjen elhamarkodottan – emelte fel az ujját Gébics kisasszony. – Azt akarom, hogy tudja, mibe keveredik. – Feketerigó kisasszony elkomorodott; Gébics kisasszony folytatta. – Ezek nem közönséges lidércek, hanem a legkomiszabbak. Közveszélyesek, körmönfontak, kártevők. Hallott már Percival Murnauról?

– Caul helyetteséről? – kérdeztem.

– Róla – mondta Gébics kisasszony. – Ő meg a három hentese. Ők felelnek az utóbbi években okozott pusztítás legalább feléért.

– Ha felolvasnánk a gaztetteiket, égnek állna a haja – tódította Feketerigó kisasszony.

– Bizonyára borzalmasak – mondtam –, de rosszabbal is szembenéztem már.

A szorítás oldódni kezdett a mellkasomban. Néha megfeledkezem magamról meg arról, amit már véghez vittem.

– Magával Caullal – mondta kissé áhítatosan Feketerigó kisasszony – és egész lidérchadseregével. – Hunyorított. – Csakis ezért kértem – tudja, mit.

– Ám annak idején Mr. Portman üresrémek egész hadseregének parancsolt, akik a lidércek ellen harcoltak – emlékeztetett Gébics kisasszony. – Az üresrém fölöttébb veszélyeztetett faj lett az utóbbi időben.

– Nem lesz baj – nyugtattam meg. – Ismerem azt az üresrémet is, amelyet magukkal vittek.

Gébics kisasszony komolyan bólintott.

– Reméltem, hogy ezt fogja mondani.

– Számítson rá, hogy hívni fogjuk– mondta Feketerigó kisasszony –, amint ismét működőképessé tudjuk tenni ezt az átkozott Huroktikumot.

*

Feketerigó kisasszony kikísért. Éppúgy szorította a karom, mint korábban – úgy éreztem, ezzel inkább önmagát nyugtatja, nem engem. A remény mentőöve lettem, meg akart bizonyosodni róla, hogy nem illanok el.

A barátaimat a Huroktikum mélyén hagytam, és most tudni szerettem volna, hol vannak. Feketerigó kisasszony bizonytalanul az előcsarnok végére mutatott, ahol a nagy ajtónál két izmos őrszem állt.

– Ősanyák, segítsetek – motyogta. – Mind itt vannak.

Az épület előtt hatalmasra nőtt a tömeg. A különlegesek az egész Acre-ből a Huroktikumhoz sereglettek, válaszra várva. Mihelyt kiléptünk a kapun, kiáltozni kezdtek. A tömegben legelöl állt Farish Obwelo meg egy másik riporter. A Farish homlokán lévő nagy szem merőn bámult Feketerigó kisasszony harmadik szemébe, a másik újságíró pedig olyan gyorsan fényképezett le minket, hogy alig láttam a kézmozdulatait.

– Asszonyom, elárulná, hogyan tudtak megszökni a lidércek? – ordította Farish.

– Még folyik a vizsgálat – felelte Feketerigó kisasszony.

Előretolakodott a másik újságíró.

– Biztonságos a börtön, amelyet építettek? Előfordulhat ez még egyszer?

– Nagyon biztonságos, és mialatt beszélünk, megkettőzzük az őrséget, és még jobban megerősítjük a falakat. Biztos lehet benne, hogy a többi lidérc nem szökhet el!

– Gondolja, hogy valaki segített nekik? – kérdezte Farish.

– Segített nekik? – A kisasszony vérfagyasztó pillantást vetett a riporterre.

Farish most mással próbálkozott.

– Mi köze mindehhez Jacob Portmannek?

Éreztem, hogy elpirulok.

– Nincs válasz! – kiáltotta Feketerigó kisasszony.

– Nem gondolja, hogy túlságosan leköti magukat az amerikai helyzet, és elhanyagolják az ittenit?

Feketerigó kisasszonynak leesett az álla, annyira meglepte a kérdés pimaszsága.

Sharon magasodott a hátunk mögött – a hátamon éreztem a hidegét –, és kieresztette mennydörgő basszusát.

– CSÖNDET!

A zajongás hümmögéssé csitult.

– Az ymbrynék egykettőre megoldják ezt a válságot! Meg fognak tudni mindent! De most TŰNJENEK INNEN!

Sharon hangja önmagában elegendő lett volna, de akasztófaács unokafivéreinek előbukkanására a tömeg oszlani kezdett.

– Tartsa magát távol ezektől a keselyűktől – javasolta Feketerigó kisasszony, és együttérzőn szorította meg a karom, mielőtt eltűnt az épületben.

Noort láttam integetni a fogyatkozó tömegből – Bronwyn vállán ült. Feléjük törtettem, és ott találtam Emmát és Enochot is. Horace szemlátomást átmerészkedett az Acre területén, hogy velünk lehessen.

– Szóvaaa? Mi akart a vén Feketerigó anyó? – kérdezte Enoch.

– Volt képe azt kérni, hogy fogj egy másik üresrémet – füstölgött Emma –, mintha holmi könnyen pótolható kifutófiú lennél!

Észrevettem, hogy Farish érdeklődőn les rám.

– Jacob! Csak néhány kérdést!

– Beszéljünk másutt – kezdtem távolabb terelni a barátaimat. Semmi szükségem nem volt rá, hogy szerepeljek a Botrányhajhász címlapján.

– Sosem említetted, hogy híres vagy – nézett rám csodálkozva Noor.

– Helyi híresség – mondta büszkén Emma.

– Tizenöt perc hírnév – morogta Enoch.

– A múlt héten is ezt mondtad – pirított rá Bronwyn.

Végigmentünk a Szivárgó utcán, elhagytuk a vágóhidat és a Zsugorított Fej nevű csapszéket, és amikor úgy véltem, már eléggé távol vagyunk a kíváncsi fülektől, elmeséltem a barátaimnak, mit kértek tőlem az ymbrynék.

– És megteszed? – kérdezte Horace.

– Persze. Ha a lidércek valami rosszban sántikálnak, ki kell derítenünk, mi az.

– Ahogy én ismerem őket, már egy ideje tervezhettek valamit – mondta Emma. – Most csupán beindították a gépezetet.

– Meg akartak szökni a börtönbőőő, a’ogy minden rab – mondta Enoch. – Ez még nem jelenti asztat, ’ogy rosszba’ sántikááának.

– A lidércek mindig rosszban sántikálnak – ellenkezett Millard.

Menet közben valamikor levetkőzött, szinte elfelejtettem, hogy ott van.

Enoch egy legyintéssel elintézte Millardet, Noorra nézett, majd rám.

– Vele mi lesz?

– Ezt hogy érted? – kérdeztem.

Noor is Enochhoz fordult.

– Igen, hogy érted?

– Aszittem, segítesz neki, Portman.

– Segítek is – mondtam.

– Oszt’ ’ogyan, ’a szökött lidérceket űűűdözőő?

– Képes vagyok egyszerre…

– Tudok vigyázni magamra – mondta Noor. – Jól megleszek.

– Tényleg? – kérdezte Enoch. – Micsinááász, ha megtámad egy ádázmedve?

– Micsoda?

Enoch rám kacsintott.

– No, ez az.

Noor elkomorodott.

– Az ádázmedvék sosem támadnak meg olyan különleges gyermekeket, mint amilyenek mi vagyunk – emlékeztetett mindnyájunkat Bronwyn. – Azok csak…

– Köszönjük, Bronwyn, tudjuk – szakítottam félbe. – Fogd be, Enoch!

Enoch megijesztette Noort, és attól tartottam, hogy csak rontottam a helyzeten.

– Tehát úgy vélitek, a lidércek belső segítséget kaptak? – kérdezte Millard, aki szokása szerint észre sem vette a társalgás dinamikáját.

– Kapniuk kellett – mondta Bronwyn. – A börtön olyan erős, mint egy hegy – én aztán tudom, a két kezemmel dolgoztam az építésén. Csakis úgy vájhattak lyukat a falba, és juthattak robbanóanyaghoz, ha a Devil’s Acre-ből valaki segített nekik. De kicsoda?

– Viccelsz? – kérdezte Emma. – Errefelé hosszabb a gyanús alakok listája, mint a karom. Lehettek korábbi kalózok, zsoldosok, ambróziafüggők…

– Aszittem, a legtöbbjük eeemenekűűűt a városbóóó – mondta Enoch.

– A legtöbbjük – válaszolta Emma. – De némelyik titkolja a múltját, és csak mímeli, hogy az ymbrynék oldalán áll.

– Egyes különlegesek már nem is mímelnek – mondta Millard. – Ezt nézzétek!

Megállt egy újságárusító taliga előtt. A legtöbb lapot kintről hozták be a hurokba, hogy (bizonyos mértékig) lépést tartsunk a nagyvilág eseményeivel, de akadt néhány különleges újság is. Ezek egyike volt a Botrányhajhász, amelynek címlapján nagy betűkkel virított:

AZ YMBRYNÉK ELSZÚRTÁK

A HUROK BIZTONSÁGÁT;

LIDÉRCEK SZÖKTEK MEG

Felkaptam a lapot.

– Hogy tudták máris megjelentetni? – csodálkoztam. – Épp most történt!

– Különkiadás – magyarázta a taligát toló fiú.

– Egyik régi ismerősöm a Botrányhajhásznál dolgozik – mondta titokzatosan Horace. – Néha előre értesül dolgokról.

Tovább olvastam. A hajtás alól rövidebb véleménycikk bukkant elő ezzel a címmel:

AZ YMBRYNÉKET

AMERIKA GONDJAI ÉRDEKLIK

A MIEINK HELYETT?

Olyan dühös lettem, hogy nem olvastam el az írást.

– Ezt nézzétek – hívta fel a figyelmünket Emma egy plakátra, amelyen a szökött lidércek rendőrségi fotói voltak láthatók. A képek fölött ez állt: GYILKOSSÁGÉRT KÖRÖZÖTTEK. Alattuk meg bűntetteik és álneveik hosszú listája.

– Szép kis társaság – mondta Horace. – Nem szeretnék találkozni velük éjszaka egy sötét utcán.

– Engem ugyan nem ijesztenek meg – nagyképűsködött Enoch. – Ez a kettő szelíd, mint a bárány. Mint a bankpénztárosok.

Sejtettem, melyik két lidércről beszél. Az egyiknek kerek szemüvege és hosszú orra volt; a másik úgy festett, mint valami egyetemi tanár.

A másik kettő balhésnak látszott, kivált a felső képen látható, akinek vaskos orra és drótszerű haja volt, és egyedül neki volt – természetesen mesterséges – pupillája. Balra, felfelé nézett, ettől nyugtalanítóan lezsernek látszott, mintha csak a következő nyaralásáról ábrándozna. Vagy arról, hogyan fojtja meg éjjel a fotóst.

A fénykép alatt ott állt a neve is: P. MURNAU.

Egy hangosbeszélőn bejelentették, hogy minden megy tovább a megszokott módon, és a különlegesek jelentkezzenek a munkahelyükön vagy az iskolájukban.

Persze mi nem így tettünk.

– Lehet, hogy ma sikerül beszélnünk Gulipán kisasszonnyal – említette Noornak Horace. – De időpontot kell kérnem. Rettenetesen elfoglalt. Talán rávehetem, hogy fogadjon minket délután, ha könyörgök neki.

– Légy oly jó, és könyörögj, Horace – kérte Bronwyn.

– Ha pedig nem válik be, fenyegesd meg – tanácsolta Millard. – Ha mindannyian segítenétek, nagyon jó lenne. Több száz térképet kell átfésülnöm a különleges archívumban, és minden segítség jól jön.

– Természetesen – mondta Emma.

– Állok rendelkezésedre – szólt Bronwyn is. – Hozom Olive-ot és Claire-t. Biztos vagyok benne, hogy ők is segíteni akarnak.

– Mi is benne vagyunk – néztünk egymásra Noorral.

Emma összehúzott szemmel figyelt. Kis híján felemelte az ujját is, úgy mondta: – Persze csak akkor, ha az ymbrynéknek nincs szükségük rád. Igaz, Jacob?

– Igaz – feleltem a tőlem telhető legszelídebben. Emma furcsán viselkedett, amióta megjelent Noor, de nem akartam ennek jelentőséget tulajdonítani.

Szerencsére Noor semmit nem vett észre. Vagy nem érdekelte. A félig felöltözött Millard felé fordult.

– Van valami elképzelésed? Vagy csak vaktában tapogatózunk?

– Nem egészen – felelte Millard. – Tegnap éjjel kisurrantam találkozni egy régi barátommal. Emlékeztek Perplexus Anomalousra?

– Éjjeee zargattad? – horkant fel Enoch.

– Akik olyan vének, mint Perplexus, nemigen alszanak – mondta Millard. – És amióta megmentettük az előre öregedéstől, nagyon segítőkész velem. – Millard szemlátomást büszke volt magára, és értettem is, hogy miért: összebarátkozott az egyik példaképével.

– Egyszóval meséltem neki a rejtélyről meg a térképdarabkáról és az átalakult üresrém elmotyogott koordinátáiról. Perplexus rámutatott, hogy V. hurokja Amerikában van – ami fölöttébb valószínű –, és ha nagy szélviharok vannak benne – ahogy a „nagy szélben, a vihar szívében” kifejezés sejteti –, akkor az Egyesült Államok középnyugati részén kell keresnünk. Az ország közepén húzódik egy meglehetősen széles sáv, amelyet a köznyelv „Tornádófolyosónak” nevez.

– Igen – szólalt meg Noor. – Nebraska, Oklahoma, Kansas… az Óz, a nagy varázsló államai.

– És te? – bökte oldalba Enochot Bronwyn.

Enoch elkomorodott.

– Őszintén szóóóva, eeeképzeeetem, milyen egy nyugott, kellemes reggeee. De asszem, az a ’ajó eeement.

– Mégis hogyan tölthetnél el itt egy kellemes reggelt? – kérdeztem.

– Ó, az Acre-nek is megvannak az ééévezeteji. Bármikóóó megnéz’etek egy akasztást… vagy dagonyáz’atok a Láz csatornába’… – mutatott a mellettünk húzódó, mocskos patakra.

Erre a nyomasztó végszóra kezdett széledni a csapatunk.

– Hé, Enoch viccelt, ugye? – súgta nekem Noor.

– Azt hiszem.

És ekkor valami vizes csattant a hátamon.

– Ott van! – kiabálta valaki, és ahogy megfordultam, nagy maroknyi sár talált mellkason. – Menj vissza oda, ahonnan jöttél, szélhámos!

Itch volt az, a félig hal, félig ember, aki nagyon haragudott rám. Derékig a patakban állt, és sarat dobált felém.

– Hagyja abba! – kiáltotta Bronwyn. Körülnézett, hogy mit dobhatna vissza, de nem volt eléggé gyors. Előbukkant egy nőnemű csatornalakó, és ő is sarat dobott felénk.

– Hurokszabadságot mindenkinek! – ordította.

A sár eltalálta a mellettem álló Noort is. A barátaim kiabáltak, Emma tűzgolyót formált a kezei között, és fenyegetően lengette, de nemigen tehettünk mást, mint hogy hatótávolságon kívülre siettünk. Rólam csöpögött a mocsok. Noorról kevésbé, de őt is eltalálták.

– Mi a fene bajuk van? – söpörte magáról a sarat Noor.

– Dühösek és elkeseredettek, mert közülünk senki nem fog előre öregedni – magyarázta Bronwyn.

– Nem ártana, ’a lemosnátok magatokróóó asztat a vackot, alapossan – mondta Enoch, felhúzva az orrát. – Mérgező.

– Valóban rám férne egy zuhanyozás – néztem végig magamon.

– Attól tartok, feltétlenül szükséged van rá – mondta Millard. – A Láz csatornának ez a része húsevő mikrobáktól fertőzött.

– Húsevő micsodáktól? – kérdeztem rémülten.

– Nyugi, lassúak – mondta Enoch. – Beleteeene tán egy ’étbe is, amíg felfaaanának.

– Hát, jó lenne lezuhanyozni – mondta kissé riadtan Noor.

Észrevettem, hogy Bronwyn elhúzódik tőlünk.

– Forró folyó víz köll meg szappany – okoskodott Enoch. – De asztat csak…

Emma és Enoch összenéztek.

– Egy lehetőség van – harapott az alsó ajkába Emma –, bár kissé körülményes és veszélyes.

– Van más választásunk? – pillantottam mentegetőzve Noorra. – A bőrünkre szükségünk van.

Enoch vállat vont.

Noor elkámpicsorodott.

Emma is hátrált, miközben odakiabálta nekünk egy biztonságos ház címét a Devil’s Acre hurok közelében, a jelenkori Londonban. A háznak, állította, modern, meleg vizes fürdőszobája van.

– A Térképészeti Osztályon leszünk, a minisztériumok épületében – mondta Millard. – Ott találkozunk, amint tiszták lesztek. De szabaduljatok meg annak a mocsoknak minden cseppjétől!

– Tejjessen – tanácsolta Enoch. – Mer’ mongyuk én szeretem, ha van bőröm.

*

Noorral lementünk a Láz csatorna csónakkikötőjébe, közben próbáltunk nem gondolni a mikroszkopikus baktériumokra, amelyek lassan falják a bőrünket. Az ezüstérméért, amelyet Horace-tól kaptam, egy őszülő csónakos evezni kezdett velünk a lassú, fekete folyón. Nem akartunk idegen előtt beszélgetni, inkább nézelődtünk, és az út nagyobb részén Noor befogta az orrát, szemlélte a düledező házakat, ahol mosónők teregették a ruhát az ablakokban, és rongyos kölykök zajongtak a szűk utcákon.

– Normálisok – mondtam. – A hurok részei.

Noor izgalomba jött.

– Úgy érted, minden nap ugyanazt teszik?

– Minden nap minden pillanatában – szólt közbe a csónakos. – Hetvenkét éve vagyok itt, mindent láttam.

Megrántotta a kormányrudat, a csónak élesen balra fordult. Egy pillanat múlva a fölöttünk lévő gyaloghídról egy fiú zuhant a vízbe, tőlünk kissé jobbra.

– Most kiabálni fog a másik senkiházinak, annak a beszari seggfejnek – morogta a csónakos.

A fiú felszínre bukkant.

– Te beszari seggfej! – ordította a gyaloghídon lévőnek.

Noor csóválta a fejét.

– Ez őrület…

Ahogy közeledtünk a hosszú, sötét alagúthoz, azaz a hurok bejáratához, Noor hümmögni kezdett. A dallam kedves és egyszerű volt, mint valami gyerekdal, és láttam, hogy ellazul, amint dúdolja.

Éppen a dalról akartam kérdezni, amikor körülfogott minket a sötétség. Hirtelen ránk tört a változás szele, és pár pillanat múlva egészen más Londonban voltunk: az üvegfalú épületek és tiszta utcák városában.

A csónakos egyetlen szó nélkül kitett minket a rakpartra, örült, hogy megszabadult tőlünk.

Követtük Emma utasításait. Befordultunk néhány sarkon, átmentünk egy forgalmas, széles, üzletekkel teli úton, majd egy lakóövezetbe jutottunk, és egykettőre ott voltunk: egy egyszerű, kétszintes háznál, amely egy sor egymáshoz simuló, egyforma épület egyike volt. Nagyon ügyeltem, nem érzékelem-e üres jelenlétét. Nem tapasztaltam semmi rendkívülit.

Becsöngettünk. Egy ismeretlen férfi nyitott ajtót. Ugyanolyan fekete öltönyt és kötényt viselt, mint Ulysses – az Időbeli Ügyek embere volt. Ránk pillantott, megkérdezte a nevünket, aztán beengedett minket.

Csodával határos módon két fürdőszoba volt a házban.

Soha életemben semmi nem esett ennyire jól. Álltam a forró zuhany alatt, amely lemosta rólam a sarat, a mocskot meg a húsevő mikrobákat, bele a lefolyóba, aztán addig sikáltam magam, amíg bele nem fájdult a bőröm. Vastag, fehér törölközővel szárítkoztam, a pipereszekrényben találtam használatlan borotvát és bontatlan dezodort – és kicsit elszontyolodtam, amikor rájöttem, hogy nincs más ruhánk, csak a csatornától szutykos.

Ebben a pillanatban bekopogott a fickó, aki beengedett minket, és közölte, hogy a szomszédos helyiségben van egy ruhákkal teli szekrény, azt veszek fel, amit akarok.

A derekamra csavartam a törölközőt, és átmentem megnézni a választékot. Találtam egy vadászzöld gombolós inget, pont illett rám, hozzá sötét nadrágot és barna, fűzős bakancsot választottam – reméltem, hogy ez a szerelés bármelyik korban elfogadható.

Kimentem a nappaliba. Noor még nem került elő, így hát egy ideig álltam az ablaknál, és néztem az utcát – a postás egyik háztól a másikig húzta a kocsiját, egy öregember kutyát sétáltatott –, és ámultam, hogyan létezhet ilyen mélységesen hétköznapi világ közvetlenül a Devil’s Acre mellett.

– Hé – hallottam Noor hangját, megfordultam, és nem akartam elhinni, hogy ugyanazt a lányt látom, akivel érkeztem. Egyszerű, fehér blúzt és farmert viselt, ragyogott szépen fésült haja, és egyszerűen gyönyörű volt. Amióta együtt voltunk, állandóan mocsokban bujkáltunk, vagy menekültünk… Nem is vettem észre, milyen szép. Most annyira meglepett, hogy nem tudtam leplezni a csodálatomat, és csak bámultam rá.

Megköszörültem a torkom.

– Nagyon… hm… csinos vagy – mondtam.

Nevetett, és – azt hiszem – elpirult.

– Te is.

Egy kis szünet következett, talán két-három másodperc, de végtelennek tetszett, mire megszólalt.

– Hát, hm, talán vissza kellene mennünk, ugye?

Hirtelen csörgés töltötte be a házat. Az Időbeli Ügyek embere rontott a szobába.

– Mi az? – kérdeztem.

– Csengetnek – felelte.

Úgy nyomták a csengőt, mintha eljött volna a világvége.

A fickó leszaladt, és pár perc múlva léptek mennydörögtek felfelé a lépcsőn. Hugh és Emma jelent meg kifulladva.

– Vissza kell jönnötök – mondta Emma.

– Próbáltunk telefonálni, de a vonal foglalt volt – folytatta Hugh.

– Mi történt? – néztünk össze aggódva Noorral. – Megtaláltátok V. hurokját?

Noor arcán reménykedés látszott, de Emma a fejét rázta.

– Még nem – mondta. – Horace. Éppen Gulipán kisasszonynál van. Amikor elmondta a kisasszonynak, mit szeretne, ő nyomban fogadta. És ránk várnak.

– Úgy látszik, rájöttek valamire – magyarázta Hugh. – Valami fontosra. De nem árulják el, mire.

Szinte egymást taposva szaladtunk a lépcsőhöz.

*

Emma és Hugh motorcsónakja a dokkban várt ránk. Emma rákiáltott a csónakosra, hogy menjen olyan sebesen, mintha az élete függne tőle, és egy perc múlva olyan gyorsan repültünk át a hurok bejáratán, hogy beleszédültem. Barna sávot hagytunk magunk után a Láz csatornán, a csónak peremébe kellett kapaszkodnunk, hogy ki ne essünk, és amikor végre kikötöttünk a város közepén, nem akadt nálam boldogabb, hogy végre szárazföld van a talpam alatt.

Gulipán kisasszony a minisztériumok – korábban az Elmebetegek, Szédelgők és Bűnös Kártevők Szent Barnabus Intézete – épületében rendezte be az irodáját. Átfutottunk a regisztrációs ablakokkal és hivatalos képű bürokratákkal teli előcsarnokon, majd több lépcsőforduló után egy folyosóra értünk.

Az egyik ajtón kirontott valaki, egyenesen nekem, és papírok repültek szerteszét.

– Jaj, ne, a pokolba is! Rendben volt az egész! – sopánkodott, és már le is térdelt, hogy összeszedje a papírjait, amikor felismertem.

– Horace! – kiáltott fel Noor. – Mi vagyunk!

Horace élesen felpillantott, a tekintete kissé zavarodott volt. Papírok álltak ki a zsebéből, még a kalapja pereméből is, mint a tollak, és emiatt elegáns szmokingjában úgy festett, mint valami ijedt páva.

– Ó! – mondta. – Remek! Annyi mondandóm van. Hol is kezdjem…

Letérdeltünk, segítettünk neki összeszedni a papírokat.

– Tehát a szöveg, amelyről H. beszélt – hadarta. – Gulipán kisasszony ismeri. A címe Apokrifon – és amint kiderült, létező könyv. – Néhány lapot egy már amúgy is dagadó dossziéba tett, néhány továbbit a zsebeibe. – Rendkívül homályos, még a különleges jóslatok megszokott homályosságához képest is. De amikor kérdeztem róla, Gulipán kisasszony majdnem lefordult a székéről. Lemondta az összes aznapi találkozóját, és összehívta a legtehetségesebb ymbryne-növendékeit. Kijelentette, hogy sosem hallotta említeni a Hét Jövendölését, és hosszú évek óta az Apokrifont sem – ám rettegett a naptól, amikor szóba hozzák.

Miután összeszedtük a papírokat, felállt, és egy ajtóra mutatott a folyosón, amely kétszer akkora volt, mint a közelében lévő többi, és ez állt a rajta lévő táblán: E. GULIPÁN, CSAK MEGBESZÉLT IDŐPONTBAN.

Odamentem, hogy benyissak, ám az ajtó hangos nyikordulással megnyílt befelé, mielőtt megfogtam volna a kilincset. Barlangszerű, sötét helyiség tárult elém, némi időbe telt, hogy a szemem hozzászokjon a homályhoz. A hátsó fal tele volt ablakokkal, ám teljesen beragasztották valamennyit újságpapírral, így csupán némi narancsvörös sugárzás hatolt be. A helyiséget gyertyák és kandeláberek világították be – legalább száz vagy még több láng táncolt mindenfelé –, és halvány fényköreikben csak könyveket és lányokat láttam. Magas oszlopként tekeredtek a könyvek, mennyezetig érő, létrás polcokon sorakoztak, fura szögben billegtek halmok tetején, de nem estek le. Minden egyes rakás mellett egy-egy fiatal nő állt hosszú ruhában – összesen egy tucat –, lapozgattak, jegyzeteltek, fájdalmasan tekergetve a nyakukat. Gulipán kisasszony ymbryne-akadémiájának a növendékei voltak, ott végzett Vándorsólyom kisasszony is, nagyon régen. Annyira lekötötte őket a munkájuk, hogy ránk sem néztek, amikor elmentünk mellettük.

A könyvhalmok közt kígyózva eljutottunk az ismerős, idős archoz: Gulipán kisasszony ott ült papírokkal teli íróasztala mögött.

– Ó, végre itt vannak – mondta. – Jöjjenek, ifjú emberek. Fanny, adj helyet!

Amit szőnyegnek néztem, felmordult, majd egy nagy, barna ádázmedve tápászkodott fel a földről, és a sarokba ballagott.

– Ne féljen, kedveském – mondta Noornak Gulipán kisasszony. – Olyan jámbor, mint egy emuráf, de szeret úgy viselkedni, mintha az övé lenne az egész ház.

– Köszönöm, semmi baj – szólt Noor, bár még látszott rajta az ijedtség.

Gulipán kisasszony pislogott.

– Remélem, nincs kifogásuk a világítás ellen. A bálnaolaj túlságosan füstöl, a gázlámpa pedig bántja a szemem. – Leültetett minket a hosszú, bársony borítású pamlagra, amely az íróasztalával szemben állt. Feltett egy pirinyó, drótkeretes szemüveget, és az asztalra könyökölt. Az üdvözlő mosoly eltűnt az arcáról, és csipás, hályogos szeme céltudatosan csillogott.

– Nem vesztegetem az időt, nemigen akad vesztegetni való – kezdte kissé remegő hangon. – Az Apokrifont, ahogyan a neve is mutatja, a különleges jóslatokkal foglalkozó tudósok egyáltalán nem tartják hitelesnek. Kevéssé ismert. Ráadásul még csak nem is igazi könyv: nem írták, csak leírták. A teljes címe Robert LeBourge, az avignoni látnók Apokrifonja, de ismerem a cím rövidebb változatát is: Bob, a látnok Apokrifonja.

– Mi az a látnok? – kérdezte Noor.

– A jós előkelő elnevezése – mondta Horace.

– LeBourge minden volt, csak nem előkelő – fűzte hozzá Gulipán kisasszony. – A vén Bob tanulatlan béres volt, aki általában értelmetlenül motyogott összevissza, és akik ismerték, általában megszállottnak, idiótának vagy a kettő keverékének tartották. Ám ez az ember, aki jobbára beszélni sem tudott, néha reszketni kezdett, mint akit áram ráz, és látszólag rögtönzött, zengzetes, rímelő verseket adott elő. Már ez is elképesztő volt, ám a népek észrevették, hogy a versei jóslatok – több jóslata be is következett. Bob híres lett, és az emberek kezdték leírni, amiket beszélt.

– Azt hihették, angyal – mondta Noor.

– Inkább ördög – felelte Gulipán kisasszony. – Forró olajba vetették a jóslás bűnéért, de nem lett semmi baja. Egy másik alkalommal felakasztották, de csak tettette magát halottnak, a balzsamozó szobájából megszökött. Természetesen különleges volt, és történelmünk egyik legizgalmasabb alakja. – A szobában lévők felé fordult. – Valaki pompás szakdolgozatot írhatna róla, ha volna hozzá kedve! – Aztán ismét felénk fordította a tekintetét. – A Bob Apokrifonja azon kinyilatkoztatásainak a gyűjteménye, amelyeket az éppen ott lévők lejegyeztek.

– És a Hetek jóslata? – kérdeztem.

– A Hetek jóslata csak a szöveg néhány fordításában fordul elő. Úgy látszik, hogy különböző nyelveken beszélő személyek voltak jelen, amikor elhangzott, és mindenki a saját nyelvén írta le. Van köztük némi eltérés, és a legszélesebb körben ismert változat is csupán körülbelül tartalmazza azt, amit Bob mondott: az összes változat egybeolvasztva, angolra fordítva. Szerencsére a legkiválóbb növendékem sok nyelvet beszél, és rengeteget dolgozott a rejtély megoldásán.

Elegáns, ifjú hölgy lépett előre, kezében vastag jegyzetfüzettel. Szárnyakra emlékeztető frizurája volt, sötét bőre, intelligensen sugárzó tekintete.

– Bemutatom Francescát – szólt Gulipán kisasszony. – Ha a félév végén levizsgázik nálam, ő lesz Bölömbika kisasszony, a legújabb ymbrynénk. – Gulipán kisasszony keble csak úgy duzzadt a büszkeségtől, Francesca szelíden mosolygott.

– Rajta, kislány – biztatta Gulipán kisasszony.

Francesca kinyitotta a jegyzetfüzetet.

– A Hetek jóslatát úgy négyszáz éve írták – kezdte –, de a mi korunkra vonatkozó szavakkal kezdődik. Hallgassák…

És most rímekben adom elő,

Hogy mit tartogat a jövő,

Amikor népünk majd repül,

És ekét s lovat elkerül,

És a villámgyors gondolat

Földet kerül egy perc alatt.

És rút árnyak, akiket szörnyek szültek, Álmukban gyilkolják gyermekeinket, S az ymbrynék nem őrzik nyájukat…

Elhallgatott, ránk lesett a szemüvege fölött.

– Ugye érzik a hangulatát? – Lapozott néhány oldalt. – Ez még folytatódik, aztán…

Midőn ledől a börtön,

S a káosz az úr,

Az árulók a királyukat hívják,

Álmukból felverik a véneket,

És összecsattannak a fegyverek.

Hideg futott végig a szobán, szinte még a gyertyák is megborzongtak. Francesca felpillantott a jegyzeteiből.

– És háború leírásával folytatódik.

Minden ország

Bűzös mocsárba merül,

Hullák hevernek

Szerte, körös-körül.

– Köszönjük, Francesca – mondta Gulipán kisasszony. – Azt hiszem, megértettük. – Hozzám és a barátaimhoz fordult. – Amint látják, a vén Bobnak volt drámai vénája.

– Ez azt jelenti, hogy az ymbrynék kudarcot vallanak? – kérdezte Emma. – Nem marad fenn a béke?

A nagy szobában hirtelen csönd lett, az ymbryne-növendékek felpillantottak könyvükből.

– Szó sincs róla – mondta epésen Gulipán kisasszony. – Hadd nézzem! – Francesca átnyújtotta a jegyzetfüzetet, és Gulipán kisasszony bosszúsan lapozgatta. – A fordításnak ez a része meglehetősen homályos… Például nem feltétlenül jelent különleges klánok közti háborút. Át kell néznem a munkáját, Frannie.

– Természetesen, asszonyom – mondta alázatosan Francesca. – Talán hibáztam a latin, a magyar és az ó-különleges nyelvek fordításakor…

– Nyilvánvaló.

– Hiszek az ymbrynékben – érzett késztetést a kijelentésre Francesca.

Gulipán kisasszony megpaskolta a lány kezét.

– Tudom, drágám.

– Mégis arról van szó, hogy valami szörnyűség fog történni – mondta Hugh. – Sok halálesettel.

– És mi van a hetekkel? – kérdezte Noor.

Bólintottam.

– Tényleg, nem arról van szó, hogy ezt megakadályozzák? „Felszabadítják a különlegesek világát?”

– Csakhogy a felszabadítják arra is utal, hogy valami szörnyűség történik – mondta Emma. – És a hetek később segítenek.

– Az a rész a vége felé van – mondta Gulipán kisasszony. – Jaj, olvassa ön, még fiatal a szeme. – Visszaadta a jegyzetfüzetet Francescának.

– A felszabadítás huncut szó – mondta Francesca –, bár az világos, hogy a hetek sorsdöntően fontosak. Egyetlen sor azonos az összes fordításban: „Hogy lezárják a háborút, a hetek lepecsételik az ajtót.”

– Minek az ajtaját? – kérdezte Noor.

– Nem tudom – ráncolta a homlokát Francesca.

– Nem hinném, hogy ez rólam szól – mondta Noor. – Egyáltalán említ… engem?

– Igen. A vége felé – fordult különös mosollyal Noorhoz Gulipán kisasszony. Mintha csak ezt várta volna. – Megjósolja a hetek születését. Pontosabban elkezdi, de a rendelkezésünkre álló szöveg nem teljes.

– Akkor honnan tudható, hogy én vagyok az egyikük? – kérdezte Noor.

– A szöveg nem teljes – mondta Francesca. – De az egyik verssor úgy szól, hogy az egyikük „egy kisded, aki fényt szopik”.

Végigfutott a hideg a hátamon.

Noor szkeptikus maradt.

– Kisded? – kérdezte. – Vagyis… csecsemő?

Immár Emma is a homlokát ráncolta.

– A csecsemőknek nincsenek különleges képességeik.

Gulipán kisasszony biccentett.

– Majdnem aranyszabály, hogy nincsenek. Nagyon, de nagyon ritkán mégis előfordul.

– Ezt csak néhány hónapja tudom csinálni – fogott a kezébe egy kis fényt a levegőből Noor. – Szóval nem rólam lehet szó.

– Ó. – Gulipán kisasszony nagyot bólintott. – El kell mesélnem önnek egy történetet. És véleményem szerint ülve kellene hallgatnia.

– De hiszen ülök.

Gulipán kisasszony feljebb tolta a szemüvegét, úgy nézett Noorra.

– Helyes. – Megfogta az állát, rövid, drámai szünetet tartott, majd belekezdett. – Tizenöt éve elhoztak hozzánk egy kisbabát. Egy csecsemőt, aki kimarkolta a fényt a szobácskájából, és lenyelte.

Noor mozdulatlanul meredt Gulipán kisasszonyra.

– Úgy gondolom, ön az a kisbaba. – Gulipán kisasszony előrehajolt. – Mondja, kedvesem, nincs véletlenül egy apró, hold alakú anyajegy a jobb füle mögött?

Noor először nem moccant, aztán nagy levegőt vett, és hátrasimította a haját. Ott volt az anyajegy, amelyet Gulipán kisasszony említett.

Noor keze remegni kezdett, és hagyta visszahullni a haját.

Szorítást éreztem a mellkasomban.

– Én voltam az – szólalt meg halkan Noor, a homlokát ráncolva.

– Igen. Ön. – Gulipán kisasszony mosolygott. – Kíváncsi voltam, mikor látom újra.

– Jóságos ég – suttogta a mellére szorított kézzel Horace.

Ám Noor a fejét rázta.

– Ki hozott ide? Hol voltak a szüleim?

– Egy ymbryne hozta önt ide Bombayból. Azt mondta, ott nem volt biztonságban. A szüleit megölték, önre pedig vadásztak.

– Kik?

– Üresrémek, kedvesem. Egy különlegesen veszélyes csapatuk, akiket itt nem láttunk – csak néhány hónappal az ön megérkezése után. Több támadás után döntés született, hogy az önnek a legbiztonságosabb, ha elküldjük Amerikába – abban a reményben, hogy túl az óceánon az üresek nyomát vesztik.

– Még mindig nem értem. – Noor hangjában némi kétségbeesést véltem felfedezni. – Pár hónappal ezelőttig semmiféle képességem nem nyilvánult meg.

Gulipán kisasszony kicsit lehalkította a hangját, és előredőlt.

– Beadtunk önnek egy kísérleti szérumot, hogy jelentős mértékben visszafogjuk a képességét, és ne jusson felszínre, amíg fel nem nő. Tudja, az üresek kiszagolnak minket, amikor használjuk a képességeinket. Ezért úgy gondoltuk, túl azon, hogy Amerikába küldjük, ez is segít abban, hogy biztonságban legyen. – Szívélyesen mosolygott. – Örömmel látom, hogy sikerült. Micsoda figyelemreméltó ifjú hölgy lett önből, Pradesh kisasszony. Gyakran gondoltam önre. Kísértést is éreztem, hogy tudakozódjam önről, de féltem megtenni, nehogy eláruljam a lidérceknek az ön tartózkodási helyét.

Noor a földre meredt, a halántékát dörzsölve.

– De hát nem ymbryne mellett vagy más különleges gyerekek között nőttem fel. Amióta csak emlékszem, árvaházakban éltem…

– Kivel tetszettek őt Amerikába küldeni? – kérdeztem.

– Az ön nagyapjának az egyik ismerősével – felelte Gulipán kisasszony. – Egy Velya nevű hölggyel.

Leesett az állam.

Noor felkapta a fejét.

– Hogy nézett ki? Van róla kép?

– Valahol csak akad – intett Francescának Gulipán kisasszony.

Az ymbryne-növendék egy perc múlva hozta is a képet.

– Ezen a képen valamivel fiatalabb, mint amikor elkísérte önt – nyújtotta oda Noornak a képet Gulipán kisasszony.

Valóban V. volt az – ugyanaz a kép, amelyet a jósok mutattak nekünk Georgiában.

Noor alaposan szemügyre vette. Remegni kezdett a keze.

– Mama – suttogta.

Kirázott a hideg. Mindannyiunkat.

– Ő viselte gondom hatéves koromig. Aztán megölték.

*

Noor fel-alá sétált Gulipán kisasszony íróasztala előtt, a kezében V. fényképével.

– Azt állították, rablótámadás történt. Éjszaka mentünk az utcán a mamával, és több férfi rontott ránk. Elestem, és bevertem a fejem. Megvan a sebhely. – Szórakozottan megérintette a haját a jobb füle fölött. – Kórházban tértem magamhoz. Azt állították, hogy a mamát megölték.

– Biztos lehet benne, kedvesem, hogy nem rablótámadás volt – mondta Gulipán kisasszony. – És a hölgyet nem ölték meg. Amit átélt, lidércek támadása lehetett, valószínűleg egy üresrémmel. A hölgynek szemlátomást sikerült legyőznie őket. Ám amikor önnek baja esett, rájött, hogy többé nem képes garantálni az ön biztonságát.

– Elhagyott – szipogott Noor. – És engedte, hogy halottnak higgyem.

Gulipán kisasszony felállt, kilépett az íróasztala mögül. Megszorította Noor kezét.

– Nem volt más választása. Tudta, hogy ön csakis normálisok között lehet biztonságban, és bármiféle kapcsolat veszélyeztetné az életét.

– Istenem, beleszakadhatott a szíve – mondta Emma.

– De valakinek csak rá kellett néznie Noorra időnként – tette hozzá Hugh. – V. talán nem tehette, de…

Támadt egy ötletem.

Félrevontam Gulipán kisasszonyt, és megkérdeztem, őriznek-e az archívumokban fényképet a nagyapámról. Egykettőre meg is találták. A régi felvételen Abe egy ház tornácán ül, egy puska távcsövébe néz – ahogy Gulipán kisasszony mesélte, egy gyakorlat során, amikor felkészültek a teendőkre a hurok megtámadása esetén. Megmutattam a képet Noornak.

– Ezen a fotón sokkal fiatalabb, de szerintem ő Gandy úr. – Noor kissé zavart volt. – Miért? Ismerted?

Elállt a szívverésem.

Emma is odafurakodott, szinte felsikoltott.

– Abe!

Abe egyik álneve Gandy volt.

– A nagyapám – mondtam, és ekkor már Horace és Hugh is megnézte a képet.

– Időnként ellenőrzött – szólt Noor. – Azt hittem, az örökbe adó szervezet embere!

– Valóban ellenőrzött – mondta Emma. – De nem az örökbe adó szervezet képviseletében.

– Ön mindvégig a családunk tagja volt, kedvesem – nyugtatta Noort Gulipán kisasszony. – Csak nem tudott róla. – És törékeny karjával átölelte a lányt.

Miután az ymbryne elengedte, Noornak szüksége volt pár pillanatra, hogy összeszedje magát és letörölje a könnyeit.

– Jól vagy? – kérdeztem. – Kicsit sok ez egyszerre.

Noor gyorsan bólintott, aztán elszánt tekintettel emelte fel a fejét.

– Él – mondta. – És meg fogom találni.

*

– Khm.

Hátrafordultam a neszre. Mivel semmit sem láttam, kérdőn néztem a barátaimra, akik éppúgy meghökkentek.

– Millard? – esett le Emmánál a tantusz. – Mikor jöttél ide?

– És ami lényegesebb – mondta bosszúsan Gulipán kisasszony –, hogy kerül ide?

– Majdnem végig itt voltam – válaszolta Millard. – Egy csöppet késtem, de nem akartam zavarni.

– Szigorú szabályaink vannak a pucéran mászkáló láthatatlanokra vonatkozóan, Nullings úr.

– Igenis, asszonyom, alázatosan bocsánatot kérek. – Millard mintha közeledett volna kis csapatunkhoz. – Nem tudom, Horace említette-e, de nemcsak a jóslatot próbáljuk megfejteni, hanem a térképet is, amely vélekedésünk szerint elvezet ahhoz a hurokhoz, ahol V. jelenleg tartózkodik.

Gulipán kisasszony kérdőn nézett Horace-ra.

– Nem – mondta lassan. – Ezt Horace nem említette.

– Nemigen volt rá idő, asszonyom – magyarázkodott Horace. – Különben is, Millard a térképszakértő.

Gulipán kisasszony csak sóhajtott.

– És találtál valamit? – derült fel Noor arca.

– Még nem. Olive és Claire most is a Középnyugat földrajzát tanulmányozzák odalenn, hogy akad-e a térképedhez hasonló, de ez amolyan tű a szénakazalban munka. Mindazonáltal ez az izgalmas új hír segíthet. – Millard súlyos lépést tett Noor felé. – Ugye azt mondtad, V.-vel éltél hatéves korodig?

– Öt és fél – felelte Noor, aztán bólintott, mint aki sejti, miről van szó. – Tudni szeretnéd, emlékszem-e valamire arról a helyről, ahol éltünk.

– Igen.

– Miért bujkálna V. ugyanazon a környéken, ahol megtámadták? – kérdeztem.

– Ha titkos hurokban él, igen közel is lehet; a távolság nem számít, ha a bejáratot jól elrejtették. De szükségem lenne valami árulkodó, konkrét részletre. Tökéletes lenne valamelyik város neve, ahol éltetek…

Noor ráncolta a homlokát, majd megrázta a fejét.

– Egyre sem emlékszem. Sokat költöztünk, rengeteg helyen laktunk. Sehol sem maradtunk sokáig.

– Valamire csak emlékszel – mondta kissé csüggedten Millard. – A legapróbb emléktöredék is fontos lehet.

Noor az ajkába harapott, törte a fejét.

– Hát, egy ideig egy városban éltünk, egy kis lakásban. Emlékszem, hogy a fűtőtest sípolt egész éjjel, és azok a nagy szellőzőnyílások az utcán gőzölögtek. És buszoztunk, a vén busz műanyag ülésének citromolaj szaga volt.

– Ó, ez már valami! – kapta fel a fejét Bronwyn.

Millard nagyot sóhajtott.

– A térképdarab nem városi környéket ábrázol. Szóval ez az emlék nem használható. Volt másik hely?

– Sok – felelte Noor. – De egy sem hosszú ideig. – Elhallgatott, gondolkodott. – Kivéve egyet. Egy kisvárost. Gyakran visszatértünk oda. Ködös volt. – Bosszúsan sóhajtott. – Nagyon furcsán ködös. Mintha…

– Valaki elvette volna az emlékeit?

Francesca volt az. Nem vettem észre, hogy figyelt minket.

Noor furcsán nézett az ymbryne-növendékre.

– Eszembe sem jutott, hogy ilyesmi lehetséges!

Francesca és Gulipán kisasszony összenéztek.

– Asszonyom – kérdezte Francesca –, úgy véli, hogy Pradesh kisasszony emlékeit kitörölték?

Gulipán kisasszony bólintott, tördelte a kezét.

– Ha vannak abból az időből más emlékei, talán csak részben törölték az emlékeit. Egy bizonyos emlékcsoportot.

– Várjunk csak! Hogyan? – Noor szeme kikerekedett. – Ez komoly?

– Az emlékezettörlés gyakori – mondta Bronwyn.

– Normálisokon – jegyezte meg félhangosan Hugh.

Noort ez nem nyugtatta meg. Gulipán kisasszony biztatóan fogta meg a karját.

– Úgy látszik, csak egy apró részt érintett, hogy ne kerüljön bajba, kedvesem. V. nyilván aggódott a biztonságáért, attól is tarthatott, hogy egy szép napon megpróbál visszatérni oda, ahol élt. Nosztalgiából, vagy mert az a hely otthonaként vonzza.

Noor lesütötte a szemét. Nem szólt, de látszott rajta, hogy megszakad a szíve.

– Képzeljétek el, hogy valaki a saját gyerekével kényszerül rá – mondta komoran Emma.

– Nekem a szüleimmel kellett megtennem – sóhajtottam. – Nem volt könnyű.

Noor csóválta a fejét.

– Talán V.-t egyáltalán nem érdekelte a biztonságom – szólt csöndesen. – Talán egyszerűen nem kellettem neki.

– Szamárság! – kiáltotta Gulipán kisasszony, és olyan gyorsan egyenesedett fel, hogy becsípődött egy izom a hátában. Megkapaszkodott az íróasztal peremében, majd lassan, óvatosan visszaereszkedett. – A csudába. Francesca, azt hiszem, megint becsípődött az egyik izmom. Volna olyan jó, és hozná az olajam?

– Rögtön, asszonyom – bólintott Francesca, és elsietett.

Millard ismét hangosan köszörülte a torkát.

– Ne haragudj, Noor, de attól tartok, nincs időnk az önsajnálatodra – mondtam. – Egyértelmű, hogy ennek a V. nevű nőnek fontos voltál, másként egyszerűen átadhatott volna a lidérceknek. Szóval visszatérhetnénk az eredeti témához?

Noor lassan megenyhült. Immár acélos eltökéltség látszott rajta.

– Helyes – mondta Gulipán kisasszony, aki még mindig igen furcsán ült az íróasztalánál. – Pradesh kisasszony, hajlandó alávetni magát egy eljárásnak?

– Miféle eljárásnak? – kérdezte Noor.

– Tudja – mondta még mindig némi fájdalommal a hangjában Gulipán kisasszony –, igen ritkán mi, ymbrynék is követünk el hibákat – szemlátomást fájt neki a beismerés –, és nem a megfelelő személyek emlékezetét töröljük, vagy túlságosan nagy mértékben töröljük, és egy kicsit helyre kell állítanunk belőle. Van nálunk egy ember, Reggie Breedlove úr, aki azzal a képességgel bír, hogy visszaállítja az elveszített emlékezet egy részét. Ez persze nem tudomány, és minthogy az ön emlékezetét oly régen törölték, nemigen garantálhatok komoly eredményt.

– Ó – mondta reménykedve Noor. – Szerintem érdemes megpróbálni.

Gulipán kisasszony elmosolyodott.

– Ez a beszéd!

Negyedóra múlva Breedlove megérkezett Gulipán kisasszony dolgozószobájába; Francesca pedig olajjal kezelte az ymbryne sérült hátát. Gulipán kisasszony így már fel tudott állni, Breedlove pedig úgy esett be, mintha részeg volna, de legalábbis akkor ébresztették volna fel, és sietve kapkodta magára az öltönyét meg a nyakkendőjét. Magas volt, olajbarna bőrű, az arca széles, a szeme kimeredt, és sosem pislogott.

Francesca vezette felénk, de a férfi kis híján átesett egy halom könyvön.

– Kissé kiegyensúlyozatlannak látszik – suttogta kétkedve Emma.

– Bízzon a feljebbvalóiban – szólt rá Gulipán kisasszony.

Breedlove nyomban munkához látott. Miután Gulipán kisasszony biztosította, hogy nem fog fájni, és nem törlődnek ki további emlékei, Noort egyenes támlájú székre ültették a kandalló elé.

Breedlove úgy állt Noor mögé, mint egy fodrász.

– Nézzen a tűzbe – parancsolt Noorra. – Ne gondoljon semmire.

– Igyekszem.

Breedlove Noor két halántéka mellé tartotta nagy kezét: lehunyta a szemét. Orrából finom, vékony füst kezdett áradni. Noor úgy meredt a tűzbe, mintha látna valamit a lángok közt. A hajszálai – amelyek kimaradtak a lófarokból – égnek álltak, táncoltak a levegőben.

Hozzá hajoltam.

– Jól vagy? – kérdeztem suttogva.

– Kérem, ne beszéljen – intett le Breedlove.

Vitatkozni akartam vele, de meggondoltam magam. Millard idegesen járkált a szőnyegen. Emma és Bronwyn lekuporodtak, átölelték a térdüket, önkéntelenül utánozták egymást.

Gulipán kisasszony tökéletesen mozdulatlan volt, csillogott a szeme.

Eltelt fél perc.

– Mit csinál? – kérdeztem Breedlove-tól.

Francesca figyelmeztetően felemelte a kezét, ám ezúttal Breedlove hagyta, hogy megzavarjam.

– Üres pontokat keresek – magyarázta.

Tovább akartam kérdezősködni, amikor a férfi hirtelen megdermedt.

– Igen, itt – jelentette ki. – Ez a rész tele van apró lyukakkal. – Vaskos szemöldöke felszaladt. – És akad egy nagy is.

– Van, amit helyre tud állítani? – kérdezte Gulipán kisasszony.

– Talán. – Breedlove közelebb tette a kezét Noor halántékához, orrából sűrűbb füst gomolygott, és az ő haja is égnek állt. – Talán néhány emlékképet.

És akkor Noor beszélni kezdett. Lassan, mintha transzban lenne.

– Emlékszem, hogy játszottam egy folyóban. Mély, széles folyóban. Igen hosszú neve volt.

Gulipán kisasszony Francescára pillantott.

– Írja?

Francesca felmutatta a jegyzetfüzetét. Két további ymbryne-növendék állt mögötte.

– A kertben állt egy nagy fa – folytatta Noor. – Szilfa, mama azt mondta. Volt egy hintám. Egyszer leestem róla, és kificamodott a bokám. Mama utána egy hónapig nem engedett hintázni, és nagyon haragudtam.

– Még valami? – kérdezte Breedlove, immár dallamos hangon. Az orrából gomolygó füst azonban egyre jobban betöltötte a helyiséget.

Noort nem zavarta.

– Alma – mondta. – Ősszel vadalmát szedtünk az erdőben. De aztán… – Elhallgatott, csak a tollak percegtek a papíron. Aztán folytatta. – Viszket, nagyon viszket. Tetőtől talpig. – Vakarózni kezdett, mintha érezné. – Tele lettem kis piros pöttyökkel azután, hogy a vadrózsák közt játszottam. Háromszögletűek voltak. – Azután nem sokat játszottunk az erdőben. Mama azt mondta, veszélyes. Puskás emberek vannak ott. Vakító narancsszínű dzsekiben. Egyszer láttuk őket parkolni egy nagy áruház előtt, és egy döglött állat volt a furgonjuk tetejére szíjazva. Nagyon szomorú látvány volt. Amikor megláttam, sírtam.

– Mi volt az áruház neve? – kérdeztem alig hallhatóan.

Breedlove dühös pillantást vetett rám.

Noor arca megdermedt. Tekintete vándorolt a lángok közt. Aztán megrázta a fejét.

– Rossz szagra emlékszem. Volt ott egy gyár vagy ilyesmi, és néha záptojás szagát éreztük.

Az ymbryne-növendékek szélsebesen jegyzeteltek.

– Helyes – szólalt meg halkan Millard. – Még valami?

– Harkály kopácsolása kora reggel. A kert végében élt. Picike volt. Néha az ablakpárkányomra szállt. Mintha csöppnyi piros sapka lett volna a fején.

– Fekete harkály lehetett – állapította meg Gulipán kisasszony.

Noor egyre gyorsabban beszélt. Breedlove orrából csak úgy ömlött a füst.

– Egy hosszú, nagyon hosszú út. Egy hegy, amelynek nem volt csúcsa. Lucky Charms gabonapehely, amelytől a tej rózsaszínné vált. – Noor felnyögött, Breedlove gyorsan elkapta a lány feje mellől a kezét.

– Ennyi – mondta. – Ha mélyebbre megyek, kárt tehetek a tudatában.

Noor feje előrecsuklott, kimerülten roskadt össze a széken a teste. Millard, Bronwyn meg én odarohantunk hozzá. Letérdeltem elé.

– Jól vagy? – kérdeztem.

Noor meglepetten nézett fel, mintha álomból ébredt volna.

– Igen. Igen, csak… – Végighúzta az arcán a kezét. – Kicsit fáradt vagyok.

Breedlove összecsippentette az orrát, megszívta, és kioltotta a fejében lévő fura tüzet. Azután botladozva Noor elébe került.

– A következő napokban újabb emlékek is előjöhetnek – mondta. – De csak töredékek.

– Köszönöm – mosolygott a férfira fáradtan Noor. – Ez bizony… – nagyot nyelt – kimerítő volt.

– Azt elhiszem – mondta Millard.

Noor ránézett – vagyis oda, ahonnan Millard hangja jött.

– Volt valami haszna?

– Biztos vagyok benne, hogy kihozunk belőle valamit.

– Máris kihoztunk – szólalt meg Francesca, és a mögötte álló, szégyenlős ymbryne-növendékre pillantott, aki bólogatott a jegyzetfüzete fölött.

– Az ön által említett flóra és fauna alapján – mondta a lány – az a hely, amelyet leírt, az Egyesült Államok keleti felén helyezkedik el, nem Középnyugaton.

Noor meghökkent.

– Tessék? Biztos benne?

– Vannak azokban az államokban tornádók? – kérdeztem.

– Néha – vágta rá Millard. – Nem gyakran. De néha.

Hugh sóhajtott.

– Még az Egyesült Államok három-négy állama is óriási szénakazal.

– Ez igaz – mondta Millard. – De kisebb, mint az előző.

ÖTÖDIK FEJEZET

Noor egy kicsit bizonytalanul állt a lábán, de pihenésről hallani sem akart, így hát mindnyájan lementünk a Térképészeti Osztályra. A magas könyvespolcok és guruló létrák döbbenetes termében vakító nappali fény áradt szét, mintha a levegő sugározta volna. Sejtettem, hogy ez valamiféle különleges trükk, mert sehol nem volt sem lámpa, sem ablak. A polcok között hosszú, lapos asztalok álltak, amelyekre ki lehetett teríteni a térképeket. Olive-ot, Enochot és Claire-t egy ilyen asztalnál találtuk, atlaszok közé temetkezve.

– Oklahomával már majdnem végeztünk! – jelentette be Olive, amint meglátott minket.

– ’ála ’ádésznak – morogta Enoch.

– Hoztatok ebédet? – kérdezte Claire.

– Nincs időnk szünetet tartani! – intette le Millard. – Takarítsátok el mindezt, tévúton jártunk.

Mindhárman feljajdultak.

Lepakoltuk az immár hasznavehetetlen középnyugati térképeket a földre, és újrakezdtük a kutatást. Millard úgy parancsolgatott, mint valami kiképző őrmester, más körülmények között nem is tűrtük volna. Csakhogy ez az ő birodalma volt, a feladat pedig rendkívül fontos. Szóval nemigen panaszkodtunk, hanem engedelmeskedtünk neki.

– Hugh – förmedt Hugh-ra Millard –, mássz oda fel, és hozd le az összes atlaszt a legfelső polcról, és bánj nagyon óvatosan azzal a naggyal, mert az egy valódi Napok Térképe, és meglehetősen megviselt állapotban van. Jacob, írj listát az összes hurokról Ohióban, Pennsylvaniában, New Jersey-ben és New York államban, amelytől északnyugatra nagy folyó húzódik. Noor, számodra különleges feladatom van.

Elosztottuk a felsorolt államok térképeit. Módszeresen átlapoztuk őket, nagyon hosszú nevű, nagy folyókat és olyan topográfiájú helyeket kerestünk, amelyek hasonlítottak a térképdarabhoz, amelyet H. adott.

*

Órák teltek el.

A térképoszlopok olyan magasra nyúltak, hogy szinte falakként választottak el minket egymástól. Millard néha érdeklődő vagy meglepett hangokat hallatott, amikor valamilyen érdekes részletre bukkant. Egy óra múlva megkérdeztem Noort, nem kívánna-e egy kis szünetet tartani, de rázta a fejét. Egy további óra múlva elé tettem egy pohár vizet, két kortyintásra eltüntette, majd meglepetten és hálásan nézett rám, mintha elfelejtette volna, hogy vízre is szüksége van a szervezetének, aztán ismét belemerült a nála lévő atlasz tanulmányozásába. Még egy óra múlva Claire nyafogni kezdett.

– Most sem akar senki ebédelni? – És feltartotta az ujját, amelyet még egy ujjnyi kötés borított egy aprócska, papír ejtette vágás miatt. – A Szivárgó Utca végén van egy étterem, amelyik két csillagot kapott a Botrányhajhász étteremkritikusától.

– Hányból kettőt? – kérdezte Hugh.

– Ötből. Bár az Acre-ben ez az egyetlen étkezde, amelyik egynél többet kapott, szóval…

– Azt hiszem, szünetet kell tartanunk – sóhajtotta Millard. – Úgy mondják, a hadsereget a gyomra tartja talpon.

– Mindenképpen kapjatok be valamit, srácok – mondta Noor, de fel sem nézett a térképről.

– Te nem jössz? – kérdeztem.

– Menjetek előre. Nem vagyok éhes.

– Ez a beszéd! – dicsérte meg Millard.

Hugh a kelleténél hangosabban csapta az asztalra a könyvet.

– Ha ennyit törődtetek volna Fiona keresésével – fakadt ki –, már megtaláltuk volna.

Emmán látszott, hogy a szívére vette.

– Jaj, Hugh – kezdte, de Hugh már kirohant, nehezen fojtva vissza a sírást. Egyetlen méhecske zümmögött ott, ahol korábban Hugh dolgozott.

– Beszélek vele – szaladt Hugh után Emma.

Noor kérdőn nézett rám.

– Mi volt ez?

Millard válaszolt.

– Fiona barátnőnk, akibe Hugh régóta szerelmes, jó ideje eltűnt. Úgy véljük, meghalt.

Bronwyn felvette az atlaszt, amelyet Hugh lapozgatott, mielőtt kirohant.

– Jaj, ne – jajdult fel. – Hugh Írországról olvasott. – Mutatta nekünk a könyvet.

– Enoch, neked kellett volna figyelni Hugh-ra! – kiáltott fel Claire.

Enoch az égre emelte a tekintetét.

– Fiona Írországból származott – magyaráztam Noornak.

– Nagyon sajnálom – csóválta a fejét Noor. – Rémes lehet Hugh-nak.

– Tudjátok, az egyik éjjel álmodtam Fionáról – mondta Horace.

Mindnyájan odakaptuk a fejünket.

– Fionáról? – csodálkoztam. – Miért nem mondtál semmit?

– Nem szerettem volna Hugh-nak hiú reményt adni. Nem minden álmom jóslat, időbe telik, amíg rájövök, melyik az, melyik nem az.

– Mit álmodtál? – kérdeztem.

Millard ismét nézegetni kezdte a térképet.

– Figyelek – mondta. – De tudjátok, hogy nemigen hiszek az álmokban.

– Tudom, Millard. Már ezerszer mondtad – csóválta a fejét Horace, de folytatta. – Szóval álmomban Fiona buszon utazott. Volt vele egy kisfiú zöld zubbonyban, a fején kis tollas kalap. És Fiona rémült volt. Nagyon erősen éreztem, hogy veszélyben van. Talán nem jelent semmit. De el akartam mondani valakinek.

– Szerintem az álmok fontosak – vélekedett Noor. – Ám a tartalmuk nem a szó szoros értelmében igaz.

Horace hálás pillantást vetett Noorra.

– Csak Hugh-nak ne meséld el, kérlek – fordult Horace-hoz Millard. – Átkutatná Nagy-Britannia összes autóbuszát, és amikor nem találna semmit, még jobban összeomlana.

*

Valamivel később visszajött Emma és Hugh, mindenkinek hoztak egy-egy tálka ragut. Hugh elnézést kért a kirohanásáért, Emma pedig megmelegítette az ételt: minden tálka barna szaftba beledugta a kisujját, majd munka közben falatoztunk.

– Le ne egyétek ezeket az atlaszokat – figyelmeztetett mindnyájunkat Millard. – A hivatalos büntetés, ha valaki kárt tesz ezekben a könyvekben, harmincévi börtön – no meg a jókora javítási költség.

– Hoppá – mormogta Hugh, és titokban letörölte a lapot az inge ujjával.

Néhány óra múlva a látszólag forrás nélküli fény halványulni kezdett. Hunyorogva hajoltunk közelebb a térképekhez, de a könyvrakások végénél megjelent egy fiú, és elkiáltotta magát: – Az osztály mára bezár! Kérem, hagyják el a helyiséget!

– Jobb lesz mennünk – mondta Horace. – Az elmegyógyintézet néhány korábbi lakója az épületben maradt, és állítólag éjszakánként előjönnek, csatangolnak.

– Végre – morogta Enoch.

Mindnyájan kimerültek voltunk.

Kifelé menet Noor megkérdezte Millardet, előbbre jutottunk-e.

– Lassan, de biztosan haladunk – felelte Millard. – Sokkal közelebb járunk a célhoz, mint reggel. De még sok munka vár ránk – nem tudta elfojtani az ásítást –, hacsak nem emlékszel vissza egy város nevére.

– Próbálok – sóhajtotta Noor. – Ne haragudjatok, hogy így kifárasztottalak titeket.

– Nem számít – nyugtattam.

– Ez mindannyiunkat érint – tette hozzá Emma.

Noor erőtlenül elmosolyodott.

– Kösz. Nekem ez sokat jelent.

Beléptünk a nyüzsgő előcsarnokba, ahol áradtak ki a különböző minisztériumok emberei, és az irodákat bezárták aznapra. Ekkor meghallottam valamit, amitől megmagyarázhatatlanul jókedvem lett.

– Ne aggódj – vigasztalta Noort Hugh. – Megtaláljuk a mamádat.

És megpaskolta a lány hátát.

*

Esteledett. A láthatár alján betegesen sárga napkorong pislogott a gyárak füstfelhőjén át. Azok a különlegesek, akik egész nap dolgoztak, kiözönlöttek az utcákra és az Acre néhány terére, hogy kieresszék a gőzt. Volt bőven kiereszteni való a reggeli dráma és az egész hurokban uralkodó feszültség miatt. A fülemet megütő minden egyes beszélgetésből félelemre lehetett következtetni.

Noor kicsit lemaradt a csoporttól. Megfordultam, és láttam, hogy a lakóházak közti ürességen át vágyakozva néz a távolba. Annyi minden történt ma vele. Mindannyiunkkal, de vele főképp. És szinte egyetlen szabad pillanata sem volt, hogy feldolgozza a történteket.

Lassítottam, megvártam, amíg utolér. Kellett pár pillanat, hogy észrevegye, s akkor felém fordult.

– Bocs, hogy lemaradtam – mondta. – Csak a gondolataimba merültem.

– Akarsz beszélgetni?

Rázta a fejét. Lesütötte a szemét. Egyszerre lépkedtünk a kopott macskakövön. Végül megszólalt.

– Nem gondoltál még arra, hogy lelépj? Választasz egy ajtót a Huroktikumban, és egyszerűen… elmész valahová egy időre. Itt hagyod ezt az egészet.

– Komolyan sosem jutott eszembe – ráncoltam a homlokom. – Bár csábítóan hangzik.

– Soha nem jutott eszedbe? – hitetlenkedett. – Hogy lehet? Ezernyi ajtón át ezernyi felfedezni való hely vár. Se repülőtér, se útlevél, se vám…

– Ez az utóbbi igaz. Kivételesen bánnak most velünk, mert ennyire veszélyes a helyzet, de a legtöbb különlegesnek jegy kell a Huroktikumba. És ugyanúgy vámvizsgálaton esnek át, mint a normálisok.

Noor az égre emelte a szemét.

– Tudod, hogy értem. Nem erről van szó.

Elmosolyodtam. Értettem, mire gondol.

– Nem tudom – mondtam végül. – Amióta először betettem a lábam a Devil’s Acre-be, drámai helyzetbe keveredtem. Egyszer szeretnék majd felfedezőútra menni, de nem sok időm volt ezen gondolkodni… egyelőre – tettem hozzá.

– Ha ebben a pillanatban választhatnál egy másik hurkot, melyik Huroktikum-ajtót választanád?

– Ebben a pillanatban?

Bólintott.

– Valami nyugalmas tengerpartot, ahol soha nem történik semmi – vágtam rá. – Rám férne egy kis unatkozás.

Rájöttem, hogy a szülővárosomról beszélek, arról a helyről, ahonnan egész gyerekkoromban el akartam menekülni. Fel nem foghattam, mi történt velem.

– Én valami ősi helyre mennék – mondta Noor. – Mennyire lehet visszamenni az időben?

– Amióta létezik hurok, gondolom. Néhány ezer év. Millardnek volt egy nagy alakú Napok Térképe kötete, sok ősrégi, összeomlott hurokkal; akadtak már az ókori Rómában, az ókori görög városállamokban, az ókori Kínában is…

– Lenyűgöző – nézett a távolba Noor. – Én ilyen hurokba mennék. – Szünetet tartott. – Ha módom lenne rá.

– Tudom, hogy meg fogod tenni – mondtam.

Nevetett.

– Szeretem az optimizmusod.

– Egy szép nap majd kioltom az összes tüzet – ígértem. – És annyi mindent felfedezhetünk, amennyit csak akarunk.

Mosolyogva nézett rám, ekkor jöttem rá, hogy többes szám első személyben beszéltem, anélkül hogy gondoltam volna erre.

– Lemaradtunk – szólalt meg csöndesen. De még mindig mosolygott.

Amikor utolértük a többieket, különleges lánykák jöttek velünk szembe. Ugráltak, integettek, kacarásztak.

– Kérhetek tőled egy autogramot? – szólított meg az egyikük.

Elpirultam zavaromban. Noor elfojtotta meglepett nevetését, és kérdőn nézett rám, én pedig ráztam a fejem, és kerültem a tekintetét.

– Kérhetek tőled egy puszit? – kiabálta egy másik kislány.

Már viszketett is a bőröm. Egyenesen előrenéztem, túl akartam lenni a kínos pillanaton.

– Tőlem kap’atol puszit! – kiáltotta a lányok után Enoch, de azok rá sem hederítettek, mentek tovább.

Emma csúnyán nézett utánuk. Végül Noor oldalba bökött.

– Ez gyakran előfordul?

– Néhanapján.

– Nehéz lehet – tréfálkozott Noor, de a mosolya valódi volt. Talán volt valami jó is a különös hírnevemben. Reméltem, hogy Noor Pradesh-nak is imponál, hogy ilyen észszerűtlenül híres vagyok.

– Ti ketten, szedjétek a lábatokat! – ezúttal ránk nézett csúnyán Emma.

Kicsit gyorsabban haladtunk, de a beszélgetést nem óhajtottam befejezni. Legalábbis addig, amíg Noor meg nem kérdezte: – Nem volt fura? Együtt lenni a nagypapád volt barátnőjével?

Kis híján kiugrottam a bőrömből, annyira meglepődtem.

– Honnan… honnan tudod, hogy mi…?

– Teljesen nyilvánvaló. Ahogy rád néz.

Sóhajtottam. Azt reméltem, egyedül én láttam azokat a pillantásokat.

– Már nem vagyunk együtt.

Noor megkérdezte, mi történt. Ebbe tényleg nem akartam belemenni.

Emma még nem volt túl nagyapámon.

Belehaltam volna zavaromba, ha ezek a szavak elhagyják a számat.

– A korkülönbség volt az oka – mondtam, és ebből talán tízszázaléknyi volt az igazság. – Egyszerűen… nem illettünk össze.

– Hm. Értem.

Nem gondolom, hogy Noor elhitte. Szerintem átlátott rajtam. De megkönyörült, és engedte, hogy témát változtassak, ami akkor éppen elegendő volt.

*

Mind a tízen megálltunk, mert telekinetikusok versengtek kötélhúzásban – anélkül, hogy hozzányúltak volna a kötélhez. Noor természetesen lelkesen bámulta őket, ezért kényelmes ülőhelyet kerestünk a Vén Szarka Tér egyik alacsony falán, onnan néztük az érdekes eseményt.

– És este mit lehet itt csinálni? – érdeklődött Noor.

– Ott a Zanza nevű italmérés a Hasogató Utcában – mondta Emma. – De többnyire balzsamozó folyadékot és egérbort szolgálnak fel. És mindig tele szokott lenni.

– Asztán van a mán említett Akasztás – mondta Enoch. – A dokkoknááá, minden este pontossan hatkóóó.

– Tényleg nem szeretem az akasztást, Enoch – szólt közbe Olive.

– Jóóó van. Pár alkalom után úgyis unalmas.

– Az Ádázmedveringet bezárták a lidércek legyőzése után, hála a madaraknak – mondta Hugh, bár észrevettem, hogy Emma és Horace felkapta a fejét a legyőzés szó hallatán. Most hamisan csengett.

– A szigorított biztonsági rendelkezések miatt szinte minden zárva van – panaszkodott Bronwyn. – Ráadásul ma napnyugtától bevezetik a kijárási tilalmat.

– Ami rendben van. Szerintem civilizált embernek sötétedés után ágyban a helye – mondta Claire.

A biztonsági rendelkezések értelmében mindenütt őrszemek álltak. A tér körüli tetőkön is láttam őket, amint szemmel tartották a környéket.

Emma észrevette, hogy figyelem őket.

– Nemzetőrök. Újoncok, a régiek zöme elpusztult a lidérctámadások során.

– Nyomoroncok – motyogta Enoch.

– Az ymbrynék nem kockáztatnak – mondta Bronwyn. – Szerintem nagyon félnek.

Ekkor észrevettük, hogy többen köröznek és kántálnak a téren.

– Mit akarunk? – kiáltotta az egyik menetelő.

– Hurokszabadságot! – harsogta egy másik.

– Mikor? – így az első.

– Minél előbb! – ordította a kórus.

– Hát ez már valami – mondta Horace. – Nézzétek: demokrácia!

Némelyik felvonulónál tábla hirdette: EGYENLŐ BÁNÁSMÓDOT! Egy másiké a Botrányhajhász reggeli főcímét ismételte: HOZZÁ NEM ÉRTŐ YMBRYNÉK!

– Ezek azok a lököttek, akikrőőő Floridába’ beszééétek – súgta a fülembe Enoch. – Ki a fene ne akarna hurokban éééni, ’anem a való világba’?

– Mintha nem vetnének máglyára minket – mondta Emma. – Nem mindenki tanulja ugyanazt a különleges történelmet?

– A mozgalom egyre nő – mondta Millard. – Ha az ymbrynék nem oldják meg a válságot, és nem veszik őrizetbe ismét a lidérceket, elvesztik a közemberek támogatását.

– De hát az ymbrynéknek köszönhető, hogy túléltük a huszadik századot! – mérgelődött Claire. – Nem bizonyítottak talán? A hurokjaik nélkül mindannyiunkat felfaltak volna Caul üresei!

– Egyesek szerint jobban felkészülhettünk volna a támadásokra – mondta Millard. – Ráadásul már régen nekünk kellett volna megtámadnunk őket itt, Devil’s Acre-ben.

– Késő bánat, ebgondolat – összegezte Noor.

– Pontosan – mondta Millard. – Mi az az ebgondolat?

– ’álátlan dögök! – ordította a menetelőknek Enoch.

Hirtelen hidegséget éreztem.

– Most szombaton találkozunk – szólalt meg egy mély hang. – Igen örvendenénk, ha eljönne, és szólna mindenkihez.

Megfordultam, és véget érni nem akaró, fekete köpenyt láttam.

– Mindannyian meg vannak híva – villogtak Sharon fogai.

– Maga azokkal a bolondokkal van? – förmedt rá Enoch.

– De hiszen az ymbrynéknek dolgozik! – kiáltott Sharonra Claire.

– Jogom van önálló politikai nézethez. És éppenséggel úgy hiszem, itt az ideje, hogy az ymbrynék hatalmi monopóliumát valami méltányosabb váltsa fel.

– Az ymbrynék meghallgatják a választott különleges vezetőket – emlékeztette Emma. – Nyilvános fórumokat tartanak!

– Úgy tesznek, mintha meghallgatnának minket, bólogatnak, és azt csinálják, amit ők akarnak – ellenkezett Sharon.

– Hiszen ymbrynék – mondta Bronwyn.

– Látja, pont ez a viselkedés a baj – felelte Sharon.

– Pont maga a probléma – vágott vissza Claire.

Hirtelen hangos, mély moraj rázta meg a földet és az ablakokat a tér körül. Valaki felsikoltott, a menetelők közül többen a földre vetették magukat.

– Mi volt ez? – rémüldözött Horace. – Újabb börtönrobbantás?

– Vagy katasztrófa, vagy áttörés – tette a kezét a füléhez Sharon. – Úgy volt, hogy az új hajtómű csak estére lesz feltöltve…

És olyan sebesen nyargalt Bentham háza felé, amilyen nem volt elvárható ilyen nagydarab embertől.

*

Életbe lépett a kijárási tilalom, így hát visszamentünk a házba. Mindenki fáradt volt, szeretett volna lazítani és lefeküdni. Hosszú napot töltöttünk együtt, mindnyájunknak elegünk volt a beszélgetésből meg az izgalomból. Azaz majdnem mindnyájunknak.

Noor meg én a fenti társalgóban találtuk magunkat.

Egyre a korábbi beszélgetésünk járt az eszemben. Noort meglepte, hogy nem használtam szabadon a Huroktikumot, és ettől elgondolkodtam magamon. Miért nem használtam? Természetesen hallottam a válaszaimat, de nem voltam benne biztos, hogy teljesen igazak. És ami még rosszabb, Noor azt hihette, nem vagyok kíváncsi, és tudtam, hogy ez nem igaz.

Néma töprengésem újabb és újabb kérdésekre sarkallta Noort – Mi a baj? Jár valami az eszedben? –, és rájöttem, hogy Noor nagyon sok mindent nem tud rólam. Olyan dolgokat, amelyeket szerettem volna, ha tud. A különlegesekkel töltött első napjaimról, arról, ahogyan találkoztam velük, és arról, hogy miképpen jöttem rá: bizony közéjük tartozom. Elmeséltem neki a történetemet: megérkezésemet apámmal a ködös és titokzatos Cairnholm szigetre; hogyan követtem a nagyapám utolsó szavai és régi fényképei alapján a nyomokat; ezek hogyan vezettek el Vándorsólyom kisasszony lerombolt házához és a hurokjába. Hogyan találkoztam ezekkel a gyermekekkel, akikről azt hittem, vagy már nagyon öregek, vagy régen meghaltak, és megdöbbenésemet, hogy még mindig gyerekek. És a kétséget, amelyet le kellett küzdenem: hihetek-e a szememnek? Megbízhatok-e az elmémben? Noornak szinte elállt a lélegzete, amikor ahhoz a részhez értem, amikor rájöttem, hogy látom az üreseket, és annál a résznél is, amikor beszéltem a szigeten fellelt idegenről, akiről kiderült, hogy a pszichiáterem – és lidérc.

Annyit beszéltem, hogy a torkom is belefájdult, de azon kaptam magam, hogy bizonyos apró részleteket kihagytam, főként Emmáról és rólam. Nem óhajtottam kitárgyalni, hogy az iránta táplált érzéseimnek mekkora szerepe volt az elhatározásomban, hogy otthagyom a normális életet. De jólesett beszélni. Megosztani a múltamat olyasvalakivel, aki szemlátomást ugyanazon esett át, mint egykor én.

Kevésbé éreztem magam magányosnak. De azután zavarba jöttem.

– Most rajtad a sor – mondtam. – Szeretnék többet tudni a te életedről.

– Szó sem lehet róla. – Megrázta a fejét. – Az én életem csupán három hónappal ezelőtt vált érdekessé, azóta pedig mindent tudsz róla. Inkább meséld el, hogy éltél azután, hogy mindnyájan eljöttetek a szigetről. Utálom, ha egy történetet félbehagynak a legizgalmasabb résznél.

– A te életed valószínűleg nem lehetett unalmasabb az enyémnél.

– Csak ezt fejezd be, és ha ragaszkodsz hozzá, hogy az unalmas életemről beszélgessünk, ám legyen. Felmerült benned, hogy beszélj a képességedről a szüleidnek?

Kis híján elnevettem magam.

– Igen. Meg is próbáltam, de anyám nem tudott vele mit kezdeni, apám meg gyakorlatilag kitagadott. A helyzet annyira elmérgesedett, hogy Vándorsólyom kisasszonynak törölnie kellett az emlékeiket, szóval nem is emlékeznek rá.

– Igen, ezt már említetted – szólt csöndesen. – Nagyon sajnálom.

– Most hosszú vakáción vannak. Azt hiszik, otthon vagyok, egyedül. Gyanítom, akkor kezdenek majd aggódni, amikor hazamennek, és nem leszek ott.

– A szüleid ügye problémás. De a többi… végzetszerű. Anyukád és apukád tényleg nem olyanok, mintha a családod lennének. Hidd el, tudom, milyen ez. De végül találtál másik családot. – Mosolygott, összeérintette a két kezét, és a tenyerei között tökéletes árnyékgolyót hozott létre. – Elképesztő. – Aztán változott valami a szemében, mintha súlyos felhő ereszkedett volna rá.

Volt közöttünk egy kis távolság a rozoga kanapén, de ekkor szorosan mellé húzódtam.

– Meg fogod találni a mamádat – öleltem át. – Tudom, hogy így lesz.

Vállat vont, mintha nem izgatná.

– Majd meglátjuk – mondta. – Ki tudja, talán nem is emlékszik rám.

– Dehogynem. Biztos vagyok benne, hogy sajog érted a szíve. És boldog lesz, ha újra láthat.

Noor nagyot sóhajtott.

– Maradhatunk még, beszélgethetünk az uncsi, régi életünkről?

– Naná. – Nevettem. – Jó ötlet.

Úgy is lett. Órákon át beszélgettünk: az ő régi életéről meg az enyémről, és hogy mi történt azután, hogy elhagytuk a szigetet. Reggelig tudtam volna beszélgetni Noorral, és valószínűleg meg is tettem volna, ha nem jelenik meg álmosan Horace, és nem panaszkodik, hogy a sustorgásunktól nem tud aludni. Csak akkor jöttünk rá, hogy milyen késő van, és hullafáradtak vagyunk. Vonakodva nyugovóra tértünk.

HATODIK FEJEZET

Hangos dübörgésre ébredtem, két nap alatt immár másodszor. De ez nem robbanás volt – valaki erősen döngette az ajtót.

Odakinn még sötét volt.

– Jacob! – kiáltotta lentről Emma.

Mezítláb és koszosan kimásztam az ágyból, lerohantam az előszobába. A lépcsőn mennydörgött az összes láb.

Emma a nyitott bejárati ajtónál állt.

– Feketerigó kisasszony érkezett – lépett félre, hogy lássuk az ymbrynét. – Vándorsólyom kisasszonyról van szó.

– Hol van? – kérdeztem. – Visszajött?

Feketerigó kisasszony kihagyta az üdvözlést, nyomban rátért a lényegre.

– Vándorsólyom kisasszony Amerikában van, ahol a béketárgyalások folynak – meredt rám mindhárom szemével. – A Huroktikum úgy egy órája lépett működésbe, és nem sokkal később üzenetet kaptunk tőle papagáj közvetítésével.

Feketerigó kisasszony becsörtetett a házba. Izgatottnak látszott.

– Helyzet van – jelentette ki titokzatosan. – Kifejezetten önt kéri.

– Engem? – kérdeztem. – Hogy menjek oda?

– De nyomban – felelte Feketerigó kisasszony.

– De hát miről van szó? – kérdezte Emma.

– Ha Jacobra van szüksége – válaszolta Feketerigó kisasszony –, úgy vélem, üresrémről.

Nagyot nyeltem. Ismét éreztem az ismerős szorítást a mellkasomban.

– Csak hadd öltözzem fel.

– Szó sem lehet róla, hogy hagyjuk egyedül menni – mondta Noor. Úgy surrant mellém, hogy észre sem vettem, és amikor meglepetten néztem rá, megszorította a kezem.

– Eszembe sem jutna azt tanácsolni, hogy Jacob egyedül menjen – nyugtatta Feketerigó kisasszony –, de ön túlságosan tapasztalatlan, Pradesh kisasszony. Ráadásul ott lesz Leo Burnham az embereivel, és ha meglátná önt, bajba kerülhetne.

– Tudom – felelte komoran Noor. – Nem is magamat szándékoztam ajánlani…

Titkon örültem; Noort egy üresrém közelébe vinni… A gondolattól is összeugrott a gyomrom.

– Válasszon két barátot – Feketerigó kisasszony tudomást sem vett Noorról. – Öltözzön fel, és odakinn találkozunk három perc múlva!

Drámaian kisietett, és becsapta maga mögött az ajtót.

Gondolkodnom sem kellett: Emmát és Enochot választottam. Enoch ugyan kellemetlen alak, Emmával pedig az adott pillanatban kissé feszült volt a viszonyom, de ők mindig bátrak, találékonyak és jól bírják a nyomást. Tudtam, hogy számíthatok rájuk.

– Összeszedem a holmimat – mondta elszántan Emma, és felszaladt a nyikorgó lépcsőn.

Enoch vigyorgott.

– Fájintos, mán megin’ én fogom megmenteni a bőrödet… ’add ’ozok pár dunsztolt szívet. – És Emma után szaladt.

Aztán mind felmentünk. Az új ruhát és cipőt vettem fel, amelyeket az előző nap szereztem, és mindenkitől elbúcsúztam. A barátaim mind felsorakoztak az előszobában, sok szerencsét kívántak, és elláttak tanácsokkal: Adj nekik, Jacob, mondta Hugh; Ne hagyd őrizetlenül a hátad!, figyelmeztetett Horace; Azt tedd, amit Vándorsólyom kisasszony mond, ajánlotta Claire. Úgy tettem, mintha nem félnék, de egyre inkább összeszorult a gyomrom.

Egy pillanatra kettesben maradtunk Noorral.

– Tényleg te vagy az egyetlen, aki képes erre? – kérdezte. – Nincsenek az ymbrynéknek olyan felnőtt embereik, akik segíthetnének?

– Nincsenek – feleltem –, ha arról van szó, amire gondolok.

– Tudom – mondta. – Csak muszáj volt megkérdeznem. – Próbált bátor arcot vágni, de nem tudta titkolni aggodalmát. Reméltem, hogy nekem sikerült az enyémet.

– Szeretném, ha velem tartanál, de azt hiszem, Feketerigó kisasszonynak igaza van.

– Amúgy is sok tennivalóm van itt. – Elbizonytalanodott, de aztán folytatta. – Tegnap éjjel eszembe jutott még valami. Abból az időszakból, amikor még kicsi voltam, és mamával éltem. A kocsifelhajtónkról lehetett látni egy közlekedési táblát. Nem nagy dolog. De ki kell derítenem.

– Talán segíthet – mondtam. – Biztos, hogy jól megleszel itt?

– Érted kell aggódni. Én csak régi könyveket fogok lapozgatni Millarddel meg a többiekkel.

Jó volt hallani, hogy ilyen könnyen ejti ki különleges barátaim nevét. Máris közénk tartozott.

– Tudom, hogy megtalálod a mamád – vigasztaltam. – Szeretnék ott lenni, amikor erre sor kerül.

– Ezt szeretném én is – mondta Noor.

Hirtelen megölelt.

– Vigyázz magadra – lehelte a mellkasomra. – Egy darabban szeretnélek visszakapni.

Egy hosszú percig álltunk így. Nem akaródzott mozdulnom.

– Nem lesz semmi bajom. Ígérem.

– Ajánlom is!

– És hamar visszajövök.

Megpusziltam a feje búbját. Sampon-és könyvillata volt, és a gyomromban lévő görcs kezdett egy picit oldódni.

– Khm.

Enoch állt a lépcsőn karba font kézzel.

Majd kopogást hallottam az ajtón, és hallottam kintről Feketerigó kisasszony hangját.

– Letelt a három perc, Portman úr!

*

Feketerigó kisasszony némán vezette hármunkat keresztül az Acre-n. Még nem kelt fel a nap, még járőröztek a nemzeti gárdisták, hogy senki ne szegje meg a kijárási tilalmat.

Elértük Bentham házát. Az Időbeli Ügyek néhány embere őrködött, és a tetőn gárdistákat láttam, amint a távolt szemlélték. Teljes riadókészültség volt.

Bementünk, fel a lépcsőn, de nem álltunk meg a szokásos emeleteken, feljebb tartottunk. Annak a huroknak az ajtaja, ahol a tanácskozást tartották, nem a Huroktikum főfolyosóján nyílt, hanem Bentham poros padlásán, ahol üvegdobozba zárt ritkaságait őrizte.

A helyiség túlsó végében volt egy gyönyörű, régi felvonó. Feketerigó kisasszony közölte, hogy az a hurok bejárata. Új szerkezet, magyarázta, az ymbrynék kifejezetten a tanácskozás miatt szereltették be. Megnyomott egy gombocskát, és a felvonó ajtaja oldalra siklott. A belső szépséges, olajozott fából készült. A hátsó falra egy táblát helyeztek nagy, mozgatható karral, és a táblán három felirat állt art deco betűkkel: FEL, LE és HUROK.

– Kérem, vigyázzanak magukra odaát. Amerika – csóválta a fejét – nem gyerekeknek való hely.

– Úgy teccik mondani, mint’a mán a temetésünket teccene tervezni – mondta Enoch, miközben beléptünk a felvonóba.

– Dehogy! – próbált biztatóan mosolyogni Feketerigó kisasszony. – Sok szerencsét!

Lesz, ami lesz, gondoltam, és a HUROK felirathoz fordítottam a kart. Az ajtó becsukódott. A felvonó alig félméternyit lejjebb ment, majd megállt.

Enoch bosszúsan felkiáltott.

– Mi az ördög…

És ekkor következett a szabadesés.

A lábam felemelkedett a padlóról, és úgy éreztem, rögtön kijön a gyomromból minden.

– Mi… ez… most? – nyögte ki Emma, bár alig hallottam, úgy pattogott a fülem.

Ekkor koromsötét lett, és hirtelen erősen balra lódultunk, majd nekiestünk a falnak. Pár pillanat múlva kellemes csilingelést hallottunk, és kigyulladt a fény. Rázkódva megálltunk.

Imbolyogtam, küszködtem a hányingerrel, amikor az ajtó félrecsúszott. Odakinn sötétség uralkodott. Forró, nyirkos levegő csapott az arcunkba, mint valami nagydarab, izzadt ember ölelése.

– ’ol vagyunk? – kérdezte Enoch, és átfutott rajtam a rémület.

Emma tüzet gyújtott a kezén, bizonytalanul kilépett a felvonóból, és a fénynél hosszú, durván vájt sziklafolyosó tárult elénk, amely nem sokkal volt nálam magasabb.

Borzalmas emlékek törtek rám, és libabőrös lettem a meleg ellenére. Amikor utoljára hasonló helyen jártam, puskával lőttek rám, és egy óriás, fára emlékeztető lény kis híján megölt mindenkit, aki fontos volt számomra.

Emma hasonlóan érezhetett, mert azt mondta:

– Jaj, istenem, csak nem küldtek minket a…

– Ne ’ülyéskedjél mán – mondta Enoch. – Asztat a ’elyet le’úzták a dimenziók köszti klozeton.

– Egy aranybányában vannak, majdnem ezerméternyire a föld alatt.

Vándorsólyom kisasszony hangja kétszeresen, háromszorosan visszhangzott, mire nyomban megkönnyebbültünk. Nem lidérces álom volt. Nem küldtek vissza minket a pokoli útvesztőbe.

Felvillant egy fénypont, amint befordult egy sarkon, lámpást tartva a kezében.

– V. kisasszony! – kiáltott fel Emma. – Jól tetszik lenni? Mi történik itt?

Rohantunk a kisasszony felé, ő meg felénk. Emma viharsebesen, szorosan átölelte.

– Én jól vagyok – válaszolt gyorsan Vándorsólyom kisasszony. – De önnek és O’Connor úrnak nem lett volna szabad idejönnie. Ez veszélyes hely.

– Gondóóótuk – mondta Enoch. – Éppen azér’ gyüttünk.

– Feketerigó kisasszony azt mondta, hozzak barátokat – keltem a védelmükre –, és őket kértem meg.

Egyértelmű volt, hogy Vándorsólyom kisasszony nem helyesli a döntésemet, de tudta, hogy hasztalan próbálná meg visszaküldeni őket. Ezen csodálkoztam: mindazok után, amin együtt átestünk, még mindig alulértékelte a védenceit.

– Rendben van – csóválta a fejét. – Maradjanak csendben, mögöttem, ne beszéljenek az amerikaiakkal, és ne csatangoljanak el egyedül. Megértették?

– Igenis, kisasszony – feleltük kórusban.

Bólintott.

– Isten hozta önöket Marrowbone-ban, gyermekeim. Meglehetősen nagy bajban vagyunk.

*

– Kinek vóóót az a ’ülye ötlete, ’ogy bányába’ tarcsák a béketárgyalást?

– Enochnak ordítania kellett Vándorsólyom kisasszony után, aki olyan gyorsan haladt, hogy szinte futottunk utána az alagútban.

– Ez csak a bejárat. A tanácskozás a fölöttünk lévő városban folyik. Sajnálom, hogy nem a kornak megfelelő öltözékben vannak. – Az alagút egyik kiszögellésére mutatott, ahol tábla hirdette: JELMEZTÁR. – De nincs időnk, és ennek a huroknak a normálisait úgyis jobbára lefülelték.

– Lefülelték? – csodálkoztam.

A kisasszony nem válaszolt.

Egy másik, az előzőnél sokkal egyszerűbb és ijesztőbb felvonóhoz értünk. Bezsúfolódtunk, és Vándorsólyom kisasszony meghúzta a padlón lévő kart. Egy óriási motor bőgött fel valahol, és a felvonó elkezdett felfelé kapaszkodni. Borzalmas zárt tér élmény lett úrrá rajtunk: egy ideig semmi mást nem láttunk a rácsokon át magunk körül, csak sziklát.

– Hosszú az út – harsogta túl a zajt Vándorsólyom kisasszony –, így van időm mesélni. Ráadásul Marrowbone-ban nemigen akad olyan hely, ahol nincs olyan amerikai, aki kihallgatja, amit az ember mond.

Nem tudtam nem észrevenni, Vándorsólyom kisasszony mennyire fáradt. Kócos volt, a blúzát sem tűrte be rendesen, holott mindig ügyelt az ilyen apró részletekre.

– A mai napon emberrablás történt. Az áldozat az északi klán egyik fontos különlegese volt, feltételezhetően a kaliforniás klánból vitte el valaki, így az északiak létrehoztak egy különítményt, és az ymbrynék szigorú ellenkezése ellenére betörtek a kaliforniások táborába. Ráadásul foglyot ejtettek. Kitört a küzdelem, de szerencsére le tudtuk állítani, mielőtt bárki meghalt volna.

– Gondolom, nem ez az egész történet – vetette közbe Emma.

– Nem. A kaliforniások bűnösségének „bizonyítéka” tökéletes, szinte megtervezett. Lidércektől bűzlik. Arról nem is szólva, hogy a lidércek börtönből való szökése után néhány órával történt. Szerintem beszivárogtak, elvitték a lányt, méghozzá oly módon, hogy a jelek a kaliforniásokra utaljanak – gyakorlatilag olyan konfliktust garantálva a klánok között, amely tönkreteszi minden, a béke megőrzésére tett kísérletünket. Borzalmasan sokat kellett győzködnünk a feleket, hogy ne törjön ki ma csata a városban. Attól tartok, csupán halasztanunk sikerült, hacsak nem tudjuk kétségtelenül igazolni, hogy a lidércek a felelősek.

– És azt tetszik hinni, hogy az akcióban részt vett egy üresrém is – mondtam. – Ezért tetszett hívatni.

– Igen – felelte az ymbryne.

– Hogy találjak bizonyítékot – folytattam. – Olyasmit, amit csak én látok.

– Úgy van.

– Asztat teccik kérni, ’ogy Jacob megakadályozzon egy ’áborút – birizgálta a fülét Enoch, mint aki azt hiszi, nem jól hall. – ’ogy olyan bizonyítékot aggyon az amerikaiaknak, amit nem látnak?

– Ki kell találnia valamit, hogy mégis lássák – tette a vállamra a kezét Vándorsólyom kisasszony. – Sajnálom, fiam. De pillanatnyilag ön az egyetlen reményünk.

*

Hűvös, bár napfényes helyen szálltunk ki, és hosszú idő után végre nagyokat tudtam lélegezni. Vándorsólyom kisasszony gyorsan elvezetett minket három fegyveres férfi mellett. Az egyik hegyvidéki fickónak látszott, prémekbe öltözött. A második inkább cowboyra hasonlított széles karimájú kalapjában és hosszú bőrkabátjában. A harmadik öltönyt viselt nyakkendővel, talán Leo Burnham embere lehetett. Úgy meredtek egymásra, hogy minket szinte észre sem vettek.

– Az amerikai klánok egy-egy őrszeme – súgta Vándorsólyom kisasszony. – Ne kerüljenek velük szemkontaktusba.

És következett a kocsikázás. Postakocsira számítottam. Ahelyett azonban ló vontatta, üvegfalú halottaskocsi várt ránk.

– Ilyen rövid idő alatt csak ezt tudtuk szerezni – mentegetőzött Vándorsólyom kisasszony. – Szálljanak be!

Enoch örült. Emma savanyú képet vágott, de nem tett megjegyzést. Nem volt idő vitázni.

A halottszállító kinyitotta a hátsó ajtó, mi pedig bemásztunk. Éppen csak fel tudtunk ülni.

– Csinos darab! – húzta végig a kezét a fekete bársonyfüggönyön Enoch.

Három napon belül ez már a második alkalom volt, hogy olyan helyet foglaltam el, amelyen normális körülmények között halottak szoktak tartózkodni. Úgy tetszett, mintha a mindenség mondani próbálna nekem valamit, méghozzá nem épp finomkodó stílusban.

Vándorsólyom kisasszony mondott valamit a hosszú szakállú, lapos tekintetű kocsisnak. A férfi megrázta a gyeplőt, és elindultunk. A kísérőt ott hagytuk a három fegyveressel.

A táj erdős és dombos volt, ám a dombokon nem nőttek fák, helyettük bányagépek álltak: sziklákkal megrakott csillék; füstöt és gőzt okádó masinák; salakhalmok. Itt-ott akadt egy-két bányász is, dohányoztak, fáradtan támaszkodtak ásójukra – hurokba került, korabeli normálisok lehettek.

Útközben Vándorsólyom kisasszony megmutatta a klánok táborait: az erdő szélén lévő bölénybőr sátrakban az északi küldöttség lakott. A kaliforniások a Szegénység Síkot foglalták el, a városszéli kalyibákat. És Leo New York Szíve klánja lakott a Sas Hágó Hotelban, Marrowbone legjobb (és egyetlen) szállodájában.

– És az ymbrynék hol laknak? – kérdeztem.

– A fákon – felelte egyszerűen a kisasszony.

A Szegénység Síkon át értünk be a városba, az ottani rozoga viskók úgy festettek, mintha egy erősebb fuvallat is ledönthette volna őket.

Pár sarokkal beljebb Marrowbone központja tárult fel – igazi, régi vadnyugati város, először láttam ilyet. Az utcákon lovasboltok, fegyverkovácsok és ivók sorakoztak, pont ahogy a cowboyfilmek alapján elképzeltem. Csak egy dolog volt furcsa: sehol senki.

A lovak lassítottak, majd megálltak. Vándorsólyom kisasszony megkérdezte a kocsist, mi baj.

– Egy lépéssel se mék tovább – mondta a fickó. Az egyik ló idegesen felnyerített.

– Hol vannak az emberek? – kérdeztem.

Vándorsólyom kisasszony előremutatott.

– Ott.

És akkor megláttam őket: emberek tucatjai rejtőztek a ponyvatetők árnyékában, kuporogtak hordók és szekerek mögött az utca két oldalán. Az északiak tőlünk balra, szemben a jobbra lévő kaliforniásokkal. Ahogy közelebb mentünk hozzájuk – igen, mentünk feléjük –, nyilvánvalóvá vált, hogy a klánok között néma döntetlenre áll a küzdelem, ahogyan a bánya bejáratánál lévő férfiak között.

– Semlegesek vagyunk! – kiáltotta menet közben Vándorsólyom kisasszony. – Ne lőjenek!

– Ne lőjetek! – kiáltotta valaki az északiak oldalán.

– Ne lőjetek! – jött a válasz a kaliforniásoktól.

Egy másik ymbryne lopakodott elő a főutcáról, és sietett felénk a fajárdán. Kakukk kisasszony ezüstös haja és sötét bőre különösen élénken hatott Marrowbone napszítta, krétafehér háttere előtt.

– Alma! – Ideges és kifulladt volt. A tekintete rám villant. – Helyes, itt van. Mindenki vár.

– Történt agresszió? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony. – Dördült lövés?

– Csoda, de még nem – felelte Kakukk kisasszony.

Sietve követtük, lépteink tompán kongtak a fajárdán. El nem tudtam képzelni, miről beszél Kakukk kisasszony, amíg meg nem láttam az északiak közt egy szigorú képű nőt, kezében egy óriási fatörzzsel – legalább harmincöt centi vastag és hat méter hosszú volt –, amelyet úgy tartott a vállán, mintha dárda lenne, elhajításra készen.

Tőle nem messze állt két férfi, az övükről döglött madarak lógtak, a kezükben puska, mellettük egy fiatal lányka görgetett egy jókora sziklát maga előtt ide-oda, pusztán az ujja hegyével. A kaliforniások oldalán egy cowboykalapos fiúcska nézett elszántan a másik oldal felé, a kezét tördelte, és az ujjai közt szikrák pattogtak. Az oldalán egy még kisebb fiú állt bátran vigyázzállásban, keresztben a mellkasán töltények, sombrerója kicsit elnyomta a fülecskéit.

Az utca mindkét oldalán – különleges és hagyományos – fegyverekkel felszerelt emberek hemzsegtek, és világos volt, hogy egyetlen erőszakos tettől véres csata bontakozhat ki.

Vándorsólyom kisasszony megállt.

– Találkozni fogunk a klánok vezéreivel – mondta. – Ne beszéljenek, ha nem szólítják meg önöket. – Majd megfordult, és belépett az ajtón, mi pedig követtük az ivóba – bárpult volt benn, asztalok és sörszag.

Úgy tízen lehettek odabenn, néhány asztalnál ültek a pult közelében, és amint beléptünk, elnémultak, és ránk bámultak. Kakukk kisasszony elénk lépett, és ránk szólt, hogy várjunk, miközben Vándorsólyom kisasszony odalépett egy úrias kinézetű, kerekesszékben ülő férfihoz.

– Ő Parkins úr – suttogta Kakukk kisasszony –, a kaliforniások klánjának vezére. – A helyiség másik feléből bölénybundás férfi nézte villogó szemmel Parkinst, közben az ujjai között egy pénzérmét pörgetett. – Antoine LaMothe, az északi klán vezére – folytatta Kakukk kisasszony. A vezérek melletti alakok nyilván a személyi testőreik voltak – az egyik úgy festett, mint valami prémvadász, a másik, mint John Wayne –, és egy apró, idős hölgy beszélt halkan LaMothe-tal. A hölgy Wren Ökörszem kisasszony volt.

– És ott van Leo Burnham – mondta Kakukk kisasszony –, akit tudtommal ismernek már.

Tényleg ő volt. A szokásos halszálkás öltönyében, krémszínű kalapjában, lila nyakkendőjével jelent meg, egyik könyökével a bárpultra támaszkodott, és gunyoros mosollyal kortyolgatta az italát. Leküzdöttem a vágyat, hogy a rusnya pofájába vágjak.

Vándorsólyom kisasszony Wren Ökörszem kisasszonyhoz lépett, aki halkan és sietősen csak mondta a magáét LaMothe-nak. Miután rövid ideig vitatkoztak, Vándorsólyom kisasszony vette át a szót. Próbáltam olvasni az ajkáról, de nem sok sikerrel. Ám szemlátomást V. kisasszony sem járt sikerrel. LaMothe dühösen rázta a fejét.

Parkins, a kaliforniások vezére nyilván hallotta a beszélgetést, mert a tolószéke karfájára csapott.

– Adjon neki esélyt, LaMothe! – kiáltotta.

LaMothe megpördült, vöröslött az arca.

– Adja vissza a földmunkásomat!

– Nem mi vittük el az istenverte földmunkását! – tajtékzott Parkins.

A testőrök mindkét oldalon készen álltak fegyvert rántani.

– Persze, hogy nem! – Ismét LaMothe. – Csak ötven éve rinyálnak, hogy mennyire kéne egy!

Parkins kerekesszéke magától előbbre gurult.

– Nem vittük, és kész! És ide figyeljen, azt ajánlom, napnyugtáig hozzák vissza a táborunkba Elleryt, vagy pokolian megfizetnek!

Rájöttem, hogy Ellery lehet a fogoly, akit bosszúból vittek el. Elkomorodtam. Nehezen ismertem ki magam. Ide-oda forgattam a fejem, miközben a két klánvezér sértéseket és fenyegetéseket vágott egymás fejéhez.

– Minek várnak napnyugtáig? – ordította LaMothe. – Jöjjenek rögtön! – LaMothe bundájából két mosómedve dugta ki a fejét, és sziszegett Parkinsra. A farkukkal kapaszkodtak a bundába.

Vándorsólyom kisasszony és Wren Ökörszem kisasszony kérlelték a két vezetőt, hogy csillapodjanak, közben Kakukk kisasszony az ajtó felé terelt hármunkat.

Csakhogy kívülről eltorlaszolták az ajtót Leo emberei.

Leo Burnham felállt, LaMothe és Parkins közé lépett, és kieresztette a hangját: – POFA BE, MINDKETTEN!

Erre mindketten elhallgattak.

– Antoine, tényleg háborúzni akarsz Parkinsszal olyasmiért, amit talán nem is ő tett?

– Ő tette – morogta LaMothe, és majdnem kitört ismét a balhé.

– Hagytuk, hogy a madarak elcipeljenek minket ebbe a mucsai hurokba, hogy elsimítsuk a nézeteltéréseinket, nem igaz? Ha tehát úgy gondolják, hogy nem Parkins tette, legalább hallgasd meg őket.

– Így gondolom én is! – jelentette ki Parkins.

– Köszönjük, Leo – mondta Wren Ökörszem kisasszony.

Leo felénk bökött.

– Ezek lennének a nagymenő nyomozóid, Vándorsólyom? Akik Frenchie szoknyája mögé bújnak?

– Senki nem bújt sehová – léptem elő.

Leo arckifejezése megváltozott. Felismert.

– Várjunk már egy istenverte pillanatig. – Ez a kölyök? – Csóválta a fejét. Kis híján elnevette magát. – Van pofád, Vándorsólyom.

– Ismered? – kérdezte LaMothe.

– Bajkeverő. És a nagyapja bűnöző volt.

Megborzongtam. Szerettem volna felpofozni. Vándorsólyom kisasszony a hátamra tette a kezét, mintha azt mondaná, majd én elintézem.

– Mindkettőben téved. Biztosíthatom, Jacob az egyik legjobb, legeszesebb és leginkább elismert üresrémvadászunk a világon.

– Egynél több van? – nézett rám összehúzott szemmel Leo.

– Látom őket, és úgy négyszáz méterről meg is érzem őket – mondtam.

Hozzá szerettem volna tenni, hogy irányítani is tudom őket, de Vándorsólyom kisasszony megszorította a vállam, hogy ne tovább.

– A képességei több ízben megmentették az életünket – vágott közbe gyorsan.

Leo ezt nehezen fogadta el, de némi belső küzdelem után csak kötélnek állt. Vándorsólyom kisasszony sokat tehetett, hogy elnyerje a bizalmát; Leo régebben a kisasszony látványát is alig volt képes elviselni.

– Miből gondolod, hogy üresrémről is szó lehet? – kérdezte Leo, még mindig engem szemrevételezve.

– Tapasztalat és megérzés súgja – felelte Vándorsólyom kisasszony. – Nem tudom bizonyítani, de szerintem Jacob képes rá. – Parkins és LaMothe felé fordult. – És ha nem találunk impozáns bizonyítékot, nem állunk az önök útjában; rendezzék, ahogy szeretnék.

– De figyelmeztetem önöket – mondta sápadtan és eltökélten Wren Ökörszem kisasszony –, ha háborút indítanak, az ymbrynék nem állnak egyikük mellé sem, és a nagyvilág hurokjai örökre zárva lesznek önök előtt.

Leo nevetett.

– A világ többi része pedig mehet a pokolba.

– Csak nézelődjenek, ha akarnak – utálkozott LaMothe, és a mosómedvéi mérgesen sziszegtek Parkinsra. – Én már tudom, hová vezetnek a nyomok.

*

A nyom az északiak táboránál kezdődött, a város határán kívül sorakoztak a nagy (és igen impozáns) állatbőr sátrak. Némelyik szépen kidolgozott volt, ajtókkal-ablakokkal, és akadt egy kétszintes is – feltételeztem, hogy LaMothe-é. Egy pedig fent volt a fákon, a fejünk fölött.

LaMothe megmutatta a sátrat, ahonnan a lányt – Elleryt – elvitték. Megmutatta a sátor hátulját is, amely az erdőre nézett, és amelyet felhasítottak. Az ágyat is megmutatta, ahol a lány aludt, amikor elrabolták.

Aznap történt.

Dulakodás nyomai látszottak – felborított ágy, személyes tárgyak szétszórva a padlón –, de semmi olyan nem, amely üresrémtámadásra utalt volna. Nem voltak kígyó alakú lenyomatok a fűben, amilyeneket a csapkodó nyelvek hagynak. Sem harapásnyomok a feltűnően hosszú, borotvaéles fogaktól. S ami a leginkább csalódást okozott, sehol semmi üresrémváladék – olyan bűzlő, fekete trutymó, amely állandóan szivárog a szemgödrükből. Csakhogy a klánvezérek meg az ymbrynék figyeltek engem, és tudtam, baj lenne, ha bosszúsnak látszanék, ezért alaposan megvizsgáltam Ellery párnáját, és érdeklődést mímeltem a sátorfalon éktelenkedő hosszú hasadás textúrája iránt.

Közben hallottam, hogy odakinn Emma mutogatja az embereknek a lidércekről készült képeket, hátha látta őket valaki, de nem járt sikerrel.

Aggódni kezdtem. Aggódtam, hogy kudarcot vallok, de azért is, hogy miképpen jutunk ki ebből a hurokból, ha háború robbanna ki a két jól felfegyverzett klán között.

LaMothe dühös volt. Megérezte, hogy nem találok semmit, és ráparancsolt az egyik emberére, hogy hozza oda azt a bizonyítékot, amelyet ők gyűjtöttek.

– Ezt találtuk a fák közt. – Kést vett elő a csomagból. – Ezzel vágták szét a sátrat – látszik a fogazott éle –, és ilyet ők használnak. – A kés nyelére mutatott, amelybe jel volt vésve: egy nagy K betű egy fonott lasszó közepén.

– Valóban a miénk – ismerte el Parkins –, de nem tudjuk, hogyan került ide.

– Egy fenét nem tudják!

– Lophatták tőlünk! – mondta Parkins. – A lidércek hagyhatták az erdőben.

LaMothe vállas testőre lépett előbbre.

– És a vonszolás nyomvonala? – kérdezte. – Egyenesen a maguk táborához vezet!

– Hamisították! – ordította Parkins. – A pokolba, talán maguk hamisították, hogy joguk legyen elrabolni a mi emberünket!

– Uraim, uraim! – állt a két tomboló férfi közé Wren Ökörszem kisasszony. – Biztos vagyok benne, hogy Jacob hamarosan bizonyítja az igazunkat!

– Talán van itt valami! – hazudtam, hogy időt nyerjek. – Még egy perc!

Vándorsólyom kisasszony szaladt oda hozzám.

– Remélem, nem tréfál – súgta.

Fancsali képet vágtam. A kisasszony elkomorodott.

Egy pillanatig szomorúnak látszott, aztán mintha eszébe jutott volna valami, felderült az arca.

Szembefordult a többiekkel.

– Elnézést! – kiáltotta. – Portman úrnak sikerült áttörést elérnie. Szíveskedjenek követni minket!

Kivonult a sátorból, az ujjával intett, hogy menjek vele.

– Épp ahogyan sejtettem! – mímelt lelkesedést. – Szemváladék teljesen egyértelmű nyoma!

– Micsoda? – kérdezte LaMothe.

– Szemváladék. Az üresrémek szakadatlanul olajos folyadékot könnyeznek. Kizárólag Jacob látja – ő pedig látta, és a nyom erre vezet!

– Jacob, ez nagyszerű! – tért vissza Emma arcára a pír.

Enoch könnyedén vállon bokszolt.

– Tuttam én, ’ogy jó vagy valamire.

Én persze nem értettem semmit. Miben mesterkedik Vándorsólyom kisasszony?

– Cseppeket talál a fák mellett – súgta a fülembe.

Más választásom nem lévén úgy tettem, mintha nyomot követnék. Az erdő szélén gyalogoltunk, mellettem Vándorsólyom kisasszony. Amikor a pipás cowboyok és hegylakók rájönnek, hogy az orruknál fogva vezetem őket, valamelyikük le fog durrantani. Mégpedig hamarosan; az emberek egyre nyugtalanabbak.

LaMothe egyre zsörtölődött.

– Mi a valószínűbb? – morogta. – Hogy valami láthatatlan szörny elrabolta az én Ellerymet, és rákente az egészet Parkinsra meg az embereire? Vagy hogy ez a szemét kaliforniás bagázs elvitte őt? Mindenki tudja, mekkora szükségük van földmunkásra; koldusszegény farmerek, és semmit sem tudnak megtermelni.

– Hadd mondok valamit – szólalt meg Leo, aki eddig szokatlanul hallgatag volt. – Nem szívesen beszélek róla, mert nem vagyok büszke rá. De pár napja történt nálunk egy lidérctámadás. Betörtek a főhadiszállásomra egy üresrémmel, és az orrom elől raboltak el egy igen ígéretes vadat. A házamból.

– Láttad? – fordult meg a kerekesszékével Parkins, amely néhány centiméternyivel a göröngyös talaj fölött lebegett, úgy tolta a testőr a levegőben.

– Nem, John, az a rohadék láthatatlan. De azt láttam, ahogy egy embert áthajított a szobán. És hihetetlenül bűzlik…

Édes istenem, gondoltam. Burnham azt hiszi, hogy H. lidérc volt. Bizonyos értelemben igaza van. H. parancsolt egy üresnek, ahogyan a lidércek szoktak, és amikor megtalálták a holttestét, nem volt szeme – tehát pupillája sem –, amely bizonyíthatta volna, hogy nem lidérc.

– Akkor sincs fikarcnyi értelme se – mondta LaMothe. – Miért Elleryt vitték el? Vannak könnyebben elrabolható különlegesek. A lidércek tán gabonát termelnek, földet művelnek?

– Hogy káoszt keltsenek – válaszolta sötéten Wren Ökörszem kisasszony. – Akkor jó nekik, ha a különlegesek világán káosz uralkodik. Amikor más köti le a figyelmünket, akkor foglalkozhatnak a valódi dolgukkal.

– És mi lenne az? – kérdezte LaMothe.

Wren Ökörszem kisasszony sóhajtott.

– Bárcsak tudnánk!

Egész idő alatt úgy tettem, mintha szemváladék nyomát követném. Vándorsólyom kisasszony gyakran fel-felnézett a fákra, és kétszer is látott valamit, ami arra késztette, hogy finoman más irányba tereljen.

És akkor megláttam. Valódi volt. Alig tudtam elhinni…

A lábnyomnyi letaposott füvön feltűnt a fekete mocsok. Megtorpantam, lehajoltam megvizsgálni.

– Mi az, kölyök? – kérdezte Parkins.

– Váladék! – feleltem izgatottan, mielőtt visszafoghattam volna magam. – Úgy értem, szokatlanul nagy csepp.

Beledugtam az ujjam. Még nedves lévén kicsit spriccelt, és az ujjam hegye égni-lüktetni kezdett.

Savas. Mielőtt letöröltem volna, az ujjamat az orrom elé tartottam, és kis híján elhánytam magam az összetéveszthetetlen rothadó hússzagtól.

Valóban üresrém.

És nemcsak egyszerűen üresrém, hanem az az üresrém, amelyiket elvittem a ketrecharc után. Az, amelyik majdnem mostanáig működtette a Huroktikumot.

– Ezt ismerem – mondtam. – Felismerem a szagát.

– Mint valami istenverte véreb – ámult Leo.

Vándorsólyom kisasszonyra néztem. Honnan tetszett tudni?

Csak mosolygott.

Gyorsan követtem az immár igazi nyomot. A fekete cseppek közelebb voltak egymáshoz ott, ahol az üres lassított, távolabb egymástól, ahol sietett. Nem is kellett a pöttyöket mindig látnom, tíz-tizenöt méterről megéreztem a szagukat.

A nyom egy bányához vezetett. De elkerülte a bejáratot, elkanyarodott, és ott találtam egy harminc centiméteresnél nagyobb átmérőjű váladéktócsát. Az üres hosszan várakozhatott.

Közelebb hajoltam a tócsához, hogy megvizsgáljam, és hallottam, hogy LaMothe valamit kiált az embereinek, akik leguggolnak, hogy megnézzék a talajt. Aztán felálltak, és LaMothe odanyújtott valamit Vándorsólyom kisasszonynak. Valami picike vonaglott a tenyerén.

– Mi ez? – kérdezte a kisasszony.

– Ellery egyik férge – mondta LaMothe. – Néha kimásznak a szemkendője alól, amikor Ellery ideges.

– Akkor tudjuk, hogy itt járt. Ahogy az üresrém is.

– Ez bizonyíték! – harsogta Parkins. – Lidércek a tettesek, meg az üresrémük. Kihozták a lányt a hurokból.

– De valakinek látnia kellett volna őket – mondta Leo. – Őröket állítottunk.

– Akkor nem, ha erre mentek ki – ellenkezett LaMothe, majd odament a hatalmas sziklához, amelyik a domb oldalának támaszkodott. – Segítsen már valaki! – Hetünknek sikerült kissé odébb gördíteni a sziklát. A mögötte lévő alagút a sötétségbe vezetett.

– A mindenségit! – kiáltott Parkins. – Hátsó bejárat a bányába?

– És kijárat a hurokból – mondta Leo.

– Egy üresnek semmiség odébb tolni egy ekkora követ – mutattam rá.

– Nos, szerintem ezzel az ügy tisztázódott, nem gondolja? – kérdezte karcosan Parkins. – LaMothe, azt ajánlom, adják vissza a lányt, de nyomban!

LaMothe nevetett.

– Hahó, még nincs itt a vége! Addig nem, amíg vissza nem kapjuk Elleryt.

Parkins szinte remegett a dühtől.

– Ide hallgasson, LaMothe! Nem veszi észre, hogy Burnham nem szakítja félbe a tárgyalásokat azért, mert a lidércek elvittek tőle egy vadat…

– Ez más. Megtámadtak, miközben állítólag békéről tárgyalunk.

– LaMothe úr, gondolja meg – esengett Wren Ökörszem kisasszony.

LaMothe a kisasszonyra förmedt.

– Azt állítja, hogy azok a lidércek a tettesek, akik megszöktek a maguk börtönéből. Szóval vagy képtelenek rendet tartani a saját házukban, vagy azt kell hinnem, hogy maguk szándékosan engedték ki a lidérceket.

– Abszurdum! – kiáltotta Wren Ökörszem kisasszony.

– Fején találta a szöget – mondta Leo. – Ti, madarak elhitettétek, hogy már hónapokkal ezelőtt végleg megszabadultatok ezektől a lidércektől meg a szörnyeiktől. Hogyan bízhatnánk olyanokban, akik ennyire alkalmatlanok?

LaMothe felém fordult sziszegő mosómedvéivel.

– Szóval maga valami híres nagymenő nyomkövető? – kérdezte. – Ajánlom, hogy az legyen!

LaMothe közelebb lépett, és egy darabka papírt nyomott a kezembe. Egy fénykép volt egy lányról, akinek az egyik szemét fekete szemkötő takarta, és hatalmas, fekete ruhájába szinte beleveszett.

– Nem. – Vándorsólyom kisasszony elvette tőlem a képet. – Jacobnak ehhez semmi köze.

– Maga rángatta bele. – LaMothe szeme parázslott. – Takarítsa el a mocskát, Vándorsólyom. Szerezze vissza a lányt! Vagy lemondhat a békemegállapodásról.

HETEDIK FEJEZET

– Sajnálom, Jacob, hogy ilyen helyzetbe hoztam.

Vándorsólyom kisasszony, Emma és Enoch követtek az alagutakban, ahogy az üresrémváladék nyomában haladtam. Idelenn elég könnyen felismerhető, de mi lesz a hurok másik oldalán?

– És ha nem leszek képes rá? – kérdeztem. – Így még sosem követtem ürest. Nem vagyok olyan, mint Addison, aki messziről ki tudja szimatolni a különlegeseket…

– Ön annál is többre képes. Megérzi őket.

A nyom a hurok azon bejáratához vezetett, amelyet az amerikaiak használtak – itt is volt felvonó –, és amelyik egy jóval kíméletesebb zökkenéssel a jelenbe vitt minket. Turistákkal teli előcsarnokba érkeztünk.

– Remélem, élvezték! – Egy vigyorgó túravezető ragasztócímkét nyomott a mellkasomra: Láttam a Régi Aranybányát, de csak ezt a vacak címkét hoztam el onnan!

A kijárathoz vezető szőnyegen beleivódott fekete foltot láttam. Az üres erre jött ki a jelenbe.

Az üresrém nyomai odakinn folytatódtak, végig a járdán, befordulva a sarkon – egyre könnyebben követtem, már nem is nagyon kellett néznem. Az orrom, de még inkább a gyomrom elárulta, merre kell mennem. Úgy éreztem magam, mint az a rajzfilmfigura, amely egy ablakban hűlő pite lebegő illatát követi.

A belváros zsúfolt közepén haladtunk át, és féltem, hogy a társaim régi ruházata figyelmet kelthet – amíg körül nem néztem jobban. Az emberek vadnyugati öltözéket viseltek, cowboynak és kerítőnőnek öltözött emberek mászkáltak mindenütt. Számos épület fennmaradt. Az egykori törvényen kívüli városkából vadnyugati tematikus park lett, ahol az ember fényképezkedhetett régi vadnyugati szerelésben, vehetett bőrnadrágot és széles karimájú kalapot, meg mű bölénycsontot az ajándékboltban, és megnézhette egykori híres pisztolypárbajok előadását. Éppen egy ilyen zajlott a városka főterén: a lebarnult turisták és elkényeztetett csemetéik megtapsolták a párbajozókat. Eszembe jutott a nagyon is valódi fegyveres feszültség benn a hurokban, és rájöttem, hogy ez a város tökéletes rejtekhely egy hurokbejárat számára. Furán öltözött idegenek jövés-menése itt semmiféle érdeklődést nem vált ki.

– A normálisok ezzel szórakoznak? – kérdezte Enoch. – Asztat bámúúúják, ’ogy úgy csinááának, min’a lövőőődöznének egymásra?

– Tartsd nyitva a szemed – pásztázta a tömeget a tekintetével Emma. – Murnau meg a lidércek még a közelben lehetnek. Jó lenne, ha mi látnánk meg őket, nem ők minket.

Ez visszazökkentett a valóságba. Most mi üldöztük a lidérceket, de ha rájöttek volna, ők kergettek volna minket. Ismét felmerült bennem egy kérdés, amely már korábban is foglalkoztatott, csak az amerikaiak előtt nem akartam feltenni.

– V. kisasszony, hogy tetszett megtalálni azt a pontot, ahol az üres váladéka elkezdődött?

Emma felkapta a fejét.

– Tessék?

– A sátorban nem volt semmiféle váladék – mondtam. – Csak kitaláltam. A valódi nyom legalább háromszáz méternyire kezdődött, és V. kisasszony valahogy pontosan odavezetett. – Várakozva néztem a kisasszonyra.

Titokzatosan mosolygott.

– Amikor megvizsgáltuk a helyszínt, megállapítottam, hogy maguk a lidércek be sem tették a lábukat a Marrowbone hurokba. Az üresrémüket küldték – valakivel együtt. Olyasvalakivel, aki nem kelt nagy figyelmet. Az a személy osont be a sátorba, és rabolta el a lányt, az hurcolta oda, ahol az üresrém várta, s ahol Jacob megtalálta a nyomot.

– De honnan tetszett tudomást szerezni arról a személyről?

– Ymbryne-megérzés – válaszolta.

Enoch felnyögött.

– Ne mán!

– Jól van. Könnyed, de szokatlan lábnyomokat láttam a sátorba be-és a sátorból kivezető úton, amilyeneket magas sarkú cipő hagy, nem olyan lapos sarkú cowboycsizma, amilyet a kaliforniások kedvelnek, sem olyan mokaszin, amilyenben az északiak járnak. A nyom a fákig vezetett.

– Újra meg újra csak ámulok a kisasszonyon – mondta Emma.

– No és ki az a másik személy? – kérdezte Enoch.

– A cipő mérete és az ymbryne-megérzés alapján azt gyanítom, hogy egy hasonló korú és alkatú lány, mint Ellery. Csak kövessük az üresrém szagát és nyomát! Ezek a lidércek sehová sem mennek üres nélkül, és nem hinném, hogy gyanítják, hogy éppen ez vezethet a nyomukra. Előnyben vagyunk, legalábbis egyelőre.

– De csak akkor, ha gyalog mennek – mondtam. – Ha autóba ülnek…

Számítottam rá, hogy a nyom bármelyik pillanatban véget érhet egy parkolóban, egy üres parkolóhelynél.

– Bezsúfolódni egy kocsiba egy üresseee – mondta Enoch. – Gusztustalan.

– Gusztustalan, vagy sem, nem tudnám követni a nyomukat. Nem lennének váladékcseppek, a szagnyom pedig túlságosan gyönge volna. – Sóhajtottam. – A nyomkövető képességem annyira nem fejlett.

Vándorsólyom kisasszony felvonta a szemöldökét.

– Azt hiszem, ön is meg fog lepődni magán, Portman úr. Nézze, hová hozott minket!

Felpillantottam. A nyom egyenesen egy buszállomáshoz vezetett.

– Ez valami vicc? – kérdezte Emma. – Felvitték az üresrémet egy buszra?

– Lehetetlen – mondtam.

Bementünk. A váró nyomasztó és szürke volt, valószínűleg az 1970-es évek óta nem takarítottak. A sarkokban hajléktalanok, a többiek nyúzottan és bosszúsan várakoztak. Követtem az üres váladékát a felszállóhelyig, ahol hirtelen megszakadt a nyom.

Hihetetlen: buszra szálltak.

Szaladtam vissza a barátaimhoz a hírrel, ugyanakkor Emma ámult arccal futott felém.

– Valaki felismerte őket! – mutatta az egyik kezével a lidércek börtönben készült képeit, a másikkal megragadott, és a pénztár felé ráncigált.

– Igen, láttam őket – mondta unottan a pénztáros. – Néhány órája. Az ötórással indultak Clevelandbe.

Tekintetét visszafordította a telefonján látható baseballmeccsre. Vándorsólyom kisasszony megkocogtatta az ablakot.

– Hány megálló van innen Clevelandig?

A fickó sóhajtott. A fiókból elővett egy papírt, lecsapta a pultra.

– Itt a menetrend.

Vándorsólyom kisasszony megnézte.

– Öt megálló. Egy majdnem ezerhatszáz kilométeres úton. – Ismét megkocogtatta az ablakot. – Mikor megy innen a következő busz Clevelandbe?

– Negyvenöt perc – felelte a fickó, anélkül hogy felnézett volna.

A kisasszony önelégült mosollyal fordult felém.

– Látja, Portman úr? Pedig már szinte feladtuk.

– Leszállunk minden állomáson – mondta Emma –, és megnézed, észlelhető-e üresváladék… – Összedörzsölte a kezét, izgatott volt, mint mindig, amikor egy megoldhatatlannak látszó problémára megoldást találtunk. Ez volt az egyik dolog, amit mindig szerettem benne, és szeretni is fogok.

Enoch feljajdult.

– Én meg aszittem, végre az ágyamba’ tőőőtöm az éccakát.

– Megteheted – mondtam. – Senki nem kényszerít, hogy gyere.

– Jön – jelentette ki Emma. – Csak nem bírja ki, hogy ne panaszkodjon.

*

Találtunk egy elhagyatott részt a váróban, leültünk egy padra, amelynek a kartámlájára régi, pénzbedobós tévékészülék volt szerelve. Nehéz volt a fejem, vibráltam a stressztől, ugyanakkor el tudtam volna aludni ott, a fémpadon, ha lefekszem. Világunk minden része bizonytalanná vált, szétesett, de Emma és Enoch tréfálkozott a városbeliek öltözékén, Vándorsólyom kisasszony arca pedig békésnek látszott. Talán annyira megszokták, hogy katasztrófák fenyegetésében élnek, hogy már nem hatott rájuk egy újabb fenyegetés – én viszont szenvedtem.

– Miért hiszitek, hogy képes vagyok rá? – kérdeztem, alig titkolva dühödt zavaromat.

– Mert Jacob vagy – vont vállat Emma.

– Én sose montam, ’ogy képes vagy rá – felelte Enoch. – De érdekesebbnek látszott, mint térképeket nézegetni egész nap Millarddel.

Vándorsólyom kisasszonyhoz, józan eszünk és bölcsességünk szilárd sziklájához fordultam.

– Mi lesz, ha elveszítem a nyomot, és nem találom meg őket? Ha nem tudjuk visszahozni a lányt?

Tessék azt mondani, hogy nem lesz baj. Hogy nem ér véget a világ, ha nem sikerül.

– Mi lesz? – Sóhajtott. – Az amerikaiak elveszíthetik a belénk vetett hitüket, kivonulhatnak a tanácskozásról, és újra harcolni kezdhetnek egymással. Vagy már most háborúznak, bármit teszünk is.

Ezt olyan könnyedén mondta, hogy kis híján leesett az állam.

– Ne tessék haragudni, V. kisasszony, de ezt úgy tetszett mondani, mintha nem is izgatná a dolog – állapította meg Emma.

– Nagyon is izgat – válaszolta a kisasszony –, és a többi ymbrynével együtt mindent meg fogok tenni, hogy a tárgyalások folytatódjanak. De már nem sok maradt, amit irányíthatnánk. Az amerikaiaknak akarniuk kell a békét. Erre nem kényszeríthetjük őket. És ha sikerül is létrehoznunk egy stabil békeszerződést, egyszer az is elbukhat.

– Akkor mér’ teccik eeekűűűdeni minket, ’ogy esztet csinááájuk? – kérdezte Enoch. – ’a nem számít, mér’ köll megmenteni a lányt?

A kisasszony jámbor arckifejezése megváltozott, összehúzta a szemét.

– Mert nem a lány izgat – mondta. – Hanem a lidércek.

Most Emma döbbent meg. Vándorsólyom kisasszony nem szokott ennyire nyíltan beszélni. Úgy látszik, végre felnőttnek tekintett minket.

– Ez az emberrablás nem véletlen volt. Nem hiszek Wren Ökörszem kisasszony elméletében. Szerintem ez az emberrablás többről szól, mint káosz okozása és a béke elszabotálása.

– De mégis miről? – kérdeztem.

– Kövessék a lidérceket – felelte. – Figyeljék meg őket! És megtudhatják.

– És a lány? – kérdezte Enoch.

– Hozzák vissza, ha lehet! De szükségtelenül ne kockáztassanak. Akárhány személyes hibát elviselek, de azt nem viselném el, ha bármelyiküket elveszíteném.

– És mit teccik csináááni, amíg mi végrehajcsuk esztet a veszélyes kűűűdetést? – kérdezte Enoch.

– Figyelek.

Emma meglepődött.

– Nem tetszik velünk jönni?

– Nem – felelte Vándorsólyom kisasszony. – De sosem leszek túlságosan messze. És azt kérem, hogy vigyék magukkal Hugh-t is.

Enoch feje félrebillent.

– Fura választás.

– Itt tud lenni félórán belül? – pillantottam a faliórára.

– Bármelyik percben itt lehet – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Már korábban elküldtem érte.

Ebben a pillanatban lépett Hugh az épületbe Ulysses Critchley kíséretében, és vigyorogva integetett nekünk a helyiség túlsó végéből.

– Mér’ éppen Hugh? – kérdezte halkan Enoch. – ’a asztat teccik gondóóóni, köll segíccség, mér’ nem, mongyuk, Bronwyn?

– Mert Hugh alkalmas és önzetlen – válaszolta Vándorsólyom kisasszony. – És őszintén szólva, szüksége van egy kis kalandra, hogy ne gondoljon állandóan Fionára.

Ezzel nem tudtam vitatkozni. Szegény srác minden szabad pillanatában halálra aggódta magát.

*

A busztársaság nevét és logóját a gyerekeknek szóló irodalom egyik alakjától kölcsönözték (aki tudott repülni, tündérekkel barátkozott, és olyan szigeten élt, ahol senki nem öregedett), és a busz oldalára festett rajzfilmfigurája, ahogy hetyke sapkájában mosolyog, mulattató kontrasztot alkotott a csüggesztően kopott állomással.

Mielőtt barátaim után felszálltam volna a buszra, Vándorsólyom kisasszony félrehúzott, hogy négyszemközt beszélhessen velem.

– Álmodott róla, igaz? A fivéremről.

Egy pillanatig nem kaptam levegőt.

– Igen.

– De többnek látszott álomnál. Mintha odabenn volna az ön fejében.

Bólogattam, mint egy robot.

– Igen. Igen.

– Nekem is voltak ilyen álmaim.

– Tényleg?

– Talán az álmainkon keresztül próbál elérni minket. Hogy meggyötörjön. Azt a két embert, akiket a legjobban gyűlöl a világon, és akiket okol a bukásáért. De higgyen nekem, Jacob. Látomásokkal kínozni minket a legtöbb, amire képes.

– Biztosnak tetszik lenni benne? – kérdeztem. – És ha megpróbálják visszahozni?

A kisasszony határozottan megrázta a fejét.

– Az lehetetlen. Beragadt egy igen mély lyukba, örökre. Ígérem.

– De ettől még megpróbálhatják – aggodalmaskodtam. – Nem lehetséges, hogy ezzel próbálkoznak? Hogy visszahozzák Cault?

– Kérem, halkabban – nézett körül. – És ne ragadja el a képzelete! Ne feledje, hogy Bob, a Látnok sok olyasmit is mondott, ami sosem történt meg. Koncentráljunk tehát a legközelebbi feladatra, ne fújjuk fel a dolgot. És kérem, a többieknek ne árulja el.

Bólintottam.

– Ígérem.

– De ha legközelebb megjelenik az álmában, szóljon nekem.

A busz motorja felbőgött. A barátaim integettek az ablakból.

Felugrottam a buszra.

*

– Hoztam pár ajándékot – túrt bele Hugh az ölében lévő kis táskába. Csak pár perce ültünk a buszon, de Enoch már elaludt, ám most összeszedte magát. – Amikor kiderült, hogy jönnöm kell, mindenki küldött valamit. Claire húsos szendvicseket csomagolt. – Szétosztotta a barna papírba tekert ennivalót. – Tiszta alsóneműk és zoknik Bronwyntól. Jaj, ez nagyon jó: két különleges birkagyapjú pulóver Horace-tól.

– Igen! – kiáltott fel Enoch. – Gondóóótam rájuk, ’ogy mi lett velük.

– Kicsit megrágták őket a molyok, de Horace kijavította őket a szabadidejében.

– Golyókat képesek megállítani, de molyokat nem? – ámult Emma.

– Devil’s Acre-ben a molyok a vasat is szétrágják – magyarázta Hugh.

– Úgytom, a ’úst is – mondta Enoch. – Csodás faj.

Hugh elővett egy szamárfüles füzetet.

– Olive könyve, a Különleges bolygó: Észak-Amerika. – Megrázta, és egy térkép hullott ki a lapok közül. – Millard pedig beletette az amerikai hurokrendszer jelenlegi térképét. És ez a tiéd – nyomott a kezembe egy dobozkát.

– Kitől? – kérdeztem.

Hugh rám kacsintott.

– Találd ki!

A dobozra ragasztott cédulán ez állt takaros kézírással: A napnyugta, amit hiányoltál.

Kinyitottam a dobozt. Borostyánszínű fény lebegett fel, csillogva-szikrázva, mint porszemek a napfényben. Egy pillanatig körülvettek, elvakítottak, majd kialudtak. Kellemesen csiklandozták az arcom.

– Ó – sóhajtott Hugh. – Ez gyönyörű volt.

– Tényleg – mondta Enoch.

– Megláthatták – zsörtölődött Emma. De a busz úgy tucatnyi utasa vagy a telefonját nézte, vagy kibámult az ablakon, ránk egy sem figyelt.

– Ne fééétékenykedjééé – ugratta Emmát Enoch. – Nem mééétó ’ozzád.

– Micsoda? Én nem… – dadogta Emma. – Jaj, fogd már be!

Felállt és átült máshová.

– Ne törőőőggyééé vele – mondta Enoch. – Lassan dóóógozza föl a dóóógokat. Fél évszázadon át nyavalygott Abe után.

– Hadd nézzem a huroktérképet – igyekeztem témát váltani.

Enoch és Hugh mellé furakodtam, az ölünkbe terítettük a térképet, és hamarosan lenyűgözött minket a különlegessége.

Láttam aranyozott, cifra betűkkel írott térképeket tonnás atlaszokban. Láttam tányéralátétre, más térképekre rajzolt, rajzszegekkel és madzaggal előállított térképeket. De ilyet még nem: igazi térkép volt, ráadásul modern, amilyet az ember például benzinkútnál vehet. Az volt a legfurcsább, hogy a két oldalán hirdetések futottak. Hurokhirdetések. Mintha kamionparkolókat hirdettek volna: üzemanyag, étel, szállás… néhány különleges kitétellel.

Meleg konyha éjjel-nappal, állt az egyikben. Szállodai elszállásolás.

Egy másik így dicsekedett: Katasztrófamentes huroknap! Tökéletes időjárás, békés normálisok. Élvezze vendégszeretetünket!

A következő: Fegyveres békefenntartók biztosítják az üdítő itt-tartózkodást.

Az egyiken kupon is volt: Kuponra 10% engedményt adunk!

– Miféle bizarr ország ez? – kérdezte Hugh.

– Ymbrynék néééküli – felelte Enoch.

A különlegesek világában sosem tapasztaltam anyagiasságot. A különlegesek amerikai világa azonban egészen más volt, mint amit Európában megtapasztaltam. Ez már százszor bebizonyosodott, amióta először találkoztam H.-val néhány héttel korábban.

– Egy ’urok szállodai szobával – dünnyögte álmosan Enoch. – Maga a mennyország.

– Ne reménykedj – mondtam. – Nem hiszem, hogy ezeket a lidérceket izgatja a kényelem.

– Vala’ol csak meg köll állniuk – ellenkezett Enoch. – Az elrabóóót lány ’urokhoz kötött. Előre öregedik másképp.

– Szerinted tehát életben akarják tartani – állapította meg Hugh.

– Sok munkát őőőtek az eeerablásába – mondta Enoch. – Biztos vagyok benne, nem azé’, ’ogy porladó csont legyen belőle.

Futott a busz. A nap ereszkedni kezdett. Enoch és Hugh viccelődtek, Hugh egyik méhével piszkálták a többi utast. Tudtam, hogy Enoch mindent megtesz, hogy Hugh jókedvű legyen, ezért kezdtem valamivel jobban kedvelni. Tulajdonképpen rendes srác volt, hiába próbált mindig idiótát játszani.

Visszamentem a helyemre, és elaludtam, Horace egyik pulóverével a fejem és az ablak között. Nyugtalan álmokat hozó nyugtalan alvásba merültem.

*

Hirtelen ébredtem. Valaki mellém ült.

Emma volt az.

Keze összekulcsolva az ölében. Egész lényéből feszültség áradt. Hátranézett, hogy Enoch és Hugh nem figyel-e minket. Amikor látta, hogy alszanak, belekezdett.

– Meg kell beszélnünk – mondta. – Ami köztünk történt.

Ettől teljesen felébredtem.

– Ó – dörzsöltem az arcom. – Rendben. De azt hittem, megegyeztünk…

Hogy nem beszélünk róla.

– Próbáltam nem gondolni rá – mondta. – Nem venni tudomást róla, mintha nem lenne. Elhitetni magammal, hogy mindig is csupán barátok voltunk. De nem megy.

– Ez eléggé nyilvánvaló – mondtam.

Valahányszor csak említik Noort, elkomorodsz.

– Csak még egyszer meg kell mondanom, hogy sajnálom. Sajnálom, amit tettem. Nem lett volna szabad felhívnom.

Bonyolult érzések viaskodtak bennem. Olyan apróságnak látszott, ahogy Emma beszélt róla: egy telefonhívás miatt szakítottam vele. Az egyik felem azon töprengett, nem volt-e ez túlzó reakció a részemről. Vajon holmi kis apróság miatt törtem össze Emma szívét?

– Gyakran tetted? – kérdeztem. – Sokszor hívtad Abe-et?

– Nem. Csak egyszer, az útról. És csak azért, hogy elbúcsúzzam tőle.

Nem tudtam eldönteni, higgyek-e neki. Egyáltalán számít-e. Hirtelen elborított ugyanaz az érzés, mint akkor; a szomorú bizonyosság, hogy Emma sosem volt és sosem lesz az enyém. Becsaptam magam azzal, hogy egy olyan lány, mint Emma, szeretni tud engem.

– Bizonyos szempontból örülök, hogy megtetted – mondtam. – Rá kellett jönnöm valamire, amivel nem akartam szembesülni.

– Mire? – kérdezte félénken.

– Te magad mondtad néhány napja. Hogy nem vagyok és sosem leszek Abe.

– Jaj, Jacob. Sajnálom, hogy ezt vágtam a fejedhez. Mérges voltam.

– Tudom. És ezért voltál őszinte. Mert az az igazság, hogy még mindig őt szereted.

Hallgatott. Ez volt a válasza.

Egyszerű volt.

Nem tudott nem belém esni, mert annyira emlékeztettem Abe-re. És nem törtem össze a szívét, mert valójában soha nem is adta nekem.

– Nem akarom, hogy gyűlölj – mondta.

Lehajtotta a fejét, s abban a pillanatban, abban a fényben olyan fiatalnak látszott. Megsajnáltam.

– Sosem tudnálak gyűlölni.

A feje a vállamra dőlt, hagytam, hogy ott maradjon.

Már majdnem sötét volt. Láttam a vöröslő nap utolsó darabkáját eltűnni az úton túli hegyek mögött, és a táj szomorú késő esti kékbe borult.

– És mit mondott? – kérdeztem. – Miről beszéltetek, amikor felhívtad?

– Mérges volt. Azt mondta, nem lett volna szabad felhívnom. – Emma sóhajtott.

– Nem tudtad megállni.

Olyan halkan szólalt meg, hogy alig hallottam:

– Azt mondta, megzavartam a vacsorát. És letette. – Amikor felnézett, könnyes volt a szeme. – Teljesen hülyének éreztem magam. És akkor vissza kellett mennem az autóhoz, ahol vártál, és úgy kellett tennem, mintha semmi nem történt volna.

Csöppnyi fájdalom hasított belém, majd egy váratlan gondolat fogalmazódott meg bennem: Nagyapám faragatlan fickó lett volna?

Átkaroltam Emmát.

– Sajnálom, Em.

– Ne tedd – kérte. – Hallanom kellett. Hogy elengedjem, végleg.

Végleg. De kettőnk számára későn.

– Tudom, hogy már sosem leszünk olyan közel egymáshoz. De barátok is voltunk, és az igaz volt, és ér valamit.

– Most is barátok vagyunk – vigasztaltam. Emma válla remegni kezdett.

Komolyan gondoltam, amit mondtam. Még mindig hittem, hogy mindaz a csodás dolog, amit vele kapcsolatban éreztem, igaz. Csak már nem voltam szerelmes belé, nem úgy szerettem, mint azelőtt.

– Köszönöm – szipogta. – Akkor hát hogy legyünk?

– Így – öleltem át. – És most mindketten aludjunk egy kicsit.

*

Érintés a karomon.

– Megálltunk – suttogta Emma.

Megborzongtam. Késő éjjel volt, buszállomáshoz érkeztünk valahol Iowa államban.

– Te menjééé előre – lökdösött az ajtó felé Enoch. Leszálltam, megvizsgáltam a megálló környékét, akad-e üresváladék. Semmi. Itt nem álltak meg.

Bementünk az állomásra, ahol egy apró, de egész éjjel nyitva tartó büfét találtunk. Enoch és Hugh meglehetősen gumiszerű hot dogot ettek. Emma babos-sajtos burritót. Most már napról napra lettek idősebbek – tizenévesek, akik tizenéves testben fejlődtek majdnem egy évszázada először –, és mindig éhesek voltak. Ám az én gyomrom görcsbe rándult, már az étel gondolatától hányingerem lett. Fura, gondoltam, hogy a barátaim időnként vénnek látszanak, máskor én érzem öregebbnek magam náluk.

Visszaszálltunk a buszra, továbbutaztunk. Nyugtalanul el-elszunyókáltam, de virradat előtt Emma felébresztett. Buszunkat megállították az autópályán, hosszú kocsisorban állt hörögve. Valahol a sor elején mentőautók villogása látszott.

Rossz érzésem támadt.

Három sáv szorult össze egy sorba. Lassan kiderült: súlyos baleset történt. Rendőrautók, mentők, egy tűzoltóautó, villódzó fények látszottak. Forgalomirányító rendőrök jelentek meg. Tekintetem önkéntelenül követte a merész, fekete keréknyomokat, amelyek a sok-sok villódzón túl a buszroncsig vezettek.

– Jaj, istenem – suttogta Emma, akinek arcát narancsvörösre festették a villódzó lámpák.

– Az a busz lehetett? – tette fel a kérdést Hugh. – Amelyiken ők voltak?

– Ki kell derítenünk – mondtam.

Enoch nem szólt semmit, csak bólintott.

A forgalom állt. Barátaimmal leszálltunk a buszról, hiába mordult ránk a sofőr.

– Elképzelhetetlen, hogy a rendőrök megengedjék, hogy szétnézzünk a baleset helyszínén – mondtam.

– Meg fogsz lepődni, hogy bárhová mehetsz, ha úgy teszel, mintha oda tartoznál – biztatott Emma.

A roncsot még kerülgette néhány mentős, de úgy látszott, a baleset órákkal korábban történt, és a sebesülteket már régen elszállították.

A busz az oldalán hevert, mint egy élettelen óriás, összevissza görbült és törött vázán itt-ott lángok villantak fel. Lecsúszott az útról, az oldalára dőlt, és lyukat vájt a talajba, amint nekizuhant néhány fának. Másik összetört járművet nem láttunk. Úgy tűnt, a busz irányíthatatlanná vált, és magától tört össze.

Nem sok időbe telt, amíg megtaláltam az üresváladéknyomot. Tele volt vele a busz környéke, és az erdőbe vezetett. Az erdőben nem voltak sem rendőrök, sem baleseti helyszínelők. Csak sötétlő fák.

Követtem a nyomot, a barátaim pedig követtek engem. Hét-nyolc méternyire az erdő határától Emma lángot gyújtott a kezén, hogy világítson.

Elhaladtunk egy szemétrakás mellett. Tüskés bozót mellett. És megtaláltuk egy hullott falevelekből álló halmon a lányt. Elleryt. Haldoklott, a fején lévő mély seb miatt. A lába természetellenesen gyűrődött a teste alá.

Odarohantunk hozzá.

– Valaki hozzon segítséget! – ordította Emma, és Hugh rohanni kezdett visszafelé a baleseti helyszínelőkért.

Vékony, sápadt lányka volt. Félszemű, a hiányzó szeméről azonban eltűnt a kötés. Fekete, feldagadt lyuk tátongott a helyén.

Amíg segítségre vártunk, próbáltuk kideríteni, mi történt. Csakhogy Ellery zavartan beszélt, időnként eszméletét vesztette.

– Azt akarták, hogy sírjak – mondta. – A fehér szemű emberek. – Megríkattak.

Közben parányi, fehér kukac mászott elő a szemgödréből. A lány arcára pottyant, majd a földre, ahol már vagy száz hasonló vonaglott a hullott leveleken.

Kis híján elhánytam magam. Emmát és Enochot nem zavarta.

– Ellopták őt – sírta el magát Ellery. – Elvették tőlem.

– Kit? – kérdezte Emma.

– Anyaférget – suttogta remegő hangon. – Most el fog pusztulni. Odakinn nem tud élni.

Emmával és Enochhal elszörnyedve néztünk össze.

– Hol vannak a fehér szeműek? – kérdeztem.

– Elmentek – felelte Ellery. – Megölitek őket?

– Az mán biztos – mondta Enoch.

– A lányt ne. Nem akarja azt tenni, amit csinál. Kényszerítik.

– Milyen lány? – kérdeztem.

– Ő tette. Ő állította meg a buszt.

– Hogyan?

– A köteleivel. És gyönyörű virágot adott nekem…

Vonaglani kezdett, de éppen megérkeztek a baleseti helyszínelők. Zseblámpájukkal bevilágították a környéket, mi pedig odébb húzódtunk, hogy dolgozni tudjanak.

Ellery vonaglott, jajgatott, és valami más is történt, de a helyszínelők eltakarták, így nem láttam. Hallottam, hogy az egyikük káromkodik, és eltávolodnak a lánytól.

– Mi a fene folyik itt? – kérdezte az egyikük.

És ekkor ismét megláttam Elleryt.

Vadul rángatózott, és mintha vékony selyemháló nőtte volna körül.

– Jesszusom – káltott Enoch. – Eeekezdett előre öregedni!

A haja villámsebesen nőtt ki a fejéből, és azon nyomban ezüst-, majd elefántcsont színűvé változott.

Hirtelen szél döntötte meg a fákat, kavarta fel körülöttünk a leveleket. Felnéztünk, és egy helikoptert láttunk leszállni az erdőn túl. Lekuporodtunk, nem tudtuk, mit tegyünk. A helikopterből többen ugrottak ki, és felénk futottak.

Az amerikaiak voltak. LaMothe és a testőre rohant befelé az erdőbe, Ellery nevét kiáltozva. Közvetlenül a nyomukban Vándorsólyom kisasszony, Wren Ökörszem kisasszony és Kakukk kisasszony, de egyetlen pillantást sem vetettek felénk. A helyszínelőket félresöpörték – amúgy is rémülten menekültek –, és miközben az amerikaiak Ellery fölé hajoltak, láttam, hogy az ymbrynék egy fiolából valamit Ellery tátott szájába öntenek.

Nyilvánvaló volt, hogy próbálják megmenteni, de a lány tovább öregedett. Felkapták, és egy pillanatig láttam, amint elvitték: a bőre harminc másodperc alatt szinte átlátszóvá, a szeme teljesen hályogos-fehérré változott.

Az ymbrynék többet nem tehettek érte. Az amerikaiak elvitték Elleryt. Vándorsólyom kisasszony elvált tőlük, és odajött, ahol bujkáltunk a fák között.

– Kisasszony! – kiáltotta Emma. – Honnan tetszett jönni?

– Mondtam, hogy figyelni fogom önöket! – A haját borzolta a helikopter szele. – Jól tettem…

– Meg fog haaani? – kérdezte ordítva Enoch.

– Szérumot kapott, mely lassítja az öregedést, de lehet, hogy már nem segíthet. Hol van Hugh?

– Segítségért ment – felelte Emma. – Nem jött vissza.

Az ymbryne arcán aggodalom látszott.

Futottunk, hogy megkeressük Hugh-t, és meg is láttuk a felborult busz mellett. A jármű horpadtan hevert az oldalán, lángok és rendőrségi szalag vették körül. Az őrködő rendőr elszaladt megnézni a helikoptert, így egy kis ideig senki sem akadályozott meg minket abban, hogy megnézzük a busz felfordult alját.

Közelebb érve láttam, hogy a kerekek szétdurrantak. A tengelyek széttörtek. Hugh az egyik mellett állt, és ráncigált valamit, ami kötélnek látszott. Kötelek fonódtak a tengelyekre, és töltötték ki a kerekek körülötti helyet.

– Ellery kötelekről beszélt – mondta Emma, amint Hugh felé szaladtunk. – Azt mondta, volt egy másik lány, aki kötelekkel állította meg a buszt…

– Igaza van – erősítette meg Vándorsólyom kisasszony.

De amikor odaértünk, láttuk, hogy amit Hugh a kezében tart, nem kötél. Hanem inda.

Indák fonódtak a tengelyek és a kerekek köré.

– Mi a csuda… – mondta Emma, amint felemelt egy indát. Zöld volt, tövises, és apró, rózsaszínű virágok nyíltak rajta.

– Ellery virágokról is beszélt – emlékeztettem. – Hogy a lány virágot adott neki.

Enoch is felvett egy indát.

– Esztet ismerem… Ilyenek nyííítak Cairn’olmon a ’ázunk körűűű…

Hugh még mindig hallgatott. Elvette a virágot Enochtól, és a táncoló lángnyelv fényébe tartotta.

– Kisasszony! – Kisfiús arcán rémület látszott. – Ez kutyarózsa.

Vándorsólyom kisasszony megfordult, Hugh szemébe nézett, és komoran bólintott.

– Igen, Hugh.

– Nem értem – mondtam. De a többiek szemlátomást értették.

– Fiona virágja volt – suttogta Emma. – Akkor is növesztette, ha nem akarta. Néha a lába nyomában bújt elő a földből.

Nem kaptam levegőt, elszédültem.

– Azt állítod, hogy…?

Enoch forgatta a kezében az indát.

– Egyedűűű Fee tudott ilyet csináááni.

– Édes istenem! – kiáltott fel Hugh. Arcán könny patakzott. – Életben van!

Emma átölelte, a fiú pedig szorosan hozzá bújt. Egyszerre volt boldog és végtelenül kétségbeesett.

– A kezükben van. A kezükben. Jaj, szerelmem. Jaj, istenem.

– Visszaszerezzük, Hugh – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Egy pillanatig se kételkedjen ebben.

NYOLCADIK FEJEZET

Mindannyian felszálltunk az amerikaiak helikopterére, mely olyan nagy volt, hogy mindenki elfért benne. Vártunk, amíg a gépet előkészítik, meggyötört testünk a mentőautók közt pihent. Wren Ökörszem kisasszony valahogy elterelte a rendőrök figyelmét, talán holmi bonyolult kitalált mesével vagy néhány emlékezettörléssel. Egyedül LaMothe maradt talpon, és idegesen járkált, miközben Kakukk kisasszony és Vándorsólyom kisasszony Elleryt próbálták rendbe hozni: balzsamot kentek a homlokára, és vélhetőleg orvosságot csöpögtettek a megmaradt szemébe. Az üreget, amelyet korábban szemkötő fedett, most eltakarta Ellery hosszúra nőtt haja. Egy halovány kukac dugta ki a fejét az ősz hajszálak közül; borzongva fordultam el, de a megváltozott hajszín sem csökkentette a hányingerem.

Hugh hisztériás rohamot kapott. Emma és Enoch nyugtatni próbálták, de még mindig nem lehetett józanul beszélni vele. És ami még rosszabb volt: megint sírt. Felálltam, elindultam felé, de Emma magához húzta szorosan, és aggódva a fülébe súgott valamit. Még egy lépést tettem, de Emma egy nézéssel megállított – összehúzott szemmel pillantott hátra a válla fölött. Majd én megoldom, szólt hangtalanul.

Így hát békén hagytam őket.

Egy rövid ideig egyedül maradtam, haszontalannak éreztem magam, de ez az érzés jól is esett. Letaglózott késleltetett kimerültségem, megzavarta a gondolkodásom, hiába igyekeztem éber maradni. Egy rendőrautónak támaszkodtam, a könyököm egyik pillanatról a másikra lejjebb csúszott, úgy néztem Kakukk kisasszony ténykedését az út mellett. A lehető legközömbösebben törölte a balesetet szenvedett normálisok közül mindazoknak az emlékezetét, akiket egy csöppet is érdekelt, amit mi csináltunk. Szinte elnevettem magam. Kótyagos voltam.

És akkor hirtelen hangot hallottam.

Örülök, hogy újra látlak.

A tarkómon felálltak a szőrszálak, megdermedtem. Gúnyosan dallamos hang volt, szelíd, de méregtől csöpögő – és furcsán ismerős. Körülnéztem, de nem volt a közelben idegen.

Újra hallottam.

Izgatott vagy?

A szavak mintha valahonnan belőlem jöttek volna, a saját elmém szülötteiként. Annyira fáradt voltam, hogy azt hittem, éber álom, vagyis rémálom ijesztget.

Apró, lázadó hangocskák – ajkak cuppanása, elnyújtott magánhangzók – kavarogtak a fejemben. A túlzott elégedettség hangjai, mint amikor valaki tiszta és meleg ágyba bújik egy hosszú nap után.

Mm-mmm, suttogta a hang. Így már jobb. Hozzá tudnék szokni újra…

– Ki van itt? – pördültem hirtelen hátra.

– Jacob, jól vagy? – bámult rám Emma.

Döbbenten meredtem rá, egy pillanatig elfelejtettem, hol vagyok.

– Persze – mondtam. – Igen, jól. Csak azt hiszem… elaludtam. – Nem szívesen hazudtam. – Talán sétálnom kellene egyet. Kicsit levegőznöm kellene. Kiszellőztetnem a fejem.

Emma szórakozottan bólintott, ő meg Enoch a dolgukra összpontosítottak – próbálták lecsillapítani Hught –, nemigen érdekelte őket a fura viselkedésem. Nem mentem túlzottan messzire, csak annyira, hogy kiszellőztessen a fejemből a hangot, hogy meggyőzzem magam önnön hazugságomról: hogy nem történt semmi. Nem hallottam semmit.

Hosszú, határozott lépéseket tettem, a mentőautók útvesztőjében járkáltam. Az éjszakai levegő hideg lett, a korábban kellemes szellőből agresszív szél támadt. Egy hirtelen szélroham kis híján felborított, oldalra dőltem, és az egyik mentőautó hátsó ajtajában kapaszkodtam meg. Újra hallottam a hangot.

Új világ jön, és olyan gyönyörű lesz…

– Ki vagy? – kérdeztem a sötétségtől.

Csak egy régi barát.

– És ez mit jelent? – kérdeztem, jobbra-balra forgatva a fejem, hevesen dobogó szívvel.

A hang nevetett. Sötéten, durván, aztán az ismerős szavak következtek.

Minden ország bűzös mocsárba kerül, hullák hevernek szerte, körös-körül…

Zár csörrent.

A mentőautó hátsó ajtaja kinyílt, kis híján levert a lábamról. Addigra már teljesen kikészültem, mégis egyre jobban vonzott a kocsi sötét belseje. Nem tudtam, mit keresek, amíg meg nem láttam, amíg nem vált nyilvánvalóvá, mit találhatok ott.

Egy hullát. Mozdulatlanul, letakarva.

Az összes ösztönöm azt sikoltotta, menekülj, hívj segítséget, repülj haza unalmas, kiszámítható floridai életedbe.

Elhallgattattam.

Aztán összeszedtem magam, és bemásztam a mentőautóba. A szívem majd kiugrott, de felemeltem a lepel szélét. Halott fiatalember arcát láttam, a feje félig betörve.

Jesszusom.

Csak egy régi barát – mondta a fiatalember véres testéből érkező hang. – De hamarosan visszajövök…

Elengedtem a leplet, egész testemben remegtem.

A kocsi rádiója megszólalt. Hangosan. „With a Little Help from My Friends”, „A barátaim kis segítségével” – harsogott a Beatles-dal.

Végigfutott a hátamon a hideg. Nem bírtam uralkodni magamon. Kiugrottam a kocsiból – egyenesen Enoch karjába. Riadt szemmel bámult rám.

– ’ová tűntééé? – ordította túl a zajt, amelyet addig nem érzékeltem. A helikopter hangját. – Gyere mán – mondta. – Indulunk!

És elrángatott a várakozó helikopter felé.

*

Két perc múlva a levegőben voltunk, a fejhallgatók elnyomták a rotor zaját. Ellery LaMothe és a testőre ölében feküdt az első sorban, mi, többiek hátra zsúfolódtunk. Wren Ökörszem és Kakukk kisasszonyok kénytelenek voltak madár alakot ölteni, hogy mind elférjünk, s így a pilóta mögött ülve fürkészték az alkonyodó égboltot előttünk. Az ymbrynék mindent megtettek, hogy stabilizálják Elleryt, ám a hurokba való visszajutás volt az egyetlen valódi esély arra, hogy elkerülje a halált – ezért a legközelebbihez, az isten háta mögötti, Locust Gap nevű városkába tartottunk.

Még mindig nem tértem magamhoz abból a sokkból, amit pár perce a földön átéltem. Látomás volt? Hallucinálás?

Caul hangját hallottam. Caul hangja idézte a jóslat leginkább apokaliptikus részét nekem. Ami azt jelenti… mit is?

Hogy valószínűleg kezdem elveszíteni az eszem. Vagy ezt, vagy azt, hogy Caul új, kreatív módszerekkel kínoz.

Hugh összeomlott. Emma és Enoch erőfeszítései ellenére rosszabb állapotban volt, mint valaha.

– Fiona most is a kezükben van – mondta fejhallgatója mikrofonjába úgy, hogy mindenki hallja –, és minél lassabbak vagyunk, annál nehezebb lesz visszaszerezni őt. Át kell kutatnunk az összes hurok területét kétszáz, nem, háromszáz kilométeres körzetben. És most azonnal…

Emma Hugh karjára tette a kezét.

– Hugh, ez képtelenség…

– Dehogy is az! Van egy helikopterünk!

LaMothe dühösen fordult hátra.

– Ez az én helikopterem, kölyök, és csakis a legközelebbi hurokhoz megy, hogy megmentsük ennek a lánynak az életét. – Haragos tekintete Vándorsólyom kisasszonyra siklott. – Fogja vissza a kis védencét!

– Kérem, Hugh, csillapodjék – kérte Vándorsólyom kisasszony. – Igen gondosan kell megválasztanunk a következő lépésünket. Mindannyiunkat érint ez az ügy. Valamennyien aggódunk Frauenfeld kisasszonyért. Ám ebben a kritikus pillanatban nem kapkodhatunk ész nélkül, terv nélkül.

– Fiona is hurokhoz kötött – motyogta Hugh. – Ő is előre fog öregedni.

– Jaj, istenem – sápadt el Emma. – Elfelejtettem.

Én is elfelejtettem. Minthogy Fiona nem volt velünk, amikor a Lelkek Könyvtára összeomlott, az ő belső órája nem állt vissza, ahogyan a miénk. Ami azt jelentette, hogy előre öregedhet.

– Valószínűleg akkor ejtették foglyul, amikor Wren Ökörszem kisasszony hurokja összeomlott, sok-sok hónappal ezelőtt – gondolkodott hangosan Vándorsólyom kisasszony. – Láttuk lezuhanni a szikla pereméről. Csak feltételezhetjük, hogy túlélte, és odalenn elkapták.

Hugh behunyta a szemét.

– Mit tettek vele? És mit akarnak tőle?

– Még nem tudjuk – felelte Vándorsólyom kisasszony –, de abban biztos lehet, hogy nem hagyják előre öregedni, amikor éppen… – Vándorsólyom kisasszony kipillantott az ablakon – Iowában vagyunk.

– Igen – nyögte Hugh. – Bízom benne.

– Ez után a megálló után – folytatta Vándorsólyom kisasszony – visszatérünk Devil’s Acre-be, összehívjuk az összes emberünket és felderítőnket, majd használható tervet készítünk. És visszahozzuk Fionát.

Hugh bólintott.

– Ha a kisasszony mondja.

*

Egy vén pajta közelében szálltunk le, a fák meg a bokrok hajladoztak a helikopterszéltől. Az ymbrynék és az amerikaiak már kiszálltak, mielőtt leállt volna a rotor. Wren Ökörszem kisasszony és Kakukk kisasszony madár alakban repültek be a pajtába, és mire mi is odaértünk, ismét emberi alakot öltöttek, teljesen fel is öltöztek, a külsejük kifogástalan volt.

Segítettünk LaMothe-nak és a testőrnek felvinni Elleryt a pajta felső szintjére, ahol a hurok bejárata nyílt, majd lecipeltük a meleg és ködös délelőttbe.

– Fel a kezekkel! – hallatszott, és megpillantottam egy fickót, aki ránk szegezte a pisztolyát.

Lazán ült egy széken, cilindert és fura, bajuszos maszkot viselt.

– Nevet és klánt! – ugatta.

– Maga nem tudja, ki vagyok? – mennydörögte LaMothe.

– Nem is érdekel, ha nem jenki, de van ötven dolcsija belépődíjra. – Aztán a homlokára csapott, előrehajolt, és azt mormogta: – Várjunk csak egy pillanatra…

– Úgy van – mondta LaMothe testőre. – Az úr Antoine LaMothe. És ha nem akar kivégzőosztag elé kerülni…

A fickó nyomban eldobta a pisztolyt, és térdre vetette magát.

– Bocsánat, LaMothe úr, nem ismertem meg, úgy értem, nem számítottam rá, hogy…

Wren Ökörszem kisasszony talpra állította a fickót.

– Ágy kell ennek a szegény lánynak – mondta. – Ahol kényelemben pihenhet, amíg kezeljük.

– Persze, persze – nevetett idegesen a fickó –, van itt a közelben egy intézmény, igen kényelmes, és az ilyen megtisztelő vendégek számára nyilván a szállásköltségről is lemondanak…

Követtük őt, amint sűrűn hajlongva egy deszkabódékból álló kis település felé vezetett minket. A legnagyobbnak tornáca is volt, és felirata: ÉTTEREM. Három ember toporgott a bejáratánál, egy pincér fehér kabátban és két szakács egyforma kötényben. A maszkos odakiáltott nekik, hogy készítsenek elő egy szobát, mire besiettek.

Az ymbrynék magunkra hagytak minket.

– Nem sokáig maradunk – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Csak stabilizáljuk a lányt, és indulunk.

Hugh csupa ideg volt. Próbált uralkodni magán, ettől lüktetett az egyik ér a halántékán. Nem hibáztattam érte. Élete nagy szerelme Caul legaljasabb embereinek a kezében volt, és isten tudta csak, mit akarnak tenni vagy tettek már vele.

De akkor semmit sem tehettünk ez ellen, így hát körülnéztem a barátságtalan városkában, nem látok-e valamit, ami elterelhetné Hugh figyelmét.

– Tunni szeretnétek, mér’ visel Karl maszkot? – csilingelte egy hangocska, és egy kislány bukkant elő a vendéglő sarka mögül. Nem lehetett idősebb hatévesnél. Egyszerű ruhát viselt, barna haja rövid bubifrizurára vágva.

– Mér’? – kérdezte unottan Enoch. – Ambróziafüggő?

– Hát a nevetlenség miatt – küszködött a szóval a kislány. – Aki a bejáratot őrzi, mindég maszkot visel. Hátha meg köll ölni valakit. Hogy bosszút ne álljanak rajta.

– Komolyan? – kérdezte most már kíváncsian Enoch.

– Elsie vagyok, ti meg újak itten. Azokkal a fél-ymbrynékkel gyüttetek, akik kicserélik a hurok órájának a szerkezetét? A legutóbb bajt okoztak. – Gyorsan és dallamosan beszélt, az arckifejezése kíváncsiságról árulkodott.

– Nem fél-ymbrynék – mondta Emma. – Igaziak.

– Ejha! – csodálkozott Elsie. – Mókás népek vagytok!

– Nem viccelünk – mondtam.

– És a bundás fickó az Északi Klán vezére – tette hozzá Enoch.

– Komolyan? – ámult Elsie. – Mit csináltok itten?

– Nem beszééé’etünk róla – mondta Enoch. – Szigorúan titkos.

– És nem maradunk sokáig – szólt nyomatékosan Hugh, aztán felhúzta a szemöldökét. – Hacsak… nem járt itt korábban négy férfi egy lánnyal?

– Nem. Hónapok óta nem vót itt senki.

Hugh elszontyolodott.

– Csak a lógós. – Az utca túloldalán álló akasztófán függő, szikkadt holttestre mutatott. – Raboló vót, minket akart kirabóni. Hát figyelmeztetésből lelőttük. Nagyon komolyan vesszük a tolvajlást, amióta Ted bátyó tűzkövét ellopták. – Reménykedve nézett ránk. – Nem amiatt jöttetek?

– Mi miatt? – kérdezte Enoch.

– Ted bátyó tűzköve. Reméltem, ha ilyen fontos népek vannak itten, azért gyüttek, mert elkapták a tolvajt, és most visszaadják neki.

– Sajnálom – mondta őszintén Emma. – Erről semmit sem tudunk.

– Ó. – A gyerek egy kicsit veszített a vidámságából. – De mindenképpen találkoznátok Ted bátyóval, igaz? Örűne neki. Mer’ mostan nem a régi.

– Nem szabad – mondta Emma.

Elsie lehajtotta a fejét.

– Értem én – mondta, és a közelben álló házikóra pillantott. – Pedig mingyár itten lakik…

– Miért is ne? – mondtam. – Ha közel van.

A tekintetem találkozott Emmáéval, Hugh felé biccentettem, és Emma megértett.

– Igen, ismerjük meg – karolt Hugh-ba.

– Gyerünk! – ujjongott Elsie.

Hugh vonakodva tartott velünk, de mégis a házikóhoz mentünk, és közben be nem állt Elsie szája.

– Nagyon, de nagyon uncsi vót az utóbbi időben, senki se gyütt. Csak pár árus meg a hurok fenntartója. Gyünni fog nemsoká’ tanító, hogy taníccson engemet. Másképp nagyon unalmas itten. Honnan gyüttök?

– Londonból – felelte Emma.

– Ó. Mindig szerettem vóna olyan nagy helyre menni. Jó ottan?

Enoch nevetett.

– Nem éppen.

– Nem baj, akkor is látni szeretném. Milyen korból valók vagytok? Úgy értem, mikor születtetek?

– Sokat kérdezel – emlékeztette Hugh.

– Tényleg, erről vagyok híres. Ted bátyó kihallgatónak hí’. Magatokkal visztek, amikor hazamentek?

Emma meglepődött.

– Nem szeretsz itt élni?

– Szeretnék más helyeket is látni, mint Locust Gap. Egyébként Cincinnatiben születtem. De négyéves korom óra itten vagyok.

– Az nem olyan sok idő – mondtam.

Bólintott.

– Nem. Asszem, nem. Csak negyvennégy éves vagyok.

Beléptünk a házikóba. Mintha kemencébe mentünk volna be. Hatalmas kandallóban lobogtak a lángok, előtte nagy halom takaró.

– Szia, bátyó – köszönt Elsie, és a takaróhalom kissé felénk fordult. Egy fiúcska volt a közepében.

– Te jó ég! – kiáltott fel Hugh. – Elevenen megsül!

– Ne nyúljál hozzá! – figyelmeztette Elsie. – Lefagy a kezed. Mínusz ötven fok a hőmérséklete.

– Sz-sz-sz-i-a – nyögte ki fogvacogva a fiú. A bőre kék volt, a szeme körül vörös karikák.

– Szegényke – suttogta Emma.

Gyöngyözött a homlokom, de amint közelebb mentem a fiúhoz, megcsapott a belőle áradó hideg, elnyomta a hőséget meg az izzadást.

Elsie-hez fordultam.

– Azt mondtad, valaki ellopta a… mijét?

– A tűzkövét – mosolygott szomorúan a fiúra. – Maga mondaná el, de nehezére esik a beszélés, mer’ a nyelve merev a hidegtől.

– Talán segíthetek – mondta Emma –, ha csupán kis időre is. – Lángot lobbantott mindkét kezében, felszította, majd a fiú fölé tartotta.

– Fi-fi-finom – vacogta a fiú. – Kö-kö-köszönöm.

A hőség kezdett elviselhetetlenné válni. Minél melegebb lett, annál jobban éreztem valami bántó bűzt. Mintha trágyát főztek volna. De próbáltam összpontosítani, mert a fiú olyan állapotba került, hogy már mondatokat tudott mondani.

– E-ebben az állapotban vagyok – vacogta Ted, és a bőre egy-két árnyalatnyival kevésbé kéklett. – Normális életet élni csak a tűzkővel tudtam. Apró, zöld kövecske volt, állandóan izzott, sosem aludt ki, az ymbryném adta nagyon régen. – Szomorú és vágyakozó volt az arca. – Régen, amikor még voltak ymbrynék. Messziről hozta, azt mondta, a tengeren túlról. Azt mondta, ha a gyomromban tartom, mindig melegen tart majd. És így is volt hosszú időn át.

A bűz még elviselhetetlenebbé vált, mint a hőség. Befogtam az orrom. Fura módon senki mást nem zavart.

– És akkor jött egy ember – folytatta immár gördülékenyen Ted. – Azt mondta, orvos. Mindig fáztam egy kicsit, sosem tudtam utcára menni pulóver és kabát nélkül, és az az ember azt mondta, rendbe tud hozni. Ha felköhögöm a tűzkövet, és engedem, hogy állítson rajta.

Annyira figyeltem Tedre, hogy észre sem vettem, a sarok felé tartok. Már félúton voltam. Valami vonzott. A szag. És a háborgó gyomrom.

– Elvette tőlem – mesélte tovább Ted. – És amikor utána akartam futni, hogy visszaszerezzem, valami megállított. Valami erős, amit nem láttam. – Csóválta a fejét, nyelte a könnyeit. – A falhoz szögezett. Befogta a szám, nem tudtam kiáltani. Elájultam…

A sarokban észrevettem a padlón egy fekete foltot. Az volt a szag forrása.

– Jacob – figyelmeztetett Emma –, ez egy…

– Üresrém – mondtam. – És itt van egy csöppnyi váladék.

A fiú bólintott.

– Ott szorított a falhoz.

– Ez mikor történt? – kérdeztem.

– Öt-hat hónapja – felelte Elsie.

– Hogy nézett ki az az ember?

– Mint akárki – borzongott meg Ted. – Mint… senki.

– Napszemüvege vót, igaz-e, Ted? – mondta Elsie. – Sose vette le.

Hangosan kopogtak az ajtón, és már nyílt is. Vándorsólyom kisasszony lépett be, és levegőért kapkodott a hőségtől.

– Megyünk – jelentette ki.

Hugh és Enoch elköszöntek és a kisasszony után futottak.

Elsie esdekelve nézett rám.

– Nem tucc csinálni valamit? Nagymenőket ismersz…

– Nagyon kemény fába vágtuk a fejszénket, de nem fogunk megfeledkezni rólatok.

Elsie bólintott. Az ajkába harapott.

– Köszönöm – mondta Ted. – Mindig jó barátságos arcokat látni. Errefelé nem sok akad.

– Sajnálom – mondta Emma. – Bárcsak tovább maradhatnánk!

– Semmi baj – sóhajtotta Ted, és ismét a kandallóba bámult.

Elsie is, és a kandalló erős fényében egy pillanatig egyszerre látszott fiatalnak és nagyon öregnek, elveszettnek.

Emma lassan összecsukta a kezét. Ő is szomorúnak látszott. Alig ismertük ezeket a gyerekeket, de Emmának, ezt már tudtam, akkora szíve volt, mint Franciaország.

Mire az ajtóhoz értünk, a fiú kezdett ismét elkékülni.

KILENCEDIK FEJEZET

Elleryt Locust Gapben hagytuk LaMothe testőrével. Meg szerettem volna nézni, hogy van, de az ymbrynék azt mondták, nyugalomra és pihenésre van szüksége, nem látogatókra. Gyors beavatkozásunk megmentette az életét, de hogy az milyen lesz, még nem volt tudható; egyetlen este alatt normális életidőnyit öregedett előre, és ennek gyakran drámai hatása van az agyra. LaMothe mégis hálásnak látszott azért, amit tettünk. Nem mondta, de láttam rajta. Hallgatott végig a helikopterúton vissza, Marrowbone-ba, nem jött ki a sodrából, és a mosómedvéi sem vinnyogtak és ficánkoltak.

Mi sem sokat beszéltünk. Enoch elaludt. Emma szinte mindvégig halkan beszélt Hugh-hoz, a fiú ökölbe szorított kezét is lassan ellazította.

Noorra gondoltam. Ez az utóbbi időben gyakran előfordult, tulajdonképpen mindig, amikor nem kötött le valamilyen életveszély. A nyugodtabb percekben csak magam elé kellett képzelnem az arcát, és máris kisebb volt rajtam a nyomás. A mellkasomat szinte folyamatosan szorongató feszültség enyhült – és néha, amikor elképzeltem, hogy a közelében vagyok, vagy megcsókolom, a feszültség átváltozott egészen mássá: kívántam őt.

Ha őszinte akarok lenni, ez olyasmi volt, amit Emma iránt sosem éreztem. Ami hozzá fűzött, az szűzies, Viktória-korabeli volt. Noor iránt másképp éreztem.

Noor új volt ebben a világban. Kíváncsi lettem volna, mit érez, hogyan alkalmazkodik. Vajon jól van-e? Haladnak-e Millard térképeivel, közelebb jutnak-e V. hurokjának megtalálásához? Mi lesz, ha Noor megtalálja V.-t?

Erről eszembe jutott: mi lesz Fiona felkutatásával?

Minthogy Ellery és LaMothe testőre nem tartottak velünk, Wren Ökörszem kisasszonynak és Kakukk kisasszonynak volt annyi helye, hogy emberalakban maradjanak. Mindvégig halkan és komolyan beszélgettek Vándorsólyom kisasszonnyal. Reméltem, azon törik a fejüket, hová vitték a lidércek Fionát, de nem lehettem biztos benne. Mielőtt mindez megesett, Hugh-nak már akadtak nyugodt, vidám és könnyed percei, de a seb ismét felszakadt, sőt kétszer akkora lett. Ismertem őt annyira, hogy tudjam, addig nem fog nyugodni, amíg Fiona nem lesz ismét biztonságban közöttünk. Ha történne vele valami, az megölné Hugh-t.

Félretettem a gondolatot, ám egy kérdés került a helyére, amelyet igencsak szerettem volna feltenni Vándorsólyom kisasszonynak, de a fejhallgató mikrofonján át nem tehettem fel. Nem akartam, hogy LaMothe meghallja.

Úgy láttam, alszik, kopasz fejét az ablaknak támasztva, de mégis. Azonban várni sem bírtam.

– Tudnom kell valamit. – Súgtam egészen Vándorsólyom kisasszonyhoz hajolva, amint elfordult a többi ymbrynétől. – Marrowbone-ban, a táborban, amikor meg tetszett találni az üresrém nyomát, ugye nem csak a lábnyom volt ott?

Vándorsólyom kisasszony megrázta a fejét.

– Nem bizony.

Hugh élénken figyelt.

– Ezt a sátoron kívül találtam, a fák közt. – A blúzából előhúzott egy összepréselődött, lila virágot. Egy kutyarózsát.

Hugh megérintette, forgatta a kezében.

– Fiona ott járt?

– Igen. De a lidércek nem. – Vándorsólyom kisasszony olyan halkan beszélt, hogy félig-meddig csak a szájáról olvashattunk. – Fiona vitte a lányt az üresrémhez, amely elrejtőzött biztos távolban az északi klán táborától, és ott várakozott.

– Nem értem. – Hugh homloka összeráncolódott, szeme kidülledt. – Segített nekik?

– Nem szándékosan. Megtárgyaltam Wren Ökörszem és Kakukk kisasszonyokkal, és úgy véljük, Fiona tudatát irányították, és most is irányítják. A buszbaleset az irányítás rövid megszűnésének az eredménye. Fiona menekülni próbált. Talán meg is próbált végezni a fogva tartóival.

Emma megdöbbent. Hugh hallgatott; úgy összeszorította a száját, hogy attól tartottam, kitörnek a fogai.

– A fenébe, bisztosan meg akarják ölni – motyogta Enoch, majd a szájára csapott. Emma gyilkos pillantást vetett rá.

– Nem – mondta Vándorsólyom kisasszony. – A lidércek koncentráltak és céltudatosak. Bizonyos célból tartották Fionát életben, és hozták ide Walesből. Bármi legyen is az a cél, még nem teljesült. Nem fogják hát megölni.

– Még nem – mondta Hugh.

LaMothe mocorgott. Nem lehetett tovább beszélgetni. Az út további részét feszült csendben tettük meg.

*

A mai Marrowbone utcáján álltunk, a múzeumi hurokbejárat előtt, amikor egy turista megállt, hogy lencsevégre kapjon minket. LaMothe rámordult, hogy táguljon, mire a turista elszelelt.

Vándorsólyom kisasszony erőltetetten mosolygott.

– Legalább néhány napig távol leszünk a tanácskozástól – mondta. – Sürgősebb tennivalónk akadt.

LaMothe bólintott.

– Remélem, meglelik a lányukat – mondta, és megrázta Vándorsólyom kisasszony kezét.

– Köszönöm – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Mindent meg fogunk tenni Elleryért, mihelyt utazóképes állapotban lesz. Van egy csodálatos gyógyítónk Devil’s Acre-ben, ha egy kis időre ránk bízná.

LaMothe bólintott, és most először közvetlenül hozzám fordult.

– Sajnálom, hogy nem bíztam magában, fiam. Ritka tehetség. – És akkorát csapott a hátamra, hogy kis híján hasra estem.

Menni készült, de Wren Ökörszem kisasszony elkapta a mosómedvéje farkát.

– Megpróbálhatna nem indítani háborút, amíg távol leszünk – mondta.

– Ha mégis kitörne, nem mi fogjuk leadni az első lövést. – Megbökte cilinderét, és távozott.

*

Pár perccel később beléptünk a Huroktikumon keresztül Bentham padlására, és fura zaj ütötte meg a fülünket: taps.

A padlás tele volt emberekkel – ymbrynékkel, minisztériumi dolgozókkal, véletlenszerűen összegyűlt különlegesekkel, akiket csak látásból ismertem –, akik csillogó szemmel, mosolyogva tapsoltak. Nekem.

Barátságos taszítást éreztem, amint Vándorsólyom kisasszony kilökött a felvonóból.

– Tudják, mit tett – súgta. – És mindnyájan nagyon büszkék önre.

Ott volt Horace ragyogó arccal, kiáltozva. Bronwyn, a vállán Olive és Claire, hogy átlássanak az ünneplő tömeg feje fölött. Feketerigó kisasszony és Gébics kisasszony gratuláltak nekem; még Sharon is megjelent, hogy megveregesse a vállam. Különös volt így együtt látni valamennyiüket, felém forduló, mosolygó arcukat. Örömmel töltött el. Jókedvem kerekedett, felugrott a dopaminszintem. Visszaemlékeztem a célomra, hogy miért is harcolunk. Itt voltak: a leghűbb barátaim, a valódi otthonom.

Imádtam különleges családomat, és abban a pillanatban tudtam, hogy harcolni fogok velük együtt – és értük – az életem végéig.

A vállamon éreztem Vándorsólyom kisasszony kezét. Odafordultam, és elkaptam ritka gyöngéd pillanatainak egyikét, amikor érzelem sugárzott a szeméből.

– Szép munkát végzett, Portman úr – szólt lágyan. – Szép munkát.

Ostobán vigyorogva álltam, próbáltam kitalálni, hogyan ölelhetnék meg egyenként mindenkit, amikor mintha elcsöndesedett volna a tömeg; abban a pillanatban, amikor őt megláttam, minden más elhomályosult. A suttogások, a kérdések, a kíváncsi tekintetek – semmi sem számított. Lebénult az elmém. Miután átfurakodott Sharon széles vállú kuzinjai között, megláttam. Kifulladva rohant felém, amilyen gyorsan csak tudott, arckifejezése egyszerre volt elkeseredett és boldogságtól ragyogó.

Noor.

– Jacob – pihegte, miután áttört a testek falán, tudomást sem véve a rá irányuló reflektorok fényéről. – Visszajöttél… csak most hallottam… a könyvtárban voltam Millarddel… annyira aggódtam…

Két karommal széttoltam a tömeget, bezártam a kettőnk közti hézagot. Nem köszöntem, csak megcsókoltam, mindenki szeme láttára. Meglepődöttsége eltűnt, átváltozott, amint hozzám simult. A világ többi része elnémult, amint szikraeső robbant a mellkasomban, a fejemben.

Végül azért hagytuk abba, mert mindketten tudatára ébredtünk, mennyire elcsöndesedett a helyiség, és hányan bámulnak minket.

No és levegőt is kellett vennem.

– Szia – vigyorogtam ostobán és minden bizonnyal céklavörösen.

– Szia – felelte szintén vigyorogva.

És elnevettük magunkat. Nevettünk, miközben megkönnyebbülés és öröm és idegesség áradt szét a testünkben. Úgy látszik, mindketten megértettük, hogy átléptünk egy határt, és már nincs visszaút. Túlléptünk a barátságon. Egyenesen a…

Ebben nem voltam biztos.

De elállt a lélegzetem a gondolattól, hogy mi lehet a kettősünkből. És meglepődtem. Csodálkoztam azon, hogy egyszerre vagyok képes annyi mindent – örömet, rémületet, félelmet, gyászt – érezni. Mosolyom lehervadt, amint ismét rám zúdult a való világ, hirtelen, kijózanító borzongással érzékeltem ismét a helyiséget. Ám a valóság valahogy mégis eltompult.

A közelben Vándorsólyom kisasszony beszélt valakivel Fionáról. Sharon felénk tartott. Noorral egymás mellett álltunk, nem érintettük egymást, még csak nem is néztünk egymásra, valami mégis megváltozott közöttünk. Ekkor valaki a vállamra ütött, és elkomorodva meg akartam mondani Sharonnak, hogy szálljon le rólam, most nincs kedvem hurokszabadságról beszélgetni.

De Horace volt az.

– Jacob – kezdte aggodalmasan –, tudom, hogy csak most jöttél vissza, de rengeteg a megbeszélnivalónk. Noor, Millard meg én megdöbbentő felfedezéseket tettünk a távollétedben.

Noorra pillantottam. Az ajkába harapott.

– Igen, ezt még nem volt lehetőségem említeni – vallotta be zavartan. – De Horace igazat mond. Sok mindenről kell beszélnünk. Téboly volt itt.

– Sikerült áttörést elérnetek? – kérdeztem reménykedve.

– Igen – nevetett Noor. – Emlékszel a cégtáblára, amelyet az utca túloldalán láttam az ablakunkból? Kiderült, hogy a cégnek csak Ohio és Pennsylvania államban voltak boltjai. Így a kör leszűkült két államra!

– Elképesztő! – lelkendeztem. – Közel jártok a célhoz!

– Nem annyira közel. Millard azt mondja, megtalálni egy titkos hurok nyomát ekkora területen még mindig hetekbe telhet. És ma lassan is haladtunk, mert Millard máson dolgozott.

– Máson? – csodálkoztam. – Mi lehet ennél fontosabb?

Noor vállat vont.

Horace-ra pillantottam. Horace is vállat vont, és szórakozottan játszott a nyakkendőjével.

– Ki tudja? Nehéz egy helyben tartani annyi időre, hogy megkérdezzük tőle. Kivált, ha folyton meztelenül mászkál, mint valami civilizálatlan állat.

– Egyes állatok ruhában járnak – mutattam rá, Addisonra gondolva.

– Civilizálatlan állatokról beszélek.

A témánál akartam maradni, de Enoch átfurakodott hozzánk a tömegen, és megragadta Horace vállát.

– ’allottááá Fionáról? – kiáltotta. – Életbe’ van, komám! Él!

Horace úgy rázkódott meg, mintha konnektorba nyúlt volna.

– Micsoda?

Szemlátomást nem hallott róla. Egyikük sem.

– Ki beszélt Fionáról? – kiabálta Bronwyn, és eltolta az útból Ulysses Critchley-t, hogy odajöhessen hozzánk. – Életben van?

– Édes istenem! – kiáltotta Olive, és izgalmában felrepült Bronwyn válláról, és a gerendák között kötött ki.

– Ez… egészen… – dadogta Claire, aztán elalélt, és Bronwyn válláról a karjába zuhant. – Elképesztő – nyögte.

– És hol van? – forgatta a fejét Bronwyn. – Ezt meg kell ünnepelnünk!

– A lidércek foglya – mondta Emma, és feldobott egy kötelet Olive-nak. Egy rövidke pillantást vetett Noorra és rám, aztán gyorsan elfordította a tekintetét.

– Ó – döbbent meg Horace. – A mindenségit!

– Érte megyünk, kiszabadítjuk! – jelentette ki a megingathatatlan Bronwyn. – Még ma mentőcsapatot állítunk össze. Most rögtön. Hol van?

– Nem tudjuk – feleltem. – Ez a gond.

– A fenébe! – roskadt magába Bronwyn.

Körülnéztem, hogy hol van Hugh. Még mindig a felvonók közelében beszélgetett Feketerigó kisasszonnyal és Vándorsólyom kisasszonnyal.

– Nem értem, Vándorsólyom kisasszony mér’ akarta, ’ogy velünk gyüjjön – mondta Enoch –, amikor tutta, ’ogy’a megtanájuk Fionát, rossz állapotba’ le’et. Minimum agykontroll. Vagy tán… – Elhallgatott, mielőtt kimondta volna. Halott. – ’ugh tejjessen kikészűűűt vóna.

– Jóságos ég, Enoch – csodálkozott Horace –, csak nem lett szíved?

Enoch sötét pillantást vetett rá.

– Csak kicsikét kegyetlen.

– Nem – ellenkezett Emma. – Hugh-nak nem tett volna jót, ha kihagyta volna. Ha nélküle találtuk volna meg Fionát, és ő megtudta volna, hogy Vándorsólyom kisasszony tisztában volt vele, hogy a szerelme nyomában járunk, attól összeroppant volna. Megérdemelte, hogy ott legyen, bármi történjék is.

– Hogy bírja? – kérdezte Noor.

– Ahogy az elvárható – válaszolta Emma. – Erős kölyök. De dühös, és aggódik.

– Ahogyan mindnyájan – mondtam. Visszafordultam Noorhoz és Horace-hoz. – Tehát híreitek vannak.

– Nem a nyilvánosságnak valók – figyelmeztetett Horace. – Menjünk valahová, ahol pár decibellel halkabban beszélhetünk. És magunk közt.

– És van kaja is – mondta Enoch. – É’en döglök.

*

Korán volt, órák lehettek hátra a kijárási tilalomig, a nap küszködött az Acre ocsmány égboltján, és a Zsugorított Fej még nem volt zsúfolásig tele.

– Általában nem kedvelem a kocsmákat – mondta Vándorsólyom kisasszony, amint az ajtó fölött lógó, barnára égett és ráncos fejre pillantott –, de minthogy konyhaszekrényeink jelenleg üresek, és önöknek kimerítő napjaik voltak, kivételt teszek.

– Takarodj Hadészba, megjátszós, vén banya! – recsegte válaszképpen a fej, de Vándorsólyom kisasszony vagy nem hallotta, vagy nem kívánta megadni neki a reagálás nyújtotta kielégülést.

Összetoltunk két asztalt a helyiség hátulsó részében, hogy magánjellegű helyet biztosítsunk magunknak. Megjelent az összes barátom – Millard kivételével, aki üdvözölt minket, amikor visszatértünk a Huroktikumba, de gyorsan el is nyargalt, hogy folytassa a munkáját, még el sem búcsúzott.

Noor mellé ültem. A másik oldalamon Horace foglalt helyet. Vándorsólyom kisasszony, Enoch és Emma velünk szemben ült a szilánkos asztalnál, amelybe mindenféle monogramok és szavak voltak vésve, Bronwyn az asztal végén kapott helyet Olive-val és Claire-rel.

Rettenetesen hallani szerettem volna az új híreket, kivált az után, hogy Horace felkeltette az érdeklődésemet, csakhogy ő meg Noor előbb azt akarták hallani, hogy mi mit tettünk. Emma, Enoch meg én felváltva meséltünk arról, hogy miért búslakodik Hugh az asztal másik végén, egy korsó zavaros sör mellett. Majd a táborról, a balesetről, Elleryről és az elrabolt férgéről, Ted bátyóról meg az elrabolt tűzkövéről. Amikor befejeztük, rájöttem, hogy a sok furcsaság egyetlen kérdéssé olvad össze: mit akarnak a lidércek?

– Ami azt illeti – húzódott közelebb hozzám Horace –, erről van egy elképzelésünk.

Éppen ekkor érkezett meg az étel. Természetesen.

Krumplis hallevest kaptunk. Nem mertük megkérdezni, miféle halból készült, a pincér pedig nem részletezte.

– Gulipán kisasszony és csapata mélyebbre ásott az Apokrifonban – kezdte Horace. – Francesca pedig túlórázott, és lefordította a jóslat egy olyan részét, amelyet korábban nem értettünk.

Mindnyájan közelebb hajoltunk.

– És? – kérdezte Emma.

– A jóslatban több van, mint sejtettük.

Vándorsólyom kisasszony hangosan lecsapta a kanalát.

– Azonnal el kellett volna mondania nekem, amint megérkeztünk – szólalt meg mérgesen. – És mi az?

– Egy most talált lábjegyzetben – magyarázta Horace – a sötétség eljövetele előtti részben a jóslat egy olyan csoport felemelkedéséről szól, amelyet „az árulóknak” nevez, és úgy írja le őket, hogy „könyörtelen emberek, akik megkísérelték megrontani a természet lelkét, ezért elátkozottak lettek”.

– Mintha a lidércekről szólna – mondta Emma, Bronwyn és Olive pedig komoran bólogattak.

– Gulipán kisasszony is így vélte – árulta el Horace. – Ám a következő kijelentés még különösebb. És rosszabb. Mintha magát Cault említené, no meg a Lelkek Könyvtárát.

Elszorult a torkom.

– Sosem találkoztam még olyan jóslattal, amely egy korábbi próféciára hivatkozott, de ez mintha a Bibliából, a Jelenések könyvéből vett idézet lenne: „A mélység angyala volt a királyuk, akinek héberül Abaddón, görögül pedig Apollión a neve.”[1] És azzal folytatja, hogy az árulók fel fogják támasztani.

Enoch kis híján megfulladt a levestől.

– Feeetámasszák?

– És amikor visszatér, rettenetes hatalma lesz.

– Miféle hatalma? – kérdezte a dermedten ülő Bronwyn.

A látásom elhomályosult, hideg futkározott a hátamon. A letakart hulla. Caul hangja, amely a jóslatot idézte.

– Az ősi szellemek temetőjéből nyert hatalom – mondtam, és magam is meglepődtem, milyen üresen kong a hangom. – Amely csak a Lelkek Könyvtára lehet.

Noor aggódva pillantott rám, de nem voltam képes a szemébe nézni. Nem akartam elárulni a félelmem, még nem, ezért azt tettem, amit gyakran teszek, amikor félek: Vándorsólyom kisasszonyra néztem. De ymbrynénk arca rezzenéstelen volt; nyilván még emésztette a hírt. Mindenkin rémület látszott, Horace pedig kis kortyokban itta a vizet, mintha a hallott szörnyűségektől kiszáradt volna a szája.

Csak Enoch maradt nyugodt.

– Micsoda seggfejek vagytok – mondta, és nagyot szürcsölt a levesből.

– Ez nem vicces, Enoch – nézett rá dühösen Emma.

– De. Mostan mán van értelme, ’ogy mér’ köll nekik Fiona. Meg annak az amerikai lánynak az anyaféregje. – Fejcsóválva, halkan kuncogott.

– Miről beszélsz? – kérdeztem, mert a félelem helyett egyre nőtt bennem a harag.

– Világos, mint a nap – magyarázta. – A lidércek receptet követnek. – Kanalával megkocogtatta leveses tálkáját. – Feeetámasztó levest kotyvasztanak, a’ogyan a boszorkák szokták. „Szikra pattan, óóóthatatlan, ég a munka, forr a katlan.”[2]

– Ez szörnyű, Enoch – mondta szájbarágósan Bronwyn.

Enoch sóhajtott. Letette a kanalát.

– Mán egyedűűű én figyelek Vándorsólyom kisasszonyra? Caul csapdába esett egy összeomlott ’urokba. Örökre. Onnan nincsen visszagyüvetel.

– Vagy mégis van – mondta Olive.

– Millard is azt mondta, csapdába esett – csilingelte Claire.

Enoch csóválta a fejét.

– A lidércek kétségbe vannak esve. Szalmaszááába kapaszkodnak. Nincsen más választásuk, mint örökre eeetűnni az árnyékba, és mééétósággaaa viseeeni a vereséget, de ez nem nekik való. Ezé’ őrűűűtséggel próbááákoznak, mer’ nem jut más az eszükbe. De az le’etetlen. – Csöpögő kanalával Vándorsólyom kisasszonyra mutatott. – Esztet tetszett mondani!

Minél tovább beszélt, annál jobban látszott rajta, hogy megerősítést vár. Mindannyian Vándorsólyom kisasszony felé fordultunk, csüggtünk a szavain. Elgondolkodott.

– Azt hiszem, valóban ezt mondtam.

Vándorsólyom kisasszony hangjában volt valami, amitől Enoch kezében megállt a kanál félúton a szája felé.

– Asztat teccik ’inni?

– Lehetséges, hogy el vannak keseredve, ahogy Enoch mondta, és bármit megpróbálnak. De nem volna rájuk jellemző holmi hiábavaló dologgal kísérletezni. Kivált Murnau nem olyan. Gyanítom, hogy közvetlen utasításokat kap magától Caultól, talán álmok útján. – Jelentőségteljesen nézett rám. – Portman úrnak volt néhány álma. Nekem is.

Horace halkan feljajdult.

– Ajaj.

Odakaptam a fejem.

– Mi ez az ajaj? – kérdezte Enoch.

– Nem ízlik a leves? – kérdezte a vállam fölött a pincér. – Kellene bele még egy kis angolnapor?

– NE MOSTAN! – ordított rá Enoch, és miután a pincér elhúzott, ismét Horace-hoz fordult. – Mi ez az ajaj?

– Én is többször álmodtam róla – meredt immár üres poharára Horace.

– Tényleg? – kérdeztem.

– Emlékeztek azokra a sikoltozós, felébredős, lidérces álmaimra, amelyek akkor fordultak elő, amikor Jacob először jött el hozzánk? Forró vértengerek, az égből aláhulló tűz? Igen? – Megvárta, amíg helyeseltünk, majd bólintott. Nyelt egyet. – Nos, a múlt éjjel ugyanilyen álmom volt. Csak Caul is szerepelt benne.

– Miért nem szóltál? – kérdezte megbántottan Bronwyn. – Mindig hozzám szoktál jönni, amikor rémálmaid vannak.

– Azt hittem, csak a félelmeim megnyilvánulása, nem jósló álom – felelte kelletlenül Horace. – Ám ha Caul Jacobot és Vándorsólyom kisasszonyt is látogatja álmukban… – Remegő kézzel törölte meg a homlokát, összeszedte magát, és folytatta. – Sosem láttam álmomban Cault, se jósló, se másmilyen álmomban. De ezúttal nagyon tisztán láttam, az égen lebegett, úgy vezényelte az apokalipszist, mint valami karmester. – Rám nézett. – Azt hiszem, ő és a feltámadása harangozzák be a sötétség és a viszály új korszakát.

– Amelynek állítólag én segítek majd véget vetni – mondta nyomatékosan Noor. – Hat másikkal.

– Egy pillanat – szóltam közbe –, kicsit előre szaladtunk. Kezdjük az elején. Miért hiszik azt a lidércek, hogy képesek Cault feltámasztani? Mert ők is olvasták a jóslatot? Ők is azt hitték, hogy róluk és Caulról szól?

– Tényleg róluk és Caulról szól – bizonygatta Horace.

Vándorsólyom kisasszony felemelte a kezét, nyugalmat és józanságot kérve.

– A vita kedvéért feltételezzük, hogy Horace-nak igaza van, és róluk szól. Hogyan érhetik el a feltámasztást? Ha holmi feltámasztó receptet igyekeznek készíteni, mégis kinek a receptjét? Mit tartalmaz? És honnan szerzik? Azt hiszem…

– A fivérétől, kisasszony. Myron Benthamtől.

Millard szólt. Kifulladva, abban a pillanatban érhetett Vándorsólyom kisasszony mellé, az asztalfőre. Az igazgatónőnek, akinek nem volt szokása feltenni olyan kérdéseket, amelyekre nem tudta a választ, leesett az álla.

– Most jövök Bentham titkos dolgozószobájából – magyarázta Millard –, és azt hiszem, jobb lenne, ha rögtön velem jönne mindenki.

*

Bentham titkos dolgozószobája a nyilvános fölött helyezkedett el, és a mennyezetbe rejtett létrán lehetett megközelíteni. A létra a mennyezeten lévő, nagy arcképe fölött rejtőzött: számos portré ékesítette a plafont, bár a falakon egy sem volt. A létra tetején egy aszkéta szerzetesnek való cellát találtunk: három, könyvekkel zsúfolt polcot, egy redőnyös íróasztalt és egyetlen, kemény széket.

Bentham öreg szolgája, Nim várakozott idegesen a sarokban, amint egyenként felmásztunk.

– Korábban sosem láttam ezt a szobát – mondta Vándorsólyom kisasszony, miközben körülnézett. – Jóságos ég, megkértem Feketerigó kisasszonyt, hogy kutassák át a ház minden négyzetcentiméterét…

– Nim tudott erről a helyről – mondta Millard, mire a fura emberke bólintott. – Ahogy nyilván a lidércek is.

– Bentham úr itt tartotta a legtitkosabb iratait és könyveit – mondta Nim –, távol a kíváncsiskodóktól, de az öreg Nimben megbízott, igen. – Az öreg idegesen tördelte a kezét, tépkedte körmei körül a bőrt, miközben tekintetét végigjártatta a szobán. – Nim dolga volt takarítani, rendet tenni, ábécésorrendbe rakni, katalogizálni a könyveket…

– Nem tudna rátérni arra, hogy a lidércek újjá akarják-e éleszteni Cault? – kérdezte Emma.

– És mi köze mindennek Fionához? – hörögte Hugh.

Millard megköszörülte a torkát.

– Igen. Tehát. Mindig, mindenki azt állította, hogy összeomlott hurokból nem lehetséges szabadulni. Aki ezt korábban tanulmányozta, mind egyetértett abban, hogy a kísérlet vagy megöli az embert, vagy üresrémmé változtatja, és közben minden elpusztul több kilométeres körben – ahogy az 1908-as tunguzkai esetnél történt. Esetleg az ember telíti magát a legrégebbi ősök egyikének a lelkével, ahogyan Caul tette, mielőtt a Lelkek Könyvtára összeomlott, és akkor az úgynevezett ezoterikus visszavonultság állapotába kerül…

– Térjen a lényegre, Nullings úr – kérte Vándorsólyom kisasszony.

– Mindenki azt mondta, ez lehetetlenség. Vagyis majdnem mindenki. Ám Bentham nem. – Millard Nimhez fordult. – Gyerünk! Mondja el nekik!

Nim előrehajolt, de még mindig tördelte a kezét.

– Bentham úr nem akarta. De Caul úr kényszerítette rá.

– Mire? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony.

– Hogy találja meg a módját a kijutásnak egy összeomlott hurokból. – Ijedten nézett körül, mintha attól tartana, hogy megütik, aztán ismét lesütötte a szemét. – Caul úr hosszú éveken át szekálta ezzel Bentham urat. Nim mindig figyel. Nim az én nevem.

– És sikerült neki? – kérdeztem. – Megtalálta a módját?

– Persze! Bentham úr lángész volt. De hazudott Caul úrnak. Azt mondta, nem lehet megtenni. De leírta a titkos képletet, betette egy könyvbe, mert „felfedezés az felfedezés”, mondotta, és átadta az öreg Nimnek, hogy dugja el, és azt mondotta nekem, sose áruljam el, hová dugtam, hogy kínzással se szedhessék ki belőle, ha arra kerülne sor.

– Kitanálom – mondta Enoch. – Szarúúú dugtad el.

– Nem, uram, nem, nem, nem… de úgyis megtalálták.

Millard szólt közbe.

– Miután megszöktek a börtönből, és elhagyták volna Devil’s Acre-t, idejöttek, ebbe a szobába, és egyetlen könyvet vittek el: amelyikben Bentham képlete volt.

Nim a kötetek közötti résre mutatott a polcon.

– Tolvaj gazemberek.

Emma az égre emelte két kezét.

– Ez szörnyű. Rémes. De hogyan segít megállítani őket…

– Vagy megtalálni Fionát? – kérdezte Hugh. Úgy festett, mint aki nyomban kitépi önnön haját.

Vándorsólyom kisasszony végig meglepően higgadtan viselkedett, most szinte odasiklott Nimhez, és gyöngéden a vállára tette a kezét. Az öreg összerezzent.

– Nim – mosolygott a kisasszony úgy, ahogyan gyerekekre szoktak. – Készített netán egy másolatot Bentham képletéről?

A férfi először a kisasszony vállán nyugvó kezére, majd a szemébe pillantott.

– Maga Bentham úr készített, igen – felelte. – Kérte, dugjam el mindkettőt.

A kisasszony még kedvesebben mosolygott.

– És megvan még az a másolat?

– Ó, igen, assz’nyom. – Nim zavartan pislogott. – Akarja… akarja látni?

– Igen, Nim, szeretném.

Nim az íróasztalhoz ment, és kinyitotta. Tele volt rendezetlen papírokkal. Miközben lapozgatta őket, Noor feltette a kezét, és nem bántó hangon megkérdezte: – Kérdezhetek valamit?

Mindannyian ránéztünk.

– Miért vagyunk olyan biztosak benne, hogy a képlet jó bármire is? Attól, hogy a lidércek ilyen elszántan próbálkoznak, nem biztos, hogy beválik. Az a fickó valamiféle varázsló volt?

Enoch az égre emelte a szemét.

– Varázslók nincsenek.

Noor vitatkozni akart, de Millard közbelépett.

– Jogos kérdés – mondta. – És érthető, minthogy Noor nem ismerte.

– Bentham olyan volt, mint egy… építész – magyaráztam, mire Noor felvonta a szemöldökét.

– A huroktudomány volt a szakterülete – folytatta Millard. – Ő tervezte a Huroktikumot. És ő volt felelős, ma már tudjuk, azért az összeomlásért, amely Cault és követőit üresrémekké változtatta… és azért is, amely őt és Cault csapdába ejtette a Lelkek Könyvtárában…

– Jól van – tette fel mindkét kezét Noor. – Értette a dolgát.

– Meglehetősen – bólogatott Vándorsólyom kisasszony, de kissé sápadt volt, és Nimet bámulta.

Nim egy gyűrött papírfecnit húzott elő az íróasztalból, azzal hadonászott.

– Ez az, ez az, ez az!

Vándorsólyom kisasszony elvette tőle, és olvasni kezdte. Nyomban összeráncolta a homlokát.

– Ez valami vicc?

Horace odahajolt, beleolvasott.

– Fürjtojás… aszpikos angolna… káposzta…

– Jaj, nem, az a bevásárlólista – mondta Nim, majd kikapta a papírt az ymbryne kezéből, és megfordította. – A másik oldalon van.

A kisasszony szemügyre vette. Az arckifejezése megfejthetetlen volt.

Bronwyn Millardhez fordult, és odasúgta:

– Fura ilyen fontos dolgot ilyen helyre írni.

Millard leintette.

Vándorsólyom kisasszony nézte a cédulát.

Senki sem pisszent.

Azután a kisasszony kifújta a levegőt. Még jobban elsápadt.

– Igen – szólt csöndesen. – Ez valóban sok mindent megmagyaráz.

És összeesett.

Mindenki rohant, hogy segítsen: Bronwyn a karjába kapta a kisasszonyt, Millard legyezte egy könyvvel, Emma apró lángot gyújtott a szeme előtt, Horace elszaladt egy pohár vízért. Pár pillanattal később a kisasszony magához tért, megkérdezte, mennyi az idő, és kész van-e már a tea; amikor rájött, hogy mi történt, zavarba esett, és ránk szólt, hogy nyomban tegyük le. Mihelyt megtörtént, kis híján ismét összeesett.

– Csak a levestől van – mentegetőzött, miközben Bronwyn és Noor támogatták. – Rosszul reagálok arra a rémes levesre.

Senki nem hitt neki, még Claire sem.

Elárulta, hogy fél, és ettől félni kezdtünk mi is.

Miután ivott egy kis vizet, pár perc alatt összeszedte magát, és leült Bentham íróasztalához. Fúrta az oldalunkat a kíváncsiság, hogy mi lehet Bentham bevásárlási listájának a túloldalán. A kisasszony kisimította a gyűrött cetlit, amelyen kávéfolt is látszott, és belekezdett: – Nem szeretném, hogy fölöslegesen aggódjanak, tehát üljenek le, és figyeljenek!

Köré ültünk a földre, ahogyan az óvodások a lehető legnyomasztóbb mesehallgatásra. Noor mellettem volt, a közelségét megnyugtatónak éreztem annak ellenére, hogy hol ökölbe szorította, hol szétnyitotta a kezét, eltüntetve és ismét látni engedve a fényt.

– A legfelső sor latinul íródott – kezdett bele Vándorsólyom kisasszony. És felolvasta, latinul. Összenéztünk Noorral, de az idegen nyelv szemlátomást senki mást nem zavart.

Felemeltem a kezem, mielőtt V. kisasszony folytatta volna.

Rám pillantott.

– Khm – köszörültem a torkom. – Le tetszene fordítani?

Vándorsólyom kisasszony még ebben a helyzetben is tartott akkora szünetet, hogy kifejezze, mennyire csalódott bennem.

– Ej, Portman úr – csóválta a fejét. – „Hogy a holtat felélessze, szükséged lesz mindezekre.”

– A kisasszony fivére nem volt költő – állapította meg Millard.

– És ezzel kezdődik a lista. – A kisasszony rám nézett. – Angolul. Mindössze hat tétel.

Ami ezután következett, nem sokban különbözött a papír másik oldalán lévő bevásárlólistától, ám a hozzávalók ezoterikusak és nyugtalanítóak voltak.

– „Egy: a főféreg ürüléke.”

– Főféreg. – Emmára és Enochra pillantottam, ahogyan ők is rám. – Mit is mondott Ellery, mit vettek el tőle?

– Az anyaférgét – felelte Enoch. – Ami…

– Egy nagy, ronda féreg – mondta Emma.

Bronwyn sóhajtott.

– Ez a hozzávaló tehát megvan.

– Olvassam tovább? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony. – „Kettő: a magcsíráztató nyelve, frissen szüretelve.”

– Mi az a csíráztató? – kérdezte Olive.

Vándorsólyom kisasszony arcán fájdalom látszott.

– Fiona – válaszolta. – Az ő különleges képességét régen így nevezték.

Hugh a kezébe temette az arcát.

– „Frissen szüretelve” – ismételte Millard. – Minden bizonnyal ezért tartják életben…

– Millard, kérem – szólt rá Vándorsólyom kisasszony. – Sajnálom, Hugh…

– Tessék tovább olvasni – mondta Hugh. Elvette az arca elől a kezét, vörös volt a szeme. Bronwyn fél karral átölelte.

– „Három: az elpusztíthatatlan láng.”

Találgatni próbáltunk.

– Talán Emma? – próbálkozott Horace.

Enoch lélegzete elakadt.

– Ha halhatatlan lennék – rázta a fejét Emma. – De nem vagyok elpusztíthatatlan, így a lángom sem az.

Ekkor ugrott be.

– A takarókba burkolt fiú Locust Gapben.

Emmának felcsillant a szeme.

– Igen! Rettenetesen fázott, és azelőtt volt valami, ami melegítette: egy lángoló kő a gyomrában…

– A tűzkő – nézett Emmára Vándorsólyom kisasszony. – Csak egy van belőle a világon.

– És egy lidérc hónapokkal ezelőtt ellopta – mondta Emma.

Vándorsólyom kisasszonynak nem beszéltünk a fiúról, de nyomban megértette, és beletörődve bólintott.

– Három tehát náluk van. – Visszatért a listához. – „Négy: a hettiták halálbogarai.”

Nim a szája elé kapta a kezét. Mindannyian felé fordultunk. Nim elpirult.

– Üveg alatt voltak Bentham úr gyűjteményében. Még pár napja.

– Amikor Murnau és cimborái ellopták őket – találgattam.

– Tekintettel, hm, az eltűnésük idejére – dadogta Nim –, igen, igen, attól tartok…

A társaság felmorajlott. Enoch káromkodott. Noor csöndben volt. Millard azt motyogta, hogy ez rosszabb, sokkal rosszabb, mint hitte, Vándorsólyom kisasszony pedig az orrnyergét dörzsölte, és lehunyta a szemét, mintha erős fejfájást próbálna elűzni.

– Édes istenem – nyögte rémülten Horace. – Majdnem mindent összeszedtek a listáról! Mi van még hátra?

– Kérem, ne veszítsék el a fejüket – csitított minket Vándorsólyom kisasszony. – Két tétel még hátravan.

Aztán folytatta:

– „Öt: a Remény Forrásának Alfakoponyája (feltöltve, öt–tíz milligramm).”

Mindenki dermedten nézett össze, rossz hírt várva. Hogy a lidércek már megszerezték az alfakoponyát, vagy az alfakoponya minden fán nő, olyan könnyű megtalálni, vagy hogy nagy tételben árusítják a Costco nagykereskedelmi vállalatnál, így Caul feltámadása és a lidércek között már csupán a Costco tagsági kártya hiánya áll.

De senki nem szólt semmit. Mindnyájan Vándorsólyom kisasszonyra néztünk.

– Fogalmam sincs. – Enochhoz fordult. – O’Connor úr, ön a halállal kapcsolatos dolgok szakértője. Hallott már alfakoponyáról?

Enoch értetlenül rázta a fejét. Vándorsólyom kisasszony vállat vont.

– Akkor csak egy maradt. „Hat: a madarak anyjának dobogó szíve.” – Elakadt a lélegzetünk. A kisasszony gyorsan felpillantott. – Mielőtt bármilyen következtetésre…

– Az a kisasszony! – kiáltotta Claire.

– Eljönnek a kisasszonyért! – nyüszítette Horace.

– Horace, Claire, hagyják abba! – csattant fel a kisasszony. – Valóban mintha egy ymbrynére utalna, de nem én vagyok a legidősebb, és anyafigura sem vagyok közöttünk. Gulipán kisasszony viszont az.

– De a kisasszony a mi anyánk, legalábbis olyasmi számunkra – mondta Emma.

– És Fionáé is – mondta Hugh –, márpedig ő is szerepel a listán.

– És Caul testvére tetszik lenni – mutatott rá Millard. – Egy hús, egy vér. Nagyon is elképzelhető, hogy szüksége van a kisasszony egy részére, hogy visszatérhessen.

Vártam, hogy Vándorsólyom kisasszony vitatkozzon. Hogy azt mondja Millardnek, biztosan téved. De hallgatott. A csupasz falat bámulta. Aztán megszólalt.

– Igen. Elképzelhető.

A rá következő hosszú, súlyos percben úgy éreztem, átcsúsztunk egy határon. Megadtuk magunkat a félelemnek.

Majd megszólalt Hugh.

– Nem számít. Sosem engedjük, hogy Vándorsólyom kisasszonyt elvigyék.

A hangja olyan magabiztos, annyira félelmet nem ismerően határozott volt, hogy visszarántott minket a peremről.

– Úgy van! – mondta Olive.

– Soha – helyeselt Bronwyn.

– És minthogy még nem jöttek a kisasszonyért – fejtegette Millard –, az azt jelenti, hogy a kisasszony a legnehezebb pont, ezért a végére hagyják. Amennyire mi tudjuk, még nem szerezték meg azt a másik hozzávalót, az alfakoponyát.

– Bármi legyen is az – tette hozzá Enoch.

Vándorsólyom kisasszony felállt az íróasztaltól, teljesen összeszedte már magát.

– Akkor kiderítjük, mi lehet – mondta –, és megakadályozzuk, hogy a lidércek megszerezzék.

– És visszaszerezzük Fionát – folytatta Bronwyn.

– És Devil’s Acre-t a lidércek fejével díszítjük fel! – kiáltotta Hugh, és mi éljeneztünk.

Napok óta első ízben láttam Hugh ajkán halvány mosolyt.

TIZEDIK FEJEZET

Kellemetlen helyzetben voltunk: célunk megtalálni a koponyát és a Remény Forrását a lidércek előtt, de nem tudtuk, hogyan érhetnénk el. A lidérceket üresváladék segítségével kinyomozni szinte lehetetlenné vált; a buszbaleset helyszínéről gépkocsival menekültek, és nem tudhattuk, merre. Senki nem hallott sem a koponyáról, sem a forrásról, és amíg nem ismertük legalábbis az egyiknek a helyét, tehetetlenek voltunk. Vándorsólyom kisasszony azt kívánta, hogy az ügyet hagyjuk az ymbrynékre, menjünk vissza a házba, és maradjunk ott, amíg tanácskozik velük.

– Szükségük van egy kis pihenésre – mondta. – Harc vár ránk, és azt szeretném, ha mindenki jó erőben lenne. – És nagy tollsuhogás közepette madár alakot öltött, majd elrepült.

Pihenésről szó sem lehetett. Szétszéledtünk, mindenki ment dolgozni.

Millard elrohant a térképarchívumba, hogy amerikai hurokban keresse a Remény Forrását. Horace, akinél az alvás és a munka többnyire ugyanazt jelentette, valóban visszament a házba pihenni – azt tervezte, hogy „álommegoldást” keres, ezért transzszerű alvásba merült. Hugh komoran emlegette a még fogságban lévő lidércek kivallatását – „tudnak valamit”, hajtogatta –, no meg azt is, hogy „kicsipkedi belőlük, ha nem beszélnek”. De a józanabbak meggyőzték, hogy ezzel nem csak az ymbrynék több szabályát szegné meg, hanem a lidércek előtt is felfednénk, hogy tudunk valamit.

Claire közölte, hogy együtt dolgozott a Rejtett Fauna Részlegen olyan különlegesekkel, akik évekkel korábban Amerikában éltek, és elszaladt kifaggatni őket, hogy hallottak-e alfakoponyáról vagy forrásról.

Erről eszembe jutott valami.

– Ha úgy véljük, hogy ez a valami Amerikában van, miért nem kérdezzük meg egyszerűen az amerikaiakat? LaMothe tartozik nekem egy szívességgel…

Így hát elmentünk Bentham padlására és a marrowbone-i hurok bejáratához, ám ott az Időbeli Ügyek feketébe öltözött embere állta el a felvonóhoz vezető utat.

– Nem, sehová nem mennek – emelte fel tiltón a kezét Ulysses Critchley. – Vándorsólyom kisasszony az imént távozott, és szigorú utasítást adott, hogy ne engedjem be se önöket, se senki mást. Wren Ökörszem kisasszonyt és Kakukk kisasszonyt tájékoztatta a helyzetről, ők mentek el az amerikaiakhoz.

Vitatkozni akartam, de Olive közbeszólt, hogy Hugh és Enoch eltűnt. Emma olyan dühös lett, hogy kis híján felgyújtotta a saját blúza ujját.

– Tudom, hová mentek – morogta. – Gyere, Bronwyn, állítsuk le őket, mielőtt óriási butaságot csinálnak.

Magamra maradtam hát Noorral és Olive-val. Világos volt, hogy nem jutunk el Marrowbone-ba. Két ymbryne talán alkalmasabb is nálunk információt kiszedni az amerikaiakból (ha egyáltalán létezett olyan). Így aztán egy órán át kószáltunk az Acre-ben, és tehetetlennek éreztük magunkat.

Idővel mind visszatértünk a házba. Senki nem hozott semmi használhatót. Millard semmit sem talált az ymbrynék amerikai hurokrendszert leíró térképgyűjteményében –, pedig már meglehetősen jól ismerte a térképeket, hiszen napokon át kutatott V. hurokja után. Horace hiába próbált jóslatot előidézni, a legnagyobb bosszúságára csak pizzáról álmodott. Senkinek az erőfeszítései nem jártak eredménnyel, és Vándorsólyom kisasszony sem tért vissza.

Szomorú banda voltunk.

Elnéztem a barátaim nyúzott képét – Hugh kétségbeesését, Emma kimerültségét, Noor aggodalmát, Enoch levertségét –, és döntöttem. Ma éjjel úgysem aludna egyikünk sem.

– Rendben van. – Tapsoltam egyet. – Megpróbáltuk, igaz? Követtük a szabályokat, ugye? Beleadtunk mindent? – Senki nem felelt, mégis bólintottam, leginkább magamnak. –Szerintem ideje kipróbálni az utolsó lehetőséget.

A barátaim zavartan néztek rám.

– Nem értem – ásított Claire mind a két szájával.

– Én sem – ásított Olive is.

– Én értem – húzta ki magát Hugh. – Minden világos, Jacob, és egyetértek veled.

– Én is – mosolygott rám Noor. Az a mosoly keresztüldöfte a szívem, felkavart. Imádtam.

Visszamosolyogtam. Szélesen. Ostobán. Aztán észbe kaptam, és rámosolyogtam a többiekre is.

Bronwyn összehúzott szemmel nézett rám, gyorsan járt az agya. Aztán hirtelen megfordult.

– Olive – szólt hátra –, lennél olyan aranyos, és lefektetnéd Claire-t? Már régen ágyban volna a helyetek, és tudjátok, Vándorsólyom kisasszony ragaszkodik hozzá, hogy nyolckor mindketten ágyban legyetek.

– Jól van – nyomott el egy újabb ásítást Olive. – Gyere, Claire – fogta meg a másik lányka kezét.

Félúton voltak felfelé a lépcsőn, Olive fémcipője kopogott a fán, amikor meghallottam Claire hangocskáját.

– De azt tegnap olvastuk. Megígérted, hogy ma Az ádázmedve és a kilenc kíváncsi normális rémregéjét olvassuk. Vagy talán Az éghetetlen boszorkányt, az az egyik kedvencem…

Amikor a kicsik már ágyban voltak, a többiek felém fordultak. Enoch, Bronwyn, Emma, Horace, Hugh, Noor. Millard.

Hat szempár bámult rám. A hetedik láthatatlanul.

– Benne vagytok? – kérdeztem. – Ki segít nekem betörni a marrowbone-i hurokba?

Hat kéz emelkedett a magasba.

– Az enyém is fenn van! – kiáltotta Millard.

Úgy vigyorogtam, hogy belefájdult az arcom.

*

A nap már régen a kormos láthatár alá bukott, és fény hiányában Devil’s Acre különösen ijesztő volt. Hogy eljuthassunk Bentham padlására, és ne vegyen észre minket a nemzeti gárda, a város legrosszabb részén vágtunk át. A legpocsékabb aljanéppel találkozhattunk: ambróziafüggőkkel, a legtrükkösebb tolvajokkal, a mocsokban rejtőző összes elképzelhetetlen borzalommal. Emma aprócska lángot gyújtott, nehogy elkeveredjünk, de Millard rászólt, hogy oltsa el, mert lecsaphatnak ránk a hatóságok.

– Túl a jókora pénzbüntetésen – suttogta –, nem szeretnék pucéran a hideg börtönkövön aludni, köszönöm szépen.

– Akkor talán viselhetnél ruhát – méltatlankodott Horace. – Ezerszer felajánlottam, hogy felöltöztetlek...

– Maradjatok csendben – szólt rájuk Emma.

Bronwyn sóhajtott.

– Bentham háza sötétben sokkal messzebb van. Nem hagytuk már el?

– Már nem vagyunk messze – mondta csöndesen Hugh. Hallottam a méhei zümmögését, mert azok irányítottak minket a sötétben. – A lámpánál balra fordulunk, és rögtön ott lesz.

Minthogy csupán egyetlen utcai lámpa világított, könnyű volt észrevenni. Ám az legalább harmincméternyire volt. Harmincméternyi csúszó-mászó éjszaka.

Kissé távolabbról sziszegés hallatszott.

Haladtunk tovább, némán, mind a heten beleolvadtunk a sötétségbe. És a félelembe.

Ebben a pillanatban fura, meleg szellőt éreztem a kezemen. Döbbenten néztem le, és apró, világító pöttyöt láttam a tenyeremben. Megtorpantam, felemeltem a tenyerem, hogy megvizsgáljam. Éppen szólni akartam volna a többieknek, amikor mellém ért Noor.

Azonnal megéreztem. A fejemben a szikrákat, amelyek Noor közelségét jelezték.

– Meg akartalak találni – fogta meg a kezem, hogy közelebb húzzon. A fénypont összefonódott ujjaink közé csúszott. Menet közben súgta: – Remélem, nem ijesztettelek meg.

Melegség futott végig rajtam.

Noor a kezemhez ért, és nem érzékeltem szinte semmi mást. Szerettem volna szólni neki, hogy engedjen el, adja vissza a józan eszem.

Örökké fogni akartam a kezét.

Sóhajtva vettem lélegzetet, hogy kitisztuljanak a gondolataim, amikor három dolog történt egyszerre: – Majdnem ott vagyunk! – kiáltott Millard.

Hugh… nem, Horace… felsikoltott.

És Emma lángba borult.

Ez utóbbi csupán egy pillanatig tartott, és Emma szégyellte magát, mert nem tudta teljesen kioltani.

Még mindig rázta a kezét – a gyors mozgástól a lángok jobban égtek –, amikor Horace elmagyarázta.

– Most emlékeztem vissza. Most jött vissza!

– Mire emlékeztél vissza? – kérdezte bosszúsan Emma, miközben kezdte elfújni az ujjai végén a lángot.

– A lámpafény… emlékeztetett az álmomra, egy részletre, amelyen átsiklottam. Emlékeztek rá, hogy azt mondtam, láttam Cault lebegni az égen, irányítani az apokalipszist…

– …mint egy karmester, hallottuk – mondta Millard.

– Ne törődj vele, Horace – mondta Hugh. – Folytasd!

– Szóval, lebegett az égen… de az ég egy domb fölött volt. A nap izzott – ezt a lámpafény hívta elő –, és most eszembe jutott, hogy a közelben sírok voltak. A sírokon feliratok. Most is látom. Tisztán látom. Egy amerikai város neve. Valami új.

– Úgy érted, új város? – kérdezte Millard. – De mihez képest új? Történelmi háttérrel bármi újnak tűnhet.

– Úgy van. – Enoch hangosan ásított. – Mennyünk mán! Fázok, é’es vagyok, és aszittem, mókásabb lesz.

– Csak azért morogsz, hogy titkold a félelmed – mondta neki Bronwyn.

– Én nem félek! – csattant fel Enoch.

– Várjatok – kérte Noor. – Nyugi, nyugi. Azt mondtad, „új” amerikai város. Úgy érted, új, mint New York?

Horace halkan füttyentett.

– Igen – szólaltak meg egyszerre ketten. Az első a felvillanyozott Horace volt.

A második…

Emma új lángot lobbantott, amely megvilágította mind az ő félelmét, mind az ymbrynénk haragját.

Vándorsólyom kisasszonyt.

És nem csak őt. A Marrowbone-ból visszatérő ymbrynék csapata ütött rajtunk: Vándorsólyom kisasszony, Wren Ökörszem kisasszony, Kakukk kisasszony, Feketerigó kisasszony.

– Vissza az ágyba – szólt ránk ingerülten V. kisasszony. – Rögtön. Ebben a pillanatban.

– De kisasszony, mi csak… – kezdett magyarázkodni Bronwyn.

– Elég volt – vágott közbe Vándorsólyom kisasszony. – Megszegni a kijárási tilalmat? Szánt szándékkal nem engedelmeskedni nekem? Fel vagyok háborodva, Bruntley kisasszony, fölöttébb csalódott vagyok. Tessék sarkon fordulni, és hazafelé indulni, de nyomban!

– De, kisasszony – próbálkozott Hugh –, most tetszett visszajönni. Van valami hír?

Egy pillanatnyi csönd állt be.

– Igen.

– Köze van New Yorkhoz? – kérdezte Horace.

Vándorsólyom kisasszony sóhajtott. Mintha elszállt volna a harci kedve.

– Rendben van. Beszélhetünk róla otthon, a házban. Sajnálom, hogy kiabáltam, gyermekeim. Igen fárasztó estém volt.

– Semmi baj, kisasszony – mondta Emma. – Hazamegyünk, és Horace készít a kisasszonynak egy finom csokoládét. Igaz, Horace?

– Boldogan!

– Taaapnyalók – morogta Enoch.

– Mit mondott, O’Connor úr?

– Semmit, kisasszony.

– Akkor jó. – V. kisasszony nagy levegőt vett. – Találkozunk a házban, ymbrynék?

Hatalmas szárnycsattogás volt a válasz.

*

A nappaliban ültünk egy-egy csésze forró csokoládéval, amikor Vándorsólyom kisasszony végre kibökte a hírt. Pontosabban megengedte, hogy Wren Ökörszem kisasszony elmondja.

– Az amerikaiak végre használható információt adtak. New York államban található Hopewell, azaz a Reményforrás nevű városka. És abban a városkában van egy hurok, ahol halottakat feltámasztó különlegesek élnek.

– New York! – kiáltott fel Horace. – Ezt láttam a kövön álmomban! – Noorral kissé ügyetlenül összeütötték a tenyerüket.

– És Hopewell! – kiáltotta Bronwyn. – A Remény Forrása!

– Akkor miért nem egyszerűen ez áll Bentham listáján? – kérdezte Emma.

– A fivérem szerette a rejtvényeket – magyarázta Vándorsólyom kisasszony. – És biztos vagyok benne, bosszantani is akarta kicsit Cault, abban az esetben, ha az megtalálná listát.

– És az alfakoponya? – kérdezte Millard.

– Amennyibe’ koponyát keresünk, ’alott feltámasztók ’urokja nem rossz ’ely – mondta Enoch. – Mit teccenek tunni róluk?

– Csak annyit, hogy teljesen elszigeteltek, és nem örülnek a vendégeknek – felelte Kakukk kisasszony.

– Az én fajtám.

Hugh váratlanul az asztalra csapott.

– Hadsereget kell toboroznunk, meg kell őket ostromolni! Lángfegyverrel!

– Ne olyan hevesen – csitította Vándorsólyom kisasszony. – Nem tudjuk, mit találunk abban a hurokban. Hogy jártak-e már ott a lidércek, vagy sem. Hogy miféle különlegesekkel van dolgunk. Óvatosan kell eljárnunk, és fel kell készülnünk a konfliktusra.

– A lidércek egész hadsereggel várhatnak minket – mondta Bronwyn.

– Nincsen nekik ’adseregjük – legyintett Enoch. – Csak pár szökevény.

– Meg egy üresrém – mondta Olive.

– Talán több is – tettem hozzá.

– Hiba lenne alábecsülni őket – ismerte el Vándorsólyom kisasszony. – Ezért kezdtünk elit csapatot összeállítani a küldetésre a legeslegjobb különlegeseinkből.

Emma karba fonta a kezét.

– Kik lesznek azok?

Vándorsólyom kisasszony elmosolyodott.

– Önök, természetesen.

– Önök szabadították fel Devil’s Acre-t – mondta Wren Ökörszem kisasszony. – Senki nem lehet önöknél tapasztaltabb és felkészültebb.

Immár mindannyian vigyorogtunk. Sugárzott belőlünk a büszkeség.

– Támogatóik is lesznek, természetesen – sietett hozzátenni Vándorsólyom kisasszony. – Segélycsapat.

– Mégpedig mi – közölte Kakukk kisasszony. – Meg még néhány különleges, akiket a sajátos képességeik miatt választottunk ki.

– Van néhány ádázmedvém, amelyek egy kis testmozgásra vágynak – mondta Wren Ökörszem kisasszony. – És a nemzeti gárda egyik különítménye is készülődik.

– De önök az élcsapat – mondta Vándorsólyom kisasszony.

– Már ha meg akarják próbálni – tette hozzá Kakukk kisasszony.

– Komolyan tetszik kérdezni? – álmélkodott Bronwyn. – Akkor is mennénk, ha meg tetszenének tiltani.

– És láncra verve börtönben tartanának – tódította Hugh.

– Tudom – mondta büszkén Vándorsólyom kisasszony. – Nos, sok munka vár ránk, igaz?

– Indulás lidérceket ölni! – ordította Hugh, mi meg éljeneztünk.

– Igen, igen, de előbb: aludni. – Vándorsólyom kisasszony felállt. – Be az ágyba, gyerekek! És ne felejtsenek el fogat mosni.

Mind feljajdultunk.

*

A ház reggel pezsgett az élettől, mindenki szaladgált, egymást kerülgettük a lépcsőn, összeszedtünk minden apróságot, amiről úgy hittük, segíthet egy veszélyes küldetésnél. Élelem. Ruhanemű. Kedvenc kés. Ami belefér a zsebbe vagy egy kistáskába. Egyikünknek sem volt sok holmija.

A fiúk közös kredencében kerestem tiszta zoknit. Noor elindult, hogy egy kis vizet fröcsköljön az arcára.

– Ölni tudnék egy zuhanyozásért – mondta –, de az ember nem kaphat meg mindent.

Utána szaladtam.

– Beszélhetnénk egy percet?

Megtörölte az arcát, komolyan nézett rám.

– A válaszom: nem.

– Nem is tudod, mit akarok mondani.

Behúzott egy üres szobába.

– Azt, hogy nem kell ezt tennem. Hogy jobb lenne, ha itt maradnék, biztonságban. De boldogulok.

– Tudom. De ez most nem a te harcod. Vagy nem kell, hogy az legyen.

Csóválta a fejét, kezdett méregbe jönni.

– Ha inkább V. felkutatására fordítanád a figyelmedet – mondtam békítően –, megérteném…

– Komolyan gondoltad, amikor azt mondtad: közétek tartozom? – kérdezte.

– Persze, hogy közénk tartozol.

– Akkor ez éppúgy érint, mint titeket. Sőt még jobban, mert ha nem csípjük el ezeket a bűnözőket, mielőtt feltámasztják az ördögi királyukat vagy kicsodájukat, akkor úgy fest, nekem kell majd foglalkoznom a kuplerájjal, amit csinálnak. Inkább most végeznék, mielőtt beindítják az apokalipszist.

– Ebben igazad van – mondtam.

– Meg fogom találni V.-t, amikor ennek vége. De ez most már az én harcom is. És nem hagylak el benneteket. Szóval nincs több jó-ha-itt-maradsz-és-rágod-a-körmöd-amíg-mi-az-életünket-kockáztatjuk, érted? Együtt csináljuk.

– Egy csapat vagyunk.

Ragyogott.

– Egy csapat vagyunk.

– És ha mégis eljön az apokalipszis? Nem hagyom, hogy egyedül küzdj meg vele.

Elmosolyodott.

– Rendben – mondta. – De igyekezzünk inkább elkerülni.

Enoch közeledett a folyosón.

– Gyertek, tubicáim! Indulunk.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Egy órával később kis, egyterűkből álló konvojjal haladtunk az autópályán. Éjszaka volt, esett. A mi kocsinkat Az Időbeli Ügyek jól megtermett sofőrje vezette. Vándorsólyom kisasszony mellette ült az anyósülésen, valamit kötögetett. Noor, Millard meg én ültünk a középső sorban; Enoch, Emma és Bronwyn hátul. A többi barátunk, meg az ymbrynék a mögöttünk lévő kocsiban foglaltak helyet, a megígért segítők az azután jövőben, és valahol a zuhogó esőben amerikai kísérőink is voltak.

A kocsikat az amerikaiaktól kaptuk kölcsön. A Huroktikum New Yorkba nyíló ajtaját vettük igénybe, ahol Leo biztonságos elvonulást ígért nekünk. Az ymbrynék azt mondták Leónak, hogy Noort én nyomoztam le, és most velünk van, de meghagyták Leót abban a hitében, hogy Noort egy üresrém segítségét felhasználó lidérc szöktette ki a hurokjából, nem pedig H. Leo mindenkit meglepett, amikor azt ígérte, többé nem küldi az embereit Noor után. Wren Ökörszem kisasszony nem árulta el, mit ígértek Leónak cserébe az ymbrynék.

Menet közben a barátaim izgatott harci kedve feszült csönddé változott. Perceken át hallgatottunk. Noor bal keze a térdemen volt, az ujjai összefonódva az enyémekkel. Jobb kezével az elhaladó autók fényeivel játszott, megfogta a fényt, majd hagyta kiszivárogni az ujjai közül, megfogta, ismét kieresztette. Hipnotikusnak és megnyugtatónak találtam a mozdulatsort.

– Nem értek valamit – szólalt meg Emma, és a hirtelen jött hangtól megborzongtam.

– Mit? – kérdezte Noor.

– Miért kutatta Caul mániákusan annak a módját, hogyan lehet kijutni egy összeomlott hurokból?

– Hm – Millard így szokott gondolkodni.

– Számított rá, hogy csapdába fog esni egy összeomlott hurokban?

– Senki sem számít arra, hogy csapdába esik egy összeomlott hurokban – mondta Bronwyn. – Talán csak elővigyázatosság vezette.

– Fölöttébb sajátos – állapította meg Millard.

– Nyilvánvaló, hogy tudott a jóslatról – jelentette ki Noor, ujjai között játszva a fénnyel. – Ha azt hitte, hogy a mélység angyala kifejezés rá vonatkozik, talán gyanította, hogy csapdába esés lesz a sorsa.

– És ha ez is része volt a tervének? – próbálta kikezdeni az elméletünket Millard. – Hogy a Lelkek Könyvtára ráomoljon…

– Nevetséges – mondtam. – Azt nem akarta. Dühös volt.

– Talán pontosan azt akarta, hogy ezt higgyük.

– A francba – morogta Enoch. – Teeejesen eeement az eszetek.

– Emlékezzetek – szólt közbe komolyan Millard. – Mindig a régi, nagy hatalmú különlegesekről beszélt, hogy ők fejezték ki igazán a különlegesek világát. Azért kellett neki a Könyvtár, hogy meríthessen a hatalmukból. Ám lehetséges, hogy ezt valójában csak úgy érhette el, ha a Könyvtár maga alá temette. Hogy azután újjászülessen a Könyvtár minden hatalmával eltelve.

– Újjászülessen – suttogta Emma. – Istenként.

Kirázott a hideg.

Vándorsólyom kisasszony kötőtűi összekoccantak.

– A fivérem hatalomvágyó, mérgezett lelkű őrült volt. De sosem volt és sosem lesz isten.

– De erre készült – mondta Emma. – Mind erre készültek.

– Még nem tért vissza, és nem fogjuk engedni, hogy visszajöjjön. Szóval semmi értelme ijesztő rémtörténeteket kieszelni és begyulladni. Swenson, miért nem kapcsolja be a rádiót?

A sofőr bekapcsolta a rádiót. Valami popdal szólt a szakításról. Hallottam, hogy Emma sóhajt.

Noor a szájához emelte a kezét, kísérteties fényt lehelt az ablaküvegre, ahol szétterült, mint a köd, mielőtt szétterjedt a levegőben.

*

Hopewell egykor város volt, de manapság annak már aligha mondható. Elhaladtunk egy ipartelep romjai mellett, aztán üres telkekkel és düledező házakkal teli utcák következtek. A rozsdaövezet városkája volt, amely meghalt az iparral együtt, amely egykor létrehozta. Egy napi autózásra körös-körül hasonló városok lehetnek.

Éberen figyeltem, van-e a közelben üresrém, és mindannyian kutattuk, nem látjuk-e lidércek nyomát, vagy olyan autóét, amellyel idejöttek. Nem tudtuk, hogy itt vannak-e a lidércek, vagy már jártak itt, és távoztak, vagy esetleg teljesen értelmetlen az amerikaiak sugallata Hopewellről. Eddig semmit sem találtunk, csak törmelék-és szeméthalmokat, bozótosokat – csupa olyan helyet, ahol könnyű egy kocsit elrejteni.

Meglepetésemre a feltámasztók hurokjának bejárata nem temetőben vagy ravatalozóban nyílt, ahogy vártam volna, hanem egy kis parkban a város közepén, amely a legjobban kivilágított és karbantartott hely volt az addig látottakhoz képest. A közepén kőoszlop állt. A talapzatába rejtett ajtó volt a bejárat.

Csillapodott az eső. Leparkoltunk a park közvetlen környékén, toporogtunk, amíg az ymbrynék egymással tanácskoztak. Úgy döntöttek, menjünk be egyszerre mindannyian, hogy ne szakadjunk el egymástól. Nagy csoportban szaladtunk az oszlophoz a vizes füvön. Bronwyn felrántotta az ajtót. Odabenn sötét volt. Az oszlopra rengeteg nevet véstek.

NE FELEDJÜK ŐKET

A benti hely szűkös volt, csak ketten fértek el.

Én mentem be először, hogy kiderüljön, nem érzek-e ürest. Noor velem tartott.

– Amikor odaérnek, ne mozduljanak – kérte Vándorsólyom kisasszony. – Fél perc múlva találkozunk.

Az ajtó becsukódott. Körülölelt minket a sötétség, majd könnyű suhanást éreztünk. Kiérve egészen más világot találtunk. Nappal volt, derűs nyári délelőtt. A korábban rogyadozó utcákon takaros, apró házak álltak kis telkeken, és nem a kőoszlopból léptünk ki, hanem az egyik házacskából egy lépcsőre, amely virágzó kertbe vezetett.

– Nem erre számítottam – jegyezte meg Noor.

Vártunk. Körülnéztünk. Az udvar tele volt tűzdelve kis amerikai zászlókkal, és a szemben lévő házat vörös-fehér-kék drapéria ékesítette. Úgy festett, mintha a város a július negyedikei felvonulásra készülődne. Vagy készülődött azon a napon, amikor létrejött a hurok. 40-es és 50-es évekbeli autók parkoltak a házak előtt. Egy élénkvörös kutyaházból ugató eb futott felénk.

– Hol vannak az emberek? – pillantott végig az utcán Noor.

Ám a hangoskodó kutyától eltekintve kísérteties csönd uralkodott. Látszott az életteli és lakott kisváros összes kelléke, de mintha az összes lakóját elrabolták volna.

Elmúlt fél perc. Aztán egy egész. Senki sem jött ki az ajtón.

– Ez furcsa – titkolni próbáltam egyre növekvő aggodalmam.

Noor megkísérelte kinyitni az ajtót. Zárva volt. Bekukkantottam az ajtó kis üvegén. Odabenn sötétség.

– Várjunk még egy percig – javasolta Noor. Mindketten idegesek voltunk.

Noor halkan kántálni kezdett. Ugyanaz a dal, ugyanaz a dallam, amelyet már máskor is dúdolt.

– Baj van – ismertem be végül. – Azt hiszem, tényleg baj van.

A ház háta mögé kerültünk. Nem nyílt rajta másutt sem ajtó, sem ablak. Csak sima falak, mint egy zárt dobozon.

Kezdtem igazán kiborulni.

– Valahol kizárták őket.

– Vagy minket zártak be – vélekedett Noor.

Rosszat sejtve néztünk össze. Kissé felfordult a gyomrom. Nem, nem hányinger. Amit a gyomromban éreztem, más volt.

Ebben a hurokban volt valahol egy üresrém.

*

– Sejtettem, hogy nem vagyunk egyedül – mondta Noor, amikor említést tettem az üresről. Nem látszott rémültnek; ami engem megijesztett, őt éberebbé tette. – Ki tudod deríteni, hol van?

– Sajnos még nem – feleltem. – Még nincs elég közel.

Ezúttal nem éreztem pontosan, merre van. Az érzékem kialudt, hasznavehetetlenül libegett, mint az iránytű mutatója mágnes közelében.

Úgy döntöttünk, nem várjuk meg, hogy ismét megnyíljon a hurok ajtaja. Könnyű célpont voltunk. És minél előbb megtalálom az ürest, annál előbb rábukkanunk a lidércekre.

És remélhetőleg Fionára.

Elmentünk az utca végéig, befordultunk a sarkon. Még mindig nem láttunk senkit. Távolabb domb látszott ki a fák mögül, onnan hallatszott valamiféle elnyújtott, iparinak hangzó, magas és távoli sípolás. Hol erősödött, hol halkult, hol elnémult.

– Bizonyára a régi gyár, amelyik mellett elhaladtunk a városba jövet – mondtam.

A következő utca felénél jártunk, amikor hangokat hallottunk egy közeli házból: egy férfi és egy nő élénk beszélgetését.

Odafutottunk, bekopogtunk. Senki nem válaszolt. Ekkor már nem törődtem az udvariassággal. Lenyomtam a kilincset. Az ajtó kinyílt.

Köszönést kiáltottam, és beléptem a múlt század közepének divatja szerinti, normálisnak látszó, kertvárosi házba. A hangok forrása rögtön nyilvánvaló lett: a televízió. Egy kredencen állt, az évszakhoz csöppet sem illő karácsonyfa mellett, arrébb egy hintaszék, a támláján kézimunka. Volt a képben valami kísérteties és gyászos, mintha a tévében lévő férfi és nő élne a házban, örökre a fekete-fehér világ csapdájába esve.

Megnyomtam a készülék gombját, mire a képernyő elsötétült, hirtelen csönd lett. Noor lábujjhegyen a ház hátsó része felé osont.

Megállt az ajtóban.

– Hahó! – mondta, és visszafordult felém.

– Jacob, itt van valaki.

Végigfutottam a folyosón. Az ágyban egy tini lány aludt, a takarója állig felhúzva. A falak tele képeslapokból kivágott poszterekkel.

– Hahó! – mondtam. – Elnézést…

Nem mozdult. Beljebb léptem. Ismét a falakat néztem. Minden képen Elvis Presley volt látható. Noor is bejött, megfogta az ágy végét, és egy kicsit megrázta.

A lány fölé hajoltunk.

– Lélegzik egyáltalán? – Lestem a mellkasát, hogy emelkedik-e.

A szobából zaj hallatszott. Megdermedtünk.

– Az ajtó – súgtam.

Ha üresrém lett volna a közelben, a gyomrom jelzett volna. Ám ugyanazt a jelentéktelen kis szúrást éreztem, amelyet korábban.

Kiléptünk a szobából, vissza a folyosón.

– Vendégei vannak – kiáltottam, mert nem akartam meglepni senkit.

Fehér bőrű fiúcska állt az ajtóban magas derekú nadrágban, és hűvösen nézett ránk.

– Szia – köszönt Noor –, mi csak…

– Ha van fegyveretek, most dobjátok el – szólt a fiú higgadtan, de határozottan.

– Nem áll szándékunkban bántani senkit – mondtam. – Csak beszélni szeretnénk veletek.

Lépések hangzottak fel a hátunk mögött. Megfordultam.

A lány volt az az ágyból.

A szeme nyitva volt, ám a tekintete üvegesen meredt a semmibe. Hálóinget viselt. Az egyik kezében húsvágó bárdot tartott.

– Semmi szöveg – mondta a fiú. – Gyertek velem!

– Kérlek – kezdte Noor –, csak hallgass meg…

– CSÖND LEGYEN! – mennydörögte a fiú.

Kettőt csettintett a nyelvével. A tornácról valaki kinyitotta az ajtót. Odakinn kisebb tömeg gyűlt össze. Tökéletes csöndben álltak az emberek, és ránk bámultak.

Mindegyikük bárdot tartott a kezében.

– Gyertek velem – ismételte a fiú. – És kerüljétek a gyors mozdulatokat.

Ezúttal nem vitatkoztunk.

*

Halott tekintetű, bárddal felfegyverzett kertvárosiak vettek körül minket. Némán tereltek minket végig az utcán a fura, nadrágtartós kölyök vezetésével. Amikor csettintett a nyelvével, balra mentek vagy jobbra fordultak. Ha megnyikkantunk, felemelték a bárdjukat. Ha nem arra mentünk, amerre szerették volna, úgy morogtak ránk, mint a vadállatok.

A domb felől érkező sivító hang elhallgatott, de hangos, távoli robbanás követte.

Senki sem reagált.

– Mi volt ez? – kérdeztem.

Egy apakorú, pizsamás férfi felemelte mögöttem a bárdját.

Pár perc múlva egy nagy, Viktória-korabeli házhoz értünk. Régebbinek és nagyobbnak látszott, mint bármelyik másik ház a városban. Volt tornya, kisebb tornyocskái, körbefutó tornáca mutatós kerítéssel. Vándorsólyom kisasszony házára emlékeztetett, és a nyomasztó körülmények között is belém nyilallt a nosztalgia.

Meg kellett állnunk a pázsit közepén; a pizsamás emberek körülvettek minket, a nadrágtartós fiú felment a házhoz. A résnyire nyitott ajtónál beszélt valakivel, de olyan halkan, hogy nem hallottuk.

Észrevettem, hogy a ház ablakaiból néznek minket. Csupa gyerek.

Az ajtó kicsit tágabbra nyílt. Gyerekhang kiáltott ki.

– Mi a nevetek?

Megmondtuk.

– Kivel vagytok?

– A londoni ymbrynékkel – kiáltottam vissza.

Nem akartam kikiabálni, hogy az ymbrynék a hurok bejáratánál várnak minket, sem azt, hogy azért jöttünk, hogy megállítsuk a lidérceket, mert hátha valahol hallgatózik egy.

A nadrágtartós srác visszatért. Mondott valamit, amit nem értettem. Az összes, bárddal felszerelt pizsamás lefeküdt a földre.

– Gyertek be – mondta a fiú. – Josep hajlandó találkozni veletek.

Összenéztünk Noorral. Ez némi haladás.

A nadrágtartós felvezetett a tornácra, majd be a házba, ahol egy másik fiú fogadott minket. Nem volt több nyolcévesnél, és kétsoros kabátot viselt, hozzá illő sapkával. Amolyan nagymami kedvencének látszott. Óvatosan közelített meg minket, arcán állandónak látszó gyanakvás ült.

– A nevem Josep. Én vagyok a főnök. Mit szimatoltok itt? – A hangja mélyebb és felnőttesebb volt, mint amilyet egy ekkora gyerektől vártam volna.

– Veszélyes embereket keresünk – felelte Noor. – Lidérceket. Úgy hisszük, idejöttek.

– És van velük egy üresrém is – mondtam. – Nagyon veszélyesek.

– Igen – fintorogta. – Tudom, mi az üresrém.

– Én látom őket – tettem hozzá. – És vadászom rájuk.

Josep kissé felvonta a szemöldökét, bár nem tudtam, hitetlenkedik-e, vagy tetszik neki, amit mondtam.

– A lidércek egy koponyát keresnek. Egy különleges koponyát – folytatta Noor. – Itt rejtőzhet?

Josep szemöldöke még feljebb szaladt.

– Halottakat támasztunk fel. Sok koponyánk van.

– Nos – mondtam –, egy csapat vár ránk a hurok bejáratánál. Barátok és ymbrynék. Akadt már dolgunk ezekkel a lidércekkel, és tudjuk, hogyan kell őket megállítani.

– Csak be kell engedned a barátainkat – mondta Noor. – Mielőtt a lidércek megszerzik a… a koponyát. Az alfakoponyát.

Josep szárazon köhögött, köszörülte a torkát.

– Az éjjel betört ide egy csoport dühös idegen, követelőztek és fenyegetőztek. Egy szörnyet hoztak magukkal, amely most terrorizálja békés utcáinkat. Azután jöttök ti bizarr mesékkel, miután egy kisebb hadsereget vezettetek a küszöbünkig. Bolond lennék, ha beengednélek titeket. Ha követném a szabályzatot, máris halottak lennétek.

A nadrágtartósra pillantott, mint aki elgondolkodik.

– De igyunk előbb egy limonádét!

*

Josep fárasztó tempóban vezetett végig minket a házon: csupa alacsony mennyezet, súlyos árnyék, mormoló hang, fekete fa. Minden szobában ismeretlen növények virágoztak, szinte sötétben. A sarkokban felnőtt férfiak és nők álltak, mozdulatlanul, mint a macskák.

– Az idegenek tegnap késő éjjel érkeztek – mesélte Josep. – Odaküldtük feltámasztott gyalogos katonáinkat, hogy öljék meg őket, de a velük hozott teremtmény felfalta őket. Egyenesen a Sírdombra mentek, azt hittük, ezután békén hagynak minket. De tegnap visszajöttek és elrabolták Saadit, a legígéretesebb növendékünket, és magukkal cipelték a dombra. – Mögöttünk egyre több gyerek gyűlt csoportba, biztonságos távolból követtek minket, állandóan sutyorogva egymás közt. – Akkor kezdődtek a zajok. Sivítások és hangos durranások. Sírokat ásnak ki.

– Az alfakoponya – próbálkoztam ismét. – Jelent neked valamit ez a szó?

– Igen. A Sírdomb pontosan az, amire a neve utal: régi sírokból emelt domb. Jóval azelőtt, hogy idejöttünk – lényegében jóval azelőtt, hogy európai ember Amerika földjére lépett volna –, ez a hely különlegesek települése volt. A leginkább tisztelt vezetőiket a domb mélyére temették, köztük egy híres törzsfőnököt is. Ha a domb alá temetett csontok között akad különleges hatalommal bíró, az övé az lehet. De a sírok ősiek és jeltelenek, egy bizonyos koponyát megtalálni igen nehéz lenne.

– Akkor pontosan azt csinálják – mondtam. – Keresik.

Áthaladtunk egy kamrán, mely tele volt formaldehidben eltett szervekkel. A szagtól el lehetett szédülni: Enoch egykori pincebeli laboratóriumára emlékeztetett. Egy szalonba értünk, amelynek ablakai erősen lejtő utcára néztek. A domb lábánál voltunk.

Bár számos szék kínálkozott, Josep állva maradt. A gyerekek odakinn elcsöndesedtek, nyilván a főnökük iránti tiszteletből.

Josep egyre aggodalmasabbnak látszott, de még mindig nem tudta, mihez kezdjen velünk. Kint várakozó barátainkra és a dombon lévő lidércekre gondoltam – de nem akartam tovább feszíteni a húrt.

Josep csettintett az ujjaival.

– Ember, hozz limonádét a vendégeinknek!

Egy férfi, aki eddig a sarokban állt, kiegyenesedett, és kicsoszogott a szobából.

– Agykontroll? – kérdezte Noor.

– Nem. Halott.

Noor fintorgott.

– Ebben a hurokban minden felnőtt halott – folytatta Josep. – Csak mi, gyerekek élünk.

Megdöbbentünk. Ettől Josep bosszús lett.

– Nem hallottatok még Hopewellről? – szegte fel kicsit a fejét. – Ez a nagy tehetségek melegháza. A fiatalok idejönnek, hogy csiszolják képességüket, és gyakorolják a halottak legmisztikusabb és legkifinomultabb feltámasztását. Nem szeánszokat tartanak, nem is holmi gyászoló tökfejek kérdéseire válaszolnak, aki azt szeretnék tudni, hová rejtette Harry bácsi a családi aranyat.

Miközben beszélt, a feltámasztott férfi visszacsoszogott a szobába, egy tálcán kristálypoharakat egyensúlyozva. Josep egy oldalt álló asztalkára pillantott, valami grimaszt vágott – mintha tikkelt volna –, mire a halott az asztal felé fordult, meghajolt és rátette a tálcát.

– Amikor a feltámasztott halottakra gondol, a legtöbb ember rothadó zombikat képzel el. De nem itt! A mi halottainknak jó a szaguk, és rendesen vannak öltözve. Megfelelő irányítással szinte mindazt meg tudják tenni, amire az eleven ember képes.

Menet közben a halott szolga megbotlott, és Josep arcán végigfutott a bosszúság. Elvett a tálcáról két poharat, és felénk nyújtotta.

– Limonádét?

Átvettük a poharat, de távol tartottuk a szánktól. Úgy éreztem, a gyerek azt várja tőlünk, hogy hízelegjünk neki, hát belementem a játékba.

– Elképesztő – mondtam. – Hogyan tartjátok frissen őket? Fridzsiderben alszanak?

– Dehogy! – Josep hangulata jobb lett. – Ők is a hurok részei, és a testük helyreáll a hurokkal együtt. Mindnyájan békésen, az ágyukban haltak meg, és a hurok másnap reggel készült.

– Mind meghaltak? – csodálkoztam. – Hogyan?

– Baleset történt egy vegyi üzemben. Mérgező anyag került a levegőbe, és a város teljes lakossága megfulladt álmában. Legalábbis a felnőttek; a gyerekek táboroztak…

– Jaj, istenem – sóhajtottam. Biztosan el is sápadtam.

– Igen, tragédia – bólintott Josep. – De hála egy gyors észjárású ymbrynének és egy vállalkozó szellemű feltámasztónak, csodás tanulólaboratórium jött létre. A város lakói nemcsak lehetőséget nyújtanak nekünk arra, hogy gyakoroljuk a képességünket, hanem másként is hasznosítjuk őket, amint látod. Kiszolgálnak minket. Főznek, takarítanak, testőrként szolgálnak. – Elmosolyodott; most először. – Lám, hogy elragadtattam magam. Nemigen fogadunk vendégeket, csak a mi fajtánkból, és be kell ismernem, büszke vagyok arra, amit itt felépítettünk. Ez a jövő, ahogy én látom. A világon jóval több a halott, mint az élő. Miért ne használjuk ki az erejüket?

– Sok mindenre lehetsz büszke. – Letettem az érintetlen limonádét. – Keményen megdolgoztál azért, hogy vezethesd ezt a helyet. De a lidércek le fogják rombolni, ha hagyod.

Josep sóhajtott. Mondani akart valamit, amikor egy kislány dugta be a fejét az ajtón.

– Bocsánat, Josep.

Megfordulva láttuk, hogy még két gyerek jön be a szobába: egy aranyos kislány véres kötényben és gumicsizmában – tíz év körülinek látszott –, meg egy kerekesszékes, nem sokkal idősebb fiú. A széket egy rikító sárga tréningruhás nő tolta, akinek a szája tátva volt, a szeme besüppedt.

Josep mérgesen nézett rájuk.

– Eugenia, Lyle, mondtam, hogy maradjatok a szobátokban, amíg ennek vége nem lesz.

– Tényleg azért jöttetek, hogy elzavarjátok az idegeneket? – kérdezte reménykedve a kisfiú.

– Azért – mondta Noor.

– És a szörnyet? – tette hozzá a kislány, és könny szökött a szemébe. – A szobám előtt volt tegnap éjjel. Azt hiszem, kiszagolt.

Josep már-már rájuk förmedt, de megváltozott az arckifejezése, majd felém fordult.

– Senkinek nem engedem, hogy lerombolja ezt a helyet. De további ismeretleneket sem engedek be, pusztán a szavadra.

– Rendben van – mondtam. – Mit tegyek, hogy elhidd: igazat beszélek.

– Az idegenek két üresrémet hoztak magukkal. Az egyik velük van a Sírdombon, őrzi őket, amíg dolgoznak. A másik járja a várost. – Közelebb lépett. Mélyen a szemembe nézett. – Beengedem a tieidet, egy feltétellel.

– Halljam – mondtam, és félelem rántotta görcsbe a gyomrom.

– Bizonyítsd be, amit mondtál! – A tekintete gyorsan a kislányra villant. – Ha valóban különleges képességed van ezeknek a szörnyeknek a levadászásához, intézd el ezt az utcán! Akkor beengedem a társaidat.

Végigfutott rajtam a félelem, de a reménykedés is.

Noor megragadta a kezem.

– Képes vagy rá – súgta.

– Vezessetek oda, ahol utoljára láttátok – kértem.

*

Harminckét hopewelli hulla gyűlt össze az előkertben. Reméltem, az üresrém azt fogja hinni, kerti mulatságra. Josep segítséget ígért, és ő meg három további feltámasztó irányították a halottakat: Lyle és Eugenia a nagy, Viktória-korabeli ház ablakából kilesve; és Josep meg a nadrágtartós fiú a szemközti házikóból. Noorral a sarkon lévő ház előtt rejtőztünk el egy ezerkilenszázvalahányas Dodge Deluxe első ülésén. Ez volt a legnagyobb autó, amelyet találtam, s az eleje akár a faltörő kos.

Az üres köröket tett a városban, ahogy Josep mondta: a nagy, Viktória-korabeli ház előtt látott sok üresváladék azt jelentette, hogy többször járt a háznál. Arra is rájöttem, hogy azért romlott el a belső iránytűm, mert két üres van a hurokban: az egyiket ismerősnek éreztem, a másik új volt. Amikor külön-külön magam elé képzeltem őket, könnyebben megkülönböztettem kétféle jelzésüket. Ha ugyanazokkal a lidércekkel van dolgunk, akik Devil’s Acre-ből szöktek meg, bizonyára még mindig azt az ürest hozták, amely a Huroktikum alagsorában volt bezárva. Úgy véltem, az övé az ismerős jel. Távolinak éreztem. Valószínűleg ő lehet a lidércekkel a Sírdombon. A városban járőröző üres közel járt – és egyre közeledett.

Noor, ahogy vártam, nem hagyott magamra, és az igazat megvallva nem is kívántam nélküle cselekedni.

Együtt ültünk a Dodge-ban, annyira lecsúszva, hogy éppen csak kilássunk a jachtszerű kormánykerék fölött, és az utca végét lestük. Vártunk. A hullák körbejártak, lusta köröket írtak le a pázsiton.

Időnként távoli robajt hallottunk, a lidércek folytatták a kutatást. A gyomrom egyetlen csomó volt.

– Megőrülhetnek – mondta Noor. – Mármint a barátaink. – Elkapott egy fénydarabkát a levegőből, egyik kezéből a másikba tette.

Zümmögni kezdett. Ugyanazt a dallamot.

– Szövege is van? – kérdeztem.

Bólintott.

– Kicsi koromban tanultam – felelte. Aztán meglepetten pillantott rám, mintha akkor jött volna rá valamire. – Mama tanította nekem.

– Tényleg?

– „Énekeld, ha bajban vagy – idézte. – Mindjárt jobb lesz.” – A szemembe nézett. – Majdnem mindig segít.

És akkor, pár pillanattal az előtt, hogy megláttam volna, megéreztem. Megdermedtem, állam a kormányon.

Noor abbahagyta a zümmögést.

– Látod?

És megpillantottam: az utcasarkon lépett elő a ház mögül.

– Ott van. Látod az árnyékát? Csúnya egy dög.

Ezzel nem mondtam sokat. A legnagyobb, legförtelmesebb üresrém volt, amelyet valaha is láttam: több mint két és fél méter magas, ebből csak a tátott, fekete szája több mint hatvan centiméteres volt. Éles, hegyes fogait még ebből a távolságból is láttam, és három, kövér óriáskígyóra emlékeztető nyelve csapkodott körülötte a levegőben. És ez az üres, ellentétben az eddig látottakkal, szőrös volt – hosszú, kuszált, fekete szőr lógott csomókban durván faragott fejéről. Úgy festett, mint az életre kelt rémálom. Az volt a dolga, hogy rémületben és nyugton tartsa a feltámasztókat. Bár ők nem látták úgy, ahogyan én, semmivel össze nem téveszthető, csapkodó árnyéka – óriásmajomba oltott tengeri szörny – majdnem olyan ijesztő volt, mint maga a lény.

Láttam, ahogy áthullámzik az utca egyik oldaláról a másikra, nyelveivel kitép a földből egy postaládát, és bedobja a ház ablakán.

– Mit csinál? – kérdezte Noor.

– Felénk jön. Próbál ijesztő lenni.

– Sikerül neki?

Libabőrös volt a karom.

– Igen.

A napellenző alatt talált slusszkulcsot bedugtam a helyére. A kocsi felmordult. Az üresrém megtorpant az úttest közepén – nyelveit felém fordította, mint három periszkópot –, majd gyorsan felénk indult.

A kocsit sebességbe tettem, de lábamat a féken tartottam.

Az üresrém háromháznyira volt az elátkozottak kerti mulatságától, és gyorsított, a nyelveivel lökte magát egyre közelebb.

Kétháznyira volt.

Háromszor megnyomtam a kürtöt. Odabenn a házban a feltámasztók varázsigéket mormolnak, és csettintenek a nyelvükkel, ahogy terveztük.

A hullák nem keringtek tovább a kertben, az utca felé fordultak. Egyszerre hajoltak le, vették fel a késeket meg a húsvágó bárdokat. Az egyik papucsos fickó a slagot ragadta meg. Pár másodpercig dülöngéltek erre-arra, aztán kiáradtak az utcára, hogy megállítsák az üresrémet.

Nem vártam el tőlük, hogy megöljék. Csak az első hullám voltak.

Az üres próbálta a nyelveivel elsöpörni az útjából a halottakat, de túlságosan sokan voltak. Nekiestek a késekkel, vakon szúrták-vágták. Az üres sivított, de inkább bosszúsnak látszott, mintsem sérültnek, és kezdett kettesével-hármasával elbánni az ellenfeleivel: egyet félbeharapott; egy másiknak eltörte a nyakát; egy harmadikat a kerítésre hajított, amely felnyársalta azt.

– Édes istenem – nevetett idegesen Noor. – Elpusztítja őket.

– Most rajtam a sor – mondtam. Levettem a lábam a fékről, ráléptem a gázpedálra. A kerekek megcsikordultak, amint az autó kacsázott, de aztán előre lendült. Hátrazuhantunk az ülésen. Előttünk az úttest tele volt holttesttel és alvadt vérrel, ám az üres még mindig csapkodott, próbálta lehámozni magáról a rajta lógó néhány halottat.

– Kapaszkodj! – ordítottam.

Az ütközés hangja erős volt. Az egyik hulla a szélvédőre zuhant, betörte, két másik a levegőbe repült. Az üres felvonított fájdalmában és meglepetésében – amikor nekimentünk, háttal volt az autónak –, és rázuhant a kövezetre. Egy perc múlva már a kocsi lökhárítója alatt volt, vonszolta rémületes testét a földön.

A jobb oldali első kerék kipukkadt. Beleléptem a fékbe. Az autó vadul megfarolt, megpördült, és a hátsó ablak betört, mielőtt teljesen megálltunk volna.

Noor rémülten fordult felém.

– Jól vagy? – kérdezte, rémülten keresve rajtam a vágásokat meg a zúzódásokat.

Bólintottam, és én is gyorsan végigpillantottam rajta.

– És te?

– Gondolod, hogy…

Hirtelen a kocsi megmozdult. A Dodge orra felemelkedett jó félméternyire az út fölé, aztán rettenetes rázkódással visszazuhant.

– Ideje kiszállni! – kiáltottam. Mindketten kinyitottuk az ajtót, és az aszfaltra vetettük magunkat, miközben az autó újra megemelkedett és visszaesett. Az üres a hátsó kerekek közé szorulva vonaglott, próbált kiszabadulni. Rákiabáltam Noorra, hogy óvakodjon a nyelveitől. Szerencsére ezúttal hallgatott rám, és a járdára hátrált.

Álltam az úttest közepén, bámultam a szörnyet.

Feküdj nyugton, próbálkoztam üres nyelven.

Ami kijött a számon, nem volt sem teljesen angol, sem teljesen üres. A lény ügyet sem vetett rám.

Állj, próbálkoztam újra. Feküdj nyugton!

Ez már jobb volt, teljesen üres. Ám a lényt teljesen lekötötte, hogy a nyelveivel próbálta összenyomni a kocsit; még az egyetlen, rajta lógó városbelit sem próbálta lerázni, azt a fegyvertelen, véres pizsamájú férfit, aki értelmetlenül belé kapaszkodott.

Többször ismételtem az utasítást, miközben lassan az üres felé haladtam.

– Légy óvatos! – kiáltotta valaki. Eugenia a ház ablakából.

Az üresnek végre sikerült leráznia magáról az autót, amely rettenetes üveg-és fémcsörömpöléssel esett a tetejére.

Maradj lenn, próbálkoztam. Maradj lenn!

Az üres felült.

Ne moccanj!

Lehámoztam a testéről a halott férfit, és fejjel előre nekidobtam egy telefonoszlopnak. És akkor az üres felállt. Eltört az egyik lába, kitört több foga, tucatnyi sebéből patakzott fekete vére, de ettől mintha csak még dühösebb lett volna. Csak két nyelve maradt harcolni – a harmadikat mankónak használta a lába miatt –, de azok közelében voltam.

Azt kívántam, bár azzal az üressel lenne dolgom, amelyet ismertem a Huroktikumból és a küzdőtérről. Elegendő lett volna csettintenem, és követett volna.

Állj! Ül! Ülj le, kántáltam.

Egy pillanatnyi habozást vettem észre a testbeszédéből, de nem többet. Az egyik nyelvét kilőtte rám. Kétszer körülfogta a derekam és a mellkasom, kiszorította belőlem a levegőt.

– Jacob! – sikoltotta Noor.

– Maradj ott! – próbáltam mondani, de a nyelv szorításától nem kaptam levegőt. Noor közeledett felém, és két feltámasztó gyerek is, akiket néhány hulla követett.

– Ne! – próbáltam kiáltani, de csak köhintés lett. – Ne gyertek közelebb!

Az üres maga felé húzott, lábam súrolta a földet. Talán ez különbözött azoktól, amelyekkel harcoltam, amelyeket megszelídítettem? Nagyobb volt, erősebb és kikezdhetetlenebb. Talán a lidércek tanultak valamit a velem való találkozásaikból, és valahogy megváltoztatták az üres agyát?

– Engedd el, rohadék! – hallottam Noor kiáltását.

Ez felkeltette az üres figyelmét. Megdermedt, majd megfordult, és akkor láttam: Noor örvénylő sötétséget hozott létre az úttesten. A hangja valahonnan a sötétségből szólt. A sötétlő örvény kellőképpen nagy volt ahhoz, hogy megzavarjon egy üresrémet.

A lény szabad nyelvével a sötétségbe, Noor hangja felé csapott. Kis híján kiugrott a szívem, ám a nyelv üresen tért vissza.

– Mellé! – gúnyolódott Noor, a hangja most mintha kicsit jobbra szólt volna.

Az üres ismét odacsapott, most sem találta el.

– Nem talált! Elcseszted!

Az üres dühös volt, és Noor annyira elterelte a figyelmét, hogy kicsit kevésbé szorított, én pedig újra képes voltam beszélni, és üres nyelven suttogni kezdtem.

Engedj el, ülj le, hagyd abba!

Az üres megint odacsapott, ezúttal vízszintesen mozgatta a nyelvét a sötétségen át, mint valami baseballütőt, és megint elszorult a szívem az aggodalomtól – de Noor bizonyára a földre vetette magát.

Hallottam a hangját:

– Lássunk már egy gólt, ez csak kapufa volt!

Az üres újra odacsapott, és szörnyű csattanás meg női jajszó hallatszott. Elszorult a szívem, angolul ordítottam, hogy „ÁLLJ!”, de nem segített. Az üres előhúzta a zsákmányát a sötétségből. Nem Noor volt az.

A halott lány volt a házból – az Elvis Presley-rajongó –, és amint az üres felemelte, hogy jobban szemügyre vegye, az egy régi Elvis-számot kezdett énekelni rekedten, dallamtalanul.

A lény felordított dühében, a lány pedig, elővett egy kést, amelyet addig a zsebében rejtegetett, és minden drámaiságot vagy érzelmet nélkülözve az üres jobb szemébe döfte.

A szörny felvisított, olyan hangosan, hogy visszhangzott. Majd leharapta a halott lány fejét, a testét pedig a háztetőre hajította.

Engedj el, ordítottam a bekövetkezett csöndben. Az üres háta megmerevedett. Félrebillentette a fejét, mint a kutya, amikor a gazdája füttyent neki.

Engedj el, ismételtem. Végre letett a földre, és letekerte a nyelvét a derekamról. A szemébe döfött késtől legyengült a teste és a tudata. Nem szalaszthattam el a lehetőséget.

Csukd be a szád!

Beszippantotta mindhárom nyelvét, becsukta a pofáját, de támaszkodás nélkül dülöngélni kezdett, és ülő helyzetbe huppant.

A sötétség elpárolgott, és Noor felkelt a földről, ahol hason feküdt, én pedig megkönnyebbültem.

– Ez borzalmas volt – nézett végig rajtam. – Jól vagy? Tudsz lélegezni?

– Hamarosan fogok – hörögtem.

Ne gyere közelebb!

Nem közelített.

Tedd a kezed a fejedre!

Az üres engedelmeskedett.

– Ha azt mondod neki, bukfencezik is? Esetleg sütiért könyörög? – kérdezte Lyle, és óvatosan kigurult a ház ajtaján.

– Szerintem éppen eleget csemegézett – mondta Eugenia.

Éreztem, hogy az üres elernyed.

– Már biztonságos – mondtam. – Az irányításom alá került.

Noor átrohant az utcán, átugorva a holttesteket, és megölelt.

– Elképesztő voltál – lelkendezett. – Elképesztő.

– Te voltál az – suttogtam. – Ha nem léptél volna közbe…

– Nem gondolkoztam. Csak tettem, amit kellett.

– Halálra rémítettél. Kérlek, ne gúnyolódj üresekkel. – Majdnem – majdnem – elnevettem magam. – Nagyon utálják.

A halottakat feltámasztó gyerekek előjöttek a házakból, de biztonságos távolságban maradtak. Josep elmerészkedett a mészárlás közepéig. Látszott rajta, hogy a történtek nagy hatást gyakoroltak rá.

– Úgy hallottam, üresvadászok már nincsenek, ezért, amikor azt állítottad, te az vagy, azt hittem, hazudsz. De valódinak látszol.

– Akkor beengeded a többieket? – kérdeztem.

– Már megnyitottuk az ajtót – felelte.

A hátunk mögül kiáltást hallottam. A nevemet, Bronwyn Bruntley hangján.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A találkozás örömteli, ám rövid volt, kissé beárnyékolta az utcán heverő hullák látványa, amit gyorsan megmagyaráztam. Az ymbrynék hosszasan próbálkoztak a lezárt hurokbejárat feltörésével. A lidércek betörése után zárták le, és Noor meg jómagam csupán némi szerencsével jutottunk be. Egy óra elteltével Vándorsólyom kisasszony és Wren Ökörszem kisasszony feladták, és éppen el akartak repülni, hogy hatékonyabb módszert találjanak, amikor a hurok magától megnyílt. A barátaink kikészültek az aggodalomtól és a tehetetlen dühtől, Hugh reszketett a haragtól. A feltámasztókra mindenki mérges volt, de az adott pillanatban fontosabb dolgunk is akadt.

Például a lidércek a dombon. Igen, kétségkívül ott voltak. Az üresek jelenléte ezt jelezte, mielőtt a feltámasztók előadták volna a történetüket. A lidércek eljöttek a koponyáért, amely Bentham listáján szerepelt, és minthogy már az előző este óta dolgoztak, valószínűleg közel jártak hozzá, hogy megtalálják. Minden újabb rossz hírtől feszültebbé vált a barátaim arckifejezése.

– Volt velük egy lány is, amikor bejöttek? – kérdezte Hugh Lyle-tól, és nagyon kellett uralkodnia magán, hogy ne támadjon a fiúra; aztán leírta Fiona külsejét.

– Láttam egy ilyen lányt – felelt Eugenia. – Bilincs volt a lábán.

Hugh előbb teljesen ledermedt, azután Bronwynnak kellett őt visszatartani, hogy ne rohanjon rögtön a dombra.

Mindannyian menni akartunk. De előbb tervet kellett készítenünk.

– Szerinted tudják, hogy itt vagyunk? – nézett a domb felé Emma.

– Ha még nem, hamarosan tudni fogják – mondta Vándorsólyom kisasszony. – Számítanak rá, hogy az üres visszamegy jelentést tenni, és ha nem… – A sebesült üresre pillantott. Természetesen nem látta teljes valójában, de a szörnyet emberi vér borította, így kivehetők lettek a körvonalai. – Ez azt jelenti, hogy ha ki akarjuk használni a meglepetés erejét, már ha még megvan, most kell lépnünk.

– Sajnálom, kisasszony – szólalt meg Millard. – De nem tetszik velünk jönni.

– Dehogynem! – háborgott a kisasszony. Már nagyon kimerültnek látszott.

– A kisasszony az utolsó a listán – mondta Horace. – Ha megszerzik az alfakoponyát, és azután a kisasszonyt is, akkor…

Vándorsólyom kisasszony vitatkozni próbált, de szerencsére Kakukk kisasszony és Wren Ökörszem kisasszony közbeléptek. Wren Ökörszem kisasszony megpaskolta Vándorsólyom kisasszony vállát.

– Igazuk van, Alma. Mindannyian felelősek vagyunk a védenceinkért, de te Caul nővére is vagy. Ha az a pokoli lista bárkire vonatkozik közülünk, az csak te lehetsz.

– Hátra kell maradnod – erősítette meg Kakukk kisasszony.

Vándorsólyom kisasszony vonakodva beleegyezett.

– Jó, nem megyek oda, de ne gondoljátok, hogy kimaradok belőle!

Ezzel be kellett érnünk.

A feltámasztók füves udvarán álltunk, alacsony, fehér kerítés mellett, egy tömegmészárlás helyszínén, olyasmit tervezve, amely újabb mészárláshoz vezethet.

Együtt megyünk fel a dombra, igyekszünk rejtve maradni, amíg csak tudunk. Hugh napokon át gyűjtötte a méheket, most jól hallhatóan zümmögtek a gyomrában. Emma előmelegítette a kezét, amikor kinyújtotta, fodrozódott a levegő. Claire megélesítette a hátsó fogsorát és csattogtatta. Enoch előszedte megrakott hátizsákjából a magával hozott szíveket, és berakosgatta őket az elesettekbe és a hullákba.

– Még többet meg tudok javítani – mondta Josepnek –, ha van tartalék alkatrész.

– Ne feledjék, a lidércek kedvelik a lőfegyvereket – emlékeztetett mindnyájunkat Kakukk kisasszony. – Okosabb nem egyből rájuk rontani, csak ha egészen közel vannak.

– És Hugh… – tette össze finoman a két tenyerét Vándorsólyom kisasszony. – Ha találkoznának Fionával, kérem, ne feledje, hogy talán még az irányításuk alatt áll. Szóval óvatosan közeledjen hozzá.

Hugh lassan, lesütött szemmel megrázta a fejét. Aztán alig hallhatóan mondta: – Jól van.

Ideje volt indulni.

Josep elmagyarázta, hol van a rejtett ösvény, amely felvezet a domb tetejére. Felsorolt egy rakat fordulót és tereptárgyat, végül legyintett.

– Mindegy, majd mutatom az utat.

– Tényleg menni akarsz? – kérdezte Eugenia. – Veszélyes lehet.

– Ezek az emberek az életüket kockáztatják, hogy felszabadítsák az otthonunkat – mondta Josep. – Én is kockáztathatom az enyémet, hogy segítsek nekik.

*

Megfordult a fejemben, hogy odalenn hagyom az üresrémet, de ha nem lettem volna a közelében, fokozatosan megszűnt volna a hatalmam fölötte, és kezdhettem volna újra a szelídítést. Úgy sejtettem, hasznos lehet magammal vinni, amikor egy másikkal kell megküzdeni, még ha emez sérült is. Elindultunk hát a dombra a nagy, bicegő üressel, amely eléggé jámbor volt, mégis igyekeztem távolabb tartani magunktól.

A domb aljában házak álltak, de felfelé egyetlen, nagy temetővé változott.

– Pont úgy, mint az álmomban – nézett körül ámulva Horace.

A domb feléig kövezett út vezetett, onnan az árnyas földút, amelyen haladtunk, rejtettebb volt. Vándorsólyom kisasszony hátul maradt – ahogy ígérte, és Wren Ökörszem kisasszony is vele maradt Féltem, ha túlságosan elmarad a csoporttól, könnyen elszakíthatják tőlünk. Talán egyáltalán nem kellett volna jönnie.

Újabb robbanás rázta meg a földet.

– Egyre hangosabbak – rémüldözött Bronwyn.

Hallottuk, de még mindig nem láttuk a lidérceket. Azt reméltem, hogy ők sem láttak minket. Szemlátomást megbíztak a nagy, ocsmány üresben. Emma mindenkit figyelmeztetett, hogy az úton találkozhatunk őrszemekkel, de eddig egyet sem láttunk.

– Talán tényleg rajtuk tudunk ütni – reménykedett Horace.

Horace, aki nyakkendőben indult csatába. Horace, aki egész éjjel fennmaradt, hogy kijavítsa a különleges gyapjúból kötött kardigánokat, amelyeket védelemképp a ruhánk alatt viseltünk, a meleg ellenére. Ha ennek vége, megmondom majd neki, mennyire szeretem.

Enoch kétszeresen feltámasztott halottai közül néhányan mögöttünk botorkáltak az ösvényen. Nem tudtam, mire lesznek jók; egy pöccintéssel le lehetett teríteni őket.

Hosszú, enyhe emelkedő után a temető síkká változott, azt hittem, a csúcsra értünk. Ám amikor kiléptünk a fák közül, újabb dombot pillantottunk meg: meredek és majdnem tökéletesen gömbölyded volt, a sík közepén emelkedett. Körben sírkövekkel és emlékművekkel volt kirakva.

Megálltunk az erdő szélén. Innentől nem látszott több fedezék. Noor elvett egy fényréteget onnan, ahol térdeltünk.

– Nem olyan sok, hogy figyelmet keltsen – magyarázta. – Éppen elegendő ahhoz, hogy aki minket keres, máshová nézzen.

Az általa felhúzott fal mögött térdeltünk. Josep elmondta, hogy a domb tetején van még egy sík terület, úgy harmincméternyire. Az a temető legrégibb része. Arrafelé éreztem a másik üresrémet.

Újabb földet rengető robbanás után finom porrá vált föld záporozott ránk.

– Nem fogják végül felrobbantani a sírt, amelyet ki akarnak ásni? – kérdezte Olive.

– Élt egyszer Devil’s Acre-ben egy különleges – mesélte Kakukk kisasszony –, aki lyukakban lakott. Olyan mélyre tudott ásni a földben, mint a vakond, és a maga mögött lévő földet nagy erővel kirobbantotta. Talán őt is túszul ejtették.

– Isme’tem a pasast – mondta Enoch. – Ambróziafüggő vót. Nála agykontrollt se köll alkalmazni.

– Nézzétek! – sziszegte Emma. – Ott!

Két alak látszott a domb peremén.

– Őrszemek – állapította meg Vándorsólyom kisasszony. – Mindenki maradjon csendben!

– És reménykedjünk, hogy nem vettek észre minket – tette hozzá Bronwyn.

Szemügyre vettem őket az ágak vékony függönye mögül. Messzebb voltunk, semhogy láttam volna az arcukat, de ha közelebb lettünk volna, nyilván felismertem volna őket a körözési képük alapján. Lassan megfordultak. Nem vettek észre minket. Egy hosszú perc múltán a két alak eltűnt.

– Fel kell jutnunk a domb tetejére – mondta Hugh. – A csata első szabálya: sose indulj rohamra alulról. Az előny mindig a felül levőké.

Egyetértettünk, hogy egy csoportban semmiképpen nem juthatunk a dombtetőre, még Noor fénylopó képességének segítségével sem, ezért két csoportra oszlottunk. Az egyik jobbra indult, a másik balra, s reméltük, hogy egy kis szerencsével elérhetjük észrevétlenül a dombtetőt, és körbezárhatjuk őket. Talán akkor – és ha meglátják velem az ürest – egyetlen lövés nélkül megadják magukat.

Az agyam, mint mindig, reményeket gyártó gépezet volt.

Bronwyn egyenként vállon veregetett, biztatott mindenkit.

– A tetőig ne állj meg – mondta Horace-nak. – Ha bárki a közeledbe kerül, ne félj vért ontani! – bátorította Claire-t.

Emlékeztettem őket, hogy a lidérceknél is van egy üres, amely megérzi a képességeinket, amikor használjuk őket.

– Próbáljátok nem használni a képességeiteket, amíg a közelükbe nem érünk.

– Amíg nem lássátok a lidércek szemit – mondta Enoch, aztán bosszankodott, hogy senki nem nevet a viccén.

– Ne feledkezzetek meg a kardigánotokról – húzta félre a nyakkendőjét Horace, hogy mutassa a magáét. – Ha képtelenek vagytok elkerülni a lövést, igyekezzetek, hogy a nyakatok alatt és a derekatok fölött érjen.

– Még jobb, ha egyáltalán nem kaptok lövést – mondta Noor. – Csak most ismertelek meg titeket, srácok, meghalni tilos, oké?

– Oké, Noor kisasszony – ölelte át Noor derekát Olive (mivel Noor magas volt, Olive pedig kicsike).

Kétfelé váltunk.

Az egyik csoportba Noor, Hugh, Bronwyn és én tartoztunk, a másikba Horace, Millard, Emma, Enoch és Claire. Utasítottam az üresemet, hogy távolabbról kövessen minket, olyan távolról, hogy ha elesne, felmordulna, vagy túlságosan hangosan taposná az avart, a zaj ne árulja el a helyzetünket. Enoch az erdőben hagyta bicegő hullákból álló seregét.

– Második csapás, ’a köll – kiáltotta oda nekik, és valaki kuncogott.

Millard levetkőzött, hogy szükség esetén hírvivő legyen a két csapat közt, Olive pedig hagyta, hogy Vándorsólyom kisasszony rábeszélje, hogy maradjon hátra vele, Kakukk kisasszonnyal és Joseppel.

Vándorsólyom kisasszony nem tartott velünk. Indulás előtt gyorsan el akart búcsúzni.

– Nincs idő beszédre, de ha lenne is, akkor sem tudnék szavakat találni annak kifejezésére, milyen mély és megingathatatlan tiszteletet érzek önök iránt. Szeretném, ha tudnák, hogy sajnálok minden egyes napot, amikor nem tudtam a teljes figyelmem önöknek szentelni. Sajnálom ha a tanácskozások és a hurkok helyreállítása miatt elhanyagoltam az önök iránti kötelességeimet. Többet jelentenek nekem az ég összes madarainál és a felettük lévő égboltnál. – Gyorsan megtörölte a szemét. – Köszönöm.

Nekem is elszorult a szívem. Néma búcsúra emelte a kezét, és nehéz szívvel elindultunk.

*

Az én csoportom jobbra tartott, a másik balra. Addig nem lettem ideges, amíg szem elől nem veszítettük egymást. Olyan nagyobb emlékművek mögé rejtőztünk, ahol négyen elfértünk. Azon tűnődtem, hol lehetnek az őrszemek; azóta nem láttuk őket, amióta először bújtak elő a fennsíkról. Akkor hát mit csinálnak?

Aggódni kezdtem, hogy csak arra várnak, hogy kellően közel érjünk, és könnyedén lemészárolhassanak minket.

Átfutottunk a nyílt terepen, és egy penészes mauzóleum mögé bújtunk.

– Lehet, hogy szándékosan engednek közelebb… – kezdtem, de be sem fejezhettem a mondatot, mert puskaropogás hangzott fel.

Megdermedtünk. Vártunk. Újabb lövések gyors egymásutánban. Nem ránk céloztak. A barátainkat lőtték a domb túloldalán.

– Várjatok itt! – adtam ki a parancsot, és mielőtt a többiek megállíthattak volna, visszarohantam arra, amerről jöttünk, hogy lássam, mi történik.

Egy kőkereszt mögött álltam meg. Épp csak ki tudtam venni a másik csoportot. Egy jókora márványangyal mögé bújtak. Láttam, amint darabkák pattannak le a szárnyaiból, amelyeket golyók zúztak össze.

Lépteket hallottam közeledni, de nem láttam senkit. Rájöttem, hogy nincs fegyverem – aztán Millarddel kis híján összeütköztünk.

– Azért jöttem, hogy szóljak: ne gyere! – zihált. – Emma üzeni, hogy menj tovább!

– De lövik őket! – ellenkeztem.

– Jó fedezékük van, és tökéletes a lehetőség, hogy felmenjetek a domb másik oldalán.

– Nagyszerű – mondtam –, de odaküldöm az üresemet.

– Ne! Neked is szükséged lehet rá!

Csakhogy már odahívtam, és üres nyelven utasításokat adtam neki. Olyan mélyen befúródtam aprócska agyába, hogy bíztam benne: legalább részlegesen működni fog egymagában is.

Lidérceket ölj, parancsoltam neki. Ne különlegeseket!

Lekuporodott, ahogyan a futók szoktak a rajtpisztoly elsütése előtt, majd fél lábbal, három nyelvvel ellökte magát a temető feléig, és futott, mint egy begőzölt ló.

– Indulj! – lökött meg Millard, és mielőtt elfordultam, láttam, hogy Emma előbújik a márványangyal mögül, és tűzbombát hajít a lidércek felé.

Amikor visszaértem a csoportomhoz, Noor és Bronwyn rántottak biztonságba.

– Nem erről volt szó! – kiáltott rám dühösen és ijedten Noor. – Nem futhatsz csak úgy el!

Elmondtam, hogy mit láttam. Átadtam Millard üzenetét. Aztán körülnéztem:

– Hol van Hugh?

Noor és Bronwyn megpördültek.

– Az imént még itt volt! – mondta Bronwyn.

– Jaj, istenem – mutatott valamit úgy háromméternyire Noor. – Nézzétek!

Lila virágok sora kanyargott a sírkövek között.

Jaj, Hugh. Te idióta.

Rohantunk, követve a virágokat, nem ügyelve arra sem, hogy sírkövek mögé bújjunk.

A nyom polgárháborús katonák sírjai között kanyargott, elhaladt egy üres virágos vázákkal díszített sír mellett egy sírokból álló körig.

A kör közepén Fiona állt libegő, fehér ruhában, lila virágok ágyásaival körülvéve. Háttal volt nekünk, és Hugh óvatosan közelített felé hátulról, a nevét ismételgetve, kinyújtott kézzel.

– Hugh! – ordította Bronwyn. – Ne!

Fiona felénk fordult. A szeme fennakadva. Hugh valamiért megtorpant. Lenézett, majd ismét Fionára, és hallottam, amint azt mondja: – Édesem, ne…

Ekkor valami a bokámra tekeredett, elveszítettem az egyensúlyomat, elestem, és Noor meg Bronwyn mellém zuhantak. A virágszőnyeg életre kelt a lábunk alatt, úgy ránk tekeredett, hogy moccanni sem tudtunk.

Próbáltunk szabadulni, de néhány másodperc alatt teljesen mozgásképtelenek lettünk. És ekkor megéreztem, hogy közeledik. A másik üresrém.

Figyelmeztetően nyögtem a barátaimnak, és hívtam az én üresemet, az óriást, amelyet megszelídítettem. Emmának meg a többieknek a védelme nélkül kell boldogulniuk egy ideig.

– Fiona! – ordította Hugh. – Kérlek, szerelmem, ne tedd ezt!

Megfeszültek rajtunk az indák.

A másik üres egyenesen felém tartott, de amikor megérezte, hogy az enyém közeledik, megtorpant, megzavarodott, aztán szemlátomást felkészült a harcra. Mielőtt egymásnak estek, két lidércet láttam megjelenni a dombtetőn, figyelték az eseményeket.

Az üresek a lejtőn egymás felé száguldottak, úgy ugorták át a sírköveket, mint a gátfutók az akadályokat. Nagy csattanással ütköztek össze, akkora erővel, hogy mindkettő a levegőbe repült. Aztán a földre kerültek, összekapaszkodva, a nyelveik úgy csapkodtak, hogy nem tudtam, melyik kié. Próbáltam utasításokat adni az óriás üresemnek – Fojtogasd! Harapd! Told ki a szemét! –, de fölöslegesnek látszott, mert amúgy is keményen küzdött.

A lény most nemcsak értem harcolt, hanem az életéért is.

Mintha két sivalkodó tengeri szörny összecsapását néztem volna. Láttam, hogy az üresem sérült lába nem sokat számít; az ilyen közelharcban a késéles fogak és fojtogató nyelvek döntenek. Őszintén szólva, nem gondoltam volna, hogy valaha látok ilyesmit; lenyűgöző látvány volt.

Noor hasztalanul küzdött a kíváncsisága ellen. – Mi történik? – kérdezte.

Próbáltam közvetíteni, de minden olyan gyorsan történt, hogy nem voltam képes rá.

A lidércek ürese fojtogatta az enyémet, két karját és maradék nyelvét a nyakára tekerte, mire az én üresem ereje megfogyatkozott. Egymásba gabalyodtak, egyik sem tudott moccanni sem; a lidércek ürese egy pillanatra sem engedhette el az enyémet, mert az enyém leharapta volna az utolsó nyelvét. Ekkor a lidércek ürese maga mögé nyúlt, kirántott a földből egy sírkövet, és fejbe kólintotta vele az enyémet.

Éreztem, hogy kialszik a tudata.

Kimúlt.

Ahogy nemsokára mi is, ez nem kétséges.

A két lidérc felénk indult lefelé, és az üresük eléjük bicegett.

Suttogni kezdtem az üresüknek, amelyet egykor irányítottam már a küzdőtéren és a hajtóműben, de nem reagált. Közelebb kellene lennem, hangosabban kellene beszélnem, hogy helyreállítsam a kapcsolatot. De hogyan tehetném, amikor az indák a földhöz szorítanak?

A lidércek hétköznapi öltözéket viseltek, amely segíthetett elvegyülniük a modern életben. Felismertem őket az ymbrynék bűnügyi fotói alapján. Az egyik vastagnyakú és szeplős volt: Murnau. A hátán bőrtáska lógott. Mögötte jött egy harmadik férfi. Az arca véres húscafat.

A domb túloldaláról lövéseket hallottam. A barátaink még harcoltak. Tehát volt még remény.

A lidércek közöttünk álltak. Kihívóan és peckesen. Mögöttük az üres nyöszörögve, több sebből vérezve. A roncsolt arcú fickó Fionának suttogott, Murnau hozzám beszélt.

– Hősies próbálkozás, fiacskám. Igazán imponáló. Ha nem vesztegetnéd a tehetséged a madarakra, komoly kárt tudnánk okozni együtt.

– Talán kitalálhatunk valamit – mondtam.

– Számos alkalmad lett volna, hogy átállj, de mindet elutasítottad. Már késő. És elkéstél azzal is, hogy ezt megakadályozd. – A táskájába nyúlt, és kivett egy ősrégi, megbarnult, hiányzó állkapcsú koponyát. – Hacsak nem valami másért vagy itt. Hegyitúra?

Eltette a koponyát, és olyasmit hümmögött, hogy a gazda nagyon elégedett lesz velem. Én közben alig hallhatóan igyekeztem visszanyerni a hatalmat Murnau üresréme fölött.

Erőteljes zümmögés hangzott fel, mindenki Hugh-ra pillantott. Nyitva volt a szája, áradtak kifelé a méhei.

Murnau odakiáltott valamit a szétzúzott fejűnek. Erre a szétzúzott fejű ordított valamit Fionának. Fiona teste megrándult, és az indák Hugh szájára fonódtak.

Szánalomra méltó volt Hugh tekintete.

– Hmmmm!

Csak néhány méh menekült el. A lidérc a levegőbe csapott, megölt egyet.

A szétroncsolt arcú fickó uralta Fiona tudatát. Nem lidérc volt, hanem ambróziafüggő, akiknek a legtöbbje már régen szövetséget kötött a lidércekkel. Mások tudatának irányítása lehetett a különleges képessége.

Én még mindig az üres tudatát próbáltam irányítani, de az ellenállt.

– Most engedjen el minket – mondta Bronwyn –, és megkíméljük az életüket.

Murnau csak nevetett.

– És te? – térdelt Noor mellé Murnau. – Sikerült már megtalálni a mamád? Azt hiszed, alig várja, hogy lásson? Azért hagyott el, mert annyira kellettél neki?

Noor elnézett Murnau mellett, összeszorította a száját.

– Dögölj meg, seggfej – köptem ki.

– A kölyök a védelmére kel. Milyen romantikus. – Sóhajtott. – Ebből elég. Kezd untatni a helyzet, és el kell érnünk a repülőgépet.

Felállt, benyúlt a zsebébe, pisztolyt vett elő.

– Ki akar először meghalni?

Ebben a pillanatban olyan zajt hallottam, mint amikor lepedő csapkod a szélben: valami élesen rikoltott, és Murnau fejének ütközött.

Vándorsólyom kisasszony.

Murnau a földre zuhant, a pisztoly kiesett a kezéből, puszta kézzel kapkodott a madár után. Az pedig csapkodott erős szárnyaival, és a karmaival Murnau képének esett.

– Auuu! Szedjétek le rólam!

A másik lidérc Murnau segítségére sietett.

– Jacob! – Noor felém fordította a fejét, kissé szétnyitotta az ajkát. Ragyogó fény izzott a torkában. – Ennyit megőriztem. Egylövésnyi. Kire célozzak?

Vándorsólyom kisasszony Murnau fején volt, így az ambróziafüggőt ajánlottam.

Noor mintha köhögött volna, aztán forró, pörgő, tiszta fénygömböt köhintett fel, amely a fű felett repült. Körülfogta az ambróziafüggő két lábszárát, a fickó felordított – a fény tűzforró lehetett –, és a földre zuhant.

Rikoltást hallottam. Vándorsólyom kisasszony. Az üresrém letépte Murnauról, és a feje fölött forgatta a nyelvével.

Elcsípték. Ami azt jelentette, hogy mindenük megvan. Hirtelen elfogott a düh és a rettegés. Tennem kell valamit. Azonnal.

Murnau kezdte visszanyerni az egyensúlyát.

Ekkor sóhajtást hallottam, Fionától. A tekintete kitisztult, meglazultak rajtam az indák. Az ambróziafüggő immár nem irányította a tudatát.

Murnau ordított valami érthetetlent, a függő felé rohant, kezében fiolával, a fickóra vetette magát, és a fiola tartalmát a szemébe öntötte.

Az indák lassan meglazultak annyira, hogy az egyik karomat és az egyik lábamat ki tudtam húzni. És Hugh ki tudta engedni a méheit. Elárasztották a környéket, és megtalálták célpontjaikat: a lidérceket, az ürest.

Két fénykúp nyilallt a függő szemeiből. Felsikoltott, átfordult. Murnau nem törődött a méhcsípésekkel – a képe amúgy is vérzett már Vándorsólyom kisasszony karmaitól –, és úgy fordította a függőt, hogy szemben legyen Fionával.

Fiona ismét merev lett. Az indák jobban szorítottak.

Nagyot rántottam a lábamon, mielőtt késő, és kiszabadultam. Bronwyn és Noor még az indák foglya volt.

Murnau még nem vett észre.

Az üreshez rohantam. Úgy tartotta csapkodó ymbrynénket a tátott pofája fölött, mint egy bekapni való bonbont.

Beleütköztem az üresbe. A nyakába csimpaszkodtam. Éreztem a megdöbbenését, a csodálkozását, hogy nekimegy egy ilyen gyönge jószág – és ez tette lehetővé, hogy cselekedjem.

Megragadtam kétfelől a pofáját.

FIGYELJ RÁM, ordítottam, homlokomat az övéhez szorítva. Belenéztem fekete, síró szemébe. Az enyém vagy, az enyém vagy, az enyém vagy.

És megtörtént.

Helló, régi haver.

Engedd el!

Elengedte Vándorsólyom kisasszonyt, én pedig éles fájdalmat éreztem a hátamban. A lidérc megszúrt valamivel.

Az üresbe kapaszkodtam. Nem engedtem el.

Öld meg!

Az üres nyelve kivágódott. A következő pillanatban a lidérc halott volt.

Noor felsikoltott, aztán Bronwyn is.

Fordulj meg!

Az üres megfordult. A függő Fionával kiabált, a szeméből füstölgött a fény, körülötte megolvadt az arca – és az indák mindenfelé mozogtak, mint megannyi kígyó. A lányok és Hugh küzdöttek az indák ellen, de azok egyre erősebben szorították őket.

Öld meg, öld meg, öld meg!

Az üres nyelve letépte a függő fejét. A szeméből sugárzó fény forgott, ahogy a fej legurult a domboldalon.

Az indák meglazultak, letekeredtek a barátaimról, és visszabújtak a földbe. A barátaim végre tudtak lélegezni. Fiona bámult rájuk, és feljajdult, mert megértette, mit tett.

Fordulj meg!

Vándorsólyom kisasszony életben volt – hála istennek –, és emberré változott, ami azt jelentette, hogy nem sérült meg súlyosan.

Tekintetemmel Murnaut kerestem, és láttam, hogy elfut. Ráparancsoltam az üresrémre, hogy vegye üldözőbe, de alig tettünk meg tíz lépést, amikor golyózápor zúdult ránk meg a sírkövekre. Valaki fedezte Murnau menekülését. Az üres lábát lövés érte, elesett.

– Hagyja futni! – kiáltott rám Vándorsólyom kisasszony. – Vigye biztonságba a többieket!

Körülvettük Fionát. Hugh ölbe kapta, Fiona pedig erőtlenül hevert a fiú karjában. Hugh nem engedte, hogy segítsünk neki, egyedül cipelte, az arca merev volt, de patakzott a könnye.

Rávettem Vándorsólyom kisasszonyt, hogy velünk jöjjön, bár tudtam, hogy legszívesebben üldözőbe venné Murnaut. Bizonyára ezt remélte Murnau is.

Körbefutottuk a dombot, és döbbenetes jelenet tanúi lettünk. A barátaim már nem rejtőzködtek a kőangyal mögött, hanem felfelé törve támadták a visszavonuló lidérceket. Igencsak különös sereg volt: Wren Ökörszem kisasszony egy ádázmedvén lovagolt, őt Enoch bicegő hullái követték, vagy tucatnyian, utánuk meglepően sok amerikai. Egy északi nő egy közepes nagyságú fát görgetett felfelé a dombon ágastóllevelestől. Egy kaliforniás fiú jókora sziklát tolt maga előtt. Egy másik srácnak villámlott a keze. És számos cowboy golyózáporral tisztította meg az utat.

Elfoglalták a dombot, és percek alatt megöltek vagy foglyul ejtettek hat lidércet és számos ambróziafüggő köpönyegforgatót.

Murnau eltűnt.

Valahogy meglógott, és magával vitt számos, a feltámasztáshoz szükséges kelléket. Az ymbrynék üldözőcsapatot indítottak, de nem látszottak túlságosan reménytelinek.

De Vándorsólyom kisasszony biztonságban volt, és visszakaptuk Fionát.

Fiona.

De jó volt újra látni őt! Összegyűltünk a Temetődomb tetején lévő gödörnél, hogy felmérjük a helyzetet.

Hugh nem engedte el a lány kezét azóta, amióta kiszabadult az indákból, de végül megengedte, hogy az ymbrynék megvizsgálják.

Körülvettük és aggódva néztük őket. Az ymbrynék halkan beszéltek Fionához. Kérdéseket tettek fel. Fiona kábultnak látszott, de már nem állt hipnózis alatt. A tekintete normális volt, bár a szeme karikás és véreres, és zúzódások látszottak a karján meg az arcán.

– A buszbalesettől? – kérdezte Vándorsólyom kisasszony.

Fiona bólintott.

– Másként is bántották?

Fiona pislogott, majd elfordította a fejét.

– Szerelmem – fogta meg a lány kezét Hugh. – Bántottak?

Fiona lehunyta a szemét.

– Kérlek, szólj hozzám – kérlelte Hugh. – Mondd el, mit tettek veled!

Fiona kinyitotta a szemét. Hugh-ra nézett, és lassan lehajtotta a fejét.

Aztán kinyitotta a száját. Vér folyt belőle. Le az állára, aztán a fehér ruhájára.

A magcsíráztató nyelve, frissen szüretelve.

Végül Murnau megkapta, amit akart.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Fionát Devil’s Acre-ben egyenesen Rafaelhez, a csontkovácshoz vittük, hogy gyógyítani kezdje. Hugh sosem hagyta magára a lányt. De mi sem. Ott nyüzsögtünk a szobájában, beszéltünk hozzá, meséltünk mindarról, amiből kimaradt, vagy egyszerűen csak üldögéltünk mellette, hogy otthon érezze magát, bár az otthon, amelyet elhagyott – Vándorsólyom kisasszonyé – örökre odalett.

Azt hittük, a mímelt vidámságtól jobb kedve lesz.

Enoch csalt először mosolyt az arcára, amikor elmesélte, hogy beleesett az Árokba, és amikor kimászott, az egyik ráncos, vén hídfő lógott a lábán. Mímelt vidámságunkból valódi jókedv kerekedett.

Fiona élt. Élt, és ismét köztünk volt. Igaz, megsérült. És igen, Murnau szabadon járt valahol Fiona nyelvével meg az alfakoponyával és Bentham pokoli feltámasztó receptjének többi összetevőjével. De Vándorsólyom kisasszonyt nem kapta el, és soha nem is fogja.

Azzal biztattuk magunkat, hogy győztünk. Hogy levertük a lidérceket. Megöltük vagy elfogtuk egy kivételével az összest, és az üresrémeiket is. Az utolsót visszahoztam az Acre-be, arra a helyre, ahol eredetileg megszelídítettem, a vérsport aréna régi ádázmedveketrecébe. Csak Murnau maradt, amennyire tudtuk, és ha fontos, hogy Fiona nyelve „frissen szüretelt” legyen, nos, az idő múlása nem neki kedvezett.

Úgy tűnt, legyőztük őket.

A feltámasztók hurokjában elfogott lidérceknél olyan levert, elkeseredett viselkedést tapasztaltunk, amilyet soha korábban nem láttunk. Noorral a hazatérésünk után láttuk őket, amint megbilincselve vonszolják végig magukat az Acre területén, hogy Bentham házában kihallgassák őket. Én távol akartam maradni tőlük, de amikor Noor meglátta őket, felkapta a fejét.

– Édes istenem! – kiáltotta, és húzni kezdett feléjük.

Egy nemzetőr megállított minket, mielőtt túlságosan közel kerültünk volna hozzájuk.

– Ők azok – mondta remegő hangon Noor, és rámutatott két lidércre: egy férfira és egy nőre, akik ismerősnek látszottak. – Ezek figyeltek meg az iskolában.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem, aztán minden világos lett. Ők voltak az igazgatóhelyettesek. Akik megtámadták Noort, és akiket ismét láttunk, mielőtt rátámadtak a befejezetlen épületben. Akikről H. azt hitte, normálisok, és valamilyen titkos társaság tagjai, akik uralkodni akarnak fölöttünk.

– A fenébe – mormoltam, és megfogtam Noor kezét.

Mindkét lidérc felénk fordult, szemük villogott a gyűlölettől. Aztán beterelték őket a kapun, és eltűntek.

Később Vándorsólyom kisasszony megerősítette: korábban sosem voltak az ymbrynék foglyai. Évek óta Amerikában éltek, pedig az ymbrynék által a leginkább keresett gazfickók között szerepeltek.

Becsapták H.-t. Éveken át az orránál fogva vezették Abe-et is, aki azt hitte, valamilyen titkos társaság felelős a lidércek bűntetteiért.

Magamban megesküdtem, soha többé nem hagyom, hogy egy lidérc rászedjen.

Az ymbrynék visszatértek Marrowbone-ba, folytatni a tanácskozást. LaMothe és Parkins megérkezett Hopewellbe, és azok után, amit tapasztaltak, végre az ymbrynék oldalán álltak. Leót sikerült meggyőzni, hogy ne hánytorgassa fel a múltat, mondta Vándorsólyom kisasszony, és immár csupán néhány formaságot kellett rögzíteni, hogy aláírják a szilárd alapokon nyugvó békeszerződést.

*

Továbbra is kutattunk V. után, bár nem kapkodva, mint korábban. Biztonságunk már nem tőle függött, és kezdtem kételkedni H. szándékaival kapcsolatban; vajon azért küldött minket a keresésére, mert nem bízott az ymbrynékben, vagy V. valami lényegesnek a kulcsa. Azt azonban tudtam, hogy Noornak fontos V. megtalálása. Ő volt az, akit Noor leginkább az anyjának érezhetett: az utolsó kapocs a gyerekkorához.

Millard, Noor meg én tehát a kutatásnak szenteltük az időnk nagy részét, és a többiek is segítettek, amikor tudtak. Millard azt hitte, közel járunk a célhoz. Egyszer vacsora közben Noornak eszébe jutott egy külszíni fejtésekkel elcsúfított hegytető, ezért Millard kizárta V. lehetséges hurokjaként Ohio államot. Így már csak Pennsylvaniát kellett átkutatni. Úgy tetszett, a siker csupán idő kérdése.

Noorral töltöttem szinte minden időm. Emma többnyire nem vett rólunk tudomást. De szenvedett valamitől, és én nem tudtam segíteni neki. Időt hagytam hát neki, és reménykedtem, hogy hamarosan ismét barátok lehetünk.

Úgy látszott, minden rendben.

Sőt. Minden nagyszerű.

*

Noorral marhahúsos szendvicset ettünk a Zsugorított Fejben, miután maratoni műszakot teljesítettünk Millard mellett a térképészeten. Egy tucat új atlaszt nyálaztunk végig, amelyeket az amerikaiaktól kaptunk kölcsön. Olyasmit kerestünk, ami hasonlít H. térképdarabjának topográfiájára, de ötórai munka után a halom alig volt kisebb, mint amikor hozzákezdtünk; még Millard térképészet iránti kimeríthetetlen rajongása is alábbhagyott.

Beleharaptam a szendvicsbe, és apró fémdarabot köptem a kezembe.

– Bocsi – vetette oda az arra járó pincér. – Néha benne felejtik a sörétet.

Eltoltam a tányért.

– Nem hozna inkább egy kávét?

Elsietett, én pedig észrevettem, hogy Noor a homályos ablakon át a hídfőt nézi. A ráncos fej ocsmányságokat kiáltozott a járókelőknek.

– Hé – szóltam rá halkan. – Mi jár a fejedben?

– Olyan közel járunk már mama megtalálásához. Talán csak egy lépésnyire.

– Izgalmas – mondtam. – Nem igaz?

– Igen, de a találkozás azt jelenti, hogy beszélnem kell majd vele, szembe kell néznem a múltammal, és újra előjönnek azok az érzések, amelyeket régen eltemettem.

– Nem érzed rá készen magad.

– Ki tudja? – Sóhajtott.

– Szerintem rád férne egy kis pihenő. – Csattant előttem az asztalon a kávéscsésze, egy pillanatra meghökkentem. – Szerintem mindkettőnknek jót tenne.

De Noor félt reménykedni.

– Csak egy pici szünidő? Jó lenne visszamenni New Yorkba a cuccaimért. Ruhákért, cipőkért. A hátizsákom… – Megvonta a vállát.

– Pompás ötlet – mondtam.

– Úgy értem, ha tényleg itt fogok élni…

– Gyerünk – biztattam.

– Komolyan? – Habozott. – Egy-két óra múlva itt leszünk, igaz? A Huroktikumot használjuk?

– Persze. – Hátralöktem a székem.

*

Nem egészen egy óra alatt értünk oda. A Huroktikum New York Citybe nyíló ajtaján léptünk be – ezúttal szabadon mozoghattunk –, majd metróval utaztunk Brooklynba.

A szerelvény vágtatott a föld alatt. Noor mellettem ült, összefont kezünk az ölében, és a jövőről szőttünk terveket. Be akarta fejezni az iskolát. Arról beszélt, hogy Devil’s Acre-ből fog bejárni a New York-i Bard Kollégiumba, ahová felvették egy középiskolásoknak indított gyorsított művészeti tanfolyamra. Imádta a művészettörténetet és a zenetörténetet, de rajongott a mérnöki tudományok és általában a természettudományok iránt is. Nem tudta, melyiket válassza. Azt mondtam, hogy mindkettőben lehet jövője.

Úgy nézett ki, hogy megcáfolta a jóslatot, elkerülte a legrosszabb lehetőséget, és nyitva állt előtte valamiféle jövő. Előtte. És kettőnk előtt is.

– Talán én is veled járhatnék suliba – mondtam. – Ha elrendeződnek a dolgok, én is szeretnék továbbtanulni.

– Egyik lábbal a különlegesek világában, a másikkal a normálisban.

– Pontosan.

A többi különleges barátom réges-régen nem akart már semmit sem kezdeni a normális világgal. Kis híján én is erre jutottam. Addig nem tudatosult bennem, hogy mennyire bántam ezt a döntést.

Talán Noorral együtt rájövünk, milyen egyszerre normálisnak és különlegesnek lenni, mindössze tizenhét évesnek százéves barátok között. Olyasvalakinek lenni, akinek megjósolták a születését, és olyasvalakinek, aki egy legenda unokája és – bármilyen kényelmetlen is néha – maga is kezd legendává válni. Ez ismeretlen terület volt mindkettőnk számára.

Noor állomásánál leszálltunk, felmentünk a lépcsőn a napfénybe, és kézen fogva tettünk meg tízsaroknyi utat. Néhány percig úgy éreztem, nincs a világon semmi rossz, és nem is volt soha. Amikor megálltunk, Noor így szólt: – Itt vagyunk.

Nosztalgia és honvágy csengett a hangjában.

Beütötte a kapukódot. Háromemeletnyit lépcsőztünk a mostohaszülei lakásáig. Ők nem voltak otthon, de a mostohatestvére, Amber igen: tévét nézett az elsötétített szobában.

Amber szinte ránk sem nézett, amikor beléptünk.

– Azt hittem, leléptél – mondta. – Ez ki?

– Jacob vagyok – feleltem.

Amber az egyik szemöldökét felvonva mért végig.

Noor kiment a folyosóra.

– Hol a cuccom? – kiáltotta az egyik szobából.

– A kamrában – harsogta Amber. – Elfoglaltam a szobában a te részed is, amikor nem jöttél haza. Apu azt mondta, minden az enyém.

Megtaláltuk Noor ruháit, cipőit, pár könyvet és a hátizsákját egy halomban a kamrában. Kezdte kiszedegetni őket. Majd hirtelen felállt, és bámulta azt, amit a kezében tartott.

Egy levelezőlap volt az.

– Ez honnan jött? – kiáltotta be a szobába. – A levlap?

– A posta?

Noor újra meg újra megfordította a lapot. Remegett a keze.

– Mi az? – kérdeztem.

A kezembe nyomta. A képes oldalán egy tornádó volt látható. Alatta egy város neve: WAYNOKA, PENNSYLVANIA.

A hátlapon Noor neve és címe, az alatt pedig takaros folyóírással: „Hiányzol, drágám. Bocs, hogy ilyen hosszan. Hallottam a híreket, nagyon büszke vagyok rád. Ez az utolsó címed, amelyet ismerek… Remélem, ez a lap eljut hozzád, és meglátogatsz.

Aláírásként pedig:

Szeretettel: V. mama”

És alatta egy cím.

– Istenem – suttogta Noor.

Döbbenten bámultam Noorra.

– Hallott arról, hogy mit tettél. Tudja, hogy tudsz róla!

– Szóval szerinted valódi? Hogy tényleg ő az?

Értetlenül néztem Noorra. Fel se merült bennem, hogy a képeslap nem valódi. De annyi mindenen mentünk át az utóbbi hetekben, hogy megértettem Noor kétkedését.

De utáltam ezt a gyanakvást. Untam. Arra akartam emlékezni, milyen lelkesedni valamiért. Hogy milyen reménykedni. Így hát sóhajtottam.

– Igen, szerintem valódi. Azt sugallja, hogy már biztonságos találkoznod vele. Hogy korábban nem lett volna biztonságos, de most, azok után, amiket tettünk, ismét találkozhattok.

– Aha – mondta halkan Noor.

– Jól vagy? – kérdeztem.

Mosolyogni próbált.

– Attól tartok, szokásommá vált kételkedni minden jó dologban, ami történik az életemben.

– Megértem – mondtam csöndesen. És magamhoz húztam. Feje a mellkasomon pihent.

Aztán elhúzódott. A szeme piros volt, de száraz.

– Szóval… Waynoka, Pennsylvania?

Beírtuk a címet a telefonomba. Csak néhány órányira volt.

Noor ámulva és alig titkolt örömmel nézett rám.

– Látogassuk meg a mamámat?

*

A Pennsylvania állambeli Waynoka pontosan két és fél órányira volt, és hogy odajussunk, Noor (anélkül, hogy kérte volna) elvitte a mostohanővére autóját. Amber is kérés nélkül foglalta el Noor helyét, a mérleg tehát egyensúlyban volt; különben is, a kocsit visszahozzuk. Valószínűleg.

Visszamehettünk volna előbb Devil’s Acre-be, és szólhattunk volna a barátainknak. Más helyzetben el is hívtam volna közülük néhányat. Talán ezt kellett volna tennünk, de egyórányi utazással járt volna oda és szintén egyórányival vissza, és a barátainkat most úgyis más dolgok kötötték le – elsősorban Fiona, aki visszatért hozzánk. És különben is, ez az utazás elsősorban a miénknek tűnt. Az enyémnek és Noorénak. V. felkutatása kizárólag vele és velem kezdődött, úgy látszott hát helyesnek, hogy így is érjen véget.

Waynoka nem volt valami különleges. Sima, egyenes vidéki úton haladtunk, termőföldek, farmok és hosszú mellékutcák végén álló, magányos házak mellett. Láttunk néhány terepszínűbe öltözött vadászt az út mellett, amint egy lelőtt őzet kötöztek egy terepjáró csomagtartójára. Láttuk egy óriás fa törzsét, amelyet régen hasított ketté egy villám. A környék kissé elveszettnek, elátkozottnak látszott.

Noor majdnem egy percig bámult a visszapillantó tükörbe.

– Nagyon rossz déjà vu érzésem van – mondta.

– Mintha lettél volna már itt?

Nyugtalannak látszott.

– Igen, de… nem hiszem, hogy jártam itt.

Egy nem túlságosan zsúfolt kereskedelmi központhoz értünk. Egy egydolláros bolt, egy zálogház – a kisvárosi Amerika ütött-kopott, de megszokott üzletei. Elhagytuk a főutat, és néhány kanyar után eljutottunk a címre: egy régi, téglából épült raktárépülethez. Rajta felirat: NAGY MO RAKTÁRA. Egy zavaros folyó partján állt, ezért úgy véltem, egykor malom lehetett. Most már csupán fölöslegessé vált tárgyakat tárolt.

Szemügyre vettem az épületet, miközben a majdnem teljesen üres parkolóba hajtottunk: főbejárat, redőnykapu a teherautók rakodásához, régi, ólomüveges gyárablakok öt szint magasságban meg a tető, ahová nem láttam fel, és ahová nem vezetett tűzlépcső, azaz lejutni sem lehetett róla gyorsan.

– Ha hurokbejárat lennél egy régi raktárépületben – kérdeztem –, hol lennél?

– A tetőn? – bámult fel Noor.

Leparkoltam, leállítottam a motort. Kifelé kászálódtam, amikor észrevettem, hogy Noor nem mozdul. A fénnyel játszott a két térde között.

A szemébe néztem.

– Minden rendben?

– Ez a nő tizenegy éven át emlékként élt velem. Fájdalmas, szép emlékként. De abban a pillanatban, amint belépünk oda, valósággá válik. – Kiengedte a fényt a kezei közül, rám nézett. – Mi van, ha rémes? Vagy bolond? Vagy egyáltalán nem olyan, amilyenre emlékszem?

– Akkor elmegyünk. És elfelejtjük őt. De ha inkább nem mennél be, nos, nem kötelező. Talán elég ha tudjuk, hogy él valahol.

Noor pár pillanatig nézte az épületet.

– Nem – mondta, megragadta a kilincset, és kinyitotta az ajtót. – Látnom kell. Azt akarom, hogy árulja el, mi történt azon az estén. Amikor úgy tett, mintha meghalt volna.

Én is kiszálltam.

– Tudod, mi történt – mondtam gyöngéden.

– Tőle akarom hallani.

*

Az apró, fluoreszkáló fénnyel megvilágított szobában egy szakállas, az utolsó divat szerint öltözött fickó ült egy számítógépnél.

– Segíthetek? – pillantott fel.

– Hogyan juthatunk fel a leggyorsabban a tetőre? – kérdeztem.

– A tető tiltott terület.

– Rendben – mondta Noor. – De hogyan juthatunk fel oda?

– Hát sehogyan. – Hátradőlt, kiegyenesítette a vállát. – Van itt egységük?

– Négy-nulla-négy – mondtam találomra, és megböktem Noort, hogy induljon a belső ajtó felé.

A fickó utánunk kiáltott, de nem állított meg, utánunk se jött.

Beléptünk a raktár rakodóterébe, ahol az egykor tágas malomban fémketrecek nyomasztó tömege állt. A hosszú sorok a homályba vesztek, itt-ott ablakokon bejutó halvány fény szakította meg a sorokat. Hideg volt, és savanykás szag terjengett.

– Olyan itt, mint a sírban – suttogta Noor, és hallottam, hogy vacog a foga.

Bármilyen halkan beszélt, visszhangzott a hangja.

Idejövet valami barátságosabbra számítottam – talán egy szép, árnyas völgyre. Végre olyasmire, amilyen egy portál a gyerekkönyvekben. Ám ez a hely nyomasztó és barátságtalan volt. Most is emlékeztetnem kellett magam, hogy a hurokbejáratok ilyenek, hogy távol tartsák az embereket.

Amint a szemünk kissé hozzászokott a félhomályhoz, lépcsőt vagy felvonót kezdtünk keresni. Amint léptünk egyet, fluoreszkáló fénysor gyulladt ki fölöttünk.

– Mi a… – mondta Noor, és mindketten összerezzentünk.

Fölnéztem a zümmögő lámpákra, aztán végig a tárolóegységeken. A sok száz lámpasor egyike sem égett.

– Mozgásérzékelő – találgattam.

Tettem néhány lépést. Újabb lámpák gyulladtak ki fölöttem. Mintha valaki figyelne minket.

Végigszaladtunk a tárolóegységek között, sorban gyulladtak ki fölöttünk a lámpasorok, amíg egy lépcsőhöz értünk, és elindultunk felfelé. A lépcső véget ért a negyedik szinten. A tető az ötödiken volt. Tehát a negyediken kellett lennie egy másik lépcsőnek. A keresésére indultunk.

Ez a szint ugyanolyan volt, mint az első, ketrecek hosszú sorai tele ócskaságokkal: dossziéhalmok, letakart bútorok, teli szemeteszsákok, régi sportszerek. Noor feltartotta az ujját, hogy álljak meg, majd az ajkára tette, és félrebillentette a fejét. Megálltunk és füleltünk.

Egy percig csönd volt, aztán hangos robaj hallatszott valahonnan fentről, majd betonon csikorduló fém zaja. Majd valaki morgott és szitkozódott. A jobb oldali járatig mentünk, s ott megálltunk leskelődni. Egy kéklő fénycsóvában, amelyet sötétség fogott körül, egy öregember próbált egy nagydarab tűzhelyet bedugni az egyik ketrecbe, és zihált nagy igyekezetében.

Az egyik karja be volt végig kötve.

Noor a fejét csóválta.

– Tudom, hogy nem lenne szabad megállnunk, de…

Az öregember lehajolt, és újra próbálkozott. A jó vállát meg a két kezét nekivetette, és tolta a tűzhelyet, de megcsúszott, elesett. Az oldalára fordult, nyöszörgött. Háttal volt nekünk. Egyszer sem nézett ránk.

Noor felsóhajtott.

– Van egy percünk. Egyszerűen nem bírom nézni.

Elindultunk az öreg felé. A fejünk fölött kigyulladtak a lámpák, nyílként mutattak az öregemberre.

Felült, és lépéseinket hallva, gyorsan felénk fordult.

– Ó! – kiáltott fel meglepetten.

– Úgy fest, mintha segítségre lenne szüksége – mondta Noor.

– Bizony, isten áldja magukat.

Délies kiejtése volt és többhetes, szürke szakálla. A szeme hályogos és véreres volt. A karján mocskos volt a kötés, barna munkazubbonya és a nadrágja olajfoltos.

Kezet nyújtottam, felsegítettem, és miközben megállás nélkül köszönömözött, tolni kezdtük befelé a roskatag tűzhelyet a ketrecbe, amelyben akadtak már súlyos bútordarabok, kempingfelszerelés és több kartonnyi szárított gyümölcs. Az egyik szabad helyen feltekert hálózsákot láttam, és rájöttem, hogy az öreg valószínűleg itt lakik.

– Épp menteni akarom, tuggyák – mondta, miközben a tűzhely becsusszant –, és mikor a csóringerek… ebbe’ a városba’ sok ám a csóringer… mikor nem fizetnek, elveszik az egységüket… és a főnök… megércsük egymást… haggya, hogy kiválasszak pár jobb cuccot, mer én tudom, hun lehet a legjobban eladni. – A jó karjával a meglehetősen nagy egység hátsó része felé terelt minket. – Ottan a sarokba, az ottan…

Éppen betoltuk a tűzhelyet a szűk sarokba, amikor kicsit távolabb megláttam egy másfajta felületet: egy természetellenesen fekete, ajtó formájú valamit. Nem toltam tovább a tűzhelyt, az öregre meredtem. Másként nézett rám vissza, a vonásai is határozottabbak lettek.

– Bemehetnek, ha akarnak – mondta. – De nem túl jó ötlet.

– Miről beszél? – kérdezte élesen Noor.

Az öreg a feketeség felé biccentett. Lehalkította a hangját.

– A hurokajtó ottan.

Leesett az állunk.

– Mit tud róla? – kérdezte Noor.

– Itten őrködök V. kisasszonynak.

– Ismeri V.-t? – ámultam.

– Persze. Bár évek óta nem láttam. Mán nem gyün ki. Asszem, örűne egy kis társaságnak.

– Bemegyünk – mondta Noor.

– Ez szabad ország. De szólok, hogy csöppnyire veszélyes.

– Miért? – kérdeztem.

– Pocsék idő bír lenni – felelte nyíltan. – De okos kölköknek láccanak. Biztos jól meglesznek.

Eszünkbe sem jutott, hogy visszaforduljunk. Elindultunk a bejárat felé.

– Maga is jön? – szólt hátra Noor.

Az öreg alattomosan ránk vigyorgott.

– Eszembe sincsen.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Zuhantam, zuhantam súlytalanul, bársonyos űr ölelt körül. Próbáltam számolni a másodperceket, de képtelen voltam rá.

Egy, kettő

három

négy

öt

négy

Azt álmodtam, a floridai erdőség sűrűjében állok, nyári záporban.

Azt álmodtam, nagyapámat látom fürdőköntösben, kezében zseblámpával, és kiáltani próbáltam neki, hogy állj meg, menj haza, veszélyben vagy. De a szavaim üres nyelven törtek ki a számból, és amikor meghallotta, megijedt, aztán dühbe jött, és levélnyitóval támadt rám. Futni kezdtem, ordítva.

– Állj, Jacob vagyok, az unokád…

Azt álmodtam, hogy azt mondja:

– ÁLLJ, MEG KELL ÁLLNOD!

És a vállamba döfte a levélnyitót.

Szétrobbant bennem a fájdalom, s nagy ívben a levegőbe repültem. A ragyogó égbolt és a barna talaj helyet cseréltek, amint pörögtem, aztán szétfröccsenő, de puha pocsolyában értem földet. Megpróbáltam felülni, de túlságosan szédültem ahhoz, hogy sikerüljön az első próbálkozás, és visszabuktam a pocsolyába.

Nagy fröccsenéssel valami súlyos vágódott mellém, és elborított a sár.

Noor volt az. Kóvályogtunk, és koszosak, de szemlátomást sértetlenek voltunk.

Milyen hosszan estünk? És honnan? Sosem láttam ilyen hurokbejáratot.

Megnéztem, mi van körülöttünk: csűr, pajta, gabonasiló, termőföldek. Az égbolt fenyegetően fakószürke volt. Valahol a távolban vonat sípolt.

– Hogyan jutunk ki innen? – pillantott körül Noor.

– Remélem, V. meg tudja mondani.

Ha megtaláljuk, gondoltam. Ha a hurok többi része is olyan furcsa, mint a bejárata, nehéz lesz.

Felsegítettük egymást, próbáltuk letörölni magunkról a sarat. Egyikünk sem akart így találkozni Noor mamaféléjével. Noor hirtelen megdermedt, félrebillentette a fejét.

– Mi ez?

Ugyanaz a vonat volt, mint előbb, de immár hangosabban, és kísérte egy másik hang, amelyik vitorlák csattogására emlékeztetett.

Felemeltem a tekintetem.

Nagyon magasan, pontosan fölöttünk apró, sötétlő tárgyat láttam. Egyre nagyobb lett.

– Mi az? – kérdezte Noor.

– Olyan, mint egy ház – feleltem.

A látvány annyira szürreális volt, hogy némi időbe telt, amíg felfogtam, hogy valóban egy ház.

Aztán elordítottam magam – HÁZ, HÁZ, HÁÁÁZ –, közben mindketten menekülni próbáltunk a mély, ragacsos sárból. Megragadtam és előrelöktem Noort. Botladoztunk, Noor maga után húzott – két szemből álló, emberi láncot alkottunk, amely vontatásra vár. Noor taszított rajtam egyet, mire a lábam szilárd földet ért. Mindketten rohantunk, a vonat és a csapkodó vitorlák hangja pedig fülsiketítővé vált.

Meghasadt a föld, és hátulról sártenger fröccsent ránk. Ugyanebben a pillanatban valami erősen hátba vágott, előrelökött.

Mögöttem a földön horpadt ajtógomb hevert.

Feltápászkodtam, odamentem Noorhoz.

– Semmi bajod?

Rendben volt, ahogy én is. És meredten bámulta a házat, zaklatottnak látszott.

A félig romba dőlt ház a tetejével felfelé ért földet.

Nem tudtam megszólalni. Noor lehunyta a szemét, és kántálni kezdte a dalocskát, amelyet olyankor szokott, amikor meg akarta nyugtatni magát. Átöleltem.

Mindketten sokkos állapotban lehettünk.

Egy perc múlva újabb hang tört ránk. Mintha Isten köszörülné a torkát: a hosszú, mély dörgés odafentről, a súlyos felhőzetből érkezett.

A hátunk mögött lassan, mint valami óriás elefánt ormánya, tornádó tölcsére ereszkedett alá az égből.

– Nagy szél – dadogtam.

– Kettő – mutatott az ellenkező irányba Noor.

Kettő. Két tornádó közeledett.

Csöndesek voltak, kivéve valami távoli, monoton hangot, valami mély, szinte tudatalatti zúgást, amelytől minden, még a talaj is a lábunk alatt harmonikusan vibrált. Egy perccel később mindkét tornádó elérte a földet, előbb az egyik, aztán a másik, sztereóban mennydörögtek. De, ellentétben a mennydörgéssel, nem halkultak el. Egyre csak, egyre csak dübörögtek. Nem fölöttünk voltak, de a kettő között álltunk, miközben úgy látszott, egymás felé tartanak.

Nem volt hová menekülni. Noor régi, romos házába semmiképpen. Csak előre menekülhettünk. De merre?

Rémülten rángatni kezdtem Noort.

– Találnunk kell…

Tűzcsóva szakított félbe, amely az égből a ház tetejére zuhant… Csak úgy röpködtek a zsindelyek és a fadarabok.

A becsapódás kizökkentette Noort transzszerű állapotából.

– Menedéket kell találnunk. Egy mély pincét vagy alagsort.

De nem volt menedék, ahol földet értünk, csak sík gabonaföldek és silók, amelyeken már átgázoltak a tornádók, útvonalaikat mutatták a kitépett fák, a kukoricásban hasított árkok meg a tetején heverő, vén teherautó.

Kirohantunk az útra. Nem messzire városkát láttunk. Arrafelé futottunk. Megeredt a sűrű záporeső.

– Emlékszel bármire is erről a helyről? – kérdeztem. – Valamire, ami segíthet?

– Töröm a fejem – mondta –, de minden homályos…

Hátrapillantottam. Az egyik tornádó éppen mögöttünk közeledett, talán nyolcszáz méternyire lehetett, ide-oda cikázott az úton. Soha nem láttam még ilyen közelről, ilyen tisztán, még videón sem, és elállt tőle a lélegzetem. Szoros, forgó felhőspirál volt, úgy kötötte össze a földet és az égboltot, mint valami másfél kilométeres köldökzsinór, és ahol a földre ért, focipályánál nagyobb területen örvénylett a sár meg a törmelék.

Egyenesen felénk tartott. Üldözött minket.

– Jön! – sikoltottam, de már Noor is látta vagy megérezte a levegőhullámait. Sprintelni kezdtünk, szedtük a lábunkat, hogy belefájdult – és végre elértük a városkát.

Vagyis azt, ami maradt belőle.

Megálltunk lélegzetet venni egy összedőlt házakkal körülvett téren. Csak néhány fal maradt meg. Tollatlan tyúkok csapata szaladt el mellettünk, furán csupaszok voltak, rettegve kotkodácsoltak.

A városka túlsó végén harsogott a tornádó. Azt próbálta eldönteni, agyoncsapjon-e minket, összeolvadjon-e a testvérével, vagy magában tomboljon.

Menedéket kerestünk. Bementem a tér egyik házába, Noor másikat választott, de mindkettőt elhagytuk, mert nem volt pincéjük. Alig tettünk meg harminc métert a másodiktól, amikor az vadul rázkódni kezdett, felemelkedett a teteje, az oldalsó kertbe zuhant, és millió darabra esett szét.

Meg fogunk halni.

Ez a gondolat suhant át a fejemben, mielőtt elfojthattam volna.

Fedezéket keresve futottunk át a téren, beugrottunk egy sárhalom mögé, a fejünk fölé kaptuk a kezünket, védekezve a szél sodorta lövedékek elől. Reszketve feküdtem Noor mellett, várva, hogy a süvítő szél csendesedjen.

– Sajnálom – hebegte Noor. – Nagyon sajnálom, Jacob. Nem lett volna szabad idehoznom téged.

– Nem tudhattad. – A kezem megtalálta a kezét a vizes földön. – Együtt csináljuk, emlékszel?

Újabb robaj hallatszott a közelből, lángnyelv csapott az égre. Benzinkút, gondoltam.

Noor ismét hümmögni kezdett. Aztán a kántálásból éneklés lett, és akkor először hallottam Noor dalának a szövegét.

– Egy, kettő, három, Gee kisasszonyt látom…

Ebben a pillanatban egy idős hölgy – ő volt az első ember, akit láttunk – szaladt át előttünk az úton, kezében egy macskával.

Megborzongtam. Mennyi esélye van…

– Énekeld tovább! – biztattam Noort.

– Kettő, három, négy, be a boltba mégy.

Az idős hölgy felszaladt az élelmiszerbolt lépcsőjén, és eltűnt odabenn.

Noorra pillantottam. Ő tágra nyílt szemmel bámult vissza rám.

– Mi a következő sor?

– Három, négy, öt, él, ki ott kiköt.

Megragadtam Noor kezét.

– Be kell mennünk…

– A boltba! – kiáltotta.

Úgy rohantunk át az utcán, mint a katonák az ellenséges vonalak mögött, be a lengőajtón.

Gee kisasszony vagy kicsoda a kassza mögé bújt. Két köpenyes boltos lesett ki a padlóba vágott ajtón, talán a pinceraktárból.

Noor tovább énekelt.

– Négy, öt, hat, keress fahéjat.

Odakiáltottam a köpenyeseknek:

– Hol tartják a fahéjat?

– Kilences állvány! – kiabálta az egyikük; sokkos állapotban volt, a választ automatikusan adta meg.

– Jöjjenek ide! – integetett a pinceajtóból a másik. – Nincsenek…

A szavait apokaliptikus robaj nyomta el. Noorral együtt hasra vágódtunk. Fémes sivítás hallatszott, behunytam a szemem, és gyors halálért imádkoztam, aztán egyszerre világosabb és hangosabb lett, ami csak azt jelenthette, hogy elszállt a háztető. Hallottam ledőlni a falakat, majd csönd lett, ami valószínűleg azt jelentette, hogy meghaltam.

De nem. Elvettem a fejemről a kezem, és kinyitottam a szemem.

Egyikünk sem halt meg.

Épségben voltunk. Az egész fűszeres állvány tökéletesen épségben volt. Érintetlen maradt. A törékeny fűszeres üvegcsék mind a helyükön voltak.

Ám a bolt többi részét, Gee kisasszonnyal együtt, felszippantotta a tornádó.

– A dalod – mondtam ámulva. Alig hallottam a saját hangom, úgy zúgott a fülem.

– Mama tanította. És most már tudom, miért. – Remegő lábbal felállt. – Így találhatom meg.

Az első tornádó már az utca túlsó végén járt. De közeledett a következő, olyan volt a hangja, mint amikor egy szörny üveget rág.

– A következő sor? – kérdeztem.

Noor dünnyögött magában. Emlékezni próbált. Ráncolta a homlokát.

– Ezt a részt mindig elfelejtem.

Némán gyötrődve vártam, miközben Noor maga elé meredt, és halkan énekelt, a tomboló tornádó pedig egyre közeledett.

Ennek semmi értelme, ez járt a fejemben. Miért ennyire életveszélyes ez a hurok? És miért hívná V. ide Noort, anélkül hogy figyelmeztetné, mire számíthat?

Egy csöppnyire veszélyes, mondta a bejáratot őrző fickó. Idióta.

Noor elölről kezdte a dalt.

– Négy, öt, hat, keress fahéjat…

Magában mormogott, a fejére csapott. Aztán tapsolt egyet, és felkiáltott.

– Öt, hat, hét, égből jön pénz, elég.

Hirtelen megfordult, és megragadta a karom.

– Pénz! A bank pincéje!

Kirohantunk az utcára. Egy farmer viseletű férfi futott a másik irányba.

– Hol a bank? – kiabáltam utána.

A mögöttünk lévő utca felé intett.

– Ott a sarkon!

Úgy nézett ránk, mintha őrültek lennénk, mondani akart valamit, amikor belévágódott valami. Hátratántorodott döbbenten, amikor azt látta, hogy egy cső kukorica áll ki a mellkasából.

Miközben megroggyant, majd összeesett, a bank felé rohantunk. A sarkon befordulva láttuk, hogy már odalett az épület. Lángok csaptak ki az ablakain, a falai és a teteje csupa repedés.

Noor dala ezúttal nem segített. De máshová nem mehettünk, és egy helyben sem maradhattunk, hát futottunk tovább az utcán, csattogott a talpunk a kövezeten, és reménykedtünk, hogy menedéket találunk valahol.

Alig hagytuk el a lerombolt bankot, amikor meglepő látvány tárult elénk – valami potyogott az égből, ami először hónak látszott.

Nem. Papír volt.

Nem. Pénz volt. Pénz a bank leomlott pincéjéből, amely hóviharként kavargott a levegőben.

– Öt, hat, hét – kántálta Noor zihálva –, égből jön pénz, elég… Állj meg, így lesz jól.

Az eddiginél is sebesebben kezdett rohanni.

– Erre! – ordította. – Gyere!

Bekanyarodtunk a pénzeső alá, és amikor a közepére értünk, megálltunk, és nem mozdultunk.

Vártunk.

A tornádó egyenesen felénk tartott, de mi vártunk. Körülöttünk minden vagy már elpusztult, vagy éppen szétesőben volt. De megtanultunk bízni a dalban. Álltunk hát a pénzeső közepén, körülöttünk csapkodtak a bankjegyek, sáros testünkre tapadtak, és a szörnyűségesen tomboló tornádó egyre közeledett. És akkor, mielőtt odaért volna, ahol álltunk, megállt, szinte lenézett ránk, majd megfordult, és átvágott egy pajtán.

Halkult a moraj. Ismét megmenekültünk.

– Következő verssor! – próbáltam túlharsogni a milliónyi bankjegy suhogását.

– Hét, nyolc, kilenc, füttyös fenyőt figyelsz! – emlékezett vissza Noor.

Nem messze, a következő utca háztetői fölé nyúlva magas fát láttunk hajladozni a szélben. Futottunk felé, át egy udvaron, amely tele volt ficánkoló halakkal, amelyeket egy távoli tóból röpíthetett oda a szél, el egy csűr előtt, amelynek a tetején egy ló nyerített.

Egy fenyőfa állt két utca kereszteződésében kisebb fák között, amelyek kettétörtek vagy elszálltak a viharban. Az egyetlen megmaradt fa vén volt, a törzse legalább hat méter vastag, az ágai között a szél magas, sivító – füttyszóra, szinte éneklésre emlékeztető – hangot adott.

Felnéztünk a kitartó fenyő koronájára, ágak közé épített házikót vagy rejtett ajtót kerestünk: V. búvóhelyének ajtaját, amelynek megtalálásáért imádkoztunk.

De nem volt ott semmi.

– És most? – ordítottam. – Megmásszuk?

Noor megrázta a fejét, ráncos homlokkal gondolkozott. Aztán azt énekelte: – Nyolc, kilenc, tíz, három esővíz!

Egyikünk sem tudta, ez mit jelenthet, és nem volt sok időnk kitalálni. Kód lehet? Vagy metafora? A dal összes többi sora konkrétan utalt valamilyen személyre vagy helyre. Na de az esővíz? A hurokban nem eső, hanem apró szemű jég esett.

Az utcában, nem messze tőlünk kidőlt egy másik fa, teleszórva minket hegyes tűlevelekkel és parányi, kristályos jégdarabkákkal. Eltakartuk az arcunkat.

Amikor ki mertem nyitni a szemem, megláttam egy addig észre nem vett utcatáblát, amely erősen rezgett a vihartól.

ESŐVÍZ UTCA

Noor hisztérikusan felkacagott, összecsapta a kezét, és együtt szaladtunk a ház felé.

A házszámok a járdára voltak festve, és húsznál kezdődtek, de az Esővíz utca bal oldalán csupán egyetlen ház állt.

A hármas számú.

Takaros, de szerény házikó volt – egyszintes, kékcinkeszínű –, és különös módon teljesen épségben maradt. Az oszlopai között kifeszített madzagon fehérnemű csapdosott a szélben. A postaláda remegett, de egyenesen állt. A szélkakas forgott a tetőn, de nem szállt el.

És a tornácon, hintaszékben ült egy nő, aki csakis V. lehetett. Most rövid, ősz haja volt, de felismertem a fényképen látott, határozott vonalú arcot. A ruhája fölött régi, piros kardigánt viselt, az ölében puskát tartott, kicsikét hintázott, s úgy figyelte a tornádót, ahogy mások a naplementét.

Amikor meglátott minket, egy pillanatra megdermedt, majd felugrott.

És felemelte a puskát.

*

– Ne lőjön! – sikoltottam megtorpanva, levegőbe emelt kézzel. – Békével jöttünk!

V. izzó szemmel közeledett.

– Kik maguk, és mit akarnak?

– Én vagyok! – kiáltotta Noor.

A puska csöve felé fordult. V. meglepődött, meghökkent, majd elszomorodott Noor arcát fürkészve, aztán a szemöldökök dühös vonallá szaladtak össze.

– Mi a fenét keresel itt? – ordította.

Nem ilyen fogadtatásra számítottunk.

– Látni akartalak! – mondta Noor, és tudtam, nagy önuralomra volt szüksége, hogy a hangja nyugodt legyen.

– Igen – felelte türelmetlenül V. – De hogy találtál meg?

Noor csak ámult. El tudod ezt hinni?

– Követtük a címet! – válaszolta.

– A levelezőlapjáról! – tettem hozzá.

V. összezavarodott. Aztán elsápadt.

– Nem küldtem levelezőlapot.

Noor úgy nézett V.-re, mint aki nem hiszi el, amit hall.

– Tessék? – csodálkoztam.

V. tekintete ide-oda járt.

– Követték önöket?

Ebben a pillanatban a szárítókötél leszakadt a tartórúdjairól, és elrepült a fejünk fölött, mi pedig lebuktunk, hogy fejbe ne találjon valami.

– Jöjjenek be, mielőtt mindannyian meghalunk – dugta a hóna alá a puskát V., és karon ragadott mindkettőnket.

Beszaladtunk. V. becsapta az ajtót, helyükre tolta a széles reteszeket, azután egyik ablaktól a másikig futott, s leengedte a vastag fémredőnyöket.

– Már vagy ötször kis híján meghaltunk – remegtem. – Miért lakik ilyen veszélyes helyen?

Olyan volt odabenn a ház, mint egy idős hölgy lakásának és egy fegyvermúzeumnak a keveréke. A teáscsészékkel terített asztalnak három távcsöves puska támaszkodott. A zöld bársonnyal bevont pamlag karfáján tölténytáska lógott. Nagyapám házára emlékeztetett.

– Mert ilyen világot terveztem – mondta. Meghúzott egy zsinórt, és periszkóp ereszkedett le a plafonról. – Áthatolhatatlannak terveztem. A hurok a táj legpusztítóbb eseményét ismétli félóránként. – Belenézett a periszkópba. – Tud valamelyikük lőni?

Elállt a lélegzetem.

– Szándékosan…

Rám nézett.

– Ymbryne vagyok. És persze, hogy tud lőni, hiszen Abe Portman unokája. – Noor felé fordult, aki meg sem tudott szólalni megdöbbenésében, és ellágyult az arca. – Többé nem lett volna szabad találkoznunk, drágám. Nem mintha nem vágytam volna rá, ezerszer…

– De nem áthatolhatatlan – mondta Noor. – A dal.

Mellette álltam, de abban a pillanatban nagyon magányosnak látszott.

V. keze lecsúszott a periszkópról.

– Nem hittem, hogy ennyi év után emlékszel rá.

– Persze, hogy emlékszem – mondta Noor. A kinti vihartól alig volt hallható a hangja. – Azt akartad, hogy eljöjjek.

V. mosolygott, odajött hozzánk: azt hittem, megöleli Noort, de nem tette.

– Szentimentális hiba volt. – A mosoly lehervadt az arcáról. – Tudtam, hogy nem lett volna szabad kötődnöm hozzád, de olyan édes, drága kislány voltál. Tudtam, hogy a saját érdekedben el kell majd engednem téged, mégis hinni akartam, hogy egy szép napon majd te meg én… – Lesütötte a szemét. Sóhajtott. – Nem lett volna szabad megtanítanom neked. És csak a legsúlyosabb vészhelyzetben lett volna szabad használni. – Felemelte a tekintetét, de rémültnek látszott. – De csak akkor, ha előbb én nyújtom feléd a kezem.

– De nem tetted.

– Nem.

– Nem értem – mondtam. – Ha nem ön küldte a képeslapot, akkor kicsoda?

– Hát én – szólalt meg mögöttünk egy életerős hang. Megfordultunk, és egy férfi állt a konyha ajtajában. Az öregember a raktárból. A kezén nem volt kötés, és pisztolyt szegezett ránk. – Többet is küldtem, különböző címekre. Tudom, hogy manapság a posta kissé régimódi… de hát Velya is az.

– Murnau – hörögte Velya.

A férfi szárazon nevetett, majd kihúzta magát, és felvillantotta ismerős, pimasz mosolyát. Egyszeriben tisztán láttam a szakáll és a smink mögött Murnaut. Egy bőrzsák lógott a vállán.

– Családi találkozót zavartam meg? Az időzítésem, mint mindig, kifogástalan. – Egy lépést tett felénk. Fegyverét V.-re szegezte. – Jól van, drágaságaim. Hol történjen? Konyhakő? Fürdőkád, hogy ne legyen piszkos a szőnyeg? Nem mintha bármi maradna itt néhány óra múlva.

– Hagyja békén! – könyörgött Noor. – Intézzen el inkább engem!

–Te már elvégezted a dolgod. De ha trükközni próbálsz, a mamád többet fog szenvedni, mint kellene. – Rám pillantott. – És a fiúd is.

– Tudom, mi kell magának – mondtam –, és itt nincs a maga számára semmi.

Nem vett rólam tudomást.

– Tudjátok, hogy évek óta próbálunk bejutni ebbe a hurokba? Sok jó emberünk veszett oda, de nem sikerült… máig. Elfelejtetted bezárni a hátsó ajtód, Velya.

És agyonlőtte.

*

Mielőtt elhalt a lövés robaja, mielőtt V. a földre zuhant, mielőtt reagálni tudtam volna, Noor nekirontott Murnaunak. Nem volt fegyvere, fényt sem tárolt magában, csak a két keze állt a rendelkezésére meg a gyűlölete. Ám Murnau fel volt készülve: ügyesen oldalt lépett, hátrahúzta izmos karját, és leütötte Noort. Rávetettem magam, készen arra, hogy széttépjem, de amíg megtettem a kettőnk közötti távot, másik pisztolyt kapott elő, felemelte és lőtt.

Halkan pukkant. Éles fájdalom hasított az oldalamba, és miközben elestem, újabb pukkanást hallottam…

Lelőtte Noort.

Nem tudtam felkelni.

Az oldalamhoz kaptam.

Kiállt belőle valami.

Egy nyílvessző.

Szétáradt bennem a fájdalom, minden elsötétedett.

Aztán egy pillanat vagy egy perc múlva – nem tudom, mennyi idő telt el – eső mosta az arcom.

Kihurcoltak minket.

Nagy nehezen kinyitottam a szemem. Erős akarattal fókuszáltam. A kezem a tornác rácsához volt bilincselve, Murnau éppen odaláncolta Noort, aki tehetetlen volt, a szeme félig lehunyva.

V. arccal lefelé feküdt a füvön. Az égbolt háborgott.

Sikerült kinyögnöm néhány szót.

– Nem… öl meg… minket?

– Sajnos nem lehet részem ebben az élvezetben. A főnök utasítása. – Végzett Noor megbilincselésével, hátrapillantott V.-re. – Azt kívánja, hogy nézd végig! Aztán érezd át, milyen, amikor rád omlik egy hurok.

– Nem fog… menni – mondtam lassan. – Nincsenek…meg… a… recept… hozzávalói.

Olyan képet vágott, mint akinek most jut eszébe valami.

– Úgy van. Még mindig azt hiszitek, kölykök…

Nevetett – aztán halk csattanást hallottam. Murnau összerándult, és a combjához kapott.

Felhördült és V. felé fordult.

V. fél könyékre támaszkodott, csupa vér volt, és apró íjat tartott a kezében, amelyet valahogy sikerült rejtve tartania.

Újra lőtt. Ez a nyílvessző Murnau vállába fúródott.

Murnau felmordult. Felemelte a pisztolyát, és lőtt.

V. elejtette az íjat, és nem mozdult.

Noor nyöszörgött.

Murnau ismét minket nézett.

– Ahogy mondtam – az arca eltorzult, de egyébként nem látszott rajta, hogy fájdalmai lennének –, Bentham azt hitte, át tud ejteni minket a rossz fordítással. De nem vezethetett minket félre. Az Apokrifon eredeti szövege nem említi a madarak anyját. Nincs ilyen. Amiről szó van, az a viharok anyjának még dobogó szíve. – Eldobta a revolverét. Levette a bőrzsákot a hátáról, és hosszú pengéjű kést húzott elő.

– Szóval munkához is látok.

Bicegni kezdett a füvön fekvő V. felé.

Az égbolton felhőtölcsérek kavarogtak.

Kiabálni próbáltam, Noor nevét kiáltani, de nem ment.

A szemem elhomályosult. Forgott a világ.

Amikor kissé eloszlott a sötétség, Murnaut láttam V. teste fölé hajolva. A karja fel-alá mozgott.

Ismét sötétség borított be, aztán valami megütötte az arcom. Falevelek, murva. És olyan hangot hallottam, mint amikor tehervonat közeledik. Nagy erőfeszítéssel kinyitottam a szemem.

A tornádó egy hatalmas fát csavart ki az utca túloldalán, úgy táncoltak az ágai, mintha az ördög szállta volna meg. A gyökerei mint megannyi kar nyúltak ki a földből. Murnau egyenesen felé tartott. A zsák a vállán, és valami apró és sötét a kezében, amelyet diadalmasan tartott fel.

Mielőtt eltűnt, megállt, visszanézett ránk, és vigyorgott.

És akkor felkapta a szél, és nem volt sehol.

Ismét elsötétült előttem a világ. Amire emlékszem: vibráló, sárga felhők olvadtak össze a tornádó tölcsérévé, amely az ég felé mutatott. A fa kiszakadt a földből, és ott forgott harmincméternyire a föld fölött, a tölcsér közepében.

Halk hang hallatszott, majd egyre erősödött, mígnem úgy éreztem, szétrobban tőle a fejem. Lassított emberi beszédnek tetszett, mintha a szél adna ki érthetetlen magánhangzókat, amelyek hosszú hullámokban szólnak hol fenn, hol lenn. A felhők sárga lándzsahegye megvastagodott, összeolvadt a lebegő fával, és körülötte a felhők hologramszerűen eleven képet öltöttek.

Egy arc volt.

Egy arc, amelyet ismertem.

Kinyílt a szája, és lassan a nevem mennydörögte.

UTÓSZÓ

A kislány mélyen aludt, amikor Pensevus suttogni kezdett hozzá. Nem tudta, mennyi ideig tartott, de mire felnyílt a szeme, tele volt a feje lidérces álmokkal. Pontosan tudta, mit kell tennie. A kislány felállt, átvágott a szobán.

Pensevus egyre csak suttogott. (Szinte sosem hagyta abba a suttogást.) A kislány magával hurcolta az egyik kezében. (Mindenhová magával vitte.)

A kislány eddig csupán egyszer használta a telefont, de Pensevus megmondta neki, mit kell tennie. Mindig megmondta neki, mit kell tennie.

A kislány elhúzott egy széket a sarokból, a telefon alá rakta, aztán felmászott rá, hogy elérje a készüléket. Hat hívást bonyolított le, egyiket a másik után. Még be sem fejezte a dolgát, amikor az első ymbryne leszállt a nyitott ablakba.

Amikor az összes hívásra megérkezett a válasz, csak egyetlen szót mondott.

– Visszajött.

A FÉNYKÉPEKRŐL

Az ebben a kötetben megjelenő képek hiteles, régi fényképek, és néhány digitálisan feljavított kép kivételével változatlanok. Fárasztó munkával gyűjtötték össze őket sok év alatt: bolhapiacokon, antikvárpapír-üzletekben és nálam különb régifotó-gyűjtőktől, akik voltak olyan szívesek, és megváltak legkülönlegesebb kincseiktől, hogy segítsenek ezt a könyvet létrehozni.

A következő képeket voltak szívesek a tulajdonosaik kölcsönözni (a könyvben látható sorrendben):

CÍM

A GYŰJTŐ NEVE

Hattie

Jack Mord/The Thanatos Archive

Breedlove

John Van Noate

Lovas halottaskocsi

John Van Noate

LaMothe

Jack Mord/The Thanatos Archive

Ellery

John Van Noate

Elsie

Billy Parrott

Josep

Billy Parrott

Forgószél

Jack Mord/The Thanatos Archive

Telefonáló lányka

Billy Parrott

A SOROZATBAN MEGJELENT KÖTETEK:

A könyv elektronikus változatának kiadója Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Kossuth Kiadó Zrt. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött: Katona Zoltán, Pekó Zsolt Projektvezető: Földes László

A kiadás alapja:

Ransom Riggs: The Conference of the Birds The Fifth Novel of Miss Peregrine’s Peculiar Children Dutton Books, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, NY, 2020

Fordította

GÁLVÖLGYI JUDIT

Szerkesztette

TÓTH EMESE

Tervezte

ANNA BOOTH

Képjogok © Chad Michael Studio 2018

Különleges Ügyek Minisztériumának bélyegzője

Epub: ISBN 978-963-54-4109-9

Mobi: ISBN 978-963-54-4110-5

© Ransom Riggs 2020

© Kossuth Kiadó 2020

© Hungarian translation Gálvölgyi Judit 2020

Minden jog fenntartva.

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com

[1] Jelenések könyve 9,11.

[2] Szabó Lőrinc fordítása.

Table of Contents

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

UTÓSZÓ

Impresszum