PIERCE BROWN

FÉNYHOZÓ

Pierce Brown: Light Bringer Copyright © 2023 by Pierce Brown Maps copyright © 2023 by Joel Daniel Phillips Hungarian Translation © Török Krisztina, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Pierce Brown: Light Bringer Del Rey, an imprint of Random House, New York, 2023

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978 963 598 223 3 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A borítót készítette: Coverist Studio - Faniszló Ádám Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

Tricia Narwaninak, az én Athénémnek

Mike Braffnak, az én Vergiliusomnak

DRAMATIS PERSONAE

A NAPKÖZTÁRSASÁGBÓL

Lykosi Darrow/Az Arató: A NapKöztársaság korábbi FőImperátora, Virginia férje, Vörös Virginia au Augustus/Musztáng: A NapKöztársaság Uralkodója, Darrow felesége, az Augustus-Ház Primusa, a marsi Sakál nővére, Arany Pax: Darrow és Virginia fia, Arany

Lykosi Dío: Eo nővére, Lykosi Kieran felesége és Rhonna anyja, Vörös

Lykosi Kieran: Darrow öccse, Vonító, Vörös

Rhonna: Darrow unokahúga, Lándzsás, Kölyök Kettő, Kieran lánya, Vörös, Héliopolisz elestekor odaveszett Deanna: Darrow anyja, Vörös

Sevro Barca/A Kobold: A NapKöztársaság Imperátora, Victra férje, Vonító, Arany Victra Barca: Sevro felesége, született Victra au Julii, Arany

Electra Barca: Sevro és Victra lánya, Arany

Ulisszesz Barca: Sevro és Victra fia, Harmony és a Vörös Ököl végzett vele Táncos, O’Faran Szenátor: Szenátor, korábban Arész hadnagya, Deanna férje, a Vörös Frakció Tribunusa, Vörös, a Vörös Galambok Napján végeztek vele Kavax Telemanus: A Telemanus-Ház Primusa, az Augustus-Ház hűbérese, Arany Niobé Telemanus: Kavax felesége, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Daxo Telemanus: A Telemanus-Ház örököse, Kavax és Niobé fia, Szenátor, az Arany Frakció Tribunusa, Arany, Lilath au Faran végzett vele Thraxa Telemanus: A Szabad Légiók Prétora, Kavax és Niobé lánya, Vonító, Arany Alexandar Arcos: Lorn au Arcos legidősebb unokája, az Arcos-Ház örököse, az Augustus-Ház szövetségese, Lándzsás, Kölyök Egy, Arany, Lysander végzett vele Cadus Harnasszosz: A NapKöztársaság FőImperátora, a Szabad Légiók rangidős vezére Darrow után, Narancs Orion Aquarii: A Fehér Flotta Imperátora, Kék, a Tartarosz hadműveletben odaveszett Oro Sculpturus: A NapKöztársaság NavArkja, a Phobosz csillagközi védelmi erőinek vezére, Kék Colloway Char: A NapKöztársaság Haditengerészetének vezére, pilóta, Vonító, Kék Holiday Nakamura: Virginia Oroszlántestőreinek Vezére, Trigg nővére, az Augustus-Ház hűbérese, a Pegazus Légió Centúriója, Szürke Quicksilver/Regulus Sun: A Köztársaság leggazdagabb embere, a Sugár Művek tulajdonosa és igazgatója, Ezüst Matteo: Regulus Sun férje, Rózsaszín

Theodora: A Szilánk hadművelet vezetője, az Augustus-Ház hűbérese, Rózsaszín, a Vox Populi kivégezte Bohóc: Vonító, a Barca-Ház hűbérese, Arany

Kavics: Vonító, a Barca-Ház hűbérese, Arany

Min-Min: Vonító, mesterlövész és fegyverszakértő, a Barca-Ház hűbérese, Vörös, az Iszonyat végzett vele Fanyarpofa: Vonító, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Cassius Bellona: Julia Bellona fia, volt Olümposzi Lovag, Lysander Lune egykori tanítója, Arany

A TÁRSADALOMBÓL

Atalantia au Grimmus: A Társadalom Diktátora, a néhai Hamu Lovagjának, Magnus au Grimmusnak a lánya, Aja és Moira nővére, korábban a Lune-Ház hűbérese, Arany Lysander au Lune: Octavia, a néhai Uralkodó unokája, a Lune-Ház örököse, korábban a Grimmus-Ház hűbérura, Arany Atlas au Raa/A Rettegés Lovagja: Romulus au Raa testvére, a Zéró Légió (a „Gorgók”) Legátusa, a Lune-Ház korábbi neveltje, a Grimmus-Ház hűbérese, Arany Ajax au Grimmus/A Vihar Lovagja: Aja au Grimmus és Atlas au Raa fia, a Grimmus-Ház örököse, az Acélleopárdok Legátusa, Arany Kalindora au San/A Szerelem Lovagja: Olümposzi Lovag, Alexandar au Arcos nagynénje, a Grimmus-Ház hűbérese, Arany, Darrow végzett vele Julia au Bellona: Cassius megtagadott anyja és Darrow ellensége, a megmaradt Bellona-Ház Családfője, A Kétszázak Első Szenátora, Arany Pallas au Grecca: A Bellona harci szekerek kapitánya, a Bellona-Ház hűbérese, Arany Scorpio au Votum: A Votum-Ház Családfője, Arany

Cicero au Votum: A Votum-Ház örököse, Scorpio fia, A Skorpió Légió Legátusa, Arany Horatia au Votum: Cicero au Votum lánytestvére, a Kétszázak Reformer-blokkjának tagja, Arany Cipio au Falthe: A földi tisztavér-megszállott, harcos Falthe-Ház Családfője, Arany Asmodeus au Carthii: A vénuszi hajóépítő család, a Carthii-Ház Családfője, Arany Valeria au Carthii: Asmodeus au Carthii lánya, számos örököseinek egyike, Arany Rhone ti Flavinius: Lune-Ház alPrétora, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak (Pretoriánus Gárda) vezére, Szürke Demetrius ti Interimo: A Lunáról, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak FőCentúriója, Szürke Markus ti Lacrima: A Lunáról, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak Centúriója, Szürke Drusilla ti Pistris: A Lunáról, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak Decúriója, Szürke Küber ti Umbra: A Lunáról, a Tizenhármas Légió, a Drákóniak Legionáriusa, Lysander au Lune pusmogója, Szürke Magnus au Grimmus/A Hamu Lovagja: Korábban, Octavia au Lune uralkodása idején FőImperátor, a Rhea Felperzselője, Arany, a Vonítók és Apollóniosz au Valii-Rath végzett vele Octavia au Lune: Korábbi Uralkodó a Társadalom idején, Lysander nagyanyja, Arany, Darrow végzett vele Aja au Grimmus: Magnus au Grimmusnak, a Hamu Lovagjának a lánya, Arany, Sevro, Cassius, Virginia és Darrow végzett vele Glirasztész: A FőKreátor Mérnök és feltaláló, Narancs

Exeter: Glirasztész inasa, Barna

Pytha xe Virgus: A Fényhozó kapitánya, a néhai Archimédész pilótája, Kék

A PEREM BIRODALOMBÓL

Dido au Raa: A Perem Birodalom társKonzulja, a Perem Birodalom korábbi Uralkodójának, Romulus au Raának a felesége, született Dido au Saud, Arany Diomédész au Raa/A Vihar Lovagja: Romulus és Dido fia, a Villám Falanx Taxiarkhosza, Arany Seraphina au Raa: Romulus és Dido lánya, A Tizenegyedik Portaposók Lokhagósza, Arany, odaveszett a háborúban Héliosz au Lux: Dido mellett a Perem Birodalom társKonzulja, korábban az Igazság Lovagja, Arany Romulus au Raa/A Por Ura: A Raa-Ház néhai Primusa, a Perem Birodalom korábbi Uralkodója, Arany, rituális öngyilkossággal végzett magával Gaia au Raa: Romulus au Raa anyja, Diomédész és Thalia nagyanyja, Arany

Thalia au Raa: Diomédész kisebbik húga, Arany

Vela au Raa: Atlas és Romulus lánytestvére, Legátus, Arany

Grecca au Codovan: A Ganümédész Hölgye, Arany

OBSZIDIÁNOK

Csendes Sefi: Az Obszidiánok Királynője, a Valkűrök vezetője, Ragnar Volarus húga, Obszidián, Volsung Fá végzett vele Valdir/A Hajas: Hadúr és egyben Sefi királyi élettársa, hazaárulásért bebörtönözve a NapKöztársaságban, Obszidián Ragnar Volarus: Az Obszidiánok korábbi vezére, Vonító, Obszidián, Aja au Grimmus végzett vele Volsung Fá: Az Obszidiánok Királya, Sefi apja, Volga Fjorgan nagyapja, valaha Vagnar Hefgaként ismert, Obszidián Volga Fjorgan: Szabadúszó, a néhai Ephraim korábbi társa, Obszidián

Ur, az Örömfaló: Ultima Thule Lándzsája, Obszidián

Skarde Olsgur: A Volk Vérkos törzsének Helytartója, Obszidián

Sigurd Olsgur: Skarde fia, a Vérkos vitéze, Obszidián

TOVÁBBI SZEREPLŐK

Apollóniosz au Valii-Rath/A Minótaurosz: A Valii-Rath-Ház örököse, szószátyár, Arany Aurae: Egy Raa hetéra, Cassius kísérője, Rózsaszín

Tharsus au Rath: Apollóniosz au Valii-Rath testvére, Arany

Vorkian ti Hadriana: A Rath-Ház légióinak Centúriója, Szürke

Lagalosi Lyria: Egy Gamma a Marsról, a Telemanus-Ház hűbérese, Vörös

Lagalosi Liam: Lyria unokaöccse, a Telemanus-Ház hűbérese, Vörös

Cheon: A Fekete Baglyok Khiliarkhosza, Athéné Lánya, Vörös

Harmony: A Vörös Ököl vezetője, előtte Arész Fiainak hadnagya, Vörös, Victra végzett vele Függelék: Szabadúszó, Barna

Fitchner au Barca/Arész: Arész Fiainak korábbi vezére, Arany, Cassius au Bellona végzett vele Ephraim ti Horn: Szabadúszó, korábban Arész Fia, a néhai Trigg ti Nakamura férje, Szürke, Volsung Fá végzett vele

ELSŐ RÉSZ

CIRKUSZ

Hogyha egy isten tör szét újra a borszínű áron,

elviselem, hisz kíntűrő kebelemben a lelkem:

mert már jó sokat eltűrtem, s küszködtem elégszer

tengeren és harcban; hát jöjjön ez is tetejébe.

Homérosz: Odüsszeia

(Devecseri Gábor fordítása)

1

Darrow

A SZÁMŰZÖTT

A Napunk szemétholdak gyűrűjében lebeg a sötétségben. Réges-régen, amikor az ember átformálta a bolygókat, a terraformálással lenyesett törmeléket holdnyi tömbökbe olvasztotta az orbitális tömörítőgépekben, és utána a Napba lőtte őket. A Sol gravitációs ereje megragadta a hatalmas tömböket, és majdnem mindig a nukleáris tűzhalál vetett véget a több évszázados halotti meneteknek. Ám a mai napig akad számos bolyongó szeméthold, amely egyre csak kering lomhán a rá váró végső megsemmisülés körül.

A valaha Határvidék-1632-esként nyilvántartásba vett, rég elfeledett szeméthold kietlen felszínéhez horgonyozva, egy kilométer magas hulladékszakadék árnyékában lapul az Archimédész nevű korvett. A hajótesten marsi rabszolgákból katonákká lett száműzöttek nyüzsögnek. Hegesztőfáklyáink izzítják a burkolatot. Űrruháink bűzhödt mocsarak. Az otthonunktól kétmillió kilométernyire ragadtunk, és én izzadságban, undorban és elégedetlenségben fortyogok.

Az a szarveretes Bellona. Az a tenyérbemászó Páratlan szar.

Ha még egyszer találkozom vele, eltöröm a térdét. Neki kellene ezt a hajót kurkásznia, és ezt a képébe is vágnám, ha nem nyúlta volna le a bázis egyetlen röpképes ereklyéjét, és Rózsaszín tettestársával, a tetves Auraével nem lépett volna olajra, amíg én aludtam. Még egy kis üzenetecskét is hagyott, hogy nyalogassam a sebeimet, és a nyamvadt ócskavasát, a lerobbant hajóját a nyakunkba varrva dobbantott, hogy kezdjünk vele valamit, ha tudunk. A mocsok.

Cassius veleszületett lekezelő géniuszát még az a több mint tíz év sem tudta megfakítani, amelyet Olümpia tágas sírhalmaitól távol tengetett. És ami a legrémesebb, és egyben tökéletesen rá vall, hogy átkozottul ráérősre vette a tempót. Hat hete elhúzott a Csillagerődbe – a Merkúr és a Vénusz bolygópályái közötti nappályás kereskedelmi állomásra –, hogy az Archimédészhez szükséges héliumot beszerezze. Én pedig eközben vagy a szemétholdunk bugyraiban kialakított ótvaros Arész Fiai bázisunkon aszalódom, vagy az ő hajójára tapadva szorgos algaként hegesztgetek végig hosszú napokat, miközben fájdalmasan futunk ki az időnkből.

Hadészra, talán ki is futottunk belőle végleg.

Minthogy a külvilággal minden kapcsolatunk megszakadt, fogalmam sincs, hogyan alakult a háború, amit én robbantottam ki. Nem tudhatom, hogy Virginia és Victra vajon legyűrte-e a Perem és a Mag Aranyainak egyesített haderejét. Azt sem tudhatom, hogy vajon végül Sefi visszatért-e a Köztársasághoz, vagy hogy Lysander a Merkúron felettem aratott diadalát kihasználva nem foglalta-e el a Hajnaltrónt.

Nem tudhatom, hogy az ellenség felperzselte-e a Marsot, feldúlta-e az otthonomat, a családomat.

Eszembe jut a Mars és a felföldi mocsarak és a susogó rengetegek…

Nem. Virginia arra kért, hogy tartsak ki.

Nem először ülök börtönben, tudom, hogy ki kell űznöm a fejemből az otthon minden gondolatát, mielőtt még felőrölnek. A haragba próbálok menekülni, ahogy máskor is. Harcolni akarok. Muszáj harcolnom. Ilyen vagyok, a sorsom a végtelen, hiábavaló küzdelem. Itt azonban harc helyett, a nyughatatlan természetemet csitító haladás helyett csak a generátorok monoton zúgását és az összefolyó napok parttalan zsolozsmáját kapom.

Én kezdtem ezt a háborút, és mások zárják le. El kell innen szabadulnom. Hogy Atalantia pusztuljon. És vele Atlas. Lysander. Elképzelem, ahogy a lábam előtt vergődnek, de a fülem süket a rimánkodásukra, kezem kiszorítja belőlük az életet, vérerek pattannak szét a szemeikben.

Heves vágyálmaim sem vigasztalnak, hiszen a valaha bolygókat megrendítő dühöm kicsorbult. Legendás híremet megtépázta a vereségem, a seregemet megtizedelte számtalan hibám, barátaimat és családomat elidegenítették tőlem az elvárásaim. A gyűlölet nem hozza vissza, amit elveszítettem, nem támasztja fel azt, amit elpusztítottam.

A nap 4,6 milliárd éve dühöng. Én tizenhatot töltöttem ezzel. Nem csoda, hogy a nap jobban bírja nálam. Még a Cassius iránti haragom is csak szalmaláng, folyton kihuny bennem, képtelen vagyok táplálni a saját indulataimat, nem tudok tovább lobogni a világra, önmagamra. Már nem, azok után, amiket elkövettem, már nem.

Eliszkoltam a Merkúrról, a puszta életemet mentettem, a Szabad Légióimat és az önbecsülésemet hátrahagyva. Elhoztam a Mars fiait arra a távoli bolygóra, szavakkal csábítottam magammal őket, hogy bevégezhetjük ezt a háborút, és aztán elhagytam őket, kiszolgáltattam őket az ellenségnek, hogy a saját bőrömet mentsem. A szívem a Merkúr sivatagában pihen a katonáimmal, csak a testem tombol tovább, mit se törődve a pusztítással, amit maga mögött hagy.

Azóta, hogy maroknyi túlélőtársammal elhúztunk ide a Merkúrról, egyre lejjebb csúszunk. Cassius alig kétszázunkat repíthette el Héliopoliszból, és így is épp csak megúsztuk a végzetet: Grimmus lángHajók tapadtak ránk, így a Telemanus-flottával megbeszélt találkát is lekéstük. Esélytelen volt, hogy hazajussunk. A Határvidékre is épp csak elbicegtünk, és Cassius egyből itt hagyott bennünket.

Hegesztőtársaim fecsegése töri meg a csendet, valaki egy viccet mesél. Van annyira jó, hogy egy pillanatra elterelje a figyelmemet a gyászos önmarcangolásról. Egy ideig hallgatom a beszélgetést. Lykost idézi fel bennem, amikor a bányában a karomFúrómon ülve hallgattam a fúrófiúk marháskodásait a fejem fölül az alagútból. A béna viccek elandalítanak, és a rongyosra olvasott könyv jut az eszembe, amit Aurae hagyott hátra nekem az űrruhám sisakjában, még mielőtt Cassiusszal együtt dobbantott volna.

Levélkét is mellékelt hozzá, abban azt írta, hogy ez a könyv segítette át a Peremen szolgaságban eltöltött hosszú évek sötétségén. Annyira dühös voltam rá és Cassiusra, miután leléptek, hogy kis híján seggtörlésre használtam a könyvet. Csakhogy régóta hiszem, hogy minden Színek közül a legnagyobb elnyomást a Rózsaszíneknek kell elszenvedniük, és a nehézségek némelyikükben szinte természetfeletti lelkierőt szítanak fel. Evey és Theodora mutatott rá erre. Leginkább az irántuk való tiszteletből olvastam bele Aurae könyvébe. Rögtön a legelső oldal felzaklatott, az a ködös jövendőmondás, ahogy a jól ismert, közhelyes bölcsességeket ezoterikus köntösbe bújtatva recitálta. És mégis meghökkentően pontosnak hatott egyik-másik sora.

Az ösvény kövei egyformának tűnnek. Ha rosszra lépsz, ne állj meg, és le se nézz, hiszen a következő lépéseddel jóságra jutsz. Azután a megint következő lépted talán romlást, majd boldogságot hoz, de nem a kövek számítanak, melyekből az utad áll, egyik sem a végcélod. Ők egyszerűen csak elvisznek oda, ahol az ösvényed véget ér.

Ezen kérődzöm, miközben a következő lapot hegesztem fel a burkolatra. Talán ez itt csak egy kő az úton. Talán nem maga a felejtés, a vég. Talán inkább ajándék.

Tény, hogy a Merkúron kellett volna meghalnom. Tény, hogy azután a pokol után minden ajándék, még ez a hely is. Aláírom, idegtépően hosszú kéziszerszámokkal megjavítani egy ötvenméteres őskövületet, viszont a munka legalább valami célt ad. Minden egyes helyére hegesztett fémlap egy-egy újabb kő az ösvényen. Egy lépés előre, ami közelebb visz a családomhoz. Feltéve, hogy Cassius tényleg hoz héliumot a reaktorunkba, amit Harnasszosz tényleg képes megszerelni. Mert akkor akár valóban hazajuthatunk.

Lehet, hogy este elolvasom a könyvben a következő oldalt.

Persze makacs egy seggfej vagyok, szóval lehet, hogy mégsem.

Megreccsen a mikrofonom:

– Huszonhármas hegesztő, vétel – hallom. Az övembe dugom a hegesztőfáklyát, és visszaaraszolok a biztonsági kötélen. – Huszonhármas hegesztő. Egy pillanatra tedd félre az egzisztenciális rettegésedet, és válaszolj…

– Itt huszonhármas hegesztő. Mi a pálya, Thraxa? Megint viszket?

Egyetlen űrruha sem akadt a bázison, amelybe bámulatos combjait belepréselhette volna, ezért odabent ragadt. A mi háborúra termett Thraxánk megállás nélkül azon borong, hogy ezerszer inkább választotta volna a dicső öngyilkosságot Héliopoliszban, mint ezt a telefonos ügyfélszolgálatot.

– Napocska közeleg, harminc percetek van. Rántsd össze az embereidet, drága, mielőtt ropogósra sültök a rucijaitokban.

Hátrasandítok a szeméthold keleti ívére:

– Kicsit korai még, nem?

– Az Archimédész tömege felgyorsítja a hold forgását. Vágom én, hogy ellógtad a fizikaórákat, ezért csak higgy nekem, különben holnapra szikkadt vízisikló lesz a pöcsöd. Így is túlteng benned a sugárzás.

– Ezzel a műszakkal végezhetünk a burkolati munkákkal.

– Majd végez vele a következő műszak. Hélium nélkül amúgy se ugrálhatunk. Meg amíg össze nem tákoljuk a reaktort. Fejezzétek be.

Morogva adom meg magamat az érveinek, hívom a műszakomat. A hegesztőim egymás után iszkolnak vissza a biztonsági köteleken a bázisra, miközben létszámellenőrzést tartok. Miután az utolsó emberünk is odabent van, magam is lekászálódom a hajótestről, elrugaszkodom a bázisra, és betornászom magamat a légzsilipen.

A légzsilip peremén megkapaszkodom, és olyat teszek, amit eddig még soha egyetlen alkalommal sem a hegesztőműszakok során: a sziklás horizonton pihentetem a tekintetemet. A szeméthold mögül előbukkan a napsütés keskeny sarlója. Forrósága eltorzítja a sebzett felszínt, terjedési kalderákat puffaszt, míg mérges gázokat és port kezdenek pöfögni magukból. A por és a gázok összesűrűsödnek a zöldesfekete műanyag peremén, megnyúlik a masszájuk, és a hold szikrázóan ragyogó palástként húzza maga mögött.

Vörös bányász létemre túl sok mindent láttam eddigi életemben – kimondhatatlan rémségeket, lehetetlen szépségeket, olyasmiket, amelyek mellett ez a palást vacak kis giccsnek tűnhet. Ma azonban kicsit más hangulatban vagyok. A szokásostól eltérően vágytam arra, hogy meglássam az aktuális ösvénykő kínálta szépséget. Talán a könyv miatt, talán a sugárzástól. Bárhogyan is, ma elég erőt érzek magamban, hogy ne ragadjon le a tekintetem az Archimédész komor árnyán, hogy meglássam mögötte a végtelenbe nyúló csillagos űrt, ahol a messzeségben ott pislákol egy izzó pontocska.

Az otthonom.

Körülöttem az űr néma és üres, de az emlékezetemben gazdagon csobognak az otthon zajai. Lehunyom a szememet, és hallom az istenFák susogását, a Termikus-tenger moraját, griffszárnyak csattogását, ahogy Victra leteremti Szophoklészt, Sevro tréfálkozását a lányaival, ahogy Pax csörömpöl a garázsban a szerszámok között, a feleségem hangját.

Egyetlen tökéletes pillanatig magam előtt látom a beígért hajnalt, ahogy hazatérek a Marsra. De már el is illant. A hold a nap felé fordult. A fény a szemhéjamon is átsüt, és ezt az én aranyszemeim sem képesek elviselni. Ideje visszabújnom a mélybe.

2

Darrow

A KÖNYV

Amilyen lankadatlan ostrom alá vette a Merkúr az ember idegeit, olyan kitartóan éhezteti ki a Határvidék-1632 az elménket.

Arész Fiainak régi bázisa szűkös, spártai hely. Az első időkben építették maguknak harcostársaink, hogy legyen egy rejtekhelyük, ahonnan rajtaüthetnek a vénuszi rabszolgatartókon, de tizenegy évvel ezelőtt mindannyian csatlakoztak a flottánkhoz. Velünk voltak, amikor lerohantuk a Lunát. Nyolc hónapja döcögtünk vissza a kongó termekbe, ahol levegő se maradt. Újraindítottuk a napelemes generátorokat és hamar lakhatóvá tettük. A végszükségben lett vizünk, ételünk. De a hőmérséklet és a gravitáció változatlanul csekély, és az ólommal bélelt falakon túl gyilkos sugárzás tombol. Beszorultunk, és ez látszik is rajtunk: mind soványak és sápadtak vagyunk, pedig a Merkúr sebesre perzselte a képünket. Majdnem mind kopaszok vagyunk, és aki csak képes rá, megnövesztette a szakállát. Ragnar emlékére.

A háborútól elszigetelten, barátaink és ellenségeink lépéseiről mit se sejtve, elvágva az otthonunktól egyetlen társunk az aggodalom maradt, amelyből csak a megváltó rutin ránt ki bennünket átmenetileg.

Miközben az öblítő sugártalanít, Pax gravMotorkulcsát szorongatom, ahogy régen Lykoson szorongattam a bányaműszak után Eo jegygyűrűjét az öblítővíz alatt. Közben a fiamért aggódom. A keskeny, fúró vájta folyosókon a kantinba igyekezve Virginia jár nyugtalanítón az agyamban. Míg a fagyasztva-szárított fehérjetrutyit szürcsölöm, Sevróért aggódom, akinek akkor veszett nyoma a Lunán, amikor a Vox átvette a hatalmat. A hozzám hasonlóan tar fejű társaim pedig ugyanígy aggódnak körülöttem az övéikért. A szeretteikért. Az otthonukért. Az elveszett időkért. Szavakért. A tompa vegyi fények alatt az aggodalom óceánjává egyesülünk. Egymás elől persze leplezni igyekszünk ezt a nyugtalankodást, mintha valami sötét és szégyenletes titok lenne. A túlélőim a történelem elveszett katonáihoz hasonlóan csendesek és kimerültek, csak akkor hallani a hangjukat, ha közönségesen viselkedhetnek, piszkálódhatnak vagy gúnyolódhatnak. Őszinteség csak a kínos hallgatásokban maradt, és a csendes pillanatokban, amikor felcsendül Aurae lantja, és a Peremről hozott dalok furcsa módon a saját otthonunkra emlékeztetnek bennünket.

Nem először gondolok vágyakozva ezekre a dalokra. Amióta ő és Cassius megszökött tőlünk, minden megváltozott.

Gyorsan lapátolom be az ételt, lepucolom a tálcámat, elköszönök az embereimtől, és leküzdöm magamban a késztetést, hogy elsüssek egy tréfát, és ezzel megmosolyogtassam őket. Ők is tudják, hogy az én hibám miatt vesztek oda a barátaik. És azt is, hogy a következő körben őket is félholtra dolgoztatom. Mert ezt kell tennem. Ha egy gépet nem használunk, lerohad. Mint Arész Fiai, amikor beolvasztottuk őket a Köztársaság seregébe. Mint ez a bázis. Viszont ha valamit túlerőltetünk, akkor végleg bekrepál, mint Orion a Merkúron. Vagy Sevro a Vénusz után. Főnöknek lenni folyamatos kötéltánc, főleg amikor vesztésre áll az ember.

Benézek a bázis szerelőcsarnokába, hogy kikérdezzem Harnasszoszt a dolgok állásáról. Szerelőfalka gyűrűjében görnyed a reaktor alkatrészei fölé. Narancs Imperátorom majomszerű figura méretes ököllel és borissza orral, a szakálla még az enyémnél is bokrosabb, csak az övét ősz szálak ezüstözik. Ahogy odalép hozzám, a háttérben csavarkulcsok és önkioldók kelnek csattogva életre.

– Cadus.

– Darrow. Hallom, a burkolat menetkész.

– Majdnem. A harmadik műszaknak jut majd a befejezés dicsősége. Összvissz félórányi munka sincs benne. Még mindig állod, hogy a lemezelés radarbiztos lesz? Mert csak lopakodva juthatunk haza.

– Elméletben mindenképpen az lesz. Feltéve, hogy a bevonat megfelelő vastagságú – feleli. – Mi is hamarosan megleszünk.

– Tényleg? – derülök fel. – A tesztmenet nem ment túl fényesen…

– Mert nem mérnök vagy. Ha Bellona meghozza a héliumot, az Archimédész levegőbe emelkedhet. Már ha Bellonát épp nem egy Grimmus kíngömbben gyötrik éppen.

– Meglehet, hogy egyedül te hiszel abban, hogy vissza szándékozik térni hozzánk – pillantok az embereire.

– Ha a Merkúron nem ment meg bennünket, idáig se jutunk el, hogy kételkedhessünk a szándékaiban – vonja meg a vállát. – Engem inkább az aggaszt, hogy esetleg kéjvakság gyötri. Én a Rózsaszínjében bízom kevésbé.

– Nem mintha a mi dolgunk volna, de szerintem nem fekszenek le egymással.

– Komolyan? – hökken meg. – Pedig teljesen magába bolondította az a nő.

– Úgy vélem, őt erről hiába is kérdeznénk.

Miután a Határvidéken biztonságban holdat értünk, Cassius elmesélte a menekülése történetét. Lysanderrel együtt fogságba vetették a Peremen, és az Ión egyenlőtlen és igazságtalan párbajok sorát volt kénytelen megvívni. Diomédész au Raában tisztelet ébredt iránta, és a halálhírét keltette, hogy kimenekíthesse a túlélt párbajokat követően. A közeli Európé holdon, a birtokán bújtatta el, miután a szavát vette, hogy amíg a világunkban a háború véget nem ér, nem hagyja el a menedékét. A Raa-Ház hetérája, Aurae segített neki megszökni Diomédésztől az Archimédészen. Azt állította magáról, hogy köztársaságpárti. Együtt rohantak vissza a Magba figyelmeztetni a Köztársaságot, hogy a Perem is belép a háborúba. Elkéstek, de a nő azóta Cassius legénységének a tagja.

– Mindegy is, hogy dugnak-e. Csak mert külsőre olyan a csaj, mint egy nimfa, úgy énekel, mint egy szirén, úgy beszél, mint valami orákulum, és szarveretes alibije van, még nem zárhatjuk ki, hogy nem Krüpteia.

– Ha a Perem titkosszolgálatának dolgozna, rég hullák lennénk – mondom. A Krüpteiát a Perem titkosszolgálatának hívni határozott bók. Persze, kémkednek is, de a legfőbb kötelességük az, hogy a Perem Birodalom belső rendjét mindenáron garantálják.

– Kivéve, ha nem éppen most navigálja ide hozzánk a Krüpteiát. Azt neked is látnod kell, hogy még ha a Raa-Ház hetérája volt is, szerteágazó képességei rendkívüliek. Gyógyító. Szerelő. Mérnök. Egyik sem kifejezetten egy kurtizán szakterülete.

– Beszéltél Fanyarpofával, igaz? – húzom össze a szememet.

Elfintorodik.

– Újabban előszeretettel jártatja a száját. Úgy hinti a kételyt, amerre jár, mintha ez volna a feladata. Akár a körmére is nézhetnél, nem?

Tartok tőle, hogy nincs olyan ötletem, amivel Fanyarpofát kirobbanthatnám a depijéből. De akkor mégis támad egy. Ő talán jobban tudná értékelni Aurae könyvét. Pofa nagy könyvmoly. Megpaskolom Harnasszosz vállát, és indulok. A kijárattól még hátrakurjantok:

– Egyébként, Cadus, ha szerinted Aurae Krüpteia, miért csináltál neki lantot?

Mielőtt még Cassiusszal olajra léptek, a lány minden este ott ült a kantinban, és a szféráinak dalait énekelte a lantjával az embereimnek. Harnasszosz soha egyetlen estét se mulasztott el.

– A katonák kedvéért – hazudja pironkodva.

Azzal kábítom magamat, hogy Fanyarpofa elmeállapota kedvéért ugrom be hozzá, valójában azonban a saját magányom hajt. Az összes túlélőnk közül ő az egyetlen, aki a kezdetektől fogva jelen van az életemben, akivel az Intézetből is vannak közös emlékeink. És most jólesne egy falkatárstól a régi dicsőség halvány szikrája.

Engedek kéttermosznyi híg kávét az egységből, hónom alá csapom az edzőcuccomat meg Aurae könyvét, és a bázis felső szintjének labirintusában bolyongva megközelítem a kommunikációs kamrát. Pofa a monitorok kék fényében úszik a termotakarók alatt az űrradiátora mellett. Inkább nézném lélegző szennyeskupacnak, mint annak a legendás harcosnak, aki. Beleszakad a szívem.

Fanyarpofa nem nemzeti hős, mivel senki sem tud a tetteiről, ő az árnyékban tevékenykedett. Legnagyobb bánatára, mondhatjuk, mert imádja a népszerűséget, majd’ megvész, hogy ő is olyan híres lehessen, mint Sevro vagy Colloway Char. Amikor az Intézetben megismertem, csúf volt, lusta és nagy lejmoló. Ez utóbbi azóta sem változott, inkább csapná le a saját tökeit, mint hogy italt fizessen magának. Lustának azonban senki se bélyegezhetné azok után, hogy három évet húzott le ellenséges vonalak mögött, miután Mickey átfaragta és Theodorától új személyazonosságot kapott, hogy beépüljön a Hamu Légióba.

Eleinte feldobta a titkos küldetés. Amikor kilépett Mickey lábadozójából, mintha kigyógyult volna a krónikus önbizalomhiányából: az új, széles vállú, nyersen római arcélű, szinte Cassiushoz mérhetően tökéletes állú testét mintha rá öntötték volna.

– Pöpec vagyok, haver. Szarveretesen pöpec, hogy akár egy egész tánccsoportot fel tudnék próbálni. Ki a tököm az a Bellona, mi? Ezt figyeljétek, Hamu Légiók – vágta magát olümposzi pózba. Csont pucéran. Drámaian tökéletes testarányokkal. Theodora meg is tapsolta.

Ehhez képest mi lett belőle? Visszarútult, amitől teljesen ki van bukva. Héliopolisz elestekor megskalpolták, és a fél lába is odalett. A közvetlenül a szemöldöke feletti sápadt heget egy szemébe húzott kötött sapkával leplezi, de a bázison nem tartanak művégtagkészleteket, ezért kénytelen volt beérni egy csomagolóhabbal kitömött műanyag cölöppel a csonkján.

Az én parancsaimba rokkant bele. Kétszeresen. Szavait ennek megfelelően keserűség pácolja, de Héliopoliszban mellettem állt, támogatott, mielőtt elestünk volna. Kirángatott a reménytelenségből. Most én is benyelhetem az ő keserűségét.

– Bellona jelentkezett? – nyomom a kezébe az egyik kávét.

Nem köszöni meg.

– Nocsak, ma a nevén nevezzük Arész Hóhérát? – biggyeszti a száját. – Sajna, az Állkapocs és a Szirén még mindig szeszélyeskedik.

– Tényleg muszáj mindig ezzel jönnöd?

– Ne már! Tegnap annyival viccesebb voltál. A sok szép mellékneveddel a Hitvány Puncira meg a Madárképű Köpönyegforgatóra. Sőt, még pár határozószavad is akadt.

– Mert…

– Részeg voltál és epés? Amikor részeg vagy meg epés, csak úgy buzog benned a harag. Ha az őszintét kérded, rég megnyertük volna ezt a háborút, ha folyamatosan olyan lennél, bár félő, hogy akkor kettesben autokratáskodnánk az egész világ felett – heherészik kivételesen. A nyelvhasználata fordítottan arányos a származásával, ami alantas. – De fogalmazzunk világosan: Bellonára egész életében be volt rágva mindenki. Hogy pont annak a Redvás Adonisznak osztottak le minden lapot, mi?

– Amiket aztán jól eljátszott – fejezem be a gondolatot.

– Leszámítva a gödrös állacskáját. Ó, az a számtalan, harmatlepte árok, ahová betúrhatott vele. Egész királyságomat odaadnám, csak szőrszál lehetnék azon a domborulaton…

Ellenállok a kísértésnek, és nem pillantok le Fanyarpofa simára borotvált, nagyon is gödröcskés állára. Velünk ellentétben minden áldott nap gondosan megborotválkozik.

– Bármi a radarokon? – kérdezem.

– Niente, ó, tar fejű, szakállas nagyuram – kulcsolja mindkét mancsát a termoszra, hogy melengesse. A körmeit egytől egyig tövig rágta. – Radarok és lidarok még mindig kakák. Próbáltam szűrőket felrakni, hogy átrázzam a levest… érted, ezt az egész trutyit – rágcsálja a kávékevergetőt a kávéját lötyögtetve. Hátraveti a fejét. – Lehet, hogy neked a rutin a józan ész záloga, de engem megzakkantasz vele.

– Három napja ki se léptél a kamrából – bökök a fejemmel a fedeles vödrére. – Kezded nagyon sevrósra venni.

Körbepillant.

– Sehol egy jádekő. Nulla aranyfalak. Se selyem, se csillogás. Nagyjából zérus a közöm annak a dezertőrnek a stílusához.

– Vágod, hogy csak azt tette, amit helyesnek gondolt, ugye, Pofa?

Erre a padlóra köp.

– Amíg ő a királyság aranycsecseit szopogatta, én három évet lehúztam Atalantia szociopatái között a Köztársaság kedvéért. És tessék, ez a jutalmam – húzza le a sapkát a megcsonkított fejéről. – Mi hullottunk, mint a legyek, Sevro meg hazafutott. És most itt várom, hogy az a Rózsaszín a nyakunkra hozza a Portaposókat.

– Bármi is legyen, de az biztos, hogy nem Krüpteia.

– Mi más lenne? – ráncolja a homlokát.

Aurae képességeire gondolok, a könyvre, arra, ahogy néha méreget.

– Egy barát. Remélhetőleg.

– Neked legyen igazad. Mert az is fix, hogy a peremiek vadásznak ránk. Ganümédész dokkjaiért a fejedet akarják venni. Neked meg Victrának. És a Portaposók aztán nem adják fel, amíg a zsákmányukat el nem csípik.

Fanyarpofához hasonlóan magam is nagy tiszteletben tartom a Perem gyalogosegységét, de ezt a riadt rémületet nem érzem át. Szinte már ironikus lenne, ha tényleg ránk akadnának, és visszacipelnének a Peremre, hogy megfizessek a bűneimért. Csakhogy Pofa nem miattuk és nem is Aurae miatt szarik vödörbe, hogy egy pillanatra se kelljen magára hagynia a radarokat. Még csak nem is Ajax au Grimmus miatt, aki eddig a legközelebb járt ahhoz, hogy ránk bukkanjon, amikor kábé öt hónapja úgy ötvenezer kilométernyire repült el tőlünk a rombolóján, a Párducon. Igazából Fanyarpofa csakis magától Rettegéstől fél.

És átérzem a félelmét, mert én is osztom.

– Atlas nem vadászik ránk – mondom, és ő úgy néz fel rám, mint Pax, amikor régebben valami rémálmából felébresztettem. – Kihűlt a nyomunk. A Rendszerben apróbbak vagyunk, mint a világtengerekben úszó krillrák hátán éldegélő plankton. Még ha nem is hinne bennünket halottnak Atlas, akkor se fecsérelné arra az idejét, hogy utánunk kutasson.

– Mármint úgy érted, ha sejti, hogy igazából hova tartunk – mormolja. Jó, talán nem erre a következtetésre kellett volna jutnia. – Basszus, főnök. Még ha be is fut Bellona a héliummal… rohadt hosszú az út hazáig, és mi a tápláléklánc legalján dekkolunk. Ha valamelyik ellenséges őrszem kiszúr bennünket, nem lesz hova futnunk. A Perem hajói gyorsabbak nálunk. Nem mintha számítana. A fiúk-lányok úgyis jobbára azt gondolják, hogy a Mars rég elesett.

– Kérlek, ne tápláld tovább a borúlátásukat. Vonító vagy. Az emberek hallgatnak rád, várják, hogy vezesd őket. És én is. Egyedül te maradtál mellettem a régi falkából.

– Falka? Mióta falka a kettő, jóember? A kettő csak a lefolyó felé örvénylő törmelék – mér végig tetőtől talpig. – Tagadásban vagy, főnök. Félsz szembenézni a tényekkel. Sefi és a Volk cserben hagyta a Szabad Légiókat, hogy királyságot lopjanak maguknak a Marson. A Fehér Flottának kampó. Orion halott. A Szabad Légiók szétporladtak. A Szenátus a sorsunkra hagyott bennünket, Virginia nem küldött erősítést a Merkúrra. Sevro ejtett bennünket a kis Arany családja kedvéért. Bohóc és Kavics kidurrant. A falkánknak reszeltek. A seregünk karókon rohad. Nem téged okollak, és nem is önmagamat. A seregeinket sem okolom. A tömegeket okolom, akik kihátráltak mögülünk, és a rinyáló politikusokat.

Ennyit a szikráról, amire vágytam. Aurae könyvét ki se veszem a pakkomból. Pofának nem szavak kellenek. Haza kell jutnia.

– Mindegy… nekem nyomhatod ezt a műsort. De az embereknek ne – zárom le.

– Ja, ja – kortyol a kávéjába. – Bocsesz.

A látogatásom sokat nem lendített Fanyarpofa állapotán, de remélhetőleg nem is rontott. Az irányt az Archimédész edzőterme felé veszem. A bázishoz egy köldökzsinór-alagút köti a hajónkat. A terem fehér padlója foltos az izzadságtól. Javarészt Cassius és Lysander izzadsága, bár magam is jócskán megszaporítottam az elmúlt hónapokban a foltokat. Mivel Lysander eltörte a pengémet, csak a gyakorlóberetvákat tudom használni, amelyekkel ő maga is tanulta a kardforgatást. Visszás érzés kap el, ahogy leemelem a falról az egyiket. Pofa szavai berágták magukat a lelkembe.

Mi értelme még mindig edzeni? Ezzel a beretvával nem fogom tudni helyrehozni mindazt, ami elromlott.

Még magam előtt is ódzkodom beismerni, de bennem is ott motoz a neheztelés Sevro iránt. Pont, mint Fanyarpofában. Mert akkor hagyott el, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá. És hogy engem személy szerint itt hagyott, az megbocsátható, de hogy a hadsereget elárulta… a Szabad Légiók első testvére volt. Amikor cserben hagyta őket, az emberek szívébe kétkedés lopózott. Még az enyémbe is. Ráadásul a döntése duplán megkérdőjelezte az én választásomat. Hiszen engem is minden hazarántott volna, amikor megtudtuk, hogy Paxot elrabolták. Legszívesebben rohantam volna vissza hozzá, hogy a segítségére legyek. Hogy megmentsem. Hogy megmutassam neki, végső soron számíthat rám. De én az imperátori kötelességemet az apai kötelességem elé helyeztem. És most itt állok egyedül, és magamban játszadozom a beretváimmal.

Fojtogató a csend.

Kis híján hagyom a francba az egészet. A kutyának se tűnne fel, ha kihagynám ezt a napot. Azzal senki se vádolhat, hogy nem tépem eléggé magamat. Ásítok. Akkor ma talán beérem egy nyújtással, átmozgatással. A testem örülne neki. És pihentebben várná a holnapot.

Majdnem beadom a derekamat, ugyanakkor mostanra megtanultam, hogy a legfőbb ellenségem éppen ez az észszerű hang. A bennem élő beszari hangja. Aki retteg a kényelmetlenségtől, és ezernyi kifogással szolgál a könnyebb választás érdekében. És az embert pont ez a beszari énje idomítja rá, hogy elfogadja a kudarcokat, hiszen mindig van józan észérv arra, hogy feladjuk. És azt is tudom, hogy a belső beszarinak hogyan lehet befogni a pofáját: lehajítom az edzőcuccot, és felszerelkezem az edzéshez.

– Szevasz, tanár – mondom az edzőszámítógépnek.

– Légy üdvözölve, hármas vívómester.

Csábító női hangon szól hozzám a számítógép, teljesen Cassiusra valló választás. Tíz évvel ezelőtt még meghökkentett volna, hogy egy géppel beszélgessek, de a Köztársaság technológiai robbanása a régebben tiltott területet hátborzongatóan mindennapos élménnyé változtatta. Quicksilver némelyik rendszeréhez képest ez a gép szabályosan kőkorszakinak tűnik.

– Ismét marsi gravitációs profilt?

– Nem.

– Aszteroida harc profilt?

– Nem. Véletlenszerű intervallumokban nulla kettes talaj és négy pont öt mennyezeti G-t. Ma futtassuk végig az egész rendszert. A vége legyen a Mars – dörzsölöm meg a bal alkaromat. Remélem, bírja majd négy G felett is.

– Vettem. Időtartam?

– Ahogy jön.

– Vettem, hármas vívómester. Egy-hat-nyolcas foglalkozás előkészítés alatt.

Ahogy a terem bemelegszik, elnyomok egy újabb ásítást. Megforgatom a hegesztéstől és az évek alatt összeszedett ficamoktól merev vállaimat. Nagy levegőt veszek, a tüdőm bal oldala elszorul – Lysandernek köszönhetem, aki Héliopoliszban átdöfte a mellkasomat. Megrázom a bal karomat, ez is Lysander műve, a parittyaPengém megakadt a pengéjén, amelyet Alexandar teteméről emelt el, és a karom szilánkosra tört. A gyógyításban gyanúsan képzett Aurae összedrótozta a csontjaimat és kalciumkatalizátort is adott, de ahhoz, hogy a kar teljesen a régi legyen, faragóra lesz szükség.

Lüktet a karom. Legalább emlékeztet, hogy várnak a lezáratlan ügyek.

Miközben a terem gravKútja melegszik, eszembe ötlik valami. Lorn úgy tanított annak idején, hogy folyamatosan beszélt hozzám, ahogy a Fűz-változat alakzatait gyakoroltam. Azóta is hiányolom a hangja ütemes dobolását, ráadásul a csendet is átkozottul unom.

– Kapcsolódj a kargépemre, számítógép.

Előkotrom a kargépemet a táskámból, és beszkennelem Aurae könyvének első néhány tucatnyi oldalát. Utasítom a számítógépet, hogy olvassa fel a szöveget, és felveszem a Fűz-változat tél-állását, a pengét két marokra fogva emelem a fejem fölé. Megmerevedek.

– Számítógép. Hangminta az egy-három-egyes holofájlból: az Uralkodó szaturnáliai köszöntője.

Egy pillanatra rá Virginia hangja betölti a termet:

– Hála mindazoknak, akik írtak, hogy mi olvashassunk, akik elestek, hogy mi felállhassunk, azoknak, akik előttünk jártak, hogy mi követhessük őket.

A tér indítja a programot. Eleinte lassan vált a gravitáció, és miközben haladok a tél-állás egymást követő mozdulatain, és a pengével szabdalom a levegőt a lefelé keresztbe irányuló csapásokkal, az orientáció forog velem. Fájdalmasan felnyögök, ahogy a testem egyre jobban bemelegedik, és lassan elhagyja a merevség. Azután csak a gyakorlópenge suttogása, a lábaim nesze, a lélegzetem és Virginia hangja marad.

– Első feltétel: a Völgy ösvénye kifürkészhetetlen, örök és tökéletes. Szem nem láthatja, talp nem érezheti. Kanyarog, ahogy neki tetszik. Véget ér, amikor a végéhez ér. Emelkedik, amikor emelkedik. Zuhan, amikor zuhannia kell.

Az ősz-állás mozdulatai következnek, a testem hátrahajlik, majd támadóan rohamoz előre.

– A sziklákba hatol, melyekbe mélyen lefúrtunk, és onnan visszatér a szívünkbe. Előttünk és mögöttünk kanyarog, minden irányban és semerre. Bár járhatunk rajta, soha nem ismerhetjük ki. Bár láthatjuk vonalát, soha nem tudhatjuk meg igazságát. A Völgy ösvénye kifürkészhetetlen, örök és tökéletes. Mindenáron rajta kell maradni.

Ahogy a gravitáció hullámzó váltakozásaival összhangban végigtáncolom a Fűz-változat minden évszakát, még hat feltétel követi az elsőt. Egy óra alatt többször is visszatér önmagába a szöveg, és amikor zihálva heverek a földön, még akkor is mondja.

– Negyedik feltétel: a legfőbb jó a mélybányák szele. Átsüvít a sziklán, az emberek között fütyül, a tájak felett. A szél nem törődik az akadályokkal, bár azok alakítják az útját. Ha rozsdás szagát érzed az orrodban vagy a távoli sötétségből szerszámok zaját hozza füledbe, mosolyogj és örvendezz. Az ösvény elért hozzád, és te elérted őt. Már csak gyalogolnod kell.

Sajog a bal karom. A tüdőm ég és feszít, de az elmémet áldásos semmi járja át, miközben fekszem, és Virginia hangját hallgatom. A könyv szavai homályosak, ahogy elsőre is gondoltam. Egyelőre nem értem őket, és még annyira se tudok azonosulni velük, mégis felidéznek bennem valamit, amit réges-rég olvastam, még amikor Matteo tanított. Nem Dumas volt, és nem is a görögök, valami más, ami elmerült a résekben. Ismerős ez a könyv, és megnyugtató, mint a gyerekkor egy altatójának halvány dallama.

Transzban ballagok vissza a hálótermembe. Nincs pazarolni való vizünk, ezért egy tompa késsel vakarom le magamról az izzadságot és az elhalt hámréteget, mielőtt a megszokott esti rítusaimra rátérnék: rögzítem a feleségemnek szánt szokásos üzenetemet, mintha egy épp csak abbahagyott beszélgetést folytatnánk, és elteszem a többi közé. Semmit sem hallgatok vissza, csak gyűjtöm őket. Utána a fiamnak veszem fel a távolba szakadt apa vallomásainak következő fejezetét.

Hónapokkal ezelőtt kezdtem neki elmesélni az életem történetét, amit igazából személyesen kellene átadnom neki. De ha nem is jutok vissza hozzá soha többé, legalább a szavaim és a hangom egyszer még megtalálhatja. A történetemet még megkaphatja. A mai részt azzal kezdem, amikor Virginiát az Intézetben megismertem, és azzal fejezem be, ahogy Sevróval és Cassiusszal farkasokként vonyítva loholtunk a holdfény áztatta lapályokon, miután megszereztük Minerva botját.

A végére érek, és egy ideig csak ülök az ágyamon. Üres vagyok és elégedett. A könyv magyaráz valamit arról, hogy az üresség az, amit használunk. Dobozok, bögrék. Amíg tele vannak, nem vesszük hasznukat, hiszen nekünk csakis az ürességük a hasznos, mert azt töltjük meg. Belelapozok a könyvbe, hogy megkeressem a mondatot. De mielőtt megtalálnám, felüvölt a bázis vészjelzője.

Ránk találtak.

Kipattanok az ágyból, szétárad bennem a bűntudatos öröm. Végre megint harcolhatok, végre lehetőségem nyílik rá, hogy azt csináljam, amit tudok. Higgadt boldogságban öltözködöm, gyilkolásra készen.

Fanyarpofa hangja tölti meg a körletemet:

– Harcállomás, harcállomás. Riasztás. Votum lángHajó közeledik.

3

Darrow

KÍSÉRTETEK

A bázison visong a riasztó. Végigrohanok a folyosón, Thraxa csatlakozik hozzám, és futtában megdob egy mágnesPuskával. Arcán őrült vigyor. A Határvidéken egyedül neki van beretvája, amin egyértelműen nem óhajt másokkal osztozni.

– Hány hajó jön? – kérdezem.

– Egyetlenegy – csillog a szeme. – De az elég nagy, hogy szart csináljon belőlünk. Javaslatom, hogy ne adjunk életjelet, hadd szálljanak át a teljes legénységgel. Egyenként leszedjük őket, elfoglaljuk a hajót, visszatérünk vele a rombolójukra, elfoglaljuk, átvesszük a parancsnokságot, és…

Húzunk haza.

Elsötétül a tekintetem.

– Akár a fele seregünk is rámehet.

– Vagy még annál is több.

Titkos szövetségünkben egy rugóra jár az agyunk. Az egységeink felzárkóznak hozzánk, vonulunk a folyosón. Olyan apró emberek, pislogva néznek fel ránk, a tábornokaikra, megnyugtató szavakra várnak. Thraxa megmarkolja a vállamat:

– Ha megkínál minket a lehetőség, akkor meg kell tennünk – súgja.

– LángHajó a kapuban! Tudják, hogy itt vagyunk – hallatszik Fanyarpofa hangja.

– Ennyit arról, hogy játsszuk a hullát – morgom. Thraxa pengéjét méregetem, Rosszkislányt. A testével takarja előlem, ahogy tovább ügetünk.

Annyira rohanunk a nagycsarnok zsilipje felé, hogy kis híján belerohanunk a körleteikből felfelé igyekvő mérnökökbe. A legtöbb csak a Ladon pusztáját átszelő menetelésüktől viharvert mellvértjét viseli. Kapok egy mellvértet az egyiküktől, és vagy kéttucatnyit magam mellé rendelek a csarnok védelmére, Thraxát pedig a többiekkel a két sínágyúnkhoz küldöm.

– Nekem kellene a penge – kiáltok utána.

– Vigyáztál volna jobban a sajátodra! – kiáltja vissza kedélyesen.

Azt kellett volna. Még mindig sajog a szívem a feleségem ajándéka után. Pucérnak érzem magamat nélküle. A puska se rossz, de rühellem, amikor az ellenség páncélzatának silányságában van minden reményem. Jobban szeretem a közelharcot, amikor biztosra mehetek.

– Felfedeztek bennünket? – kérdezem a mikrofonomba. – Pofa?

Fanyarpofa nem felel. A csarnokban Harnasszosz a Narancsaival barikádok mögött tüzelőállásokat létesített.

– Elsőként az Obszidián óriások törnek majd be azon az ajtón – harsogja a félelmét leplezve, amikor odaérek hozzájuk.

– Fanyarpofa, jelentést – gyötröm tovább a mikrofonomat. – Beértek a sínágyúk lőtávolságába? Pofa?

– Üzenetet sugároznak – jön a válasz. Azután csend. Dübörög a mellkasom. A sínágyúk végigtapogatják a tűzvonalat. És akkor Fanyarpofa röhögni kezd. – Beszarok! – Lehet, hogy pont most ment el az esze? Mint Orionnak? Vagy Sevrónak? – Hé, főnököm, állítsd le Thraxát az ágyúkkal. Fogják vissza magukat. Szövetséges lángHajó érkezik. Megjött Szeszélyes Állkapocs. És haverokat is hozott.

A lángHajó köldökzsinórja rácsatlakozik a bázisra. Az egységeink a bejárat köré tömörülnek, miközben Harnasszosszal és Thraxával várjuk Colloway Chart. Fanyarpofa nem tolta ide a képét.

A Köztársaság legjobb pilótája nem húzza be a nyakát, és nem csoszog bizonytalan léptekkel. Ahogy meglát engem, lelassít, és a megszokott fáradt szimpátia helyett valami egykedvű fenségességgel néz körbe az embereinken. Sovány, mint egy kóró, sötét bőre a koponyájára feszül. Soha nem vágyott felelősségre, pedig nagyon reméltem, hogy egyszer csak belenő a szerepébe. Hogy jó vezető lesz belőle. Orion halála után, Héliopoliszban kezdődött el benne valamiféle változás, de a távollétemben teljesedett ki a folyamat.

– A Telemanus-flottától jöttél? – rikkant oda neki az egyik Vörös szerelő.

– Elesett a Mars? – kiáltja a kérdést egy Barna lövész. A fél karja rozsdás protézis, a szeme kifakult.

– Hogy elesett-e a Mars? Hogy elesett-e a Mars? – perdül felé Colloway. Rávicsorog. – Mi lett a hiteddel, marsi? A Mars tartja magát. Mindörökké.

Olyan mélyből szakad fel a megkönnyebbülés a katonáinkból, mintha felzokognának. Char átvág a soraik között, tisztelegni próbálna előttem, de én magamhoz rántom. A feje búbja az államig sem ér. Azt hittem, lesoványodtam, de az ő lapockái szúrják keresztül hegyesen a pulóverét. A nyomában több tucat Kék és Szürke kullog be az átjárón, a barátaikat keresgélik a bázison lakók között. Eltolom magamtól Chart. Miután Thraxát és Harnasszoszt is üdvözli, letámadom:

– Virginia? Életben van? És Pax?

Egy elgyötört száműzött pillantásával fordul felém, mint akinek az elmúlt idők borzalmai a régi ismerősöket is kitörölték az emlékezetéből, és csupán nagyjából tudja, kikről van szó. Csak néz rám, majd végre biccent.

– Virginia igen – motyogja. – Ageából kormányoz. A fiadról nem hallottam. – A vállába kapaszkodom. Thraxa megveregeti a vállamat. – Három napja láttam Virginia egyik beszédét, Darrow. Victra volt vele meg Kavax és Niobé. És a testvéred, Kieran. Most ő a Mars FőKormányzója.

Beleszédülök a hírbe, lesújt a váratlan újdonság, mint a gyász. Egy szót se tudok kinyögni.

– Kieran? És mi lett Rollóval? – kérdi helyettem Harnasszosz.

– Hónapokkal ezelőtt meggyilkolták.

A halált megszoktam, meg se rezzenek.

Kieran FőKormányzó. Próbálgatom magamban. Nem tudom elképzelni csendes és udvarias bátyámat a székben, amelyben valaha Nero au Augustus pöffeszkedett.

– Mesélj még! Hónapok óta ülünk a sötétben. Mi hír van még? – nyögöm ki végre, a hangom megrészegült, többre vágyom.

– Ezenkívül nem sok. A rendszer zavaros leves. Az Aranyak valami új fegyvere miatt. Vagy talán a miénk. Vagy a Peremé? Talán Quicksilveré? A franc se tudja. A lényeg, hogy szétcseszi a radarokat és minden kommunikációt innen, bentről egészen a Peremig. Mindenfelé hamis azonosítók bukkannak fel. Napkitörések. Teleszkópromboló lézerek. Atomtöltetű drónok. És ehhez még hozzájön a mindenfelé szétszóródott rengeteg roncsdarab, tele a szemetükkel az űr, ott pörögnek mindenütt. Nagy a káosz. Azt hiszem, kitartunk, de talán nem tévedek, ha azt mondom, hogy nem állunk épp nyerésre. A Perem nagy erőkkel szállt be.

– Kinek a parancsnoksága alatt? – kérdi Harnasszosz.

– Héliosz vezeti a Por Ármádiát, Dido pedig a Sárkányokat – jön Char válasza.

Thraxával egymásra sandítunk. Vagyis a Perem a három legfőbb hadseregéből kettőt elhozott ellenünk. Héliosz jelenléte sem jó hír, nála jobb csillagparancsnokuk nincs. Acélos veterán, vagy kétszer idősebb és tapasztaltabb nálam.

– Hát Quicksilver? Visszatért a Marsra? – faggatom.

– Az a pletyka járja, hogy visszavonult a háborútól – komorodik el Colloway.

– Kilépett? – meredek Charra. – Hiszen ő robbantotta ki Fitchnerrel.

Olyan, mintha neheztelne rám, amiért nem tudok semmit.

– Sefi is meghalt. Ragnar apja vérsast csinált belőle.

Döbbenten nézek rá. Ugyanazt a nyelvet beszéljük egyáltalán?

– Most ő az Obszidiánok vezére, a Volk-flotta legjavát ellopta, mielőtt lelépett a Marsról.

Thraxával ismét összesandítunk. Obszidián-tetoválások borítják a testét.

– Ragnar apja mostanra vénséges vén volna, ha élne.

– Csakis valami szélhámos lehet – csattan fel Thraxa. – Lelépett a Marsról? A Hajas is velük ment?

Char csak a fejét kapkodja.

– Mindegy, nem számít – kaffantom. – Sevróról beszélj – kérem, mire Thraxa megvetően felhorkan, őt jobban érdekelnék az Obszidiánok. – Hol van?

Colloway nem felel, távolságtartó, neheztelés ékelődik közénk.

– Halottnak hittelek benneteket. Azt állították, hogy meghaltál. A csempészek, akik kihoztak bennünket a Merkúrról. Mindenki azt hiszi, hogy meghaltál – ismételgeti. – És úgy is nézel ki.

Összefacsarodik a szívem. Mintha kihagytak volna valamiből. Kimentem a divatból, megfeledkeztek rólam.

– Féltem, hogy senki másnak nem sikerült elmenekülnie a Merkúrról – mormolom. Felemelem a tekintetemet, a háttérben kutat a szemem. – Nem találom Rhonnát.

– Őt nem fogod.

Gombócot érzek a torkomban. Akkor láttam utoljára az unokahúgomat, amikor Lysander betörte az arcát, miután Alexandart fejbe lőtte. Lesütöm a szemem. Hogy mondom el Kierannak, hogy hátrahagytam a lányát? A FőKormányzónak?

– A hajója nem érte el a Hajnalcsillagot, mielőtt az EMP felrobbant – mondja Char. – Lezuhant a városba. Mi is csak azért menekülhettünk meg, mert a Csillagon akadt pár rohamhajó, amit a burkolat leárnyékolt az EMP elől. A bolygó körüli pályára nem juthattunk fel, a hegyekben bujkáltunk, amíg vascsempészek ki nem juttattak minket az űrbe. A Votum-flottából lopott lángHajón hoztak el onnan minket, mi meg tőlük loptuk el a hajót. Sokkal rozogább, mint első látásra hinné az ember, a fegyverzete fele besült, a pajzsa foltozott, de Votum-jeladója van, és úgy lavíroz ki a pokol fenekéről is, akár egy denevér. Arra még jó lesz, hogy hazajussunk vele.

– Hányan vagytok? – kérdi Harnasszosz.

– Kétezer-tizenegyen. Ennyit tudtam kihozni Héliopoliszból. Többen is elférnek még a lángHajón, bár eddig is szorosan voltunk. Remélem, kajátok van.

– Régi katonai csomagok. De abból rengeteg.

A tekintete körbesiklik a csarnokon, az átjárók bejáratát kémleli.

– Ennyi az összes embered?

Amikor bólintok, nem tűnik csalódottnak. Inkább dühös. A tekintete vádló.

– Hetekig maradtál még a Merkúron… – hebegek. – A Légió maradéka, akik nem jutottak ki, velük mi lett?

– Mit számít az neked? – fürkészi az arcomat. Az kevésbé fájna, ha kést döfött volna belém.

Thraxa Char mellkasába bök az ujjával.

– Válaszolj a FőImperátorod kérdésére.

Két külön törzs lettünk. Összehúzom a szememet. Vajon mennyire akarja a készleteinket?

– Lemészárolták őket – fordul félre. Fájdalma vádként feszül a pillantásomnak. – Akik nem a Hajnalcsillagon haltak éhen, és akiket nem Atalantia vérebei marcangoltak szét, azokat Atlas húzatta karóba. Héliopolisztól Tükhéig ért a karóerdő. Aki még ezt is elkerülte, az a Votum-vasbányákba került kényszermunkára. A saját szememmel láttam a magasból azt az utat.

Héliopolisztól Tükhéig. Meg kellett volna ölnöm Atlast, amikor a markomban tartottam. És Lysandert is meg kellett volna ölnöm. Hát mindig megbosszulja magát, ha az ember kegyelmet gyakorol?

– Senki sem ünnepli a nap hősét vagy legalább a héliumszállítmányt, amellyel visszatért? – kérdezi egy arisztokratikus hang az átjáró torkolatából. Thraxa válogatott káromkodások sorát mormolja magában. A szarveretes Bellona vonul be a komorszürke csarnokba fényesen ragyogó aranyfürtökkel, akár valami kecses vívómester a Kivérzőtérre az elaléló pixik rajongó kórusának dallamára. Minthogy néma csend fogadja, csalódottan felsóhajt, és megindul felém. A vállain négy kanna osztályon felüli, hadihajókba készült héliumot egyensúlyoz. A Bellona-sas ágaskodik rajtuk.

Bár Cassius szemtelenül jóképű, két méter tíz magas, testalkata akár egy nehézsúlyú bokszolóé, és a szürke útiköpeny is látványosan jól áll neki, minden tekintet a mögötte érkező sötét bőrű nőre tapad. Nem számít, hogy mocskos fedélzeti kezeslábast hord, vagy hogy pisztoly fityeg az oldalán, Aurae legalább annyira kilóg közülünk, mint egy orchidea a tölténytáskából. És nem azért, mert neki és Cassiusnak még van haja.

Aurae a Rózsaszínek között is ritkaság. Nem a Gyöngybárokban vendégekre váró, izgalmasra faragott, angyalszárnyas, selyemfarkas vagy agancsos egzotikum. De nem is a trójai Helénára hajazó tökéletesre kitenyésztett szépség, amilyet az Atalantiák és Apollónioszok karján látni. Aurae Raa hetéra: az árnyak és por szépsége, arcán őszi tragédiák ígérete. Bőre egy árnyalattal sötétebb a kávénál vagy az olajbarnánál, az arca hosszú, dús haja kékesfekete hullámokban omlik alá, és soha nem ugyanolyan árnyalatú, soha nincs ugyanúgy fonva. Képtelenség volna megmondani a korát. Egyesek szerint negyven körül járhat, mások harmincra tippelnek, de olyan is van, aki szerint még csak húszéves. Ez utóbbi kizárt, mert a távol ülő sötét rózsaszín szemei ősöregek.

Tény, hogy az embereim között mindenféle pletyka és zúgolódás járja, de abban teljes az egység közöttük, hogy amint meglátják a nehéz hélium-3 kannát gyöngécske karjában, tucatnyi férfi és közel ugyanannyi nő ugrik oda segíteni. Thraxa félretaszigál mindenkit, és személyesen veszi át Auraétól a terhet. Kiszúrom, hogy Harnasszosz igyekszik leplezni féltékenységét a gyöngéd mosolyért, amelyet Thraxa elnyer a tettéért.

Cassius megszokta, hogy mindig ez van, csak a szemét forgatja, ahogy széles gesztussal a földre pakolja a válláról a kannákat. Az egyikre feltámasztja a lábát, és kecsesen rákönyököl a térdére. A tekintetem a héliumra siklik, látom magam előtt, ahogy Ageában kiszállok az Archimédészből, és magamhoz szorítom Virginiát.

– Hála anyám csillagerődi csempésztevékenységének, jóemberek, íme a rendszer legkiválóbb marsi hélium-3-a! Mindig nagy boldogságomra szolgált, ha a bukszájából csenhetek. Ez ám a hazafúvó tavaszi szél! – énekli, majd összeszűkül a szeme. – Feltéve, hogy nem vágtátok tönkre a hajómat – teszi hozzá, majd Collowayre pillant, aki súlyos nehezteléssel méregeti: – Elmondtad neki, Char? Naná, hogy nem, mindig mindent nekem kell csinálni. Jellemző.

– Mit kellett volna elmondania?

– Sevrót – sóhajt Cassius. – Nem halt meg. Annál sokkal rosszabb véget ért. Sanyarú ügy. Egy elit szindikátusi árverésen eladták.

– Eladták? – ismétlem el a szót. – Kinek?

Cassius felszisszen.

– Ezt a részt nagyon fogod utálni.

4

Darrow

A SANYARÚ ÜGY

A hálóm legnagyobb részét kitölti a hologram.

Egy férfi lóg a levegőben egy szindikátusi aukciósházban. A férfi meztelen, csontsovány és tetoválások meg sebhelyek borítják. A fején hatalmas farkasfejet formázó sisak. Ekkor egy sápadt szindikátusi árverésvezető int a kezével, a sisak leválik a férfi fejéről, és felfedi a rusnya, kötekedő pofát alatta, az arcot, amit a sajátoménál is jobban szeretek.

Sevro.

Ritkán élek át a szeretet miatt ilyen fizikai fájdalmat.

Sevro Vörös szemében egy pillanatra zavar villan. Ezeket a szemeket vette ki a szemgödrömből annak idején Mickey, hogy az Aranyakat a helyébe ültesse. Azután rájön, hol van, és a zavart rémület váltja. Szégyenkezve sunyja le a fejét, aztán ingatni kezdi. Előre-hátra. És hiába a törött orra, ami kampósabb, mint egy sasé, hiába a szerteálló haja, a megcsócsált fülei és a sebzett ajka, a tízévnyi háborúban összeszedett minden nyavalya és sérülés, a megtört teste, én változatlanul azt a fura kis farkaskölyköt látom benne, aki megmentett bennünket Cassiusszal a fagyhaláltól az Intézetben, annál a tónál. A kamasz veszedelmet, aki bűzös állatbőre alól sandított fel rám, hogy fusson vagy a karomba vetődjön, aki mindenáron bizonyítani vágyott, hogy márpedig vele számolni kell.

A harcok gyalázta férfitestben élő kisfiú rémülettől zihál. Megszakad a szívem, ahogy lesüti a szemét, csakis az aukciósház padlóját nézi, miközben ellenségei licitálnak rá. A licitálók névtelenek, holografikus kivetítések leplezik kilétüket, abszurdul vigyorgó szörnyeteg-vagy istenségavatárok, melyeket a hajójukról vagy otthonuk szentélyéből küldenek az aukciósházba. Sevro még ezeknek a kivetüléseknek se képes a szemébe nézni.

Sose láttam még ilyen megtörtnek. Az aukció kellős közepén vált a kép, és grandiózus katonai építmény tölti ki a hologramot. A Carthii-Ház gigantikus szobrai díszítette csarnokon túl csillagok és hadihajók pislognak a távolban. Szindikátusi verőemberek kíséretében az Ópium-céh egy bírája egy füstölgő hajóból rakodószerkezetet hoz elő. A rakodókar egy ládát helyez el a végében, amelynek gigantikus zárát négy szürke páncélzatú, lila bikával jelzett fehér csuklyás legionárius nyitja ki. A láda sziszegve tárul fel, a nyomás kiold.

A ládában láthatóvá válik a rabszolgarácson függő Sevro. Hegyes állán bozontos szakáll, a haja hosszú, tele ősz szálakkal. Csontra soványodott alhasából műanyag zsákokban végződő motoros csövek lógnak ki. Szájkosárban és nem elkábítva szállították, épp csak annyi tápanyagot pumpáltak a testébe, hogy életben maradjon. Bevérzett szemei tágra nyílva merednek valakire a képen kívül, benne az ismerős, fáradt gyűlölet.

– Azt suttogják, meghaltál – duruzsolja az érdes férfihang. – Te is a halálban hagytál engem, hogy pusztuljak. De én új birodalmat hódítottam magamnak. – Eltűnik a csarnok, és egy gonosz, angyali arc váltja fel. – Halott vagy, Darrow? – kérdezi Apollóniosz au Valii-Rath, majd hallgat egy sort, mintha nem is hologramot venne fel, hanem valóban beszélgetnénk. – Ha meghaltál, akkor a sötét kor siralmas véget ért – közli csüggedten, majd hevesen az égre fordítja a szemét. – Nem. Nem haltál meg – mondja magában, aztán belenéz a kamerába, és lusta borzalommal elmosolyodik. – Nem halhattál meg. Harcedzett csontjaimban érzem. De nem vagy a Marson, sem a Földön, sem törhetetlen asszonyod oldalán, aki a világodat védi, nem is szállsz szembe páratlan sereged, az Ekliptikus Gárda élén Héliosz és Atalantia erőivel. Tehát sebzetten és gyengén lapulsz valahol. Behúzódtál egy sötét zugba, mint egy kis egér. Aja fia, az ifjú Ajax komoran és rettenthetetlenül kutatja a nyomodat, a véredre szomjazik. Ahogy a Perem is miriádnyi harcosával, közöttük legelsőként Diomédész, a Vihar. Amint visszaindulsz a Marsra, kis egér, fülön csípnek. Most kivárnak, okosan, türelmesen és éhesen. Nem fogják hagyni, hogy újabb sereget szerezz magadnak, és az élére állj. Okosabb, ha idejössz, hozzám. Okosabb, ha velem múlatod az időt.

Úgy mered rám, mint valami sárkány, aki messzi, rejtett kincs hírét vette – mohón, ravaszul, révülten. Megnyalintja alsó fogsora élét.

– Hogy idecsalogassalak, nem kis költség árán beszereztem magamnak a korcsodat. A Lunán rosszul bántak vele, ezért kilencven nap elvonulást és méltóságot adományozok neki a birtokomon, ám a kilencvenegyediken szabadjára eresztem a Vénusz Kikötőiben a Függőkolosszeumban, ahogy a Carthii-foglyokkal tették régen. És a régi Carthii-szokás szerint vendégeimmel szárnyas lovon fogunk vadászni rá, a fejét lándzsánkra tűzzük, szerveit a harci máglya lángjaiba hajítjuk – kántálja, és lehunyja a szemét, mint aki elképzeli, ahogy a pegazus hátán száguldva kavarja haját a szél, orrát átjárja az égő hús szaga, miközben a barátaival az áldozati máglya mellett kacarásznak. Amikor ismét rám néz, a szemében téboly ragyog. – Hacsak nem jössz el hozzám. Hacsak nem jössz ide, és járunk végre a végére annak, hogy ki a vadász és ki a prédája. Addig is, nemes ellenfelem, per aspera ad astra.

A hologram fénye kihuny, és egy hosszú pillanat múlva minden kezdődik elölről, végtelenített felvételben. Fanyarpofa megállítja. Harnasszosz, Thraxa és Colloway roskadtan ücsörög a félhomályban az asztalom körül. Fanyarpofa a lábcsonkját vakargatja, Cassius összefont karokkal támasztja az ajtófélfát, a lábánál Aurae ül lehunyt szemmel.

– Hol szerezted ezt a mocskot? – kérdi végül Pofa, és ujjával Auraéra bök. – A Sziréned fabrikálta? – Ezt a vádat még Harnasszosz is nevetségesnek tartja, maga Aurae még a szemét se nyitja ki a hallatán. – Mit keres most itt egyáltalán?

– El is mehetek – feleli a lány.

– Cseszd meg – mondja Cassius. – Azok után, amin a héliumért keresztülmentünk, a lábainkat illenék csókolgatnotok. – Elhallgat. – Mindegy, nyilván ti élvezitek ezt, torzak. A kérdésedet illetően: nem szereztem Apollóniosz üzenetét. Az az őrült seggfej két hónapja sugározza a Vénusz Kikötőiből, de a zavarások miatt csak három napja fogtam be, mielőtt a csillagerődi kapcsolataim összehoztak Collowayjel.

– Vagyis véletlenül szembejött? – húzza a száját Fanyarpofa.

– Hogyne. Előbb Raa Portaposókkal felszabdaltatom magamat, utána megszegem a Diomédész au Raának adott szavamat, hogy átszeljem a fél rendszert, átvágjak a Hamu Ármádián, egyenesen a háborús övezet kellős közepébe, hogy megmentsem Darrow-t. Aztán megint áthasítok a Hamu Ármádián, közben bevállalom még a Megsemmisítő, igen, a Megsemmisítő tüzét is, csak hogy végre összeálljak a Minótaurosszal, ezzel a siralmas származása miatt túlkompenzáló, magamutogató szélhámossal, akit egyébként azóta nem láttam, hogy tizennégy éve egy marsi bordélyban gömbhalmérgen és lexaminon pörögve Miltont szavalt? – sorolja higgadtan, majd puhán legyint: – Ugyan. Ha mindenképpen vérig akarsz sérteni, legalább annyira méltass, hogy józan vádakkal hozakodsz elő.

– Méltassalak – szegi hátra a fejét röhögve Fanyarpofa. – Mert oly’ nagyszerű voltál, hogy megváltál a karóba húzó védencedtől, Silenius Örökösétől? Méltassalak? Ah!

Lysander említésétől Cassius mosolya semmivé foszlik.

– Atlas húzta karóba az embereiteket, nem Lysander. Ez nem az ő stílusa.

– Hogyne, persze. Hiszen ismerjük a stílusát – száll be Thraxa is. – Ott volt mindjárt Rhonna, Darrow unokahúga. Az ő arcát nem Atlas törte be. Hanem a te fiúcskád, miután Alexandart fejbe lőtte. És nem ám harcban, hanem békés iszogatás közben.

– Alexandar au… – ráncolja zavartan a homlokát Cassius.

– Arcos – adja meg hűvösen a választ Colloway. Amióta megérkezett, most sikerült először némi együttérzéssel rám néznie. – Darrow főLándzsása volt, Bellona. Arrogáns pöcs, de a legjobb katona, akivel valaha együtt szolgáltam. És pont. Beretvás harcra hívta ki Lysandert, de ő nem vállalta, inkább gyorsan fejbe lőtte. Közelről. A saját unokatestvérét.

Cassius megdöbben. Egy Imperátornak legtöbbször olyan a főLándzsása, mintha a gyermeke lenne. Épp e miatt a bűntudat miatt nem is említettem neki a történetet. Nem ő tehet róla, és egyébként sincs szükségem az együttérzésére.

Hiányzik Alexandar. Mindannyiunknak. Ezért is lettünk mind ilyen rosszul Sevro árverezésétől.

Harnasszosz kedvesen lép hozzám:

– Tudom, Darrow, hogy senki se szeretné ezt kimondani, hát megteszem én. Nincs mit tenni. Millió kilométerrel vagyunk az ellenséges vonalak mögött. Bellonának hála van héliumunk, és az Archimédész reaktorával is lassan végzünk. Indulnunk kellene vissza a Marsra, amíg még módunkban áll.

Sevro képét bámulom. A Vénusz Kikötői nincsenek is annyira messze.

Itt van közel. Közelebb, mint hittem.

A Sevro iránti szeretet vagy a Minótaurosz elleni gyűlölet? Vajon melyik hat rám úgy, mint a gravitáció?

– Miért éltük túl a Merkúrt? – kérdezem, de nem kapok választ. Körbenézek. – Miért éltük túl ezt a börtönt?

– Figyelj, Darrow, még nem teljesen éltük túl. Csak majd ha hazaérünk – mondja Harnasszosz. – Minden áldott nap összetartottál bennünket, minden áldott nap elmondtad, hogy hamarosan hazaérhetünk. És most itt van rá az esély. Végre hazaindulhatunk a mieinkhez. Virginiához… a fiadhoz.

Ellenállok a régi örvény vonzásának, mert az új erő megragadott:

– Azért éltünk túl, hogy valamit elérhessünk még ebben a háborúban – adom meg a válaszomat. – A Marsért dúló háború a Vénuszon kezdődik. A Hamu Ármádia hajói mind onnan jönnek, a Vénusz Kikötőiből, nem máshonnan. Atalantia elárulta nekünk Apollónioszt. Teljesen beletébolyodott a sérelmeibe. Vagyis Atalantia csakis azért hagyja, hogy megtartsa magának azokat a kikötőket, mert tisztában van vele, hogy az az alak képes volna akár meg is semmisíteni őket. Alig pár tucatnyi embert hagytam meg Apollóniosznak, amikor eljöttünk. Ebből az következik, hogy nem nagyon tudja cifrázni a dolgokat. Mivel fenyegetheti Atalantiát? Robbantással, igaz? És ez egy komoly lehetőség számunkra.

– Darrow… – sápad el Harnasszosz –, nem teheted.

– Ugyan miért ne?

– Nézz ránk! Nézz magadra! Csak egy cérnaszál tart egyben bennünket.

– De egyben vagyunk – pillantok Charra. – Még csak félholtak vagyunk.

Char besokall.

– Amivel érkeztem, az mind a Köztársaságé, nem herdálom el egy újabb öngyilkos akcióra, Darrow – áll fel. Rágyújt egy füstpálcára, és kisétál a szobából.

Gyilkos tekintetet vetek utána. Hát legalább élelmet szerzett maguknak.

Thraxa ezt a tapintatlan modort talán nem helyesli, de lényegileg egyetért Charral.

– Figyelj, Darrow, a Merkúrról meneküléssel felemésztettük minden szerencsénket. Orion meghalt, most már csakis te vezetheted a flottánkat. Elsődleges szempontunk csakis az lehet, hogy téged egyben hazajuttassunk.

Egyedül Fanyarpofa nem fejtette ki a véleményét. A képén látom, hogy elgyötört szomorúság lépett a Sevro iránt érzett neheztelése helyébe. Mert bármennyire kifogásolta is a tetteit, szereti a barátját. És most mégis a fejét ingatja, és könyörög, hogy még csak fontolóra se vegyem.

Végigmérem őket. Nem egy éhségsztrájkot láttam régen a bányában, hogy felismerjem a megtört embert. Podginus magiszter ezen a ponton tenne úgy, mint aki elfogadja a követeléseinket. És étellel megrakodva szállna le a fülkéjéből, hozna sült csirkét, foszlós kenyeret, zsírosan csillogó hússzeleteket. Azután belemerülne a részletekbe, és tárgyalás címén hímezne és hámozna, hümmögne és sóhajtozna, végül megcsáklyázná az egyezséget. Egy-két nap elég is lenne, hogy az első ember felálljon. Az emberek bármit jobban tűrnek, mint a hamis csúcspontokat. A hamis csúcsponton törnek meg. Az én barátaim akkor törtek meg, amikor Cassius betáncolt a héliumos kannákkal.

A szívem alapvetően vasból van, de a megtörtekért vérzik.

Békés lázadással fognak próbálkozni, benne van a levegőben, kiszagoltam. Szeretnek engem, de lefognak majd, és azt nem hagyhatom, hogy megismétlődjön, ami Wulfgarral történt. Ezért úgy teszek, mint aki megadja magát az érveiknek.

– Fáradt vagyok. Adjatok egy éjszakát, hogy átgondoljam. Lehetséges?

– Hogyne – vágja rá Harnasszosz megkönnyebbülten. – Te is tudod, hogy nekünk is nagyon sokat jelent Sevro.

Fanyarpofa bólint, megtörli a szemét. Thraxa a fémkezével megszorítja a vállamat.

Miközben a barátaim távoznak, én visszafordulok a holóhoz, és belenézek Sevro arcába. Az arckifejezése ledermedt, amint ráébredt, hogy egy aukción fognak árverezni rá. Ahogy rájött, hogy csak egy darab hús.

Sajgó bal karomat masszírozom. Gyűlölöm a gyengeségeimet.

– Minden frankó? – kérdezi Cassius. Megfordulok. Annyira koncentráltam, hogy fel se tűnt, hogy ő és Aurae a szobában maradt. Most a csukott ajtó mellett támasztja a falat, és a félhomályból méreget. Aurae szeme változatlanul lehunyva, a távolba merül, elgondolkodón. Szótlanul fordulok vissza Sevróhoz. Gondolkodom.

– Van erre gyógymód – jelenti ki Cassius, és egy üveget húz elő a zsákjából. Nagyvonalúan tölt magának, egy hajtásra kiissza, és tölt megint. – Miért nem mondtad el, mi lett Alexandarral és Rhonnával?

– Nem volt aktuális – válaszolom. – Akarsz valamit?

Hallgat egy sort, majd megköszörüli a torkát:

– Még ezer éve. Amikor Olümpia fáklyaként ragyogott, apám csillaga meg emelkedőben volt, és jutott még ideje rám. Elvitt az első vadászatomra…

– Figyelj, Cassius, örülök, hogy itt vagy velünk. Őszintén. De pillanatnyilag nem érdekelnek a tanulságaid.

– Pedig mintha tőlem szerezted volna a legelsőt is – közli.

Visszafordulok felé:

– Parancsolsz?

– Kilyukasztott hassal hagytalak a mocsokban… – tölt a piából egy másik pohárba is, amit felém lök az asztalon. Felhajtom. – Mert én párbajozó vagyok, ami te soha nem voltál. Nem kifejezetten.

– Hogy van a karod? Tudod, amelyiket a fogadáson csaptam le.

Elmosolyodik.

– Az első vadászatomon olyan szép reményeket tápláltam, tudod? Besétált egy harminchat pontos trófeájú elefántcsont bak a birtokra – mondja, és én sóhajtva adom meg magamat a mesélőkedvének. – Miközben csapáztunk a nyomában, részletesen elképzeltem, hogy fogom elejteni. Belenézek a bak szemébe, az belenéz az enyémbe, és majd megérint valami transzcendens fuvallat, a nagyszerű hajsza kölcsönös elfogadása. A bak majd menekül, sebesen és vadul, én pedig üldözni fogom. Közben kilövöm rá a nyílvesszőmet. Ugrás közben találom el vele, a szíve kellős közepén. És eltölt majd az áhítat, mert egyenlő küzdelemben ejtettem el a bakot, és gyönyörű, nemes halállal ajándékoztam meg. És a bak is elégedett lehet bizonyos szempontból, hiszen a fenségességéhez illő ragadozó ejtette el a személyemben. De semmi sem így történt. Egy itatónál rohantam le. A szelet rosszul mértem fel, a lövésem pocsék lett. A bakom eliramodott, bevetette magát a fák közé, megsebeztem, de nem végzetesen. Követtük a nyomait, és nyolc órával később bukkantunk rá, a kopár sziklákon vonszolta magát. Három kilométert jutott így előre. A mellkasán csontig lehorzsolta a bőrt. Soha nem fogom elfelejteni az apám arckifejezését.

Aurae kinyitja a szemét, nem tetszik neki a történet. Cassius azonban nem veszi észre. A lány a szemembe néz, vizslatón hatol belém a tekintete.

– A lényeg, hogy a Minótaurosz tisztel téged. Te úgy véled, hogy a tisztelettel bizonyos privilégiumok járnak neked. Én tiszteltem azt a bakot. De azért átvágtam a nyakát, és a trófeáját a falra szegeztem. Lehet, hogy Apollóniosz nagyszerű párbajt álmodott meg kettőtök között, de ez sem változtat azon a tényen, hogy a fejed a belépője az Aranyak kegyeibe. Mindenáron meg fogja szerezni.

– A Mélysírban hat év bárkit megváltoztat – felelem erre. – Apollóniosz szemében a lényeg az élmény, nem az eredmény. És én nagyra tartott, egyenrangú ellenfele vagyok. Az a bak nem volt veled egyenrangú. De mindegy is. Hiszen a Marsra megyek – zárom le, ő meg atyáskodva bólogat. – A Marsra megyek, Cassius.

– Oda kellene menned, és mégsem oda indulsz.

– Tíz évig voltál távol. Nem ismersz úgy, ahogy hiszed.

– Vannak dolgok, amik soha nem változnak – méregeti Sevrót. – Míg a többiek alszanak, meg fogsz próbálni elosonni. A Merkúr után nem akarsz több életet feláldozni. A legtöbbeknél mélyebben ismerem a bűntudatot, Darrow. Tudom, hogy félsz hazatérni. De nem fogom hagyni, hogy megölesd magadat. Még Sevróért sem.

– Nem hagyod?

Elmosolyodik, a szobában megfagy a levegő.

– Kavax azzal bízott meg, hogy vigyelek haza. Virginia várja az Imperátorát… és a férjét.

Összerándulok.

– Azt állítottad, hogy azért tértél vissza…

– Hogy harcoljak a háborúdban. Igen. De nem azért, hogy egy öngyilkos vállalkozásban otthagyjam a fogamat.

– Ki mondta, hogy öngyilkos vállalkozás? – kérdezi Aurae. A hangja mintha egy orákulum barlangjából zengene. Amióta kinyitotta a szemét, egy pillanatra se vette le rólam. – Mondd el neki az indokaidat, Darrow!

– Tudsz valamit, amit én nem? – pillant rá kérdőn Cassius.

– Oszd meg vele az indokaidat, Darrow – ismétli el Aurae. – Ha több is van.

Tényleg van, és erre csak most ébredek rá. Nem egy, nem kettő. Annyi van belőle, hogy egész hatalmas örvényként elragadtak, és sodornak magukkal. Érzem a késztetést, hogy a sodrás ellen dolgozzam, hogy ne törődjem Aurae mindentudó nézésével és a Völgybe vezető ösvény szavaival. De amikor az ember emészti magát, hamar elfogy az erő a küzdéstől.

– Öt okom is van. Egy: Sevróról van szó, ennyivel tartozom neki. Kettő: azok a kikötők az Arany háborús ipar szíve-lelke-motorja, és ha Sevrót nem is sikerülne megmentenem, legalább azt szétcseszhetem, és ezzel időt szerzek a Marsnak. Három: amint felbukkanok ott, minden tekintet a Vénuszra szegeződik majd, és ti szabad utat nyertek haza. Négy: a Minótaurosz engem többre tart, mint a többi Aranyat. Bármennyire is furcsán hangzik, még akár magunk mellé is állíthatom. Öt: a Köztársaságnak mindennél nagyobb szüksége volna az újra kipattanó szikrára. Szívem szerint én is rohannék haza, Cassius. Elhiheted. De…

– …az ösvény a Vénuszra vezet – mormolja Aurae. Ránézek: – A szél nem törődik az akadályokkal, bár azok alakítják az útját. – Elmosolyodik: – Ezek szerint a könyvem egészben maradt?

Elbizonytalanodom. Nem szívesen ismerem el egy olyan könyv érdemeit, amiről gőzöm sincs, hogy ki írta, és egy olyan nőtől kaptam, akiben – bár a kezébe adtam az életemet – nem bízom százszázalékosan.

– Még nem lett belőle vécépapír – morgom.

– Ti ketten az elmúlt hetekben kommunikáltatok? – néz ránk zavartan Cassius. – Olyan, mintha hirtelen egy titkos nyelvet beszélnétek, amit csak ti értetek.

– Így van ez, ha két ember ugyanazt a könyvet olvassa – mondja hamiskásan Aurae. – Népem hite szerint az Arany csizmák súlyát a Rózsaszíneknél és Vöröseknél csak a por ismeri jobban. Tudod, hogy Arész a népem hőse volt, Cassius. Így a fia is az. Ezért tartok veled, Darrow.

Cassius olyan képet vág, mintha egy győzedelmes Esőt követően neki kellene állnia a kocsmában a cechet a Vonítók buliján.

– Vérveretesen kizárt – szögezi le.

– Talán a régi gazdámat újra cseréltem? – néz rá komoran a lány.

Cassius elsápad.

– Semmiképpen. Én csak… csak nem hiszem, hogy pontosan érted, hova indul Darrow, vagy hogy milyen az, amikor ő elmegy helyekre, meg hogy mit művel, amikor odaér. Én kerültem a képlet másik oldalára… hogy is fogalmazzak? Az a totális vérengzés.

– Ne vedd sértésnek, Aurae, de igaza van – csatlakozom Cassiushoz. – A válaszom nem. Apollóniosznak nincs sok embere, de akik vele vannak, skorpiót szoktak ebédelni, és úgy tartják, a whisky és a késelés gyerekek szórakozása. Nem szívesen vinném magammal a húst, ha darálóba megyek. Bocs.

Aurae felemelkedik ültéből. Pont, mint egy őzike: magas és veszedelmesen karcsú, mint általában a Perem-beli Rózsaszínek. Ha véletlen megbotlom mellette a folyosón, és ügyetlenül taszítok rajta egyet, összezúzom a bordáit és felszakítom a tüdejét.

– Fogjuk a törékenységre, igaz? Vagy akár rövidre is zárhatjuk, és rátérhetünk a valóságra: nem bízol bennem.

– Nem tudok rólad semmit…

– Raa hetéra vagyok, Darrow. Vad vulkánok uralta olvadt sziklán élő Ház rabszolgája, a Házé, akik sárkányokat is tenyésztenek és a Krüpteiát alapították. Ami nem puszta hírszerző szolgálat, nem kémek gyülekezete, hanem egy kultusz, ami mindent kíméletlenül megsemmisít, ami a drágalátos rendszerüket, a hierarchiát fenyegeti. Elhiheted nekem, hogy a Raáktól nem kerülhet ki olyan lény, akinek nincs méregfoga. Ha meg akartalak volna ölni benneteket, rég halottak lennétek mind. Vagy a porrá őrölt szívbotorszirmoktól, melyet magammal hoztam, és a zsúfolt Archimédészen eltöltött hetek alatt akármelyik reggel belefőzhettem volna a zabkásátokba, vagy talán a radioaktív sugárzástól szennyezett levegőtől, amit álmotokban is belélegezhettetek volna akármelyik éjjelen, ha a hét bé szint szűrőrendszerét megbabrálom.

Riadtan nézünk össze Cassiusszal.

– Olvasod a könyvet, de még mindig ellenállsz az ösvénynek – mér végig megértőn a lány. Nagyot sóhajt. – Ilyen a természeted, nem igaz? Én viszont nem vagyok hús. A hús nem tud repülni. Cassiusnak hála alaposan megismertem az Archimédészt, kitűnően elvezetem. És szükségetek lesz egy pilótára, aki a Vénusz Kikötőinél vár majd rátok az akciótok során.

– Aurae… – ingatja a fejét Cassius.

A lány kihívóan vonja fel a szemöldökét.

– Én még emlékszem, mit mondtál nekem, mielőtt segítettem volna megszöknöd az Európéról. Te elfelejtetted?

Cassius álla megfeszül. Nincs hozzászokva, hogy egy Rózsaszín szorongassa meg a tökeit, pláne egy olyan Rózsaszín, akibe teljesen nyilvánvalóan fülig bele van bolondulva, és aki nyilvánvalóan nem viszonozza ezeket az érzéseit. Széles gesztusokkal adja meg magát: – Ismét belevetjük hát magunkat a vérzivatarba.

– Ez a te ösvényed is, Cassius – szorítja meg a karját Aurae. – Amelyen járni akarsz, emlékszel? – A férfi bólint. – Még össze kell szednem készleteket indulás előtt. Hamarosan itt találkozunk.

Miután távozott, Cassius beletúr a hajába:

– Ez a nő.

– Még csak nem is kedveled Sevrót – jegyzem meg.

– Nem. És gondolom, pont olyan szépen öregszik, mint a merkúri napon kint felejtett tej.

– Mit mondtál akkor Auraénak? Az Európén, amivel rávetted, hogy segítsen neked?

Lehuppan az egyik székre, és a poharát forgatja a kezében.

– Te is tudod, Darrow, hogy mindig is akadtak gyengeségeim, bár nem szívesen ismertem el. Ez az én sármom – lötyögteti az italát. – Az az igazság, hogy elviselhetetlenül gyötör a bűntudat a miatt az alak miatt, aki régen voltam – felhorkanok. – Ne. Én is húzhatok magam köré falakat – mondja, ezért nem szakítom félbe. – Mindig is tisztességes szerettem volna lenni, Darrow. Csak… nos, hiányzott belőlem a kellő akarat, hogy az azzal járó áldozatokat is vállaljam. Gyenge voltam. A kegyetlen tény az, hogy imádtam a vagyont. Szerettem a… a Rózsaszínjeimet. Imádtam, hogy én vagyok legfölül. Egy Bellona. Éreztem, hogy ez így nincs rendjén, de mindig találtam magamnak kifogásokat. Hogy ez a világ rendje. Úgy tettem, mintha nem az én csizmám sarka taposna a Vörösek vagy a Rózsaszínek torkán. Elhitettem magammal, hogy a becsületem és a nemességem elég mentség, hogy én vagyok a kivétel. Én nem olyan vagyok, én jó zsarnok vagyok. Azt hiszem, a becsületet azért találták ki, hogy valami mögé el lehessen bújni. Ez a korona. Vagy az olümposzi köpeny – fintorodik el. – Ma már látom, hogy mennyire… csak egy valamivel kevésbé elviselhetetlen megnyomorító voltam. Ha őszinte akarok lenni, igazából ezért jártam tíz éven át Lysanderrel az aszteroidák világát. Hogy ahol adódott, tehessek valami jót. Sokkal korábban szerettem volna visszatérni, de féltem. Féltem, hogyan néznek majd rám az emberek, féltem a gyűlölettől a szemükben. Amit még ma is látok, Darrow, hiszen teljes joggal gyűlölnek. Az olümposzi köpenyben öltem meg Arészt. Fitchnert. A férfit, aki tízszer többet ért nálam. Ez elől a bűntudat elől és gyűlölet elől menekültem. Olyan messzire futottam, mint még soha, és a messzeségben tudod, mit találtam? Ugyanazt a gyűlöletet, ami elől tíz éven át menekültem, mert az a gyűlölet nézett vissza rám az első nőnek a szeméből, akit szerintem életemben eddig igazán szerettem. Nem szeret engem. De nem számít. Mert ő a tükröm, ő segít tisztességesnek maradnom. És ő azért visel el engem, mert megesküdtem neki.

– Mire?

– Hogy törlesztem az adósságomat az aljáknak, amiért megöltem a felszabadítójukat, Arészt. Én megmondtam, hogy a hívetek. Ezért segített megszöknöm. Mert együtt öltük meg Octaviát, mert abban benne voltam. Arészt nem hozhatom vissza, viszont az ügyéért, a Köztársaságért harcolhatok. És segítek megmenteni a fiát – villan rám a tekintete. – Szóval ígérd meg, hogy nem hívod párbajra Apollónioszt.

– Ismersz. Ha tehetem, semmiképpen sem bonyolódom tisztességes küzdelembe.

– Vagyis ez egy egyszerű behatolás és kimentés lesz. Ugye?

– Igen.

– Minimális vérontás. Add a szavad!

– Minimális vérontás.

– És lesz kivonási stratégiánk – húzza össze a szemét.

– Igen. Dominus Portobello – felelem.

– He?

– Fanyarpofa találta a fegyvertárban, a sötétben növekedett. Ő nevezte el – lépek a konyhaszekrényemhez, és térek vissza egy nehéz, törölközőbe bugyolált csomaggal az asztalhoz. Cassius karjába nyomom, ő kicsomagolja a strucctojás nagyságú fekete gömböt. Agyaras, vigyorgó pofát rajzoltak rá.

– Darrow, ez egy harminc megatonnás nukleáris robbanófej – sóhajt fel.

– Egy igazi egyéniség – mosolygok rá.

– Hát, akkor Apollóniosz imádni fogja.

Megrakott hátizsákokkal a vállunkon törtetünk a hangárokhoz Cassiusszal, Aurae a nyomunkban. A folyosók gyanúsan néptelenek, ez még ennyire az éjszaka közepén is furcsa a bázison. Azután, ahogy belépünk a hangárba, egyből megértjük, miért. Az utunkat a maradék embereim állják el, az élükön Thraxa, Harnasszosz és Fanyarpofa, a felkelés vezetői.

– Lám, lám, ők is ismernek – motyogja Cassius.

– Mi akar ez lenni? – lép elénk Thraxa. – Lelépünk az éjszaka közepén?

– Van egy kis dolgom. És nem akartalak ezzel aggasztani benneteket.

– A dolog visszavonva – közli.

Harnasszosz fáradtan méreget. Thraxa dühösen. Fanyarpofa leszegi a fejét.

Az egybesereglett embereim arcát és tekintetét fürkészem. A hegesztőcsapatom is itt van, a gyalogságunk és a pilótáink meg a mérnökök. A bőrük cipőtalppá égett a Merkúron, és utána a sok nélkülözés kiette alóla a húst és zsírt, most pedig két számmal nagyobbnak tűnik rajtuk, lóg a csontjaikon. Azért gyűltek össze, mert szeretnek, de a szemükben harag lobog. Az a harag, amit eddig az ellenségnek tartogattak.

Több millió kilométerre érzem tőlük magamat, ahogy beszélni kezdek:

– Testvéreim. Számolatlan alkalommal tartottatok velem és hittetek bennem. De én cserben hagytalak benneteket. És nem azért éltem túl a Merkúrt, hogy most hazaosonjak, hanem azért, hogy folytassam a harcot. Nektek talán nem jutott eddig az eszetekbe, de ez egy remek lehetőség arra, hogy megsebezzük az Arany háborús gépezetet, hogy könnyítsünk a Mars helyzetén. Nem kérem, hogy várjatok meg. Csak annyit szeretnék, ha majd az Oroszlán-lépcsőnél egy pohár lőrével fogadnátok, mert istenemre, jól fog esni.

– Az Ekliptikus Gárda egybegyűlt, Darrow. A Vörös légiók java – válaszolja Thraxa értetlenül. – Nem te akarod vezetni a Mars véderejét?

– Semmi másra nem vágyom jobban. De meggyőződésem, hogy az út erre visz. Megvan hozzá a hajóm. És megvan a terv. Elmegyek a kikötőkbe, és megtalálom a módját, hogy véghez vigyem.

– És ha nem sikerül?

– Akkor majd próbálkozom máshogyan. Kérlek, engedjetek át.

– Őrült vagy – rántja elő a beretváját, és legnagyobb meghökkenésemre a kezembe nyomja. – Vidd el Rosszkislányt. Ha meghalsz, legalább pengével a kézben halj meg.

– Ez a családi örökségetek – hebegem. Rosszkislány ezüstberetva, rókák és fák mintázzák. Az apjától, Kavaxtól kapta, amikor az Intézetben végzett. Korábban az anyjáé volt.

– Vagyis ha a Minótaurosz trófeái közé kerül, akkor megkereslek a Völgyben, és péppé verlek – ölel magához erősen. – Szóval ne halj meg.

Megköszönöm neki, és Harnasszoszhoz fordulok:

– Mit mondjak Virginiának? – kérdi.

Készültem a kérdésére, fel se kellett volna tennie.

– Mondd neki, hogy figyeltem. Mondd, hogy kitartottam. Ha majd megadom a jelet a kikötőkből, teljes gőzzel rohanjatok a Marsra. Elmondod Charnak?

Bólint.

Fanyarpofa előrántotta a pisztolyát, remeg a kezében. Hozzálépek, és megmarkolom a tarkóját.

– Veled tartok – mondja. – Kell valaki, akiben bízhatsz.

– A Marsnak rád is szüksége lesz. Így is túl sokáig voltál távol, és az Uralkodód tudja, mekkora áldozatot hoztál, Pofa. Ha majd belenézel a szemébe, rá fogsz jönni, hogy egész idő alatt gondoltak rád. Szolgáld mostantól Virginiát, ahogyan engem szolgáltál eddig. Védd meg a Marsot. Míg vissza nem térek – megcsókolom a homlokát, és ellépek tőle.

Nekidurálom magamat, ahogy az embereim sorfala felé indulok. Úgy néznek ki, mint akik gyökeret eresztettek, és nem engednek át. Tudom, hogy olyan, mintha megbomlott volna az elmém, mintha kész lennék. És nem tudom nekik elmagyarázni, mit érzek. Csak megyek, és nem állok meg. Végül a tíz év alatt kivívott tisztelet felülkerekedik bennük, és szétnyílik a soruk, áthaladhatok. Egyetlen, magányos Vörös áll az Archimédészre vezető átjáró ajtajában, a bőre sötét, szeme dühösen összehúzva. Törött állát előreszegezi, keze ökölbe szorul. Dühe hatalmas, elállja az utamat.

Megkerülöm.

Ahogy Cassius és Aurae elindul az átjáróban, még visszafordulok az emberekhez, a barátaimra, a katonákra nézek, akikkel annyi mindent elszenvedtünk. A magasba lendítem az öklömet: – Üdv, libertas!

Ám csak a saját szavaim visszhangzanak válaszként.

5

Lysander

JÁTÉKOK

Éles füttyök harsannak a sivatag felett egy remegő délibábból, ahogy a vad napvérek ménje a kapuk felé vágtat. A Merkúr uralkodó elitjének megmaradt ifjai hajtják a fehér lovakat a rituális tülekedésben Héliopolisz viharkapui felé. A Lázadás felett aratott győzelmem tiszteletére emelt diadalív alatt áradnak be a város utcáira.

A rémes égésnyom, amelyet Darrow csizmája hagyott az arcomon, kegyetlenül viszket. Igazából a legjobb lenne megszabadulni tőle, eltüntethetném, de egy Darrow-tól szerzett sebhely nagy tisztesség, és mindig emlékeztet majd arra, mit művelt a Társadalommal. Elég a tükörbe néznem, és megpillantanom a ráncos, fényes szörnyűséget, amitől az egész szemhéjam megereszkedik. Uralkodom magamon, és nem vakarom meg. Minden szem rám szegeződik. A diadalívem tetejéről bólintok a Kéknek. Egyik oldalamon Glirasztész, a másikon Rhone. A gravitációs motorok hörögve emelik meg velünk együtt az építményemet, és indulunk a város mélyébe vágtázó lovak után, patáik csattogva verik a Via Triumphia kövezetét.

A kora délelőtti tömeg a barikádok mögött megrészegült a kérükszi fűszeres szegfűszegbortól és a plüboszi kaktuszpálinkától. Tisztasági egységeink herkulesi erőfeszítései ellenére sem sikerült még teljesen eltakarítanunk a Ladoni Csata alatt bevetett nukleáris töltetek miatt a kontinensre szabadult radioaktív sugárzást. Sokan megkopaszodtak, de a kopaszságjárvány elleni fricskaként hosszú és hihetetlen színű parókákat viselnek. És túlságosan is jól emlékeznek még, hogy az atomot nem Darrow, hanem Atalantia dobta a nyakukba.

A Merkúron Darrow-t és Atalantiát egyformán utálják, engem viszont szeretnek. Ezt teszi, ha az ember pénzzel töm egy egész bolygót. A nevemet kántálják most is. Mögöttem a Pretoriánusaim felfegyverzett sólymokként ágaskodnak. Balra lapul Küber, a pusmogóm. Ő a személyes védelmi vonalam legbelsőbb bástyája, egy csendes lunai Szürke, aki soha nem tágít mellőlem. Ma Réznek adja ki magát. Érzékeny jaguárszenzor szeme króm szemüveg takarásából pásztázza a háztetőket.

– Szeretnek téged, ahogy a gyermek szereti az apját – mondja Glirasztész. A szél belekap a köpenyem szárnyaiba, megrángatja Glirasztész narancs klepetusa alját.

– Bár ne lenne ennyire… drága a szeretetük – húzza el a száját Rhone. – És bár inkább katonák szája harsogná így a nevedet.

– Ezek az emberek a Társadalom szíve – kiabálja túl a szelet és a zajt Glirasztész. Kezével árnyékolja a szemét a nap elől, hogy elnézzen a messzeségbe, dél felé a városon túl magasodó űrkikötő irányába. A rajnyi építőbárkával körbevett Fényhozó hegynyi tömege horgonyoz ott. – A katonai bakancsok csattogása és a hegesztők zsongása az üres kincstár muzsikája.

– Jobb szegénynek és erősnek, mint szegénynek és népszerűnek lenni – válaszolja erre Rhone. Bár termetre szemrevaló és a lila-ezüst díszegyenruha jól mutat rajta, Rhone nem a díszezred katonája. Sokszoros veteránként tizenhárom légkörben harcolt, erre emlékeztet a mellén viselt faléra és a sebhelyek az arcán. Nem egy katona a sok közül, nem egy lándzsa az arzenálban. Intelligenciáját Aja is nagyra tartotta, a legkedvesebb Szürkéje volt, és most az én duzzadó katonai gépezetem okos mozgatója. – Meglehet, hogy a tömegek tengere bármit elsodorhat, de elég egy csillagÖltöny, és én leszek a Mózesed.

Glirasztész veszi a levegőt, hogy visszavágjon.

– Ha nem tűrhetitek el egymást, inkább hallgassatok – csattanok fel, mert napról napra jobban zavar az acsarkodásuk. Egyre kevésbé szívelik egymást. – Mindketten a nép hősei vagytok, integessetek hát a szaros kezetekkel, a kérvényeiteket pedig tartogassátok későbbre.

Leintegetek a tömegnek. Mind többen gyülekeznek és egyre részegebbek. Napégette, parókás asszonyok kiáltoznak a tetőkről, az apjuk vállán egyensúlyozó gyerekek lobogtatják kedvenc versenycsapatuk zászlaját. A Hermész-csapat arany-fehérében fürdenek a főutak, melyeken a napvérek száguldanak, átvágnak a helyreállított Vízkerteken, ott futnak egy tiszteletkört, és végül a hippodrom felé veszik az irányt, ami a menetünk végállomása.

A grandiózus épülethez érve a diadalívem a fogadópalota kapui előtt ér földet. Pretoriánusok kettős sorfala között szállunk le róla, a lift ajtajában Glirasztész egy testcsellel félretaszítja Rhone-t, és mellettem lép be a fülkébe. Mire a meghökkent legionárius észbe kap, ránk csukódik az ajtó, és kettesben emelkedünk felfelé az elnöki szintre. Intek neki, hogy odafent találkozunk.

– Nem hinném, hogy Rhone-nal szemben kifizetődő lenne a fizikai erőszak – jegyzem meg, ahogy a gravLift emelkedik.

– Ha a csípőmre és az eszemre nem számíthatnék, hogy juthatnék át a lila-fekete falon, amely óvón vesz körbe téged, akárhová mész is? – vet ingerült pillantást a sarokban meghúzódó Küberre. A nő valahogyan a liftben várt ránk, amikor mi beléptünk. – Így is mindig marad legalább egy a közeledben.

– Ha mondandód van, mondd.

Korának legnagyobb építésze kopasz, sűrű szemöldökű sólyomfigura, a szeme narancsa izzik, ragadozó tartása valaha éhséget és hízelgést sugárzott. Nem fog rajta semmilyen szer és ember előidézte katasztrófa. A korral megkopott falánksága mögül elővillan a sebezhetősége. Olyan, mint a szakadék peremén dülöngélő férfi. Az elmúlt három hónap alaposan megviselte. Végül is, a művészek érzékeny fajta.

– Azt beszélik, a Saudok nem hajlandók kölcsönadni neked. Igaz ez? – szegezi nekem a kérdést.

– Tudod, mi hiányzik a leginkább abból az időből, amikor még halottnak hittek? – sóhajtok. – Hogy nem pletykáltak rólam.

– Rhone csődbe fog vinni – szakad fel belőle.

– Glirasztész, öreg barátom, éppenséggel a te ötleted volt, hogy rendezzük meg ezeket a játékokat. Te mondtad, hogy az embereknek remény kell.

– A játékok aprópénz ahhoz képest, amennyit hajókra és légiókra elversz. És a játékokban is leginkább a vendégeid zavarnak. Csak bemocskolod a kezedet, ha Carthii-és Rath-félékkel állsz le.

Milyen unalmas nóta.

– Jobb, ha sasszarban fetrengek?

– Nem túl igazságos hasonlat. A kincstáradból ömlik kifelé a pénz. És Lady Bellona… előkelő. Sokkal több egyszerű bankárnál, semmiképpen sem egy vadember. Ő hatalommal üzletel. Talán nem a Kétszázak vezére, de Szenátorok nagy csoportja felett bír befolyással, akik nem szívelhetik Atalantiát.

– Igen, és ha a fülébe duruzsoltad volna a dicsőítésemet, akár ő is méltóztatott volna részt venni a játékokon – felelem. – Így azonban csak a versenyzőit küldte el, de se egy üzenetet, se egy képviselőjét. Amióta a sivatagba vezényelte Rhone-t, hogy a segítségemre legyen, nem hallottam felőle, legföljebb távolról sérteget.

– Talán mert nem azért kelt a segítségedre annak idején, hogy végül Atalantia játékszere legyél – mondja.

– Mert egy játékszer légiókat csempészne át a Minótaurosznak? – kérdezem. – Erre rögvest siránkozni kezdesz, hogy vakmerő vagyok.

– Darazsakkal zsonglőrködsz, fiam. Nem is Bellona a lényeg. Ha Atalantiának… Hadészra, akár ha a Carthiiknak a fülébe jut, hogy titokban összeálltál a Minótaurosszal… – Küberre sandít. – Nem értelek, Lysander. Miért épp vele? Hiszen az egy őrült. Csak a mulandót hajszolja. Tapasztalatokat és élményeket! A vágyai kielégítését! Egyéb nem is mozgatja. A szöges ellentéted. És mégis, arra herdálod a vagyont, hogy seregeket küldjél neki, ahelyett, hogy a Merkúrt építenéd újra. Rettegek, Lysander. Érted és magamért is. Minden árny, minden pohár bor megrémiszt.

– Akkor talán fel kellene hagynod az ivással – javaslom, de rögtön bocsánatot is kérek a kijelentésemért, annyira fájdalmasan rándul össze az arca. – Semmi okod félni, Glirasztész. Megvédelek, ígérem. De mit vársz tőlem?

– Halld meg a népet. Szeretnek, hagyd hát, hogy szeressenek. Ne Atalantia játszmáit játszd, hanem a sajátodat. Felejtsd el végre a hadsereget meg a flottákat, ide összpontosítsd az idődet és a pénzedet. Majd a Merkúr jóléte megnyeri neked a Hajnaltrónt – megragadja a jobb kezemet. – Megszakadna a szívem, ha Arany késpárbajba keverednél. Annál te sokkal többre vagy hivatott.

– Meglehet, csakhogy hatalom nélkül minden csak jó szándék marad. És most ha megbocsátasz, várnak a vendégek.

Glirasztész a száját biggyeszti, de nem próbálja megakadályozni, hogy ismét útjára indítsam a liftet. Az elnöki szinten Pytha vár ránk Rhone-nal, akinek a gravCsizmája még mindig vörösen izzik az emelkedéstől.

– Elnézést, bizonyára megbotlottam – fogad, és egy dühös pillantást vet Glirasztészre, aki azonban a liftben marad, nem kísér tovább.

– Menj csak – mondja a FőKreátor. – Ma valahogy nem bírja a gyomrom a vendégeidet és a kíséretedet.

Ingerülten hagyom hátra. Pytha, a Kék pilóta, aki egész ifjúságomban mellettem állt az Archimédészen, felvonja a szemöldökét:

– Szeretnéd, hogy hazarepítsem? – kérdezi.

– Akkor lemaradsz a versenyről.

– Na és? Harci szekerek? Még motorjuk sincs!

Pytha velem maradt, nem Cassiust választotta. Hűségével elnyerte magának a posztot, amiért minden Kék besárgul majd az irigységtől – ő lesz a Fényhozó pilótája. Ha a hajó valaha repülni fog. Mert ha nem, egyszerűen csak nevetség tárgya lesz, velem együtt. Sorsunk összefonódik. Megköszönöm a gesztusát, és Rhone-nal a páholyomba indulok.

– Még dél sincs, és ő már bűzlik a vodkától – morogja Rhone. – Úgy tudtam, a merkúriak a szorgalmukról híresek.

– Magaddal foglalkozz, Flavinius. Nem tűröm, hogy Glirasztésszel egymást marjátok. És most mosolyogj, kérlek, a vendégeinkre – torkolom le, majd méltósággal vonulok be a pulvináriumba.

Az isteni páholyban iszogató Aranyak a szemöldöküket vonogatva méregetik a kíséretemben érkező Pythát és Rhone-t, Küber közeléből pedig egyenesen elhúzódnak, hiszen Réznek hiszik az álcájában. Rhone-nak azért megvan a maga népszerűsége, őt még maga Atalantia is tiszteli az arcára tetovált könnycseppek száma és a dicsőséglistája miatt. Mindenkit élénken üdvözlök, udvariasan társalkodom, míg pár perccel később hatalmas zsongás nem csábít ki a selyem napellenző alól.

Az alattunk húzódó nézőtérre aljaSzínek loholnak be, keresik a helyüket, miután az alagutakban az árusoktól köményes kolbászt, kandírozott diót és osztrigát vásároltak, meg bort nagy kancsókban. Kétszázötvenezren tolonganak a márvány nézőtéren, a kinti utcákat felverő patazajt még alig hallják, de izgatottan huhognak és őrjöngnek. A hippodrom zsivaja érik és testesedik, növekszik, mint egy csecsemő-mennydörgés. És ahogy az első napvér bevágtat a hippodrom kapuján, összeáll az ünneplő kiáltás, egyetlen, dörgő hang üvölti:

– AD… ASTRA… AD… ASTRA… AD… ASTRA.

A lovak beáradnak a versenypálya homokjára, mögöttük az ifjak vágtáznak, egy kört hajtanak a lovakkal. A stadiumban körbe-körbe fáklyák lobbannak fel, ez jelzi a játékok kezdetét. Ahogy a fülig poros ifjak elszáguldanak az isteni páholyom előtt, felállnak a nyeregben, úgy köszöntenek engem és Páratlan vendégeimet. Mintha poros ragadozó madarak suhannának el előttünk. Arcuk és tekintetük komoly, csontjaik még vékonyak, és bár egyikük se lehet több tizenöt esztendősnél, a fiatalságnak nyoma sincs rajtuk. Ismerem ezt a tekintetet. Az néz így, aki tisztában van a sorsával, és elfogadta. Aggaszt, hogy ilyen ifjakon látom viszont.

Eltűnődöm, hogy vajon az én arcomon is ez az eltökéltség ült-e, amikor Kalindora betegágya mellett hallgattam a vallomását, hogy részt vett anyám és apám meggyilkolásában. Darrow kardjának mérge lassan végzett vele. A szüleim halálát pedig anyám legjobb barátnője – aki most az én menyasszonyom –, Atalantia tervezte el és hajtotta végre. És visszagondolva, hogy korábban Darrow soha nem használt egyetlen ellensége ellen sem mérget, nem nehéz kitalálni, valójában ki volt Kalindora valódi végzete.

– Kevesebb mint háromszáz végzős – méregeti Rhone a fiatal lovasokat. – Semmiség ahhoz képest, ahányan Atalantia Intézeteiből kikerülnek. – Ketten állunk kint a forró napsütésben, egyedül Rhone izzad mellettem, a vendégeim szívesebben maradtak odabenn, a díszpáholy légkondicionált hűvösében. – Amit az előbb Glirasztészről mondtam, dominus…

– Nem volt helytelen, de akkor sem tűröm, hogy rossz hírét keltsd. Soha – pillantok rá súlyosan, hogy lássa, komolyan gondolom. – Nem tájékoztatni akartál, hanem ravaszkodtál. Politizáltál. De lépjünk tovább.

Bólint, és visszatér a lényegre.

– Kémeink a Vénuszról jelentették, hogy a Carthii Intézetek ontják magukból az ifjú Páratlanokat. És a Saudok se maradnak el tőlük. Mégis, ha engem kérdezel, a legjobb színbe fektettél be.

A versenyhomok első soraiban tömörülő Szürke sokaságot szemléli.

Biccentek. A sétaszintet fürkészi a tekintetem, nem kedvemre való a látvány. Bár Atalantia a Földön igyekszik megszilárdítani a hatalmát és a Luna ostromára készül, tekintetét mindenen rajta tartja, és legfőképpen nem felejti el senkitől sem behajtani a járandóságát. Arany szövetségesei megtöltik a sétaszint páholyainak felét. Pedig ezekre az ülőhelyekre elvileg licitálni lehetett, hogy a befolyó összegekből a drága játékokat finanszírozzuk, Atalantia azonban ragaszkodott hozzá, hogy barátai ingyen pöffeszkedhessenek bennük, még ha csődbe visznek is bennünket a szervezés költségei.

– Falánk bagázs, nem igaz? – duruzsolja egy hang mellettem, és ahogy odafordulok, karcsú barna nőt látok magam előtt. Nem túl magas. Horatia au Votum az, Cicero húga, aki a szív alakú arcán díszlő sebhely dacára sem harcos. Ügyintézőmester, akinek a szeme csakis a számok láttán ragyog fel. Rezek társaságában érzi igazán otthon magát, nem egy csillaghajón vagy a harctéren. – Nem a játékok miatt jöttek el, hanem azért, hogy végignézhessék a bukásunkat.

A Fényhozó kilövésére érti, ami talán soha nem fog a levegőbe emelkedni. Ő irányítja Darrow lezuhant hajójának felújítási munkálatait, a vállalkozást személyes kihívásnak tekinti. Cicerónál sokkal tájékozottabb és liberális politikát vall, és ezt a Kétszázakban képviseli is, mert ő vette át apja szenátori helyét a Reformerek blokkjában. Meglepően hasonló ideákat tisztelünk, még ha nem is vagyunk ettől népszerűek. De hisszük, hogy nem naivitás a részünkről ezt annak betudni, hogy Atalantia Vasblokkja a háborús érdemek kisajátításával és a katonai hatalommal a presztízs oroszlánrészét magához vonta.

– Csak az a bor, amit ezek az Aranyak megisznak ma, annyiba kerül neked, amiből egy fél légiót felfegyverezhetnél. És akkor az ételről még nem is beszéltünk.

– Meg a Rózsaszínekről – toldom meg.

– Vagy a Lilákról.

– Szerintem nem ők a legrémesebb vendégeink – jegyzi meg Rhone.

– Nem? – örvendezteti meg a Szürkét egy ritka mosolyával Horatia. – Akkor hát melyik díszvendégünk érdemelné ki ezt a tisztességet? Rath? Vagy a Carthiik?

– A vénusziak. Mint mindig – sandít hátra savanyú mosollyal Rhone a páholyomban a boromtól kábultan heverésző Carthii-sarjra. Ezerszer szívesebben láttam volna vendégül a Perem küldöttségét, legfőképpen felfutó csillagjukat, Diomédészt, csakhogy a meghívásomra Dido Konzul egyetlen, kurta mondattal felelt: VESSZEN A MARS. Így hát a tiszteletre méltó, nemes Páratlan lovagok helyett kispolgár Carthiik szálltak meg, hogy jó messzire űzzék körünkből a jó modort.

– Végeztem némi felderítő munkálatot földi barátaim körében – hajol hozzám közelebb Horatia. – A Carthiik olyan… éppen olyanok, amilyennek ígérted őket. Félhivatalosan pártatlanok. Őrjöngenek, hogy Atalantia átengedte Rathnak a kikötőiket.

– Milyen kézenfekvő.

– Nem mondanám.

– Kézenfekvő – ismétlem meg.

Atalantia háborús erőfeszítéseinek és a trón utáni hajszájának legfőbb támogatói egész élete, valamint a háború tíz éve során végig a vénuszi hajóépítő klán Carthiik voltak. Most azonban változás állt be az erőstruktúrában: miután Apollóniosz rátette a kezét a Carthii-kikötőkre, Atalantia tűzszünetet kötött vele, hogy ármádiája továbbra is számíthasson a Carthiiktól ellopott hajókra… Ezzel persze elidegenítette korábbi szövetségeseit.

Zavaros az egész, mindazonáltal nekem nagyon is ínyemre volt, hogy összehozzam az alkut.

A Carthii-Ház tagjai hagyományosan konzervatív politikát képviselnek, reformellenesek és nagy átlagban alattomosnak mondhatók, ugyanakkor befolyásosak és szemtelenül gazdagok. Stratégiai és hadászati hőstett lenne magam mellé állítani őket, és legalább olyan biztonságos, mint egy viperával bújni ágyba.

Mosolyogva érzékelem, hogy a nevezett család jelen lévő legnagyobb vadja – azaz a társaság leggazdagabb és legambiciózusabb tagja – engem méreget testvérei köréből. Az alig huszonhét esztendős Valeria au Carthii személyes kilátásaira nézve igen pezsdítőnek találta a háborút – annyi hozzá hasonlóan kíméletlen Arany kortársához hasonlóan. Híresebb bátyjait is leelőzve immár hármas számú trónkövetelővé lépett elő a matuzsálem atyjuk birodalmáért dúló, nemritkán végzetes testvérversengésben. Asmodeus jócskán túlélte a száz évet is, és még mindig olyan virgoncan pótolja a folyamatosan elhulló ivadékokat, mintha ennél jobb móka nem létezne a világban. A lányára feltehetően ráférne egy hatalmas új barát.

Odabiccentek neki, ő int a pohara talpával: könnyed vénuszi cicázás.

– Hol a bátyád? – érdeklődöm Horatiától.

– Cicero? Ezt a változót még én se vagyok képes követni. De majd megkérdezem a szolgáktól.

– Megígérte, hogy nem száll versenybe.

– Megkérdezem a szolgáktól.

Mielőtt Horatia indulhatna, Valeria au Carthii siklik oda hozzánk.

– Belenéztem a programba, Lysander, és meg kell mondanom, rettentően aureált a részedről, hogy kihagytad belőle a gladiátorviadalokat – szürcsöl fel egy osztrigát, és hajítja a héját könnyedén a padlóra, hogy a szolgák összeszedjék. – Vagy ez a te szégyened, Horatia?

– Attól tartok, közös a felelősség – közli vele Horatia. – Ha megbocsátotok.

– Reformerek, mi? Micsoda prűd alakok – fintorog Valeria. – Nem rossz mulatság a kocsihajtás és a pegazus-bajvívás sem, nem mondom, csak mi értelme az egésznek, ha nem hal meg senki? Nincs igazam?

– Úgy érzem, a héliopolisziaknak most kissé elegük van a halálból – jegyzem meg.

A fejemmel intek Rhone-nak, hogy húzódjon vissza a páholy sötétjébe, és onnan vigyázzon a testi épségemre Küberrel átellenben. Valeria utánanéz.

– Nem szabadna hagynod, hogy a kutyáid az asztalodhoz üljenek, Lysander. Kieszik az ételt a tányérodból.

– A Pretoriánusokat nem nevezném kutyának. Sokkal inkább sólymok.

Erre csak kuncog válaszul.

– Úgy hallom, Horatia felelős azért a hivalkodó hetvenkedésért a várostól délre.

– Abban az értelemben, hogy az ő fejéből pattant ki, hogy a Fehér Flotta roncsait alkalmazva tegyük röpképessé a Fényhozót.

– Ahogy egy Votum hajót épít. Sértő lenne a gondolat is, ha nem önámítás. Az egy igazi orrnehéz szörnyeteg. És ha legalább színes lenne. Lefesthetnétek.

– Horatia szerint a festék luxusa pillanatnyilag nem illeszthető a költségvetésünkbe.

– Kacagtató nőszemély. Mindig olyan komoly – ingatja a fejét Valeria. – Dugtok? Vagy inkább a bátyja való a kedvedre? Esetleg mindkettő?

– Mint említettem, ez itt nem a Vénusz.

– Hmmm – villan a tekintete Rhone-ra, majd alattunk a lelátón összegyűlt Pretoriánusokra. – Úgy hallom, régi őseink tanítványa voltál. A nép erényes pásztora vagy – énekli, miközben buzgón töri és falja az osztrigát. – Mi azért sokat tűnődünk azon, mikor unsz bele ebbe a kicsapongó igazságosságba, és csatlakozol végre hozzánk az igazi virtusban.

– Semmire sem vágyom annyira, mint háborúba menni, de amíg a Diktátortól vagy a Kétszázaktól nem kapok katonai kinevezést, addig kénytelen vagyok a Merkúron betölteni kötelezettségeimet. Leginkább a politikába nem szeretnék belekeveredni.

– Micsoda törvénytisztelő kis állampolgár vagy te – mosolyog. – Képzeld csak, mennyire megkönnyebbül majd atyánk, ha értesül, hogy nem tekinted a politikába belekeveredésnek azt, hogy Atalantiát a mi lopott kikötőink felhasználására biztatod.

– A Merkúri Csata hatalmas áldozatokat követelt tőlünk, és Julii és Augustus szövetsége határozottan… figyelemre méltó ellenállással harcol azóta is. Folyamatos veszteségeinket pótolnunk kell a háborúban, remélem, ezt megérted. Arról én nem tehetek, hogy egy őrült a pár tucat katonájával képes volt megszerezni a kikötőket a családodtól. Valójában ez szégyenteljesen megmutatja, hogyan is bánik atyád a munkásaival és a polgárokkal. Úgy hallottam, a saját embereitek álltak át Apollónioszhoz, maguk segítettek neki bevenni az állomást. Én csakis abban segédkeztem Atalantiának és Apollóniosznak, hogy ne veszítsék szem elől népünk legfőbb érdekét: hogy ezt a háborút meg kell nyernünk.

Valeria a szemét forgatja.

– Fényhozó Lysander. Békéltető Lysander. Csakhogy egy valódi békéltető soha nem ragaszkodna egy ilyen sebhelyhez. Rémséges. Atalantiának talán tetszik?

– Nem. Utálja.

– Nekem bejön. Olyan vad. Maga Darrow hagyta rajtad a bakancsával, igaz? – vizsgálgatja az égésnyomot az arcomon, miközben felszippant egy újabb osztrigát. – Én nem vagyok egy bonyolult nő. Az űrhajókat szeretem, szeretek repülni velük, szeretem megépíteni őket, elfoglalni az ellenségemét és felfesteni rá a kentauromat. A szemét mindig saját kezűleg csinálom, és utána elszívok egy jó szivart. Mondd csak, te mit szeretsz? És nehogy azt mondd, hogy a békét.

– A hatalmat – mondom, és felpillantok az égre. Mennydörög. A hippodrom tizennégy tornyán fehérre mázolt Obszidiánok püfölik dobjaikat a kék ég előterében. Kitárul a nagykapu két szárnya, és a négylovas versenyfogatok egymás után gördülnek be a futamra. A bemondó sorban jelenti be a hajtókat és csapatukat, a szurkolók őrjöngő áhítatára. – Hiszen mi más teremthetné meg a békét?

– Ez itt nem hatalom, hanem színház – feleli. – Nagyon drága színház. Az emberek rajongásával még nem szerezheted meg a Hajnaltrónt, Lune.

– De lehetőséget teremt arra, hogy feltehessem a kérdést, hogy mivel szerezhetem meg.

Elvigyorodik.

– Tudod, mit akarok, Békéltető. Csakis azt, amit a Minótaurosz ellopott. Amit Atalantia olyan készségesen bocsátott áruba. Amit az atyám magának tartogat, miközben a testvéreim epednek érte. Az örökségemet.

– Nahát. Nem is sejtettem.

– Elég. Politikailag ellenkező oldalon állunk. A Reformerek… tagadják az emberiség alapvető aljasságát. Ugyanakkor nagyon is sok közös van bennünk. Atalantia meg az apja behabzsolta a rengeteg lunai hajót és erődöt és embereket, és kérdés nélkül rácsapták a Grimmus-halálfej pecsétjét. Visszaszolgáltatta neked, ami a tiéd? – kérdi, mire csak mosolygok. Köztudomású, hogy nem tette meg, még ha a törvény szerint meg kellett volna. – Úgy fest, mindkettőnk örökségét mások bitorolják. Bár segíthetnénk valahogyan egymáson…

Tekintete a szomszédos páholyra siklik, ahol Apollóniosz testvére, Tharsus au Rath mulatozik versenynapi pompában legfrissebb talpnyalói körében – csupa menekült marsi Arany, lenge kurtizán és szépelgő költőcske. A Hódítás korában a Rathok még sehol se voltak, így aztán nem számít, mennyire temérdek ma a vagyonuk, milyen mélységesen romlottak, vagy milyen íncsiklandó a boruk, szívük legfájóbb bánatára soha nem fogja őket senki első osztályú vérvonalnak tekinteni.

– Félek, az örökséged foglalt. Ahogy az enyém is – válaszolom neki. – Pillanatnyilag.

– Pillanatnyilag? – somolyog.

Tharsus szinte izzik a tekintetünk súlyától. Megeskettem, hogy nyilvánosan tartja tőlem a távolságot, nehogy bárki is megsejtse, hogy szövetkeztem a testvérével. Mindenképpen tartanom kell a semlegesség látszatát.

Most a páholya korlátjához táncol, alig néhány lépésre tőlünk nagyot kurjant:

– Vagy le akartok dönteni, vagy le akartok vágni. Vajon melyikre vágysz, Valeria? Az első ellen nincs kifogásom, a második azonban igen esélytelennek tűnik, hogy ne mondjam, lehetetlennek – fejtegeti, és lustán végigmér közben egy Rózsaszínt. – Engem nem döfnek át a pillantások vagy a kések meg bármi a kettő közt, mivel a bátyám atomot szegez az örökségedre, és hát a bátyám…

Odaint az egyik részeg seggnyalójának.

– Egy őrült bika – rikkantja az, és az ujjaival szarvakat mutat. Mindenki buzgón bőgni kezd, akár a marhák, vad táncot ropnak, majd még tébolyultabb kacagásba fulladnak, és csókokat dobálnak a Carthiiknak.

Horatia tér vissza a híreivel. A tekintete árulkodó.

– Ugye nem? – mondom. – Mondd, hogy nem.

– De igen. Cicero versenybe szállt – mondja bocsánatkérőn.

Felszisszenek. A tömeg pedig ujjongásban tör ki, ahogy a bemondó jelenti a következő versenyzőt, a jelenlegi bajnokot, a Hermész-csapat vezérét, Cicero au Votumot, aki négylovas szekerét most hajtja ki a homokra a betörhetetlen Birodalom Vérével az élen.

Fehér tunikáját csak a mellkason erősíti meg a sűrűn font bőrszíj borítás, ami a klasszikus fogathajtás grand prix-jén a versenyzők egyetlen védőruhája. Cicero erős végtagjai barnán és olajosan ragyognak, és a vérem felpezsdül, ahogy nézem, mint hajt széles mosollyal a halálos veszedelem felé.

– Megígérte, hogy nem indul – motyogom.

– Végre van valami rendes tét – ujjong Valeria.

– Bocsáss meg nekem – sóhajtok –, szólít a színház.

– Pillanatnyilag? – kérdi.

– Pillanatnyilag. De nem véglegesen.

Erre emeli a poharát.

Hátraintek Flaviniusnak, majd átugrom az isteni páholyom mellvédjén. Odalenn Küber vár rám. Teljesen olyan, mint egy Réz actarius, megvan hozzá a kargépe és a törékeny végtagjai is. Fegyvert nem látok nála, de ez nem jelent semmit. A tömeg ujjong, hogy nem a távoli, fenséges páholyomból figyelem a versenyt, hanem közéjük vegyülök, és a középSzínek sorai között átvágva jelenlétemmel megtisztelem a Votum-légiókat. Cicero Szürkéi hősnek kijáró ünnepléssel fogadnak, de Rhone jó előre megfizette ezért a Centúrióit. A mozgó bukmékernél megteszem a tétemet, miközben Cicero közvetlen mellettünk hajtja el fogatát, és tiszteleg nekem. Láthatatlan mikrofon hangosítja ki az egész stadionra a hangját:

– Ezt a versenyt Héliopolisz megmentőjének ajánlom! A Merkúr intézőjének, Silenius képmásának, vérvonala utolsó örökösének. Fényhozó Lysandernek! – harsogja, és egy csókot dob felém.

Fogata a rajtvonalhoz áll, a tömeg tombol. Majd hirtelen néma csend zuhan ránk. A hajtók előreszegezik a tekintetüket, és amikor a hatalmas fehér kürt hosszan és gyászosan felzeng, minden fogat előrelendül, és felkavarodik a homok.

6

Darrow

HALÁLOS GONDOK

Az Archimédész a mélyűr bojtorjánhalaként rázza fel magát lágy szendergő lebegéséből, és tapad rá sunyin a Votum kozmoszRakodó-konvojára. A Rakodókat lila Minótaurosz-fejjel frissen megjelölt hatalmas rombolók kísérik.

Miután a Határvidéktől baj nélkül eljutottunk a Vénusz körüli pályára, napokig kellett várnunk, míg végre egy megfelelő méretű konvoj érkezett, hogy hozzájuk csapódva, láthatatlanul bejuthassunk a kikötőkbe. De legalább volt bőven időnk kidolgozni a tervet. A lopakodóburkolat egyébként eddig tette a dolgát, két Carthii-őrjárat is zavartalanul haladt el a közelünkben, de a kikötők radarjai sokkal kifinomultabbak, azoknak az eszén nem lehet olyan könnyen túljárni.

Cassius válla mögül figyelem, ahogy a konvoj utolsó kozmoszRakodójának burkolata fölé lebeg az Archimédésszel.

– Finoman csináld – mormolom. – Kicsi a vakfoltja.

– Tudok repülni – szól rám Cassius. – Ha mindenáron parázni szeretnél valamin, akkor foglald le magad a burkolatunkkal inkább.

– Tekintve, hogy csakis abból fogjuk tudni, hogy észrevettek-e bennünket, ha tüzet nyitnak ránk, esetleg nem lenne baj, ha mind a ketten a dolgotokra összpontosítanátok – szól ránk a másodpilóta székéből Aurae. Leülök mögöttük a felnyitható ülésre, és csak akkor veszek megint levegőt, amikor a rakodó sebességére lassulunk, és szinkronban haladunk a jobb oldalán alig tízméternyire. Cassius kifújja a levegőt.

– Parancsolj. Az árnyékában vagyunk. Világos, hogy Quicksilver rühell téged, Darrow. Vagy az Aranyak embere. Különben miért nem dobta meg a Fehér Flottát ezzel a cuccal? Elég lett volna öt romboló ezzel a burkolattal, és ízekre szaggatjuk a Társadalmat.

– Úgy tűnik, harminc grammonként százszor többe fáj ez az anyag, mint egy beretva – adom meg a magyarázatot. – A Hajnalcsillag egymaga csődbe vitte volna az egész Köztársaságot ilyen burkolattal.

– És?

– Én is ezt kérdeztem.

– Nem csoda, hogy nem bírta a pofádat a Szenátus – nevet nagyot.

A rakodó vakfoltjában hajózva végre nyugodtan lehetőségem nyílik megcsodálni a közelítő Vénuszt.

Az emberi kéz építette eddigi leghatalmasabb alkotmány, a Vénusz Kikötői a távolból alig többek egy apró karcolásnál a fekete űrbe függesztett hatalmas, zafírkék üveggolyó felszínén. Ha fel akarom idézni magamban, hogy milyen parányi semmiségek vagyunk a nagy egész tengerén, elég a Vénuszra néznem.

Ami viszont lehet bármilyen fenséges bolygó a korallzátonyaival, rejtélyes vándorszigeteivel, dúsgazdag növény-és állatvilágával és az Arany katonai gépezet embergyáraival, a zordan merev kasztrendszerével, mégsem nagyobb a magam elé tartott kezem kisujjának rózsás körömágyánál.

Egyre közelebb araszolunk, a Vénusz szépen növekszik előttünk, és ezzel szinkronban dagad a mi lelkünkben is a nyugtalanság. És közben feltűnik a Carthii-tengerészet. Amikor Apollóniosz elfoglalta a kikötőket, a Carthii-Ház Prétorai és a hajóarzenáljuk java Atalantia szolgálatában a Merkúrnál háborúzott. Most a bolygójuk északi sarkához szorulva kékszilánk korona gyanánt csillámlanak.

Nyilvánvalóan nem mernek közelebb menni az otthonukhoz, pányván tartja őket a rettegés, hogy mire vetemedne a Minótaurosz, ha megkísérelnék visszafoglalni azt, ami az övék. Én a helyében bombákkal szerelkeznék fel, és egy nagy piros gombbal, ami a halálom esetén automatikusan bekapcsol. Nekünk pedig elég gyakran jár egy rugóra az agyunk.

Átnyúlok a szomszédos ülőkére, és meglapogatom Dominus Portobellót, magányos nukleáris kísérőmet, hogy belőle merítsek bátorságot.

Az állomás ágyúi és őrjáratai előtt lassít a konvoj, és vele az Archimédész. A kikötők kifinomult erődrendszerét felhőkarcoló nagyságú ágyúk tetézik. Ha itt jön el értünk a halál, hosszasan nem kell farkasszemet néznünk vele. Ahogy elhaladunk a végtelen védrendszer előtt, Cassius arcára egyre magabiztosabb mosoly ül ki, minden pillanattal, amiben nem semmisülünk meg, nagyobb a boldogsága. Leállítja a motort, és oldalirányba kilebegünk a rakodók sodrából. A kikötők csupa erődítmény és ipari torony, spirál és építőcsarnok ameddig a szem ellát. Auraét lenyűgözi a látvány, Cassius elkomorul.

– Jó hír: egyelőre nem haltunk meg – állok fel. – Rossz hír: ez volt a legkönnyebb része. Az Archimédész és Portobello mostantól a tiéd, Aurae. Gyere, Cassius, itt az idő.

– Ne feledd, mit tanultál a tengely menti lebegésről. És tudod, két hajtóművel csak köhögősen döcög – emlékezteti Cassius Auraét, láthatóan nem szívesen adja át az irányítópultot.

– Nem zuhanok le, ha ti nem haltok meg – feleli neki mosolyogva. Cassius még egyszer körbenéz, nagy sóhajjal búcsúzik az otthonától, azután indul is a hangár felé. Én hátramaradok egy pillanatra, figyelem, ahogy a lány ujjai könnyedén táncolnak az irányítófelületen.

– Tényleg Cassius tanított meg repülni, vagy csak úgy tettél, mintha?

– Az akarás a gazda természete, mint ahogy a szolga természete a gondoskodás – duruzsolja, de nem néz fel a műszerekből. – Ez nem jelenti azonban azt, hogy a gazda ne gondoskodna. Ez nem jelenti azt, hogy a szolga ne akarna.

– Vagyis a kedvében jártál.

– Rózsaszín vagyok – fordul most felém. – Mindenkinek a kedvében járok – közli tényszerűen, a hangjában nincs semmi keserűség. – Mindenkinek más a túlélési stratégiája, Darrow. Én levegő vagyok, mindig is az voltam és leszek. Te eddig kőszikla lehettél. Nem kellett ezen változtatnod, menet közben alkalmazkodnod. De most repedezel. Ami jó. Ha újra a régi akarsz lenni, ha helyre szeretnél jönni…

– Ahhoz először tönkre kell menni – motyogom. Látta, ahogy a társalgóban olvasom a könyvet. – Jórészt nincs semmi értelme.

– Persze. Egész életedben a kezeddel hatottál a világra. De az ösvény nem egy eszköz, nem ragadhatod meg, nem használhatod, Darrow. Mert nem egy valami. Hanem egy ige.

Belenéz a szemembe, hosszan, türelmesen, közönyösen.

– Valójában miért vagy itt, Aurae? – teszem fel a nagy kérdést. – Cassius talán beveszi a sztoridat, hogy az ügyet pártolod. És a képességeidet részben tényleg indokolja, hogy hetéra vagy, hiszen tanultok mindenfélét. De…

– Sevro miatt vagyok itt – feleli. – Ez az igazság. Nem a teljes igazság, de az igazságnak most csak ez a része lényeges, mert pillanatnyilag ennyi a hasznos része az igazságnak.

– És gondolom, az ösvény azt diktálná nekem, hogy ebbe nyugodjak bele.

– Ha így gondolod – húzza el a száját. – Persze volna más választásod?

Dominus Portobello felé bökök a fejemmel:

– Mindenképpen úgy helyezd el, hogy legyen értelme.

Tiszteleg.

Indulok én is a raktérbe. Cassius félig felöltözött. Két nap alatt sikerült átpofoznunk a Sugár Művek páncélját, amit Kavax küldött nekem Cassiusszal, hogy görögösen barokkos impulzusVért legyen belőle, amilyet egy Rath-lovag visel. A vállain bikák és Herkules pompázik, csupa fekete és lila színben. Ennek így jónak kell lennie.

– Nyugi, alaposan kitanítottam – fogad. – És nagyon jó érzéke van hozzá.

– Biztos vagyok benne – bólintok rá. Miután felvérteződünk, csekkolom a kronométeremet: – Még kilencven másodperc. Gombolkozzunk be.

A fejünkbe húzzuk a sisakot. Ahogy az impulzusVértem szemlencséin át megpillantom a környezetemet, végigfut a hátamon a borzongás. Bármennyire gyűlölöm is a háborút, a testem izgalomba jön tőle, olyan vagyok, mint amikor az alkoholista meghallja a jégkocka koppanását a whiskey-s pohárban. És hogy Cassius itt áll mellettem tökig fegyverben, a lelkem visszarepül az időben, mintha megint tizenhat évesek lennénk, és a Mars-Ház mindent vivő szerencséjével készülődnénk a bevetésre, hogy ellopjuk a másik Házak marsallbotját.

Elfoglaljuk a helyünket a jobb oldali ajtó mellett, és meglapogatja a hátamat.

– Kapj a combjaid közé, Bellona. Ne szégyenlősködj – mondom neki, az ugrójelző pirosról sárgára vált.

– Inkább nem.

– Elpróbáltuk, Cassius…

– Épp ezért is tartom az álláspontomat. Ha már, akkor inkább pattanj te az én hátamra. Nem sértésnek mondom, de ordít rólad, hogy ócska díler vagy.

– Oldalazó páros ugrásoknál ez Vonító-protokoll. Nem válhatunk szét, mert mi van, ha beszarik a felszerelés? – magyarázom neki, és a kezébe nyomom a vonóPuskát. – Gyerünk, a hátamra.

Motyogva kapaszkodik fel a hátamra:

– Mondtam magamban, háborúzzunk egyet a marsi Aratóval. Valahogy ennél sokkal menőbbnek képzeltem a dolgot.

Aurae nyitja az ajtót. Csak az impulzusMező halovány szivárványszín vibrálása választ el bennünket az űrtől. Egészen közel jutottunk a kikötőkhöz, kivehetőek a kerek kajütablakok és -kapuk az acél tájban. A rám váró veszély életre kelt, mert megint érzem végre, hogy a saját kezemben van az életem. Jó érzés megint kirántani a bakancsomat a sárból.

Megacélozom magamat, és elrugaszkodom.

Ahogy a kezdeti lendület a kikötők felé lök bennünket, kibontakozik alattunk a végtelen hajóépítő üzem. Azután kisodor oldalra a sebességünk, amit még az Archimédésztől vettünk át, és elsiklunk a hatalmas üzem keleti félholdja mentén. Ahogy lebegünk felette, mintha visszafelé sodródna velünk az idő, vagy legalábbis visszafelé épülnének a hadihajók: elsőként a majdnem teljesen kész monstrumokat látjuk, amelyeket csak festeni kell. Utána a kész hajótesteket, amelyekről még hiányzik a fegyverzet, következnek a burkolat nélküli pucér vázak, míg végül a hegesztőgéppark, ahol a felmérhetetlen nagy durAcél táblákból szerkesztik össze a hadihajók vázát.

Apró munkások hangyabolya nyüzsög a hajók és a kikötők felszínén, élettelen nagyuraik halott tekintete kíséri minden mozdulatukat: körben mindenütt a régi idők nagy Carthii urainak óriás szobrai magasodnak. Vulcanus Szájánál Silenius és Carthus pillantását szeljük át – a Száj két oldalán tör az űrbe a két kolosszus. Két nagy ősünk monstrumát látja utolsóként minden használatból kivont hajó, mielőtt még elnyelné a beolvasztó kemence, melyet a kohászat római istenéről neveztek el. Silenius és Carthus halhatatlan hatalmasságát hidegen hagyja a mi szánalmas halandó nyomorúságunk, tekintetük időtlenül mered a csillagok felé.

És tizenöt perccel elrugaszkodásunk után elérjük a tűzpontot. Cassius óvatosan támasztja meg a vállamon a vonóPuska csövét, nehogy a lövés ereje kitaszítson bennünket a pályánkról, és lő. Ám a puska rúgása mégis lök rajtunk egyet, kicsit bepörgünk, de aztán a horgonyunk elkapja az állomás felszínét, és rögzít, a vonószál megfeszül. A puska motorja indít, és becsévél bennünket. A felszínre érve otthagyjuk a puskát, és egy méretes sínágyú talapzatánál Cassius lekászálódik a hátamról. Jól célzott, alig nyolcvanméternyire vagyunk a céltól. Óvatosan mozgunk, áttornásszuk magunkat Silenius lábujjain. Rozzant köztársasági romboló válik ki a sorból, és ahogy besuhan a Szájon, mi felugrunk a burkolatára. A kemence kapuja bezárul a hajó mögött.

– És most… pörgés – mondom, és tiszta erőből végigszáguldunk a pusztulásra ítélt hajótesten, és mielőtt még bejutna a tátongó nyíláson, mely mögött folyékony fémmé olvad, hogy öntőformákban felismerhetetlen masszaként folytassa utóéletét, átpattanunk az állomásra. A nyílás mellett megcsap a forróság, végigsprintelünk a befelé haladó járaton, el a gigászi öntőtálcák mentén. Egy védőruhás Vörös munkavezető utánunk fordul, de mi addigra eltűntünk egy oldaljáratban, hogy az állomás felső gyalogjárataira felkapaszkodjunk.

A Carthiik elképzelése a rendről egyszerű, mint az ék. Filozófiájuk lényege, hogy a fegyelmező vaspálcát illatos bársonykesztyűs kéz forgatja.

A Carthii nagyurainak parancsait engedelmesen betartó kikötői munkásoknak számtalan élvezetet juttatnak, többek között huszonhárom delíriumárkád fogadja őket a nagyra becsült Zöldek segédletével előállított gyönyörűségek elapadhatatlan forrásaival. A keleti építőtorony harminchetedik szintjén lévő árkád a célunk. Odabenn fullasztó a levegő, minden nagyon nedves, a mennyezetről kékesen ragyogó félhomályos fények fürdetik a delíriumkapszulák sorait.

Hirtelen betörésünk zajára és a Barna takarító testének puffanására felfigyel az árkádot igazgató kegyetlen képű, sápatag, magas nemtelen Zöld. Ahogy megfordul a két kapszulasor között, ahol épp a felügyelőkörútja tart, egy árnyat lát elsurranni. Cassius beletérdel a mellkasába, és leteríti. Mire odaérek hozzájuk, társam csak a nedves rongyként csüngő ernyedt testet szorongatja. Belehalt a könnyed ütközésbe.

– Bocsi – motyogja Cassius –, szokatlan ez a magas gravitáció – hajítja félre az emberi rongyot. – Milyen sérülékeny.

– Egy építész vagy egy fulgur bellator kell nekünk. Három villám delta-szimbólumban. És próbáld nem egyből megölni őket.

Egymás után nyitjuk fel a kapszulákat, és a sápadt, üres arcokon keressük a megfelelő tetoválást, amely eljuttat Sevro cellájához, és átvihet bennünket a lezárt területeken. Az élménykapszulákba bekötött Zöldek révületét az arcuk felett rajzó apró hologramok közvetítik, a nagy részük szexuális természetű kábulatot él át, az altestüket ágyékslicc védi a gyönyörök melléktermékétől. Megtorpanok egy kapszula mellett, és a gyomrom is összerándul a nagydarab Zöld fulgur bellator, vagyis villámharcos arca felett hömpölygő ocsmányságoktól. Az ilyen, alaposan kitetovált nagy Zöldeket arra tenyésztik, hogy Szürke egységekhez telepítve a terepen semlegesítsék vagy tegyék szolgájukká az ellenséges elektronikát, ezért a társaiknál jóval testesebbek. Ennek ráadásul az élvezetei is kegyetlenebbek az átlagosnál.

Megmarkolom a nyakát, és kitépem a füle mellett a fejébe csatlakozó vezetékeket. Borzongató kéjtúrájából visszazuhan az éberségbe, harci sérülésektől mintázott, technikailag felturbózott testének valóságába. Megfojtom, és úgy töröm el a nyakát, mintha csak száraz kukoricaszárat roppantanék össze.

– Te álságos gyilkos – lép mellém Cassius aggodalmasan. Kifejezéstelen sisakja a halott Zöld arca előtt az utolsó pillanatban rögzült kéjképen pihen egy pillanatig, majd undorodva fordul félre. – Vénusziak – köp egyet. – Én találtam egy mérnököt, akinek jóval egészségesebbek az álmai.

Követem egy karcsú, vágott szemű Zöld nőhöz, akinek a jobb szemöldöke felett ott díszlik az építésztetoválás. Az ő delíriuma jóval szelídebb: egy pikkelyes szörnyeteg hátán repked egy zöld fényben fürdő komor erőd felett. Az erőd körüli fekete sziklákat mintha egy óriás kaszája szaggatta volna ki a földből. Cassius kiemeli az álmából a nőt, akinek a szeme rebegve nyílik fel. Meghökken, riasztó valóságba tért magához, amit próbál befogadni. Mielőtt felsikoltana, Rosszkislányt a nyakára tekerem.

– Az életed a kezedben van, ne ejtsd el.

A Zöld építész úgy dönt, nem ejti el. Törékeny nő, alig harmadakkora, mint én, és annyira ideges, hogy vékony ujjai hevesen remegve próbálják bedugni a kulcsot a csarnok főkapcsolójának zárjába. Mindent manuálisan csináltatok vele, a terminált is így indíttatom el, nehogy valami disznóságra ragadtassa magát. Cassius közben őrködik. Ezernyi kép fut a Zöld terminálon, a programjuk a szemem előtt pereg. Rengeteg rab sínylődik a börtönben – legfőképpen Aranyak és Szürkék –, de Sevro sehol. Tágítja a keresést, a magas biztonsági fokozatú részekbe is benézünk, míg végül egy fehérre hipózott biztonsági teremnél megállítom. Sárga rabruhába bújtatott férfi fekszik benne magzatpózban, a fején óriási farkassisak. Cassius feltehetően meghallja, ahogy a szívem kalapálni kezd, mert felém se fordulva kérdi:

– Megtaláltad?

– Elképzelhető. – Ráközelítek a rabra, végül a bal kézfején meglátok egy koponyatetoválást, de ez még nem győz meg teljesen. Megvizsgálom a jobb karját, átnézem a sérüléseit, a hegeket. Pont olyanok, mint amiket Sevro még a Földön szerzett Atalantia kajür harci szörnyetegeitől. Idegesen nyelek egy nagyot, közel a cél. – Ez Sevro. – A kronométeremre pillantok. Ha Aurae tartja az időt, mostanra befejezte az űrsétáját a hatodik építőtoronynál, és lerakta az Archimédészt. A biztosítékunk a helyén van. – Induljunk érte.

A zavaróMezőnk rejtekében beretvapórázra veszem a Zöldet, hogy vezessen bennünket. Hozzáférést ad a karbantartó liftekhez, így a lehető legközelebb jutunk Sevro cellájához. A karbantartó járatokban kúszva Cassius útjára küld egy pókdrónt, beirányítja a szellőzőrendszerbe. A sisakkamerával a biztonsági övezetbe navigálja, ott engedi ki a gázt a kapszulájából. Hamarosan felbőg a riasztó, és a szolgálatot teljesítő Szürkék kapkodva szedik magukra a sisakot és a védőruhát. Én pedig a főbejárat irányítópaneljéhez taszigálom a Zöldet.

A nő remegve ügyködik a felületen, de végül sziszegve kitárul az ajtó. A könyökömmel tarkón csapom, és lekuporodva beiramodom a helyiségbe, közben a pókdrón fehér fényrobbanással megsemmisül. Az első Szürkét, aki az ajtó felé indul, keresztüldöföm a lándzsámmal, viszi a vértjét és a szívét. Látni se látott, rég halott. Pajzsként emelem magam elé, ahogy rárontok a többiekre. Puskák ropognak, hallom, ahogy a vértjeikbe lövedékek csapódnak, de rájuk rontok, a közelharc az én elemem.

Az elsőként megölt Szürkét lelököm a lándzsára állított beretvám vasáról, és Rosszkislánnyal szorgoskodom tovább: egy puskával felém induló Szürkének mindkét karját könyökből lecsapom, majd nagy rúgással eltöröm egy másik, oldalról rám vetődő Szürke nyakát. A fejem feletti szinten elkapok a beretva ostorával egy bokát, és lerántom a gazdáját magamhoz, visszahúzom a pengét, és ezzel lenyisszantom a lábait, és ugyanazzal a lendülettel egy újabb Szürke sisakját szúrom át. Felhasítom, mint egy fahasábot. Egy-egy csapás két oldalra, újabb kettőt találok, és bár csak felszínesen hasítom be a sisakjukat, Cassius időt nyer, és mögülem lepuffantja őket.

– Három óránál – figyelmeztetem –, bukj le.

Az Obszidián baltája nagy lendülettel suhan el ott, ahol az előbb még Cassius feje volt. Ahogy lebukik, megpörgeti a feje felett a beretváját, és derékban kettévágja a két ránk rontó Obszidián egyikét, a pengéje beleakad a másik vértjébe. Pajzsával blokkol egy újabb fejszecsapást, bal karvértjéből izzón nyílik ki az égisz, a fejsze éle szikrákat hány az impulzusPajzson, és lepattan. Cassius két marokra kapja a beretváját, és az Obszidián harcos hónaljába döf, keresztülhatol vele még az állán is. Miután a sisakja tetején előbukkan a penge vége, Cassius visszahúzza, kihúzza magát, és megtisztogatja az acélt.

– Minden tiszta – közli. – Én tartom az állásunkat, te hozd a Koboldot.

Átbotladozom a rángatózó tetemeken, és az egyik Centúrió nyakáról letépem a belépőkártyát. Rohanok végig a főfolyosón, végül odaérek Sevro cellájához, elhúzom a kártyát az érzékelő előtt. A súlyos fémajtó felemelkedik, és én berontok.

Sevro a fehér helyiség közepén hever. A fején a farkassisak annyira nehéz, hogy csak imbolyogva képes felemelni a fejét a padlóról, kiduzzadnak a nyakán az erek. Már mellette is vagyok, óvatosan lecsapom a beretvával a zárat a sisakról, és lerántom róla. Sevro arca a rászáradt nyáltól, elhalt hámszövettől, hajtól és rothadástól ragacsos, kérges. Bűzlik, mint egy kifakadt tályog. Zavartan pislog rám a kusza kóc alól.

Egy Szürke.

Ott vannak rajta Sevro hegei. A tetoválásai. És nem Sevro.

– Segíííííts – könyörög.

– Ó, basszus – taszítom el magamtól a szélhámost. – Ez csapda, Cassius!

A folyosóról dörrenések hallatszanak, Cassius jelenik meg a küszöbön, a vállán a puskája.

– Darrow – mered a lábamnál vergődő hitványra –, elzárták a kijáratot. Alsó hangon is két osztag.

– Át kell törnünk rajtuk, ez az egyetlen… – tolom fel a sisakomat. – Félre! – üvöltök Cassiusra, ahogy a nehéz ajtó ereszkedni kezd a nyakába.

Ő beugrik a cellába. Az ajtó olyan erővel zuhan le mögötte, hogy a gránitot is feltörné. Cassius talpra pattan, a beretvája készenlétben.

– Ez meg mire volt jó, te marha?

– Te mondtad, hogy félre!

– De a másik irányba!

– Azt nem mondtad, hogy merre!

– Ki az a barom, aki befelé ugrik egy szarveretes börtöncellába? – csattanok fel.

Csöpp, csöpp, csöpp. Rosszkislány pengéjéről súlyosan csepeg a vér. A gyomrom ismerősen rándul össze, az agyam és a tagjaim ólmosan nehezednek el.

– Gravitáció. GravKút van a padló alatt. Ki kell innen jutnunk.

Robbanótöltetet veszek elő az övemről, Cassiushoz hajítom, de a gravitáció exponenciálisan növekszik, lerántja a töltetet a földre. A lábam gyötrelmesen lassan emelkedik fel, majd olyan erővel csapódik a talajba, mint egy óriási lórúgás. Az impulzusVértem strapabíró, nem csúcstechnológia, amihez alapból hozzá vagyok szokva, de azért nem ócskaság, harcedzett darab. És mégis kezd összeroppanni a saját súlya alatt a gravitációtól. Olyan erővel hullok térdre, hogy behorpad alattam a talaj. Cassius talpon marad, a töltettel az ajtóhoz vánszorog.

– Elefánt… ül… a vérveretes mellkasomon – nyögi összeszorított fogakkal. Lüktet a vér az agyamban. A földi gravitáció tízszerese húzza le a súlyunkat, a szívem vadul kalapálva igyekszik űzni az ereimben a véremet. Úgy dőlök el, akár egy ősöreg marsi istenFa. Rosszul landolok, megrántom a nyakamat, becsípődik az ideg, és a bal karomon égőn zsibong végig a fájdalom. Zihálva fekszem ott. Cassius bugyborékol valamit, amit nem értek, de nyilván nem sikerült berobbantania az ajtót, nem hallottam semmilyen robbanást. Sevro nincs itt. Lehet, hogy soha nem is volt Apollóniosznál? Átvágtak, mint valami idiótát.

A fejem fölött hang harsan, túlságosan is élénk és mohó, hogy ne Apollóniosz legyen:

– Darrow, Darrow, Darrow. Igazán isteni figura vagy te. Hiszen meghallgattad imáimat, és eljöttél. Légy üdvözölve a Minótaurosz Kikötőiben! Légy üdvözölve a végzetedben!

7

Lysander

TÖKKELÜTÖTT SZÖVETSÉGES

Cicero igazi verseny nélkül megnyeri a futamát, csak az ötödik körben szorongatja meg egy Carthii-szponzorált fogat, akkor mondjuk kis híján a gerince bánja. A Pretoriánusaimat hátrahagyom a kapuban, és átvágok a színtéren, hogy alaposan megmossam Cicero fejét. Küber feltűnésmentesen marad a nyomomban, tekintete megállás nélkül keresi a veszedelmet.

A belső udvaron trágya-, szalma-, bőr-és lószag áraszt el mindent, Virginia au Augustust idézve fel bennem. A nagyanyám palotájában megfordult Aranyak közül ő volt a kedvencem.

Elkap valami homályos vágyakozás a könnyű mosolya és a mindig szokatlan beszélgetéseink után. A mosolya nyilvánvalóan ragadozófogakat rejtett, és mégis mindig megtiszteltetésnek érezte az ember, ha elveszíthet ellene egy sakkjátszmát vagy egy fogadást arról, hogy teszem azt, melyik dalos madár tojása kel ki elsőként a kerti röpdében. Vajon még mindig tud időt szakítani a lovardájára a Marson, vagy hozzám hasonlóan őt is teljesen felemésztette ez a háború? Ha lovagolhatott egyet a Palatinusz parkjában, mindig felvidult. Ha jobban belegondolok, ez velem is így volt.

Az istállók körül árnyat adó boltívek emelkednek, ahová a csapatoknak asztalokat és pihenőhelyet rendeztek be. Ifjú Arany fogathajtók iszogatnak és kockáznak mindegyiknél az ilyen romlott társasággal együtt járó alantas kíséretükkel. Sokan emelik rám a poharukat, ahogy elhaladok a közelükben, a Carthiik kivételével, akik halkan átkozódva vicsorognak rám.

A Hermész-csapat szárnyas saruját lobogtató boltív alatt Cicero a fékrendszert ellenőrzi. Tizenkettő előtt is lesz még egy futama, de a nap folyamán közel tucatszor fog rajthoz állni. Méghozzá abban az ostoba kis sisakban.

Megérzi a jelenlétemet, felém sem fordul, inkább a lovakat csutakoló inasok közé áll be egy kefével.

– Tudom, Lysander, tudom, tudom, tudom.

A nyomában megkerülöm az egyik lovát. Birodalom Vére az orrával próbál megböködni, kis híján fel is taszít.

– Megígérted, hogy nem versenyzel.

A barátom nagyot sóhajt, arany fürtjei közül sandít rám:

– Ugyan, jóember, emlékezz csak vissza. Annyit mondtam, megígérem, hogy komolyan megfontolom a véleményedet, és ezt meg is tettem – simítja tenyerét a mellére. – A szívem szó szerint annyira vergődött a dilemmától, hogy a csuklóm is megrándult, ahogy lefogni igyekeztem kínjai között – hajítja oda az egyik inasnak a lócsutakolót, átbújik a lovak között, és letelepedik a fogat hágcsójára.

Az egyik szolgájától átvesz egy ezüstpohárka bort, felhajtja, és még kér.

– Bort? Thesszalonikai. Rath tíz hordóval hozott magával, isten tudja, hogy szerezte. El kell ismerni, hogy megvannak a csempészei annak az alaknak. Igen fura figura. Sose tudom, hogy az erszényemre utazik, vagy a seggemre. Olyan kétértelmű állandóan.

– Rémlik, ugye, hogy a római fogathajtók rabszolgák voltak? – közlöm vele, miközben az inas újra teletölti a poharát. – Gazdagok, kurvákban dúskálók, de akkor is csak rabszolgák.

– Ezzel azt próbálod közölni velem, hogy velük szemben nekem nagyon is sok vesztenivalóm van? – kérdez vissza Cicero.

– Nem apád mozgatja a szálakat a Házadban. Neked kell irányítanod a családod dolgait. Atyád…

– Atyám elbukta a bolygóját. Közvetlenül a becsülete után – szögezi le Cicero. – Majd pedig életét és legkedvesebb fiát is arra áldozta, hogy mindkettőt visszaszerezze. Ismerted félelmetes vérét és szarrágó természetét. De azt meg kell adni, hogy ezt a sportot imádta. A hippodrom a vérünkben van – homályosul el a tekintete. Felnéz a stadium déli homlokzatára. – Ez a homok itt az enyém. Én sem veszíthetek kevesebbet, mint a leghitványabb római rabszolga annak idején. Mi egyéb számít, ha nem a becsület? Mi mást lehet veszíteni, ha nem az életet? Arra kérsz, érted vigyem vásárra a bőrömet, hogy támogassalak a Hajnaltrónért, miközben minden ellened szól, az esélyeid soványak. Ez itt ezerszer biztonságosabb sport – int körbe, belekortyol a borába, majd könyörgőn pillant fel rám. – Te meg a húgom nem érthettek meg, hiszen a ti szellemetekben olyan rend uralkodik, mint egy óramű fogaskerekei között. Az én szellemem csapongó kalandorszellem, bár valamiféle rend rám is jellemző – úszik a pillantása a boltívek irányába, ahol a Carthiik fizette hajtók az árnyékban egy hárfást hallgatnak. – Valóban természetemnél fogva hiú vagyok, éppen ezért sokat jelentene, ha legalább hinnél abban, hogy nem csak üresen hencegek. Nem hagyom megalázni a Merkúrt, nem engedhetem, hogy a Vénusz ellopja a dicsőségünket azon a napon, amely apámat és a bolygót ünnepli, amelyért az életét adta. Mert mit üzenne ez a polgárainknak? Hogy a Merkúr csak árnyéka régi önmagának? Hogy a Hódító Házak között a Votum immár a legutolsó? Nem egyszerűen a babérokért szállok versenybe, barátom. Hanem a népemért – kissé megtaszigál. – A népünkért.

Kedvelem Cicero nyíltságát, általános derűlátását és cselszövő gondolkodását, de legjobban a merészsége ripacskodó kitöréseit csodálom benne. Az emberek gyakran gondolják csapodárnak, az aranyifjút látják benne, akit a művészetek jobban izgatnak, mint a háború. Pedig még csak véletlenül sem ilyen.

Különös, hogy alakulnak a barátságaink. Cicero nem is különbözhetne jobban Ajaxtól, gyerekkori legjobb barátomtól. Akkoriban Ajax kedves és félénk fiú volt, miközben Cicero hírhedt gazember, aki folyton gaztetteken mesterkedett, hetykén viselkedett, és mindig mindenkit bajba kevert. Ajaxból az idő önző szájhőst faragott, aki mesterfokon űzi a gyilkolást, nehogy bárki is gyengének hihesse. Cicerót viszont fikarcnyit sem érdekli, ha mások gyengének tartják. És még amikor csakis a saját érdekeit hajtja, akkor is valahogy – azt gyanítom, teljesen akaratlanul – mindig ügyel másokéra is. De azért változatlanul hiányzik kicsit Ajax.

Felhorkanok, milyen bosszantóan makacsak a gyermekkori kötelékek.

– Mi az? – kérdi Cicero.

– Csak a nővéred mondott valamit hónapokkal ezelőtt – hárítok. – Ha támadó bájra volna szükség, fordulj inkább Ciceróhoz. Ha ennyire sokat jelent neked ez a verseny, ám legyen, áldásom rád! Nem mintha anélkül nem boldogulnál.

Miután Cassiust elvette tőlem Darrow, Ajaxot pedig Atalantia, újabban óvatosabban bánok a barátaimmal, igyekszem nem a lelkükbe tiporni.

– Tényleg megértesz engem. És ezt Glirasztésznek is megmondtam – mosolyodik el boldogan. – Egyébként hol hagytad a vén pokrócot? Meglehet, a következő győzelmemet neki ajánlom.

– Hazament.

– Elüldözted, nem fér hozzá kétség – bólogat. – Finomabban kellene bánnod vele.

– Finoman bánok vele.

– Kedves vagy, de nem finom. A művészek érzékenyek a műveikre, márpedig te az ő személyes megváltásának az alkotása vagy – közli, mire elkomorodom. – Segített Darrow-nak, nem igaz? A Viharistenek éppannyira voltak az ő szörnyszülöttei, mint az Aratóéi. Sokat kell még vezekelnie. – Ekkor megpillant valamit a hátam mögött. – A fenébe. Kreténriadó.

– Kentaur vagy bika?

– A szarvasabb fajta.

Tharsus és udvartartása közeledik felénk.

– Ezt a féleszűt… – mormolom.

– Nem figyelmeztetted, hogy tartsa a tisztes távolságot? – kérdi Cicero.

– Nem is egyszer.

– Meg fognak nyúzni bennünket a Grimmus-szociopaták – húzza be a nyakát Cicero.

– Engem kitömnek és zsinegekre húznak, mint egy marionettet. Téged megnyúznak.

– Ne mondj ilyet, rémesen hangzik. Jaj, istenek, mindjárt ideér. Szerinted meglátott minket? – próbál elbújni a fogata hajtókosarában.

– Cicero, jóember! Valóságos Flavius Scorpus vagy, én mondom – rikkant felénk Tharsus. Cicero úgy húzza ki a nyakát a bókra, mint egy szurikáta.

– Nem állítanám, hogy ezzel nem értek egyet – mondja.

– Micsoda kellem! Micsoda virtus! – ér közelebb Tharsus, és tíz fokkal komorabbra vált a hangneme: – Több száz méterről is kitűnően olvasok szájról, kecskebaszó gazemberek.

– Tudjuk – csapok Tharsus izmos vállára. A tenyeremnek átható szantálfa-és feromonszaga lesz. – És hiába hoztuk megint a tudomásodra, hogy ezzel megszeged az egyezségünket, te mégis csak idejöttél hozzánk.

– Mivel az még feltűnőbb lenne, ha ilyen illusztris társaságot notóriusan kerülni próbálnék – hajol egészen közel hozzánk kihívóan… vagy csak okosan elrejti a szája mozgását a többi szájról olvasó elől. Középső ujján hangtorzító vibrál. – Nem a dolgodat végzed, Lune. Neked elvileg pénzes bugyogókban kellene kotorásznod, hogy nagyszerű keresztes hadjáratunkat megtámogassuk végre, nem pedig Szürkék prosztatáját masszíroznod a kakasülőkön. A bátyám reszortja, hogy a katonák imádják, neked csak embert és lóvét kell virítanod.

– Hogy aztán a bátyád elszórja a Szindikátus aukcióin – jegyzi meg Cicero.

– Elszórja, azt mondod? – vigyorodik el öntelten Tharsus.

Mostanra Valeria több testvére is lejött a versenyzőikhez. Az egyik Carthii szőlővel dobja meg Tharsus valamelyik költőcskéjét, egy másik pedig csontot hajít felénk. A fejemmel odabiccentek a Pretoriánusaimnak, hogy vessenek véget a kötekedésnek, és Markus – Rhone kedvence, egy napégette vízibivalyforma Centúrió – boldogan teszi a dolgát.

– Menj innen, Tharsus – pattintok át neki némi pénzt, mintha egy fogadást nyert volna meg, ő pedig vigyorogva vágja zsebre. Élvezi, hogy kínosan érzem magam. – Balhét fogsz provokálni, ami messzire terjedhet.

– Ugyan. Ha csak egy hajszálat meggörbítenek ragyogó koponyámon, a bátyám sorra felrobbantja a kikötőjük építőtornyait, míg vissza nem szolgáltatnak neki. Na, akkor vajon hogy nyeritek meg a háborút? Ha az ellenségnek lesznek kikötői, de a Társadalomnak egy se? – duruzsolja Tharsus. – Csillapítsd aggodalmas lelkedet, palatinuszi gyermek. Apollóniosz üzenetét hozom neked. Míg mások, köztük az ostoba Ajax, a drága héliumot pazarolva a ravasz farkast keresgélik a rendszerben, a bátyám előcsalogatta a sötétből, hogy marsi vitézségét próbára tegye.

– Bejött az a holo? – mered rá Cicero. – Elképesztő.

– De mennyire! És a bátyám hamarosan le is vágja Darrow-t – érinti meg a karomat Rath. – Csihadjon buja ágyékod, te koravén hímringyó. Régi szeretőd, Cassius is belesétált a csapdába, napokon belül átadjuk neked, hogy kényed-kedved szerint bánj vele. Akkor talán Lady Bellona is kitárja végre neked az erszényét.

– Cassius él? – nézek rá elképedten. – És ki akarta menteni Sevrót Darrow-val?

– Úgy ám.

– És mindketten a bátyád fogságában vannak?

– Igen – feleli olyan öntelten Tharsus, hogy szinte elájul önmagától.

Le vagyok taglózva. Amíg nyolc hónapja Darrow-t ki nem menekítette Héliopoliszból, azt hittem, hogy Cassius meghalt a Peremen. Utána Ajaxszal, a Portaposókkal és a többiekkel együtt, akik a nyomukat kutatták, azt gondoltam, hogy Cassius az akció közben odaveszett. Tíz éven át éltünk együtt testvérekként. A bátyámnak éreztem. Nem volt soha hibátlan ember, de akkor is a testvérem. És bizonyos szempontból jobb volt halottnak hinni. Azt képzelni, hogy élete nemesen ért véget. Annál jobb, mint tudni, hogy él, és Darrow-t választotta helyettem, hogy az ő oldalán harcol. Nem mellettem.

Kemény játékot játszunk, én sem lehetek gyenge. Át fogom adni az anyjának, Juliának. Talán tényleg ő lesz a kulcs a kasszához.

– Nocsak, nocsak, máris az aranyat számolja – mér végig Tharsus. – Hé, te! – kiált fel, ahogy a Bellona-fogathajtó kilép a csapata boltíve alól, hogy megdorgálja a lovai körül serénykedő egyik inasát. Tharsus felé indul, izmos karjaival násztáncot járó sáskaként hadonászik a nőnek: – Te csodálatos nőszemély. Te nyilván ismersz engem, de nekem is azonnal tudnom kell, te ki vagy. Ez a kellem! Ez az elegancia! Ez a virtus!

Ciceróval csak nézzük, ahogy beszélgetésbe elegyedik a fiatal Bellona-versenyzővel. Az agyam zakatol: Darrow és Cassius Apollóniosznál van. Hatalmas aggodalom csitul el a gondolattól, és egy másik ébred a helyében. Darrow-nak természetesen vesznie kell, de biztosan vele kell pusztulnia Cassiusnak is?

Cicero duzzogva fonja össze karját a mellén.

– Neked meg mi bajod? – kérdezem.

Nagyot sóhajt.

– Csak… kellem és virtus… ugyanezeket mondta nekem is.

Végigmérem. Nem tréfából mondja, amit mond. Szeretem Cicerót, de néha azért megfordul a fejemben, hogy talán komolyabban vennének, ha a félelmetes Ajax au Grimmust tudhatnám magam mellett.

Az éj leszálltakor Héliopoliszban nem a versenyé, hanem a színházé és a mulatságoké az idő. A háztetők és a vízpart kacagástól és muzsikától hangosak, a lámpafényben sehol sincs csend. Utam a macskakövön a rakpartról egy ligetbe vezet, ahonnan sziklafalba vájt amfiteátrumhoz közelítek. De nem a darab miatt jöttem ide.

Hanem azért, mert délben egy Porvető nevű hatalmas hajó állt bolygó körüli pályára, és mindenképpen találkoznom kell a kapitányával.

A Pretoriánusaimat hátrahagyva ereszkedem le a nézőtér tövébe. A tenger előterében álló színpadon halálra vált Oidipusz döbben rá éppen, hogy királynő felesége egyben az anyja is. A széksorokon fűszeres borral és rágcsálnivalókkal megrakodott aljaSzínek zokognak. A víz felől, a távoli lebegő szigetekről vidám mulatság zajai szűrődnek el idáig, mintha gúnyt akarnának űzni Oidipusz nyomorúságából. Azt hiszem, csak én akadok fenn a helyzet iróniáján. A híres földi Lila színész, Thessián alaposan túl van élete delén, és még mindig zseniális.

Lenyűgöz az előadása, egy olajfa törzsének dőlve nézem végig, ahogy megvakítja magát, a kórus elkántálja az epilógust, és a tömeg kiáramlik az amfiteátrumból, szétszóródik a parton és a bárokban, hogy könnyedebb attrakciókkal zárja az estét.

Leballagok az amfiteátrum lépcsőjén, és meglátok a helyéről felkászálódó két porlepte útiköpenyt viselő nagy termetű férfit. Senki se nézné őket másnak, mint akik: Páratlan Sebhelyesek.

– Azt mondják, Thessián egy követ is megríkatna, a ti szemetek mégis száraz. Ti volnátok sztoikusok, vagy talán Thessián veszített tehetségéből? – szólítom meg őket, ahogy indulnának.

Az idősebb jóval vékonyabb a társánál.

– A Merkúr forró hely – feleli letörten. – Megfeledkeztem a hidratálásról.

Mennyire jellemző rá ez a válasz! A barna bőréről és a lángHajók iránti vonzalmáról Napégettének nevezett Héliosz au Lux szigorú, közönyös és komoly, akár az epeömlés. Negyven éven át volt a Perem Birodalomban az Igazság Lovagja, majd a háború kitörésekor Dido mellett társKonzullá választották. Szívélyes velem, de nem csattan ki a lelkesedéstől.

– Üdv, au Lune.

Kezet rázunk. Antik Cestust visel mindkét kezén, ősi harci kesztyűt, amelyet aranyszálakból szőttek szorosra, hogy viselője kezét könyöktől lefelé az ujjak hegyéig erényövbe fogja, ezzel mutatva, hogy ő a hajója legfőbb kapitánya. A fémbe a Porvető szó és harci jelenetek mellett az Iliász egy sorát vésték: VÉGZET A RÉSZEM A FÖLDÖN, MEGHALOK ÉS NYUGSZOM: DE ELŐBB NYEREK ITT RAGYOGÓ HÍRT. Héliosz Cestusát Zeusz Kötelékének nevezik.

A fiatalabb Páratlan Sebhelyes egy szélvész ólomtartályban, amelyet még maga Apollóniosz is csak nagy óvakodva nyitna fel. Erőteljes testalkatú, borongós kedélyű, halk szavú férfi, a Perem seregeinek legújabb csillaga. Diomédész au Raa, Romulus és Dido legidősebb fia. Örülök, hogy látom. Valószínűleg ő az egyetlen ember, akinek vágyom a szeretetére, majd meghalok azért, hogy kedveljen, mivel tiszteletre méltónak, csodálatosnak és a Magban oly gyakori csáberőknek, mint a bájolgás, hízelgés, lekenyerezés és hasonlók teljességgel ellenállónak tartom. Neki csakis az érdemek számítanak.

A szerény hősöket kedveli, engem azonban egyelőre csak néhány dalból és egy lovasrohamból ismerhet. Ettől alaposan elbizonytalanodom a közelében.

A kezemet nyújtom neki:

– Au Raa – köszöntöm. – Vagy mondjam inkább, hogy Viharlovag? Esetleg Legátus? Vagy Ikerhódító? Számtalan okkal kivívtad a tiszteletet, jóember.

Nem fogadja el a felé nyújtott kezemet, ami zavarba ejt. El vagyok képedve. Pedig abba a hitbe ringattam magamat, hogy a hosszú utunk során szinte összebarátkoztunk. De miután ő megtárgyalta Atalantiával a Perem hadba lépését, elváltak útjaink, és ezek szerint nem csak fizikailag távolodtunk el egymástól. A húgát a Merkúr sivatagában elveszítettük a Viharisten elleni harcban. Talán ezért neheztel rám?

Héliosz elkapja a pillantását.

– Bocsánatkéréssel tartozom, au Lune – jelenti ki mereven Diomédész. – Hazudtam neked. Azt állítottam, hogy Cassius meghalt az Ión, miközben életben maradt. A rendemtől már megkaptam ezért a feddést, de te még nem marasztalhattál el, amint érdemelném.

– Négyszer lesújthatsz rá, ha kívánod – mormolja Héliosz, de változatlanul kerüli a tekintetemet.

– Miért hazudtál? – kérdezem.

– Cassius becsületesen harcolt, ám ellenfeleiről ugyanez nem volt elmondható. Szerettem volna megmenteni az életét, és erre csakis azt a módot láttam, hogy holtnak mondom, és titokban csempészem ki onnan. Ő azonban később megszegte a szavát, és visszatért a háborúba – fejti ki Diomédész, majd elhallgat. – Egy szolgámmal, aki segítette őt a szökésben.

– Ha minden hazugság ennyire kegyes volna, soha nem kívánnék igazat hallani. Elengedem a négy csapásomat, ha hajlandó vagy végre kezet rázni velem – nyújtom újfent a kezemet. Ezúttal megkönnyebbült mosollyal markolja meg. – Be kell valljam, meglepett, amikor megtudtam, hogy a bolygóra érkeztetek. Miután Dido elutasította a meghívásomat, nem számítottam a Perem küldöttségére.

– Nem is küldöttekként jöttünk ide – feleli erre Héliosz, én pedig önkéntelenül elkomorodom. Ha nem küldöttségben érkeztek, akkor csakis egyetlen okkal lehetnek itt. Hogy megsértsenek. – Egyszerű polgárként a lányomnak tett fogadalmamat teljesítem itt – simítja végig oldalán a rövid pengéjű kitarit. Az Iói Intézet Dionüszosz-Házának gyűrűjét kovácsolták bele a markolatába. – Halála előtt megesketett, hogy egyszer még nézzem meg színpadon Thessiánt – facsarodik komor arca valami mosolyszerű fintorba. – Mindig is úgy vélte, hogy kötelességeim mellett elfelejtem élni az életemet.

Milyen vérszegény kifogás. De nem mutatom csalódottságomat.

– És milyen érzés élni az életet?

– Alig várom, hogy visszatérhessek végre a hajómra és a háborúba – vallja meg.

– Vagyis néha az élet is túl van értékelve.

Hallgatunk, kínos számomra, ahogy méregetnek. Mintha szabadulnának tőlem. Hülyén érzem magam, hogy azt hittem, Héliosz azért jött a Merkúrra, hogy velem tárgyaljon. Ez volt az első gondolatom, amikor értesítettek, hogy a Perem zászlóshajója a légtérbe ért. Tévedtem.

– Mindkettőtöknek hálásak lehetünk harci érdemeitekért. Nektek köszönhetően sikerült térdre kényszeríteni a Köztársaságot. A ti flottátoktól rettegve szorultak be a Marsra.

– Az ünnepségedből ítélve te magad is remekül teljesíthettél itt, a Merkúron – feleli épp csak nem gorombán Héliosz.

– Sajnos, sok még itt a tennivaló. Különösképpen Tükhében, de a vasbányák újra működnek és a tengerek is lecsendesedtek. Megtisztelnétek, ha holnap a páholyomból élveznétek a pegazustornát és utána a Fényhozó kilövését…

Héliosz végigméri a várostól délre horgonyzó hatalmas monstrumot. Nyilvánvalóan a Perem tulajdonának tartja, hiszen a Ganümédész dokkjaiból került ki, hogy aztán éppen erről semmisítse meg azokat Darrow.

– Nem, ez most magáncélú kitérő volt – jelenti ki. – A Földre tartunk, holnap a Sol állomáson kell lennünk, hogy odaérjünk időben a csúcsra. Egy órán belül indulunk is.

– Milyen csúcsra? – nézek nagyot.

– A Diktátor Rómában van, és ígérete szerint kilenc nap múlva felfedi a háború elkövetkező szakaszának terveit.

Napnál is világosabb számukra, hogy Atalantia engem nem hívott meg erre a nagy eseményre.

– A következő szakasz? A Mars?

Héliosz vállat von.

– Ha nem, akkor annak súlyos következményei lesznek. Tovább nem tétlenkedhet a flottájával, míg a népem harcol. Ideje véget vetni ennek. Felkérnélek, hogy közvetítsd Atalantia felé ezen álláspontunkat. Bár úgy hallom, egyedül az ágyát osztja meg veled, a terveit nem. – Diomédészre pillant. – Különös hely a Mag, nem igaz?

Diomédész zavartan pislog, Héliosz modora még egy Holdúr esetében is gorombának számít.

– Úgy látom, szándékosan meg akarsz engem sérteni. Mi okod van erre?

– Tudok róla, hogy Raa Konzult meghívtad a… játékaidra. Didónak talán bizsergeti a vérét, hogy belefolyhat a Mag hatalmi versengéseibe. Elvégre a Vénusz szülötte. De az én vérem soha nem bizsereg. Nincs miről társalkodnunk egymással, hacsak nem vagy képes végre kimozdítani Atalantia flottáit a Föld és a Luna vidékéről, hogy a Mars ellen induljanak. Hivatalod helyi jellegű, korlátozd magadat a helyi gondokra.

– Ezek szerint a Holdurak csakis ezért küldtek téged a Magba? Hogy rajta tartsd a szemedet Didón? – próbálkozom. Jellemző lenne az izolációs politikát valló frakciókra, hogy egyből berezeljenek, amint a hatalmas Por és Sárkány Ármádia messze jár, és rájuk csak az Árny Ármádia meg a sivatagi helyőrségeik vigyáznak a Perem távoli birodalmában. A Holdurak ideges népség.

– Dido akarta ezt a háborút, nem én. Csakis azért jöttem el, hogy a Holduraknak ne kelljen amiatt aggódniuk, hogy a harcok végeztével ismét orrunkban karikával ébredünk.

– Szóval marad a jó öreg elzárkózás.

Héliosz az amfiteátrum falának takarásából bennünket figyelő Pretoriánusaimra pillant.

– Mit gondolnak rólad vajon a Pretoriánusaid, hogy egy olyan emberrel kvaterkázol, aki a Trójai Csatában ellenük harcolt? Testvéreik vére szárad a pengémen.

– A Pretoriánusaim én magam vagyok, márpedig én úgy vélem, hogyha hagyjuk, hogy múltbéli konfliktusaink mondják meg, kik vagyunk, akkor örökre az ősi ellenségeskedések gacsos torzóivá satnyulunk.

– Ezek csak szavak, fiú. Én a két szememmel láttam, ahogy Rhea hamuvá perzselődik – feleli. – A Magot olyan kórság rágja, ami ellen egyedül a karantén hatékony orvosság. Nem lenne szabad itt lennünk. Mégis itt vagyunk. De amikor majd hazatérünk, fel fogom égetni magam mögött a hidat.

Ennyit az egységről, amiről álmodoztam.

– Hiszem, Diomédész, hogy te képes vagy meglátni a Mag és a Perem kapcsolatának értékeit. A ti kertművészetetek és hajóépítési tudományotok és a mi forrásaink és munkaerő-gazdagságunk egyesítésével kicsinyke Napunk kertjein túlra is vethetnénk pillantásunkat. A messzi csillagokban új világok várnak ránk.

– Én csak egy egyszerű lovag vagyok – mondja erre, bár érzem, hogy erősen fegyelmezi magát. Igazából amióta a Peremen láttam őt harcolni, gyakran elkap az érzés, hogy csakis az ő önuralma óvhat meg bennünket. – Óvatlanságnak tartom, amikor tapasztalatlan férfiak és nők beleártják magukat az államügyekbe.

– Amennyire ismerlek, rád egyáltalán nem illő az egyszerű szó.

Héliosz konkrétan felkacag.

– Nahát, ezek szerint tévedtek veled kapcsolatban. Nem vakít el a saját tükörképed. Legalábbis semmiképp se mindkét szemedet.

Jupiterre, mekkora bunkó. De azért próbálom magam mellé állítani.

– És Rómában hol tartja a csúcsot Atalantia?

– A Kolosszeumban – horkan fel.

– Csak játszadozik veletek.

– Mondja az, aki egész napos cirkuszokat rendez.

– Hivatalom helyi jellegű. Vagy mégse korlátozzam magam a helyi gondokra?

Ritka jelenségnek lehetek tanúja: Diomédész elmosolyodik. Sőt, Héliosz is halvány érdeklődéssel kezd méregetni.

A Pretoriánusaim csak pillanatokkal azelőtt jelzik a váratlan érkezőt, mint ahogy Diomédész figyelmezteti Hélioszt. Magas Aranyat látunk közeledni a színház túlvégéből. Elhűl a vérem. Karcsú, sápatag, enyhén ferde szemű alak barna köpenyben és világítóan kék parókában. Sokan elkomorulnak a távozók között, ahogy meglátják az arcát.

Atlas au Raa a kedvünkért közönyös mosolyra húzza a száját, ahogy megáll előttünk. Elképesztő a kontraszt a lényéből sütő komolyság és a parókája nevetségessége között.

– És én még azt hittem, Thessiánt érdemein alul értékelik polgáraink. Pedig micsoda csodálói gyűltek itt egybe – kezdi, majd a parókája miatti látható döbbenetünkre csak megvonja a vállát: – Ha Héliopoliszban vagy, tégy úgy…

Ahogy Héliosz bakancsa a bolygó felszínét érintette, máris értesültem ittlétéről. Ijesztő, még ha nem is különösebben meglepő tény, hogy ugyanezt nem mondhatom el Atlasszal kapcsolatban. Vajon mióta van a Merkúron? Üdvözli a Perem-belieket, de egyikük sem fog vele kezet.

A gorombaságra csak felvonja a szemöldökét, és odabiccent a Héliosz karján pompázó Zeusz Kötelékre.

– Ha én egy holdTörőt tartanék a markomban, még a sátánnal is vigyorogva ráznék kezet – jegyzi meg.

Héliosz állja a tekintetét. Hasonló felépítésűek, még ha Atlas valamivel magasabb és a végtagjai hosszabbak és vékonyabbak is.

– Árulókkal nem tárgyalok – kapja meg Héliosz válaszát.

Atlas kisfiúként került a nagyanyámhoz túszként, és idővel az egyik legnagyszerűbb eszközévé vált. A bátyját, Romulust még holtan is hősként tisztelik, őt magát azonban a kor egyik legsötétebb árulójaként tartják számon. Pedig kicsit sem tehet arról, hogy éppen őt adták át a Magnak a béke zálogául.

– Ugyanaz vezérel téged és engem, Héliosz – sóhajt nagyot Atlas. – Az igazság. De ha így magunk között vagyunk, tedd csak fel magadnak a kérdést, hogy kettőnk közül mégis melyikünk szegte meg az esküjét. És melyikünk nem?

A Holdurak Első Lázadásának rendíthetetlen szószólóját ennyivel nem lehet kizökkenteni.

– Köszönjük a színdarabot, Lune. És most bocsáss meg nekünk – közli.

Atlasról tudomást se vesz, egyszerűen csak sarkon fordul, hogy induljanak. Atlas Diomédész után szól:

– Unokaöcsém. – Erre ő megtorpan, de nem fordul hátra. – Sajnálattal értesültem bátyám haláláról. Apád remek ember volt, és még ha nem is értettünk egyet mindenben, értve ezalatt anyád személyét, mélységesen szerettem őt. Nem kétlem, hogy te is méltó leszel a nevünkre.

Az ifjú negyedfordulatba kezd, de Héliosz felcsattan:

– Diomédész!

És a tanítványa kelletlenül követi őt. Atlas le sem veszi róluk a szemét, míg el nem tűnnek az amfiteátrum kőfalán túl.

– Micsoda párocska ezek ketten – mormolja.

– Nem érdemes pont vele összeakaszkodni – célzok Diomédészre.

– Csak szeretem ismerni az érzékeny pontokat.

– Viszont én azt hittem, a Lunára mentél.

– Az éhség lassú szakács. De a tüzet megraktam, a serpenyő melegszik. Kényszeríteni nem kényszeríthetem a lunaiakat, hogy felfalják egymást. De amint megdöntik a Voxot, Atalantiának ismét szüksége lesz ott rám.

– És mégis, mit keresel akkor itt?

– Ugyanazt, amit Héliosz – méreget hideg tekintete, hogy mikor árulom el végre magamat. – Természetesen Thessiánt akartam látni. Korunk legnagyobb némaszínészét – mosolyog szélesen a saját tréfáján, majd a nyakát vakargatja. Hosszú heg csúfítja, mintha valakinek sikerült volna átvágnia a torkát. Elkapja a pillantásomat: – Látnád a másikat. Pontosabban, látnád az egész földrészét annak a másiknak.

– Vagyis tényleg megfordultál mostanában a Földön is. Hallottam a pletykákat.

Könnyedén biccent, mintha semmiség volna csupán, hogy lecsendesítette Észak-Amerikát.

– Atalantia úgy vélte, túlságosan is… kegyetlen voltam. Mindegy is, majd Falthe elrendezi a Sziklalakókat. Atalantia küldött ide, hogy a hegyi meleg vizes fürdőhelyeken kipihenjem magamat, és hogy szemlézzem errefelé a te… előadásodat.

– Felügyelőként jöttél? Te? – hökkenek meg. – Anyagi kérdésekbe ütöd az orrodat?

– Van érzékem a számokhoz, pláne ha katonákat kell lajstromozni. És néha még nekem is jólesik elszabadulni a frontvonalból. Segíteni jöttem. Mivel a költekezésed… nos, Atalantia garantálni szeretné, hogy a vőlegénye ne menjen csődbe. Az embereid természetesen állnak majd a rendelkezésemre.

– Természetesen.

– Helyes. Nem fogom zavarni a köreidet, nyugodtan tégy úgy, mintha itt se lennék – méreget pár pillanatig. – Egyébként örülök, hogy látlak, Lysander. Igen szép munkát végeztél itt, őszintén mondom. A merkúriak hűséges polgárok, nem érdemelték meg, hogy Darrow káoszba fordítsa az életüket. Atalantia elégedett veled, nincs nap, hogy ne hallaná valakitől a dicséreted, hogy mennyire szeret téged a Merkúr népe – mondja, hallgat egy kicsit, majd hozzáteszi: – A szüleid büszkék lennének rád.

Atlas annyira nyugtalanító figura, hogy minduntalan kimegy a fejemből, hogy a szüleim jóbarátja volt. Kalindora azt tanácsolta, hogy bízzam benne, de képtelen vagyok rá. Az én szememben ő Atalantia harci ebe, márpedig a szüleimet Atalantia ölte meg. Atlas persze nem tudja, hogy én ismerem a titkot. De még ha tudná is, ugyan mit tenne? Azért a tűzzel szívesen játszom.

– A Fényhozó kilövésekor estélyt adok. Megtisztelő lenne, ha…

– Ne butáskodj – nevet nagyot –, igazi hangulatgyilkos vagyok.

– Egyszerűen senki se jön el a bulijaimra.

Jókedvű mosollyal lapogatja meg a vállamat, és távozik. Ahogy nézem a távolodó hátát, a szívem megtelik rémülettel. Ha Atalantia annyira elégedett velem, akkor miért menesztette a nyakamba a hóhérát?

Mintha meghallaná a gondolataimat, megáll, és visszaszól:

– A szüleidet mélységesen szerettem, Lysander, ezt tudod. De a folyamatban lévő terveket senki sem torpedózhatja meg. Még te sem. Neked csak a Merkúrra legyen gondod. És nyugodj meg végre. Hagyd, hogy megnyerjük ezt a háborút. Nem szégyen az, ha valaki szeret.

Miután magamra hagy, ott állok a mostanára teljesen kiürült színházban. A fáklyák árnyakat táncoltatnak a kőből emelt nézőtéren. Mögöttem susog a fűben a szél.

– Kövesd őt, Küber. Észrevétlenül.

– Ahogy óhajtod, dominus.

A másnap nagy részét léhán ármánykodó Páratlanok társaságában töltöm a pegazustornán és a napon, hitelezőkkel tárgyalok, majd legnagyobb megkönnyebbülésemre végre leszáll velem a gép Glirasztész birtokán. Hiába jár folyton a fejemben, hogy Atlas itt van a bolygón, és hiába zakatolnak búcsúszavai az agyamban, a nap feszültsége most tovaszáll. Cicero figyelmeztetésének hatására döntöttem úgy, hogy ideje meglátogatnom a Merkúr FőKreátorát. Glirasztész barna inasa, Exeter a kedvenc kaktuszborommal fogad, és a gazdája műhelyéhez csatolt kertbe kísér.

– Légy vele kíméletes, dominus. Ma nagyon… ideges. Aggasztják a… fondorlatos terveid.

Akkor jobb, ha Atlas jelenlétét nem is említem neki.

– Szerinted még mindig hibáztatja magát? – kérdezem a sápadt inast. – A Viharistenek miatt?

– Hiszen ő a hibás, dominus.

Glirasztész egy holoForma fölé hajolva dolgozik valamin, amikor belépünk a műhelyébe. Kezével sietősen eltakarja az öntőformát, ahogy meghallja lépteinket.

– Mit keresel itt, Lysander? Hát nem a nyitóestélyen vagy?

– Úgy döntöttem, inkább kihagyom – huppanok le egy kanapéra.

– Hogyan? Ne légy nevetséges! A szövetségeseidet kell kényeztetned.

– Nem szabad nagyon körbelihegnem őket. Majd Cicero leveszi őket a lábukról, Horatia pedig mindenről biztosítja őket. Okosabb, ha én csak ritkán mutatom meg magamat. De mindegy is, a lényeg, hogy ma egy igaz baráttal szeretnék ünnepelni. Fekete és lila testőrfal nélkül – teszem hozzá, mire körbepillant, hogy hol hagytam a Pretoriánusaimat. – A hajón maradtak, Glirasztész. Még Küber is.

A hír láthatóan boldoggá teszi.

– Attól a pusmogótól áll a hátamon a szőr – jegyzi meg borzongva. – Bár azt változatlanul tartom, hogy nem bánthatod meg a vendégeidet. Várjunk csak… hogy érted azt, hogy ünnepelni szeretnél?

– Jó hírt kaptunk Apollóniosztól – mosolyodom el. – Nem fogod elhinni, micsoda hírt.

8

Darrow

A FÜGGŐKOLOSSZEUM

Rath-lilába bújtatott zord Szürkék taszigálnak be minket Cassiusszal a Flamma Garatnak keresztelt hírneves alagút száján. Találó elnevezés, hiszen gladiátorok ezreit nyelte el a szűk járat, hogy az arénában a Carthiik pénzelte szórakozást táplálják. A sápadt kővel kirakott falak és padozat vérszínű ásványokkal erezett. Valami különös módon az erek a Carthiik vérengző ízlését kiszolgáló játékokban hírnevet szerzett gladiátorok alakját rajzolják ki, mellettük a szörnyetegek – pegazusok, griffek, mantikórok és műveletlenségemben meg nem nevezhető misztikus lények – tekeregnek. Pax mindről tudná, hogy mi, kettőnk közül ő a könyvek barátja.

Cassius nem néz ki valami jól. Amióta elfogtak bennünket, azaz két nappal ezelőtt, nem láttam. Az orra eltört, a jobb szeme alatt monokli sötétlik, de egyetlen foga se hiányzik és a haja is fénylő, fürtös arany. Széles mosollyal fogad, mintha részeg kábulatunkban épp egy Gyöngyklubba tántorognánk be.

– Nála volt egyáltalán Sevro? – kérdi.

– Fogalmam sincs.

– Nyilván a beszerzése is a csapda része volt. Remélem, a garanciánk azért még működik – mondja, mire csak nagyot horkantok. Végigmér: – Tudod, szerintem te vagy az egyetlen, aki egy kétnapos fogva tartás alatt is csak hízik.

Valóban. Tényleg híztam.

– Etettek – ismerem be.

– Etettek?

– Fel a fejjel, neked legalább nem kell Apollóniosszal párbajoznod.

– Mivel tömtek?

– Lazaccal. Rizzsel. Zöldségekkel. Sült hússal. Összetett szénhidrátokkal. Fehérjékkel. Tudod, a szokásos.

– Sült hússal?

– Ja.

– Sült hússal? Nekem egy rozsdás csőből kellett kinyalogatnom a vizet. És igen, szó szerint.

Az egyik Szürke jobb fültövön csapja.

– Hé, feketeköpeny! Inkább hálálkodj, hogy nem dragonyosok vagyunk. A Pretoriánusok csatornaposványt pumpálnak beléd, és félholtra korbácsolnak.

– Rémes – motyogja Cassius.

Ez a Szürke tősgyökeres marsi, ahogy az összes itteni, akit láttam. Ami különös. Nem thesszalonikaiak, ahonnan Apollóniosz származik. Ez itt egyébként egészen konkrétan Yorktonból vagy a környékéről való. Ennek gondolatára elszorul a szívem, hiányzik az otthon. A yorktoni Szürkék hagyományosan az Augustus-Házat szolgálták. Egy másik Szürke leköpi Cassiust, és kirúgja a lábát. Ő csak kedélyes mosollyal néz fel rá, ahogy feltápászkodik. Lehet, hogy engem utálnak, de Cassiustól egyenesen undorodnak: valaha olümposzi köpenyt viselt és elárulta. Ilyen társaságban a feketeköpenyek nem élnek hosszú életet, és nem halnak szép halált.

Az alagút megöblösödik, és kilépünk a fényes nappalba. A Mag legpazarabb arénájába. A Függőkolosszeumba. A kápráztató fénytől hunyorgok.

A Vénuszra néző gigászi átlátszó kupola alatt homokos harctér nyúlik el egy virágzó folyondárokkal és mérges tüskékkel benőtt kőfalig. A lelátókon Szürke legionáriusok tengere tombol. Felettük a Valii-Rath-Ház lila lobogója és mindenféle légiók jelvénye magasodik. Akadnak itt olyan légiók is, melyeket én magam semmisítettem meg, de azóta új életre keltek. Mögöttük szatírok és kentaurok képével díszített faragott oszlopok nyújtóznak felfelé a kupoláig. Alatta a Vénusz akvamarin tengerei, fehér homokos félszigetei és esőerdőkkel benőtt földrészei. Mintha fejjel lefelé lógnék. A látványba a néhai lykosi kisfiú beleszédült volna, hogy moccanni se bír.

A legdöbbenetesebbnek azonban a katonák számát találom.

– Mintha azt mondtad volna, hogy alig néhány tucatnyi zsoldosa van – jegyzi meg Cassius.

– Úgy is volt. Ezek szerint a marsi száműzöttek megtalálták benne a vezérüket, aki egyszer hazajuttathatja őket.

Vagy ötvenezer Szürke őrjöng a lelátókon. Még annál is több. Vannak közöttük kikötői munkások is – Narancsok, Zöldek, Kékek és Vörösek. Több tízezernyi.

Elkap a seregét vesztett hadvezér kicsinyes féltékenysége sereggel bíró társával szemben, és vagy ezredszer kívánom, bárcsak visszaszerezhetném valahogy a sivatagban odaveszett légióimat. Apollóniosz mivel érdemelte ki ezt a hűséget? Ezt a hatalmat?

Amikor utoljára láttam, csak a személyes légiójának szánalmas maradványaira számíthatott, még ezer ember se maradt mellette. Most viszont egy üres látványossághoz ilyen erőket felvonultat, miközben a zsákmányolt állomást is vigyázzák a csapatai, nem kell aggódnia, hogy a bolygó északi pólusánál gyülekező Carthii-flották lerohanják, és elfoglalják a hódítását. Vagyis vagy még ennél is sokkal nagyobb a hadserege, vagy biztos alapokon nyugszik a békéje. Esetleg mindkettő egyszerre.

Erősebb, mint hittem.

De hogy lehetséges ez?

A Szürkék mindig szerették őt. Hóbortjai és különcsége mellett őszintén rajong a háborúért. Soha nem olyan kedélyes, mint amikor hadba vonul. És mesterien őrzi népszerűségét. De ennyi embert akkor sem gyűjthetett önerőből maga köré. Kell hogy legyen szövetségese. Méghozzá hatalmas. Egy név villan az eszembe. Cassiusra nézek.

– Szerintem azok a Votum-rakodók nem csak vasat hoztak.

– Lysander? – mondja ki a nevet Cassius. – Lehet, hogy naiv fiú, de nem ostoba. Tudhatja, hogy a Minótaurosz nem tűri meg egyetlen kegyencét se sokáig az ágyában.

– Lehet, hogy ennyire kétségbeesett.

A száműzött legionáriusok sorai elnémulnak: a Carthii-homokra a Mars két leggyűlöltebb fia lép ki. A küzdőtér közepén megállítanak bennünket. Évszázados gyűlölettel merednek rám, de tudomást sem veszek róluk, az urukat és Sevrót keresi a tekintetem. Mert attól, hogy a cellában egy kamufogoly csalt bennünket csapdába, még nagyon is lehetséges, hogy a barátom is itt van valahol.

– Rath! – kiáltok nagyot.

Nem kapok választ. Kezdek ideges lenni. A fene essen ebbe a nagy cirkuszba, a csapdájába, a pompázatos hetvenkedésbe! Dühödten méregetem az embereit. Azok gőgösen és undokul bámulnak vissza ránk az aranybikákkal és tigrisekkel és sasokkal és villámokkal mintázott lobogók alól. A szélsőségesség hevülete fűti őket, bűntudatuk ellen olyan szavakkal vértezték fel őket, mint testvériség, kötelesség, hűség.

– RATH!

És amikor végre úgy ítéli meg, hogy a tetőfokára hágott a feszültség, a díszpáholy felett a magasban felbőg egy kürt, és a kikötőmunkások meg a katonák szerelmesen szegezik szemüket egy lila vértezetben a díszpáholy tetejére kürttel a kezében kilépő férfira. A kürt vadul vágtázó lovak áradatát idézi meg elmém sötét barlangjában. Apollóniosz lábai alatt a díszpáholyba csillogó Páratlan vitézek vonulnak be. Sokuk arcát felismerem, kispénzű Legátusok és Pretoriánusok, akiknek azonban a híre és vitézsége nagy. Első vonalbeli veteránok. Profik.

– Minótaurosz! – harsogja egyetlen Arany Legátus a díszpáholyban.

– Invictus! – üvölti rá válaszul több száz Szürke Centúrió.

– Minótaurosz! – ismétli a Legátus.

– INVICTUS! – dübörgi a teljes lelátó, a kikötői munkásokkal együtt. Igazam volt. Invictus – legyőzhetetlen. A Társadalom korában akármelyik kisebb Ház büszkén fogadott megtiszteltetésként élte volna meg, ha a harcmezőn a Lune-Ház saját csatakiáltásával éltethette a vezérét. Cassius arca elsötétül, a díszpáholyt kémleli, hogy ott áll-e az Aranyak sorában Lysander is. De ha itt van, Silenius Örökösének akkor sincs annyi vér a pucájában, hogy nyilvánosan megmutassa az arcát.

Ha megmutatná, vajon mit tenne Cassius?

Apollóniosz két karját kitárva ereszkedik alá a magaslatról, de nem egyenesen hozzánk, a küzdőtér homokjába, hanem Szürke legionáriusai gyűrűjébe. Itt egy nagydarab, szakállas Centúrió tetovált fejét hátravetve, a legnagyobb Lila művészeket is megszégyenítően zengő baritonján énekli:

Mikor a mélysírból megtért,

Nem várta otthon a bátor vért!

Csak két szarva volt, érc kemény,

Éltessük őt, a vezért!

A Centúrió dalára válaszképpen a légiók összekapaszkodnak, minden Szürke a mellette álló vállába csimpaszkodik, a lobogókat és jelvényeket a magasban lengetik, úgy zengi az énekessel kórusban minden versszakot az összes torok.

Elfeledett harcos, vonulj hadba,

Juss fel a csúcsra, Minótaurosz!

Elfeledett harcos, vonulj hadba,

Hódítsd vissza földed, Minótaurosz!

A sok Arany hamar őt irigyli majd,

Ki értem harcolt és teérted is

Csak szarva volt a fegyver, három mínusz egy

Éltessük őket, Minótaurosz hadát!

Marsról száműzöttek, irány a csata

Juss fel a csúcsra, Minótaurosz!

Marsról száműzöttek, irány a csata

Hódítsd vissza földed, Minótaurosz!

Hallgasd sok ezrek bátor csatadalát

Megyünk a bolygónkra, vár a harc odaát

Milliárdnyi szolgát koncol fel egymaga

Éltessük őket, a Minótaurosz hadát!

Miközben mindahányan dalolnak, Apollóniosz képtelen ellenállni a vérének, átadja magát az érzelmeinek, lapogatja, ölelgeti kedves katonáit, a nőket és férfiakat élteti, kezet ráz velük, kegyenceit mutogatja, és durván tréfálkozik velük. A veteránok ezrei imádják őt, istenként tisztelik. Ahogy egyik trágár versszak követi a másikat, és elkántálják, hogyan hágta meg Atalantiát, és a jövőben hogy hempergeti maga alá a Juliikat és Augustusokat is egymás után, Apollóniosz magához vesz egy lobogót, és azzal vezényli a kórust, közönséges gesztusokkal fokozza az emberei lelkesedését, növeli a cirkuszt. Beszéli ezeknek a marsi tahóknak a nyelvét.

Cassius komoran figyeli az előadást.

– Imádják őt.

Elhatalmasodik rajtam a végtelen kudarc érzése. Abban a hitben jöttem ide, hogy ha megmentem Sevrót, azzal visszaszerzem a régi idők pezsgését is. Azt gondoltam, hogy Sevróval a győzelmünk szikráját vihetjük haza végre Victrának és Virginiának.

De abban se vagyok biztos, hogy Sevro itt volt-e egyáltalán valaha.

Csak Aurae és a bomba maradt az utolsó reménységünk. Egyértelmű, hogy Apollóniosz bolygószerte közvetíti ezt a banzájt, vagyis Rózsaszín barátunk valahol a kikötő árnyékában rejtőzködő Archimédészen nézi, és várja a jelemet.

Amikor végül a Minótaurosz leszáll hozzánk, kezében ott van a légiója jelvénye – gigantikus arany bikafej tölgyrúdon, melyet több helyen is a Köztársaság csillagának darabkái döfnek keresztül. A Földön és a Marson szétvert légióinkat szimbolizálják, az én legyőzött katonáimat.

Apollóniosz int az embereinek, hogy csendesedjenek el, és ragyogó mosolyt küld felém. Egy régi gyerekmesének, a Lámpagyújtogatónak a soraival köszönt:

– A fekete mélység mentén a merész halandó, aki sokat tűrt és sokat viselt, megtörte az éjszaka uralmát is, akaratát most a Sors folyama ellen szegezte. Ragyogó vértezetben, egyszer sem megremegve, hajtott háttal, feszülő nyakkal, dühödten evezett és evezett és evezett a világok megroppanása ellenében. Újra és újra. Ismét elrúgta csónakját a biztos parttól, és kiáltva evezett be az árral szemben: „Jöjj, halál! Jöjj, elmúlás! Ez a halandó még küzd!”

Kéjesen borzong meg saját szavai hallatán. Még Cassiusnál is erőteljesebb és magasabb, miltoni öntőformából fordult ki – angyali szépségét ördögi késztetések árnyalják. Bőre színe, mint a hajdinaméz, ajkai teltek, érzékiek és kegyetlenek. Az orra méretes és fenséges, szemei álmos szemhéjak alól csillognak elő, szempillája sűrű arany. Sötétarany haja a vállára hullámzik alá. Cassiusra egyetlen pillantást se veszteget, engem kémlel elégedetten a tekintete, falja a látványomat, hogy mennyire összeestem és lefogytam az elmúlt időkben, a borzas szakállamat, sápadt bőrömet és ziháló mellkasomat. Mintha pontosan tudná, mit kell keresnie, a pillantása megállapodik sérült bal karomon, nagyot sóhajt, mint az aludni térő sárkány, aki aljas cselvetéseivel elégedetten eltelve gonosz álomra hajtja nagy fejét.

– Őszintén szólva nem hittem volna, hogy eljössz. De nem adtam fel csekély reményemet, és ahogy a sorban utolsó ouragosz váltig várja, hogy felcsendüljön az arany Attikától nyugatra a lelkesítő hallalla… Athén! Athén eljött! Csakhogy te nem egy város vagy, de nem ám. Hanem egy egész birodalom.

Fel nem foghatom szavai értelmét.

– Hatalmas várakozásokkal figyeltelek az elmúlt napokban. Lestelek álmodban, futottam volna hozzád, hogy mint egyenlő az egyenlővel társaloghassak végre. Hallom, te is utánam kérdeztél, tehát átérzed te is a kínjaimat. De nincs édesebb a hosszan kiérlelt vágyakozásnál. A lassan, csemcsegve ízlelgetett, a nyelven szétolvadó kaviárnál – lép egyet felém, mint akinek más vágya sincs, mint hogy magához szorítson, de nem kíván sértőn viselkedni. Suttogóra fogja: – Unatkozom, Darrow. Halálosan unom magam. Epedek az összecsapásért. Epedek a harci bravúrokért. Fogadd hát hálámat, Arató. Hálás vagyok, ó, ellenségem, mindezért. Egyenlők nem tisztelhetik ennél jobban egymást, hiszen mi beszéljük egymás nyelvét, mesterien forgatjuk benne a szót. Az erőszak nyelvét. Nem létezhet kölcsönös tiszteletünkhöz, minőségünkhöz és lelkünkhöz ennél jobban illő fenség – hunyja le a szemét. – Fogadd hálámat, amiért válaszoltál hívásomra, hálámat, amiért megadod nekem eme végső egyesülés lehetőségét – folytatja, a szeme kopasz fejbőrömre villan, ahol megint kezd serkenni a haj. – Még ha megroppanva és szőröd vesztetten tértél is meg hozzám.

– Na, cseszd meg, neked aztán tényleg elgurult a kereked, jóember – szólal meg most Cassius.

– Fogd be – torkolom le. Fogalma sincsen, hogyan kell Apollóniosszal tárgyalni. Én viszont pontosan tudom, és amit lehet, azt ki akarom szedni belőle. Miközben ő engem méregetett, én se tétlenkedtem, alaposan megvizsgáltam, kivel állok szemben. És feltűnt valami különös. Két sérülést leszámítva teljességgel érintetlen és ép a teste. Az egyik alig látszik, a nyaka bal oldalán az ütőér mellett közvetlenül, épp csak elhibázta. És a jobb orcáján egy harapásnyom, ami szintén gyógyul, bár még látható, hogy alaposan be volt gyulladva.

– Szevasz, Apollóniosz. Amikor hátrahagytalak a Hamu Lovagjának szigetén, sejtettem, hogy lesz még veled baj – üdvözlöm, és közben tovább figyelem minden mozdulatát. Azzal tisztában vagyok, hogy sértésekkel nem sokra jutok vele. Annál többet érhetek el hízelgéssel. – De ha egyszer megrögzött bajkeverőnek születtél.

Szabályosan dorombol a bóktól.

– Te se csináltad rosszabbul odaát, a Merkúron – viszonozza, és kérdő tekintetemre szívesen megadja a magyarázatot: – Igen, ott voltam én is, Darrow.

– És miért nem ugrottál be hozzám?

– Nem süllyedek odáig, hogy elcsaklizzam mások zsákmányát. Szellemálcában áhítatosan figyeltem tombolásodat, mellyel a Grimmus-hordát tizedelted. Miközben sereged egyenként veszett oda a Ladon porában, könnyeztem. Sirattam tisztaságukat. Hitüket. Merrywater kora óta nem lépkedtek bolygón náluk nemesebb katonák, akik vezérükért a szívüket és életüket adták volna. Foggal és körömmel kapaszkodtak minden egyes porszembe. Héliopolisz falánál megtörték Ajax szörnyű, dagadó démonát. Igaz fiai és lányai voltak ők a Marsnak – mondja, kezével a mellére csap. – Tisztelet nekik.

Biccentve fogadom tiszteletadását, miközben Cassius már-már belefullad egzisztenciális válságába, mely érthetetlen társalkodásunk nyomán ébredt szellemében.

– Ezek szerint tudod azt is, hogy milyen véget értek.

Apollóniosz ékesszólóan sóhajt fel.

– Karóba húzva. A Rettegés Lovagjának újabb torz tette, melynek egyetlen célja a tömegek megütköztetése. Méltatlan halál ilyen katonáknak – simogatja le a haját. – Ahogy a titkos érkezésed is méltatlan volt tehozzád. Egyből karóba húzhattam volna én is Sevrót, amint megvásároltam magamnak. De nem tettem. Hanem tisztességes versenyt ajánlottam érte. Miért tiportál így bele a becsületembe? Tolvajként osontál be hozzám az éj leple alatt, miközben én tiszta javaslattal invitáltalak meg? Hát azt feltételezted rólam, hogy miközben párbajra hívlak, csalárdul hátba szúrlak, amint belépsz a kapun?

Cassiusra sandítok. Mindkettőnket teljesen összezavart. Most akkor valóban itt volna nála Sevro?

– Remélem, megőrizted a blokkot, amit a Szindikátustól kaptál vásárláskor. Mert az az alak a cellában nem Sevro – közli vele Cassius.

Apollóniosz a szemét forgatja.

– Hol van? – szegezem neki a kérdést. – Ha tényleg nálad van, hozasd ide!

Apollóniosz megfontolja a válaszát.

– Nem.

– Csalódást okozol – közlöm vele.

– Csalódást okozok? – krákog sértetten. – Én okozok neked csalódást? Miután alig félezer katonával magamra hagytál ebben az ellenséges világban, egymagam vettem be a Carthiik büszkeségét. Elcsábítottam légióik szívét, puszta szavaimmal és szenvedélyemmel magam mellé állítottam a kikötők munkásait, minden emberüket. Lucifer, a pokol ura se beszélt olyan ékesen frissen elbukott légióinak, ahogy én. Te okozol nekem csalódást. Hogy ilyen gyengécske állapotban állsz elém. Ennyire nem becsülöd meg az esélyt, melyet tálcán kínáltam neked.

– Én legalább nem útszéli szajha vagyok – vonom meg a vállamat. Apollóniosz jókedve elillan. – Amikor utoljára beszéltünk, Atalantia, Atlas és Asmodeus is, mindannyian hátba döftek téged, úgy bántak el veled, ahogy én soha. És most mégis értük harcolsz.

– Nem harcolok értük.

– Hajókat készítenek nekik a te kikötődben. A Merkúrról annak rendje és módja szerint érkezik be hozzád a vas. Vagyis nyilvánvalóan békét kötöttél velük, miközben hat éven át hagytak a Mélysírban rohadni, és utána szaturnáliai ajándékként nyújtottak át nekem.

– Messzenyilazó Apolló íja a türelem – közli ravaszkás mosollyal. Ezek szerint még nem látom át a teljes képet.

– Mármint „Türelem a Lélek Szeme?” – érdeklődik Cassius. – Az az érzésem, nem figyeltél rendesen Lysander mestered leckéire, jóember.

Apollóniosz csípőre vágja a kezét, és kelletlenül fordul végre Cassius felé. Úgy méregeti, mintha átlátna a vékony börtönruhán, megcsodálja a testét, de minden másra csak megvetése jut:

– Kicsi Bellona, egyre csak kacagsz, mint a párzó kis madárka. Igen jó szívvel emlékezem a szép időkre, amit Tharsus és Karnus társaságában töltöttem. Tudom, neked keserű morzsák ezek. Folyton a sarkunkban osontál be a Gyöngyklubokba a metszett álladdal, nem igaz? Kicsapongásaink elhullajtott maradékát csipegetted mohón. Hogy utált téged Karnus, amiért olyan ingyenélő vagy. Akkor megmondtam neked, hogy a fényes neved se jogosít fel rá, hogy soha ne fizess a Rózsaszínekért, Cassius.

– Ezek szerint tőled pénzt kértek?

Apollóniosz rávicsorog:

– Sok évvel ezelőtt, amikor elmesélték, hogy Olümposzi Lovagként megölted Lovag társaidat, levágtad az Uralkodót és az övéit, és a röhejes szent esküdet megszegted, csak kacagtam. Hogy is várhatnánk egy olyan embertől, aki soha nem rendezi a saját számláit, hogy megtartsa, amire felesküdött? Üres minden szava. Akkor is üres volt, most is az.

Közelebb lép hozzá.

– Minek jöttél vissza a száműzetésből, Bellona? Hogy a vitézségedet próbára tedd? Hoztál magaddal talán valami misztikus harcmodort a rendszer jeges mélyeiből? Árnyesőt? Szélhasítót? Hajnalhozót? – lobban fel a szeme minden lehetőség reményével. – Vagy te is a pallosom dicsőségét éhezed?

Ujjai végigcirógatják ágyékvértjét, majd megmarkolja a derekán függő beretváját. A hatalmas bronzszín penge kibomlik. Háromszor vastagabb egy szokásos beretvánál. A vállára emeli.

– Úgy van, a dicsőséget – feleli neki Cassius. – De leginkább az a patríciusi kéjes kíváncsiság vezetett, hogy láthatom, amint egy középszerű vérvonalból felkapaszkodott modortalan bugris összeroppan saját felfuvalkodottsága terhe alatt.

– Inkább a középszerűből felkapaszkodott sarj legyek, mint egy első osztályú vérvonal középszerű elfajzása – paskolja meg Cassius arcát Apollóniosz. – Sok verést megspórolhattok, ha eláruljátok, hol hagytátok a szellemhajótokat. Akarom. Mennyi zűrzavart okozhatnék vele – mondja, majd kivár. – Akkor ég veled, szörnykerub! Párbajra vágytam, és meg is kapom.

– Nem lesz semmiféle párbaj – közlöm vele. Apollóniosz int egy nagyon is ismerős Centúriónak, Vorkiannek, bizalmas hóhérjának. A nő övén ott csöng Rosszkislány és Cassius beretvája is. Egy lefedett ezüsttálcával indul felénk. – Tíz megatonnás atombombát helyeztünk el a kikötők egyik építőtornyán. Ha felrobban, a Carthiik azt gondolják majd, hogy végre megbomlott az elméd. Ha nem hozod ide Sevrót és adod át nekünk… – A torkomon akad a zsarolás, amikor Vorkian megemeli a tálca tetejét, és a bombánkat látom alatta. Apollóniosz rám mosolyog.

– Ismerlek, Darrow, úgy ismerlek, mint a saját hegedűmet. Amint elfogtalak, megkezdtük a kutatást. A hajótokat egyelőre nem találjuk, de a kis szerkezeted megvan. Párbajt kívántam, és meg is kapom.

Elcsüggedek. Ennyit az ösvényről. Csak percek kérdése, és ott vagyok a Völgyben.

Szó nélkül figyelem, ahogy a Szürkéi felcibálják Cassiust a díszpáholyba.

– Hol van Sevro? – motyogom. – Ha még él, nem kell egymással harcolnunk. Sokkal több közös van kettőnkben, mint benned és Atalantiában vagy Lysanderben.

– Darrow. Darrow. Elég a szavakból. Mulandó vackok. Félreértett, félrebeszélt, félrehordó nyavalyaságok. Folytassuk inkább társalkodásunkat egy igazabb nyelven.

A magasba emeli a karjait, mire Narancsok szaladnak oda hozzá, lehántják róla a vértezetet, hogy csak a hagyományos marsi tunika marad rajta, amilyet a penge-körökben viselnek a küzdelem során. Fiatal korában sok diadalt aratott azokban a körökben, ismerős neki a viselet, amely izmos combjaiból nem sokat takar, és még kevesebbet a karjaiból. Közben Fehér ministránsok vöröses földet szórnak marokkal zsákokból a homokra.

– Föld Mars anyánkról – kiáltja Apollóniosz –, utolsó ajándékom neked. Hogy amikor majd kinyúlsz előttem, az ő ölelése fogadjon. És tudd, hogy majd ha visszatérek bölcsőnkbe… amikor majd korunk utolsó Acélesőjében a Marsra zuhanok, ott leszel velem, ahogy Medusza ott volt Perszeusszal. A fejedet a pajzsomra erősítem, és ha majd a húsod elrohad, koponyádat megtisztogatom, gondosan tartósítom, és sisakom jobb szarvára tűzöm, hogy aki csak lát, tudja… igen, ott fenn, látod őt, fiam? Ő az a halandó, aki kihívta maga ellen az egeket, és ez itt a halált megvető istenség, aki megtörte őt.

A Szürkék eloldják bilincseimet, Vorkian a kezembe nyomja Rosszkislányt. Sóhajtva aktiválom, és beigazítom a parittyaPengém formájára. A homokba szúrom, és felveszek a lábam alól egy maroknyi földet. Otthonosan ismerős a szaga.

Apollóniosz lófarokba fogja össze a haját.

– Figyelmeztetlek, hogyha úgy harcolsz, hogy csak megsebesíts, félvén embereim bosszúját, ha esetleg halálomat okoznád, akkor nem állod meg a helyedet. Itt én vagyok az úr. Párbajunk életre-halálra szól. Ne fogd vissza magadat! Ha esetleg te maradnál életben, szerelmetes Bellonáddal sértetlenül távozhattok. Erre szavam és csontom a garancia – markolja meg a bal keze kisujját, rántja oldalra, hogy reccsenve törik a csont. – És a vérem – metszi fel az arca bal felét, és serken ki vörösen a vére. – Meg a húsom – folytatja, és a bal füléből lenyes egy kis szeletet. Több kis heg díszeleg azon a fülön. A húscafatot a marsi földre hajítja.

– Hol van Sevro? – teszem fel a kérdést.

Megrántja a vállát, és most már biztosan tudom, hogy nála volt a barátom.

– Azt csak a patkányok tudják.

– Megölted – suttogom –, nem bírtad ki. Te állat.

Ajkait felhúzza, és a fogai kivicsorítanak, majd a következő pillanatban rám veti magát. Mint egy oroszlán. Nem a természetholókon támadó fenevad, ami először mindig felbődül és hangosan acsarog, ő egy pillanatra némán lesunyja magát, és rugaszkodik is. Az utolsó pillanatban kapom fel Rosszkislányt a földről, épp csak megúszom, hogy lecsapja a fejemet. A tömeg üvöltése megszűnik, csak a vér lüktetését hallom, a saját lihegésemet, a beretvák pengecsattogását és a vértezet nélkül, fedetlenül vívott párbaj rémületét.

Próbálok eltávolodni tőle, és összeszedni magamat, de nehezen tartom a ritmust, a lábaim kis híján összeakadnak. Párbaj esetére az volt a stratégiám, hogy mindig tartom a távolságot, de a beretvák csattogása és Sevro halálhíre annyira feltüzel, hogy legszívesebben azonnal a vérét venném. Leszáll rám az erőszak köde. Lehet, hogy a testem lesoványodott és összeesett, de öt hónapon át minden áldott nap órákon át gyakoroltam a Fűz-változatot. Könnyedén elkapom a ritmust, állom az ütéseit, a megfelelő ütemben hajolok el végzetes csapásai elől, és kontrázok Lorn belém sulykolt ellentámadásaival.

Szikrázik körülöttünk a levegő, a fém nyög. Kacagó démon suttogja a fülembe, hogy most elkapom, mert ő az enyém. Hiába nagyobb és erősebb és gyorsabb nálam, a Fűz én vagyok, és a dühöm erőre kapott, lángol. Kifordítok egy támadást, amivel a jobb lábamra tör, és kontrát indítok.

Ami nagy hiba.

Abból látom, ahogy tudomást sem vesz a szemmagasságban kivitelezett döfésemről, hanem a belőle indított igazi csapást blokkolja, amellyel a bal bokáját akartam átmetszeni. Életemben nem éreztem még ilyen kemény blokkot. A karjaim megroppannak belé. A következő védésétől lezsibbad mindkettő. Istenek, mennyire erős! Bal karomban a begyógyult törés helyén fellángol a fájdalom, ahogy hárítja a harmadik attakomat is. Hátraugrom, összeszedem magam, és ostorcsapászáport zúdítok rá, azzal a faltörő hévvel indítom meg a támadásomat, amely Lykos legfiatalabb Pokolfúrójává avatott egykoron, csakhogy most már a Fűz gyökér-csapásaival kombinálva. Jobb combján vérvörös csík buggyan a húsból. Majd egy másik a bal szeme alatt.

És akkor Apollóniosz ténylegesen támadásba lendül.

Lassan indítja, fokozatosan építi fel a tempót és az erőt. Másodpercenként négy mozdulat. Öt. Hat. Végül hét. Hét gyors egymásutánban érkező vágás maga a majdnem képtelenség. Lornhoz és Ajához illő. Talán nem annyira természetéből adódóan harmonikus, mint náluk, Apollóniosznál az erő pótol mindent, de a költőiség hiányát leszámítva ugyanaz. Tudattalanom pánikba esik. A legrosszabb, hogy nem lankad, tartja a ritmust. Döbbenetes az állóképessége, míg az enyém zérus. Jobb csípőcsontom lángra lobban. Villám sújt a bal vállamra. Majd a homlokom következik. Azután csípést érzek a bal vádlimban, a beretvája hegye átszúrja, a nyomás fokozódik, az izom összerándul, és a fülem fájdalomtól lüktet. A jobb fülcimpám a földre pottyan. Beleszaladok egy hatalmas felütésbe, összecsuklom, térdre rogyok. Félrebukfencezem. Egy pillanatra lélegzethez jutok, engedi.

– Ez meg mi a fene? – üvölti. – Hol vagy, Arató?

Magam elé tartom a pengémet, úgy reszket, mint a nyárfalevél. Megtapasztaltam elégszer ilyen erejű ellenfelet, a Pecsétes Obszidiánok hozzák ugyanezt, csakhogy ők az eleganciát áldozzák be érte.

Apollóniosz támadásai semmiben sem szenvednek hiányt, nem áldoz fel semmit az erő oltárán.

Feszesek, ritmusosak és olyan erőteljesek, hogy félő, hamarosan eltöri megint a bal karomat, ha így folytatjuk az adok-kapokot. Cassius a díszpáholyból kiáltozik, tanácsokkal lát el, de a katonák üvöltésétől és a saját rémületemtől nem hallom egyetlen szavát sem. Apollóniosz újra rám ront, a véremre szomjazik. Képtelen vagyok szembeszállni vele, elhajolok a csapásai elől, míg végül kénytelen lennék elsiklani valahogyan, de nem hagyja, nem tudom megvetni a lábamat, ellencsapásaim lecsúsznak heves védekezéséről, nem bírom a folytonos nyomulását.

Lényemben ráz meg ez a kudarc, de a Fűz-változatot is egészében rengeti meg. Életemben először nézek azzal szembe, hogy kevés vagyok, de nemcsak én magam nem érek fel a küzdelemhez, hanem a módszerem sem elegendő.

És ezt ő is pontosan látja. Ő maga eszelte ki, hogy törjön át rajta.

A marsi földön hadakozunk ismét, nem engedi, hogy kikerüljek a szembetámadásai tüzéből. Rám ront. Tucatnyi apró sebből folyik a vérem, az izzadságomba vegyül, vörösre mázol. Épp csak annyira vagyok képes, hogy a végzetesebb vágásokat kivédjem, még egyetlen végtagomat se veszítettem el. Igyekszem oldalról, jobbról betámadni, de nem hagyja, hogy mellé kerüljek, folyton szembefordul velem, visszakényszerít. Négy támadást is hárítok sorban, röpködnek körülöttünk a szikrák. Spriccel a vér, mindketten szúrunk és döfünk, itt is, ott is hasad a bőr, míg végül áttör a védelmemen, és a beretvája a bal mellkasomba döf mélyen, pont a tüdőm felett.

A testünk egymásnak feszül, szabad kezével lefogja kardomat.

– Hova tűntél, Arató? – kérdi, és hiába erőlködöm, nem tudok szabadulni a fogásából, megbénít, akár egy óriáskígyó. – Hova lett a pecsétesek királya, akire vártam? – suttogja. Azután elenged, kirántja fegyverét a sebből, és a vér lüktetve ömleni kezd belőlem. Eltántorgok a közeléből, fogalmam sincs, mit tegyek.

Nem ereszt, nagy suhintással próbál meg kettéhasítani. Hagyom, hogy elernyedjen a testem, hátrahajolok, mintha hátrálnék. Nem próbálkozom a Fűz-változattal, a bal kezemen landolok, ahogy hanyatt vágódom, és ugyanazzal a lendülettel, lykosi táncos gyanánt rugaszkodom el. A mozdulattal bejutok a jobb térde mögé, és végre kinyílik előttem az oldala. Hátracsapok a pengémmel, és felfelé bukfencezem. Nem vesződik a mozdulatommal, nem is próbálja kivédeni. Egyszerűen csak félrelép, és csak néz rám szánakozón, mint akinek épp megszakad a szíve.

Térdre zuhanok, zihálva szedem a levegőt, a kimerültség és a rémület kiszorítja belőlem a szuszt. A mellemet vér borítja. Az elmúlt évek során a gyorsaságom és erőm egyre fakult, miközben ő a csúcsra ért, most futja legjobb formáját. Lysandertől nem csak Szürkéket és vasat kapott, megtanulta tőle, hogyan győzheti le a Fűz-változatot. Kezem a sebemhez kap. Cassiusra villan a tekintetem, a tömegre, majd fel az égbe, ahol a messzeségben a Mars pislog. Hogy még utoljára lássam az otthonomat. De az édenkert bolygótól azt se látni. A nyakamban függő kulcsot markolom meg. Bocsáss meg nekem, Pax. Bocsáss meg, Virginia.

– Maradék – mormolja Apollóniosz kiábrándultan. – Ezt mondják majd. Hogy nekem csak a maradékot hagyta meg Atalantia, Atlas és Lysander – pislogva süti le a szemét a földre. – Úgy neveznek majd, hogy a Keselyű Apollóniosz. Apollóniosz, aki a fénykorában képtelen volt legyőzni Darrow-t. Pedig nem ezt érdemlem. Hol van a harcom? Hol a dicsőségem?

Nem halok meg rútul, nem siránkozva megyek el. Becsalogathatom a beretváját a testembe, nem eresztem, és halálomban végzek vele is. Kiköpöm a földre a számba gyűlt vért, és a mellkasomra csapok:

– Gyere, te mocsok! Mire vársz?

Kénytelen-kelletlen áll rá. De mielőtt megtehetné azt a három lépést, ami bennünket elválaszt, megtorpan, és a homlokát ráncolva néz le a lába elé a földre. Az megrázkódik. A lelátókon hullámzanak és imbolyognak a légiók. Óriási sóhaj járja be a stadiont. A homok fortyogni kezd, és felcsap, mint a lábasban a forrpontot elért víz. A fejünk felett a Vénusz úszik, és a Kolosszeum kupolája rázkódva gyűrődik meg, az állomás robajlik körülöttünk.

Felnézek Cassiusra. Ő ugyanazzal a döbbenettel néz vissza rám.

Bomba robbant, de nem a miénk.

9

Darrow

FOKOZÓDIK A SZAR

– A nyugati négyes építőtoronynál nukleáris eseményt jelentettek. A mi egyik bombánk. Nyolcas elhárító. Az első jelentések szerint teljes a strukturális és személyzeti veszteség. A kettes és hármas tornyokban is kár esett. A kilencestől a tizenegyes szektorig teljes áramkimaradás. A radarok és a kommunikációs rendszer süket. A teljes veszteségjelentés még nincs kész – jelenti a Kék.

Apollóniosz Aranyai és Szürke tisztjei összesereglettek lent, a homokon, fogadják a jelentéseket, miközben Apollóniosz utasítja a csapatait. Egyedül ő vigyorog. Tucatnyi Szürke lökdösi le a díszpáholyból közénk Cassiust. Megáll mellettem a homokban, letép egy csíkot a börtönruhájából, és a mellsebemre szorítja a kulcscsont alatt.

– Fogd, Darrow. Nyomd erősen.

Átszúrt vádlimat is bekötözi. Sziszegve tűröm, hogy a bal karomon is rögzítse a felhasított bőrt.

– Négyes torony? Mi a halál? – kérdezi. – Ez Aurae lenne?

– Fogalmam sincs – sikerül kinyögnöm. Pedig van elképzelésem. Egy gyanú. A sebem szúr. Nem maradt ép tagom. – Volt egy harapásnyom az arcán.

Cassius annyira ideges, hogy meg se hallja, amit mondok.

– Azt a vérveretest, ember. Felhasogatott, mint a tűzifát.

Harapásnyom. Bomba. Sevro?

– Azt csak a patkányok tudják – suttogom.

– Mi van? – kérdi Cassius.

Megrázza bennem magát a remény. Sevro itt volt Apollóniosznál. Sevro meglógott. A csatornába? Belekapaszkodom a reménybe.

– Bejelentkezett az Eurütión, Asmodeus au Carthii adásban – szól oda egy Arany veterán Apollóniosznak, és a kargépéről kivetíti Asmodeus holóját. A hátborzongatóan kortalan Carthii-vezér metszett szemei Apollónioszra merednek.

– Minden bizonnyal magad is láttad a nukleáris robbanást, Asmodeus – közli vele a Minótaurosz. – Jelentették, hogy a flottád mozgósít a pólusoknál. A fegyverszünetben Atalantia garantálta uralmamat a kikötőkben. Ha megtámadtok, azzal a Diktátor parancsával szegültök szembe, és veszélybe sodorjátok a háborús erőfeszítéseinket. Ne értsd félre szándékaimat, nem tervezem megsemmisíteni a kikötőket. A robbantás szabotázsakció volt…

– Talán érdekelne a magyarázatod, ha magyarázatért keresnélek. De én csakis egy jó okra vártam. És amikor majd kezemben a korcs fejeddel a Kétszázak és a Diktátor elé állok, nem vádolnak majd azzal, hogy megszegtem a parancsot. Csakis ünnepelni fognak.

Asmodeus ennyit mond, és eltűnik.

Apollóniosz megvonja a vállát:

– Ó, jaj, mily’ hitvány dolgok a szavak. Légy hát az én nyelvem te, acél. Jöjjetek – emeli fel mindkét karját, és a Narancsok összenéznek, bólintanak, és rohannak is felé a vértezetével.

– A Carthii-flotta mozgásba lendült, elhagyják az Északi-sark övezetét… – jelenti az egyik Arany tiszt, és vetíti is a parancsnoka elé a holót. Az Arany veteránok higgadtan figyelik, mint indul a kikötők felé a Carthii-hajóhad a korábbi állomásáról. – Mi a parancsod, dominus?

Apollóniosz összevonja a szemöldökét, mintha nem lenne önmagában is elég egyértelmű parancs az, hogy a Narancsai már felcsatolták rá a lila szerelését.

– Legyen osztályrészük a pokol, természetesen.

A tiszt kérdő pillantást vet Vorkianre, aki egyetlen biccentéssel nyugtázza, hogy ez bizony teljes tűzparancsot jelent. Apollóniosz elhessegeti a levegőből a holókat, miközben szabályos tűzijáték-zuhatag csap fel az állomás védelmi ágyúiból a közelítő flotta felé. Az állomás remegve-zengve állja az ellenség választüzét, és kezdetét veszi a tűzérségi csata. Apollóniosz majdnem elkészült, kihúzza magát a stadionnyi légiója előtt, akik még mindig a lelátókról figyelik a fejleményeket:

– Legionáriusok! Kikötőink polgárai! Nemes barátaim! A förtelmes Carthiik megindultak felénk, hogy nyakatokat ismét aljas igájukba hajtsák. Erejük sokszorosa a tiéteknek, de ne reszkessetek és ne inogjatok meg, hiszen veletek vagyok. Minótauroszotok nem hagy sorsotokra benneteket! Akaratommal és a ti áldozataitokkal együtt foglaltuk el az állomást, együtt meg is fogjuk tartani! Legyen bátor a szívetek, erős az akaratotok! Menjetek, fivéreitekkel és nővéreitekkel harcoljatok állásaitokban azért, ami a tiétek! Ajkatokról zengjen a nevem! Dicsőség vár rátok, ragadjátok meg! Menjetek!

A lelátók sokasága a nevét kántálva iramodik neki, mennek, hogy megvédjék az állomásukat.

– Nem tudjuk megállítani a Carthiikat, dominus – közli Vorkian higgadt tényszerűséggel. – Le fognak rohanni bennünket, és eltipornak. Túlerőben lesznek, akár ötszörös számban is lehetnek. A blöfföt elbuktuk, most jön a valóság. Nem tudjuk megtartani a külső félholdat, a két tengelyen pedig még kisebb az esélyünk.

– Nem ismerhetik erőinket, és azt sem tudják, milyen csapatokra számíthatnak, Vorkian. Jöjjenek csak. És hulljanak. Lune nem hagyhat cserben, nem engedheti meg magának, hogy kihátráljon mögülem, és amúgy is unom a pasziánszot. Szorítsuk kényszerhelyzetbe őket, hadd kockáztassanak.

– Az a javaslatom, dominus, hogy csak a legszükségesebb veszteséget vállaljuk, hiszen szövetségesünk azt várja, hogy megóvjuk a befektetését…

– Én vagyok a befektetése és a hajók, amelyeket védünk – torkolja le Apollóniosz. – Mi lett a harci szellemeddel, Vorkian? Az ilyen pillanatokban születnek a nagy legendák. Minden háborút kivált valamilyen esemény. Legyen ez az az esemény.

Vorkian erre kirántja oldalfegyverét:

– Akkor hadd végezzem be elintézetlen ügyeidet.

– A kis csecsebecséimre gondolsz? – néz rám Apollóniosz. – Miket beszélsz, semmiképp. Darrow még tartozik nekem egy párbajjal, melyet tisztességesen meg kell vívnunk. Addig nem halhat meg, amíg ki nem elégíti óhajaimat. Nyomjuk tele fehérjével, és fussunk neki még egyszer. És majd Thesszalonikában, ahol a Termik-tenger nyaldossa a sziklákat, ismét eljárjuk a táncot, és vére megfestheti a boromat. Igen, úgy legyen. Egy erős Rath-vöröset, méghozzá friss szüretelésűt – merül el egy pillanatra az álmaiba, majd hirtelen kijózanodik: – Bellonát meg átadjuk Lune-nek, hogy elküldhesse Juliának. Akinek az anyagi támogatása létfontosságú. Hozzátok őket – mondja még, majd az Aranyaihoz fordul: – Hazánk visszahódításának dicsőségét ígértem nektek, barátaim, társaim. Ebben a mostani pillanatban veszi kezdetét utunk a Marsra. Menjetek most a légióitokhoz, és egyetlen centit se engedjetek át a Carthiiknak kikötőinkből, ne kíméljétek őket. Pusztítsátok őket, vágjátok le mind. A Vénusz a szerelem bolygója. És a Mars minek a bolygója?

Némán mosolyodnak el ezekre a szavakra, és indulnak, hogy tegyék a dolgukat.

Fémbakancsok dübörgésétől hangosak a folyosók. Apollóniosz személyes serege, a skorpiófaló, védfaltörő őrültek, akikkel mi magunk vettük be annak idején Sevróval a Hamu Lovagjának szigetét, és akik később megszállták a kikötőket, most harci dallal a torkukon trappolnak előre.

Néhány száz harcedzett Szürke, pár tucatnyi Obszidián és hat Arany. Bennünket megrakott öszvérekként rángatnak magukkal, lőszereket pakoltak ránk, a nyakunkban impulzusNyakörv, kezünkön oldható bilincs. Az Obszidiánok a baltájuk nyelével hajtanak bennünket, hogy tartsuk a tempót.

– Nincs rajtunk vértezet – mormolja nekem Cassius. – Ha a Carthiik ránk rontanak, barackokként potyogunk bele a darálóba.

Próbálok felidézni valami vigaszt nyújtó sort a Völgybe vezető ösvényből, de az orromba beszáradt a vérem, a lábaimat és a mellkasomat száraz vérpikkelyek borítják. Egyetlen reményem az maradt, hogy tényleg Sevro robbantotta a bombát, és hogy van valami terve. Mert nekem nincs. Én legfeljebb arra vagyok képes, hogy kivárjam a lehetőséget, és készen álljak.

– Állj készen – mondom Cassiusnak is.

– Mire?

– Nem tudom.

Az egység élén a szarvas-sisakos Apollóniosz halad, az állomás létfenntartó részlege felé ügetünk, mert a Carthiik ott minden bizonnyal nagy erőkkel támadnak majd, a legjobb embereikkel. Csak az acélba csomagolt hatalmas vállakat látom magam előtt, és a vészfények meg a folyosói kamerák villogását érzékelem.

Harci oszlopunk kétszer is kénytelen irányt váltani, mert nem nyílnak az átjárók. Ami gyanús. Most ismét megtorpanunk, de hiába próbálok bármit is kilesni a fejek felett a tíz lépés széles folyosón. Csak azt látom, hogy mögöttünk egy kanyar elnyeli a fegyvereseink hátsó szakaszait. És hogy a Szürkék türelmetlenül rángatóznak, nem bírnak magukkal. Bevették a csata előtti szereiket. Hallom, ahogy elöl Apollóniosz ingerülten üvöltözik a Zöldekkel az irányítóteremben. Az oszlop hátraarcot vesz, hogy visszavonuljunk, de feltehetően mögöttünk is lezárt valahol a folyosó, mert a másik irányba sem jutunk sokat előre. Centúriók röffentenek parancsszavakat, hogy jöjjön a behatolóegység.

– Ő az – mormolom magam elé.

Vorkian csendet parancsol. Legelöl Apollóniosz a falra tapasztja a fülét, hallgatózik. Azután elhátrál a faltól.

– PiócaEgység – kiáltja. – Keressétek a könnycseppeket!

A kiáltás végighalad a soron, bekanyarodik az emberekkel. Cassius nagyot nyel. Könnycseppek. A megolvadt fémcseppeket nevezik így, amelyek a piócaEgység fúrójának rossz oldalán jelennek meg. Egy Szürke triarius veszi észre a legelsőt. Ha Cassius a markában érezné a beretváját, most talán mondana valami frappánsat, de hátrabilincselt karokkal és vékony börtönruhában a teste és a ránk váró pokol között nem hangoskodik. Csak rám néz:

– Barackok. Daráló.

Az oszlop idegesen mocorog. Ha most beüt valami gikszer, senki sincs közöttünk ideális helyzetben.

Apollóniosz ordítva követeli a behatolóegységet, igyekezzenek, tisztítsák meg az utat előttünk. Keresem a menekülőutat, valami egyértelműt, hogy Sevro jön értünk – egy felnyíló oldaljáratot, a mennyezetet átrágó plazmatöltetet. De semmi. Csak az ellenség mindenütt: a falon túloldalt, előttünk a lezárt átjárón túl, mögöttünk a folyosó végén. Ezeket a folyosókat úgy alakították ki, hogy az esetleges behatolók csapdába essenek, beszoruljanak. Tudom, mert Sevróval régebben sokat tanulmányoztuk az állomás tervrajzait. Senki se szorulna be szívesen ide.

Elöl robbannak a behatolótöltetek, de nem nyitják meg az utat, az ajtó kitart.

Nem fogunk tudni kijutni innen, a Carthiik gyorsabbak lesznek, szorultságunkban rajtunk ütnek.

Csakis egy lehetőségünk maradt: a ránk törő támadókat alaposan a szemük között kapni, ahogy beállítanak.

Apollóniosz ugyanerre a következtetésre jut.

A behatolási pontok körül a legionáriusok felveszik a harcállásukat, röpködnek a Centúriók utasításai. Az Obszidiánok szorosabban fognak bennünket is. A folyosó bal oldalán két újabb fúrónyom jelenik meg. Azt a rohadt! Apollóniosz előre rendeli az Aranyait, mert a kettős, illetve hármas áttörés nem tréfa. Az Aranyak az impulzusÖkleikkel nyitnak tüzet az utunkat lezáró átjáróra, a fém narancsosan izzik, de nem enged. A beretvájukkal belehasítanak, mint egy konzervdoboz tetejébe, lyukakat vágnak belé, de a piócaEgységek fúrói gyorsabbak és hatékonyabbak.

Apollóniosz jó hadvezér, pontosan átlátja, mi fog mindjárt történni a drága személyes légiójával. Más légiókat az ember a harcban sakkfigurákként tologat ide-oda, ahol épp jó szolgálatot tehetnek áldozatukkal. De a személyes légió szent szike, amivel a finom és gyors vágásokat lehet ejteni az ellenség elevenében, amivel az ütőeret célozzuk a csatában. És most ezt a drága szikét fogja a daráló velünk, barackokkal együtt elemészteni.

Hangosan felhördül, még egy utolsó próbálkozást tesz az átjárón, de a fém nem enged. Nem vesztegeti hát tovább az erőt, hanem szembefordul a tényleges veszedelemmel:

– Behatolási pontok köré rendeződj! Cohorsokba fejlődj, elöl a nehézpáncélok. Varjak és Páratlanok jönnek, készülj az összecsapásra. Coriolanus legelöl, Vorkian hátul. Veled vannak a foglyok. Az enyém a középső rész.

A behatolási pontok köré falanxok rendeződnek, energiapajzsot vonnak fel, mögötte csillogó, töltetektől súlyos lándzsaerdő magasodik, végül hátul puskasövény.

Az Obszidiánok a folyosó kanyarulatán túlra, az oszlop végébe rángatnak bennünket. Változatlanul ütlegelnek, miközben elhaladunk a harmadik behatolási pont előtt. Belátni az olvadt fémalagútba, amit a Carthii-piócaFúró nyitott, látom a ragyogó pajzs mögött gyülekező fémalakokat. Magányos őrült harcos iramodik neki az átjárónak, a forróságtól remegő levegőben olyan, mint valami rémdélibáb. Angolnazöld tintával teletetovált teste meztelen, ahogy a Carthii gladiátor-klánoknál szokás. Vorkian megáll, becéloz az alagút szájába, és egy tökéletes lövéssel a szeme között találja a felénk rohanó tébolyultat. Az áttörési pont végében rogy össze.

Olyan magas az acélolvasztó hőmérséklet, hogy még szinte el se nyúlik halott teste a padlón, máris lángra lobban.

Áldozat a halál isteneinek. Ekkor felvinnyog a Carthii-piócaEgység pajzsa, és a mögötte felhalmozott fémtömeg megindul ellenünk. Kemikáliáktól bátor faltörőFiak indulnak rohamra rinocéroszpáncélzatban, üvöltve száguldanak végig az alagúton. Vorkian az Obszidián őreinkkel visz bennünket tovább, miközben a behatolási pont köré csoportosult Szürke falanx tüzet nyit.

Ahogy még hátrafordulok, látom az első faltörőFit, amint görnyedt gólemként botladozik be a nyíláson, teste elnyeli a tüzet, tesz még egy lépést a folyosón, és akkor zuhan ernyedt csomóként a földre. A nyomában újabb tébolyultak érkeznek. Ez a genetikailag módosított gyilkos gépezet felcsap a Szürke veteránok falára, és megtörik rajtuk. Ám a tömegük és a lendületük, a Carthiik személyi veszteségarányra fittyet hányó stratégiája véres dagályt dagaszt a falanxok előtt, amit tűzfallá változtat a természetellenes mámorban úszó harcosokat követő torpedótűz. Az ostrom tagadhatatlanul hatékony.

A harmadik hullámmal drága Obszidián rabszolgalovagok áradnak be égszínkék páncélzatban, nehéz vértekkel és pajzsokkal meg kurta lándzsákkal felszerelkezve. Elhullott társaikon gázolnak keresztül, nekimennek az első sorokban álló Szürkéknek, és addig kaszabolják őket, amíg a falanx második sorában meredező lándzsaerdő fel nem nyársalja őket. A robbanásoktól és sikolyoktól alig hallható üvöltéssel veti magát frontális támadásba Apollóniosz és az Arany osztaga minden behatolási pont mellett. A folyosó megtelik füsttel, zajjal és halállal.

Szaggat a dobhártyám. Mindenütt golyók süvítenek. Egy szilánk gellert kap Vorkian sisakján, karcolja az orrnyergemet, és a karomat rángató Obszidián őröm karjába fúródik. Cassius lebukik. A folyosó végéből olyan lárma csap fel, mintha ipari mennyiségű kanalat hajítottak volna egy óriási ventilátorba. A fejem mellett a falba csapódik valami, visszapattan, lemetsz egy szeletet a fejbőrömből, és egyik őröm szemgödrében áll meg. A keze elernyed a karomon, de mielőtt még elnyúlhatna a padlón, a vállammal megtaszítom a társát, a másik Obszidián harcosunkat, mire elveszíti az egyensúlyát, és beledől a füstbe.

Köhögve, égő szemmel kuporodom le. Cassiust nem látom sehol. Mondjuk mást se látok, csak bizonytalan alakokat és villanásokat a sűrű füstben. Egészen lehasalok, hátha a padló felett belélegezhető még a levegő. Egy kéz siklik végig a fejemen, de nincs hajam, amibe belemarkolhatna. A torkomon megszorul a nyakörv, nem kapok levegőt. Belevág a bőrömbe, kicsordul a vérem. Mellettem Obszidián hulla hever. Odakúszom hozzá, a háta mögött az ujjamat nemegyszer megvágva tapogatózom, megtalálom a kését. Fuldokolva, ügyetlenkedve vágom le a csuklómról a szorítóbilincset, és a kezeim kiszabadulnak. Zihálva vágom le a nyakamról a nyakörvet, és végre kapok levegőt.

Émelyegve, könnyes szemmel maradok mélyen a füstben, és Cassiust keresem. Szeretőkként összeölelkező két alakot pillantok meg: az egyikük Cassius. A másik Vorkian. Cassius egymás után többször lefejeli a nőt, de pechére a saját feje védtelen, és a nőn sisak van. Kiüti magát, ájultan csuklik össze a füstben, de legalább időt nyertünk. Vorkian lehajol, hogy felkapja a földről Cassius nyakörvének távirányítóját, de én ugrom, és az Obszidián tőrt a bal hóna alá döföm. Nekicsapom a nőt a falnak, a távirányítót pedig elrúgom a füstbe. Vorkian övéről lerántom Rosszkislányt és Cassius beretváját, és nagyot taszítok rajta, hogy bezuhanjon a füstbe.

A fejem felett lövedékek robbannak, lebukom megint, körülöttem testek dőlnek, igyekszem áthatolni a hullakupacokon, Cassiust keresem. Megtalálom a földön, átvágom a bilincseit, a nyakörve annyira elszorult, hogy kis híján átvágta a nyaki ütőerét. Adok neki két pofont, hogy magához térjen. Köhögve kapkodja a levegőt, a füléből vér szivárog.

Nem hallok, csak kaotikus, tompa morajlás maradt a zajból. Mintha vízen át hallanék mindent. Cassius kezébe nyomom a beretváját, intek neki, hogy kövessen. Lekuporodva araszolunk minél távolabb a behatolási ponttól, a folyosó végét elzáró átjáró felé, Apollóniosz egységének farához. Beretvánkkal a kézben kúszunk a füstben.

Az emberek egyszerű mozdulatokra redukálódtak. Egy kar fel-alá csap egy beretvával. Felvillan egy puska torkolata. Egy sisak gravCsizma alatt roppan össze. A füstből egy Arany bukkan fel, és impulzusÖklét rám fogja. Mielőtt tüzelhetne, egy másik férfi zuhan rá, majd egy Obszidián harci lándzsa mered elő a nyakából. Rávetődöm, és letépem haldokló kezéről az égiszét.

Fegyveremet célra szegezve, az égiszt a testem elé vonva megindulok, Cassius közvetlen mögöttem. Hoplitákként közelítjük meg az átjárót. A káoszban senkiről sem tudni, kicsoda és kivel van. Két Szürke nyit ránk tüzet a füstből és üvöltésből. Az égiszpajzs felfogja a lövéseket, de erre a lábamat célozzák. Cassius a vállamon átvetődve átdöfi az egyik Szürke szemét, és vissza is bukik mögém. Én elintézem a másodikat, a kulcscsontja mellett szúrom nyakon Rosszkislánnyal, azután a pajzs élével szétcsapom a fejét. Az égisz védelméből elő-elődöfve jutunk egyre közelebb a Rath-szakasz végéhez a füstben. Az átjáró még mindig el van zárva, pedig többen is rémülten próbálják átvágni a vastag acélfalat a fegyverükkel. Egyre többen rohannak ide hátra, a tömeg összenyom, mindenki menekülne a Carthii-gyilkosok elől. Akkora a nyomás, hogy kicsuklik alólam a lábam, elveszítem az égiszemet, és a kezem annyira iszamós a vértől, hogy majdnem Rosszkislány is kicsúszik a fogásomból. Cassius megveti a lábát, széles vállaival helyet csinál, felrángat a földről, és a testével óv.

A folyosó másik feléről fojtott ujjongás:

– Carthii! Carthii!

Nyilván mostanra elfoglalták a behatolási pontokat, megvetették a lábukat. A Carthii-stratégia alapján ez annyit tesz, hogy mindjárt itt vannak az Aranyak. A bezúzott Szürke sisakok és véres fejek felett meglátom Cassius szemében a rettegést. És akkor enged a nyomás, kinyílik az átjáró.

A mögöttünk felgyülemlett tömeg átsodor bennünket a nyíláson. Elesem, a hátamon fémtalpak tipornak. A másik irányból valami nagy csörtet felém, ahogy felnézek, egy csillagÖltöny karmos lábát látom. A hátamról lesöpri valami a súlyt, féltucatnyi Szürke csapódik mellettem a bal oldali falnak, ahogy a csillagÖltöny mechanikus karja félrecsapja őket, gallyakként roppannak el a csontok.

A csillagÖltöny fölém tornyosul, magában magasodik a folyosón, vállait és fejrészét valaki házilag vágta vissza, hogy a szűk helyen is lehessen benne manőverezni. Karmos lábaival a földön elnyúlt testem két oldalára lép, úgy ágaskodik felettem és Cassius felett, mint medve a kölykei felett.

Balja leengedi a géppuskát, jobbja a gigászi impulzusÖklöt, és a pilótafülkéből a külső hangosítókon át vérfagyasztó farkasvonyítás hallatszik. Mindkét dobhártyám megreccsen, ahogy a fejünk felett össztüzet nyit. Kivonszolom magamat a hasa alól, hogy felnézhessek a fülkébe, és lássam a burkolat mögött az arcot. A csillagÖltöny vibráló fényében üvöltő, fekete zsírral mázolt, szakállas démoni pofát pillantok meg a meredező kóchaj alatt.

Sevro.

Kis híján elájulok a boldogságtól. Véreres szemeiben gyilkos gyönyör villog. Valamit üvölt nekem, majd a fejével int, hogy húzódjak a háta mögé. Cassiusszal lendülünk. A csillagÖltöny fémburkolatára vákuumsisakokat és orvosi felszerelést rögzített szalaggal, Cassius letépi onnan, én megpaskolom a fémet. De a csillagÖltöny nem moccan. Erősebben meggyepálom, míg végül Sevro lép egyet hátra. Majd még egyet. A tüzet egy pillanatra se szüntetve lassan hátrálni kezdünk a védelmében a folyosón. Cassius harci stimet fecskendez a nyakamba, húsTapaszt csattint a frissen szerzett sebeimre. Az ismerős csípős energia átjárja a testem. Véres kezeimet beletörlöm rongyosra szakadt börtönruhámba, és megmarkolom Rosszkislányt.

Mire elérünk egy keresztfolyosót, a csillagÖltöny füstöl, de Sevro nem mászik elő belőle, az istennek se hajlandó abbahagyni a gyilkolást. Már a gép jobb lábát is ellőtték, de ő még tisztítja a folyosót. Aztán az utolsó utáni pillanatban felcsapja a hátsó reteszt, és kiugrik a szerkezetből.

Viharvert skaraBőrt visel. A nyakában bűzös fülekből fűzött trófealánc csüng. Szeretném összecsókolni, magamhoz ölelni, addig szorongatni, míg szét nem durran a feje, de nagyon elfoglalt. Két gyors kézjellel közli, hogy kövessük, ne maradjunk le, és rohan. Mi meg a nyomában.

Körülöttünk javában folyik a Carthii-roham. Szétroncsolt füleimnek hála minden távol marad tőlem, mintha a távolban dúlna a csata. A folyosókon mindenütt gépesített csapattestek csörtetnek. Még a szerek se visznek bennünket elég gyorsan, minduntalan elmaradunk Sevrótól. Cassiusszal romhalmazok vagyunk. Engem lelassít a sérült vádlim, Cassius feltehetőleg agyrázkódást szerzett, mert egyre okádik, még a szerelőalagútba érve is folytatja. Idebenn Sevro közel tucatszor megtorpan, hogy csapdavezetékeket deaktiváljon a sötétben. Mire egy megfigyelőteraszra érünk, kezdem érteni, mivel töltötte az időt az állomáson. Valószínűleg nem sokkal ideérkezése után megszökhetett, és az elmúlt hónapokban egyszemélyes gerillaháborút viselt Apollóniosz ellen.

A terasz és rajta a kert nyugalma meghökkentő ellentéte a csatának. A fákról madarak és lila póklajhárok lesnek bennünket, ahogy Sevro a kezembe nyomja a kargépét. Beütöm a vészfrekvencia koordinátáit, hogy jelezzem Auraénak, hogy megvagyunk. Amikor a lány válaszol, Sevro kikapja a kargépet a kezemből, és a terasz kajütablakához megy, kinéz az űrbe, miközben beszél. Kint Carthii-rombolók és csapatbárkák röpködnek, fehér tüzérségi fény keveredik az állomásról találatkor felcsapó tűz narancsával.

Pár perccel később Sevro int, hogy vegyük fel a sisakot. A felszereléséből vékony drótot húz ki, egyik végét az övéhez rögzíti, a másikat egy csőhöz. Azután a kezét nyújtja. Én Cassius kezéért nyúlok, de ő megrázza a fejét. Tudja, mi következik. Nem hagyom annyiban, végül csak megfogja a kezem. Egymásba kapaszkodva Sevro a csőhöz irányít minket. Cassiusszal lefekszünk, és a lábainkkal átkulcsolva akaszkodunk rá. Sevro hanyatt fekve megemeli a különös fegyverét, az üvegre céloz, kivár, majd tüzet nyit, amíg az üveg ki nem robban az űrbe. A nyomás elhagyja a teraszt. Körülöttünk a kert fái, virágai, madarak és lajhárok repkednek. Persze hamar elvész a nyomás a helyiségből, és a tárgyak megállnak. Miközben testünk melegét lassan elszívja az űr, lábunk elereszti a csövet, és Sevro kilök bennünket az űrbe. Megfontoltan fejti le a drótot, finoman lebegünk kifelé a semmibe, mint három összeakadt léggömb. Jéghideg van, a fogaim csattognak a sisakban. A fém láthatáron robbanások villognak. Legelőször az ujjaim és a lábfejem érzéketlenednek el, majd a karjaim és a lábaim. Árnyék vetül fölénk, Sevro biccent. A jéghidegtől megittasulva engedem el a kezét, ő megtaszít, és ellebegek tőle. Ő visszahúzódik az immár ablaktalan kertbe, ott kioldja a drót másik végét, és ellöki magát, repül utánunk. Cassiust és engem leelőzve elsőnek lebeg be a szárnyas sarukkal jelzett rekeszekkel megrakott hajóraktérbe. Az Archimédész gyomrába.

Mögöttünk bezárul a raktér ajtaja, a nyomás visszatér, de gravitáció nincs. Annyira fázom, hogy csak vacogni tudok, és Cassius kezét markolva lebegek. Sevro leveszi a sisakját, én felé tapogatózom, miközben ő befelé taszigál mindannyiunkat a hajóban. Az orvosi részlegen lefejti a kezemet Cassiuséról, és rögzít egy orvosi ágyban, rám húzza a hőtakarót, és csak utána veszi le a fejemről a sisakot.

Cassius még mindig ott lebeg mögötte, de Sevro Auraénak kiált valamit, nem értem, mit. Visszafordul hozzám, gépzsíros képében két szeme könnytől csillog. Homlokát a homlokomhoz nyomja, és csak akkor veszi el, amikor visszakapjuk a gravitációt. Cassius a padlón koppan a háttérben. Remegő labdává kuporodik össze. Sevro takarót dob rá, és megy a pilótafülkébe.

Minden ízemben reszketve, széles mosollyal a képemen fekszem, miközben az Archimédész hajtóműve remegve életre kel, és egyre gyorsulva kiszáguldunk az űrcsatából.

10

Lysander

ACÉLÖKÖL

A fogadásomra látványosan pegazusháton érkezem. A Horatia saját méneséből kölcsönkapott jószággal a Fényhozó burkolatán landolok, és könnyedén csusszanok le a hátáról. Cicerót és Horatiát csókkal köszöntöm, Glirasztésznek odabiccentek, a Pretoriánus gárdámnak tisztelgek, majd a vendégeimet üdvözlöm. Akadnak közöttük barátok, vannak, akik Atalantia kreatúrái, de a legtöbben a két véglet közötti skálán helyezkednek el. Ám mindannyian azért jöttek, hogy a bukásom szemtanúi lehessenek. És talán be is teljesül a várakozásuk.

Általános igazságnak számít, hogy a Magban csakis a Carthiik értenek a hadihajóépítéshez. A Votumok semmiképpen. Ők is építenek ezt-azt, szép és finom dolgokat is akár, de csakis olyasmit, ami a földön áll. A Carthii csillagközi architektúra világában labdába se rúghatnak, csak amolyan együgyű lények.

Ma este ezt az elképzelést semmisítjük meg. Legalábbis a reményeim szerint. Én a magam részéről erre tettem fel mindent. Egyébként a hajó tényleg nagy monstrumnak tűnik, nincs lefestve, a burkolatát a zsákmányolt, szétlőtt köztársasági flotta fémelemeivel foltoztuk meg. Rémesen orrnehéz, az is igaz, de ennek megvan az oka. Már ha egyáltalán a levegőbe tud emelkedni.

A szélben a mindenfelé izzó parázsserpenyők füstje szállong. A gyülekező Aranyak fején virágkoszorú díszlik – ez a bolygó újjászületését jelképezi –, és fehér prémekbe burkolóznak, hiszen ebben a magasságban hideg van. És csak hidegebb lesz. Magasan vagyunk, a monstrum a rendszer valaha volt leghatalmasabb teremtménye, nyolc kilométer hosszú, másfél kilométer széles. Még soha nem emelkedett a levegőbe, de az oldalán fekve is csodás kilátás nyílik róla Héliopoliszra és a két oldalán a hullámzó tengerre és a hegyekre. Pillanatnyilag az egész város bennünket figyel, de a Magban minden érdekelt fél erre sandítgat, még ha személyesen nem is jött el.

– Nemes honfitársaim, nagy megtiszteltetés számomra, hogy velem tartotok ezen a rendkívüli napon – kezdek bele hangosan. – Amikor Darrow a Merkúrra érkezett, szabadságról beszélt, de csak halált hozott. Nem a Merkúr esett el elsőként az Arató előtt, de ő volt az utolsó a sorban.

Mozgolódás támad a tömegben, mert Tharsus és tucatnyi erősen beivott, nagyhangú barátja most lebeg be nagy garral és késve. A fogadás hivatalos járműveit, az elefántcsont suhanókat nem tartották elég vonzónak, helyette paraszt módon gravCsizmában süvítenek közénk a hajó burkolatára, majd lerúgják lábukról, és szőrmepapucsba bújnak. A beszédem kicsit sem érdekli őket, egyenesen a hajóorrban kialakított menazsériához mennek, a faragott lényekkel szórakoznak. Tharsus egy ketrecbe zárt mantikórt nyaggat, ezzel nagy hűhót csap. Cicero a szemöldökét felvonva pillant rám, idegesíti az udvariatlan felhajtás. De én nem akadok meg a beszédemben:

– A Merkúr jól ismeri a nehézségeket. A nap forró kebeléhez legközelebb fekvő bolygón csakis az emberi zsenialitás és küzdőszellem volt képes élhető körülményeket teremteni, kemény munkával hozták el ide a jólétet. Köszönöm vendéglátóimnak, a Votum-Háznak, hogy ilyen szívélyesen fogadtak maguk közé, és hogy emlékeztettek ezekre az ősi erényekre. A vereséget csakis kitartó munkával és találékonysággal fordíthatjuk győzelemre. Több mint egy évtizeden keresztül volt ez a hajó, akkor még Hajnalcsillag néven Darrow leghatalmasabb fegyvere. Rajta érkezett ide, hogy megtörje a bolygót, csakhogy fordítva történt: a bolygó törte meg a hajót és őt magát. A Merkúr azonban nem érte be ezzel, a hajót újjáépítette. És ma este a levegőbe is emelkedik majd az újjászületett jószág – szögezem le, és a Votumokra emelem a poharamat: – Horatia, Cicero, hamuból faragtok gyémántot. Kívánom, hogy a szerencse még sokáig kitartson Házatok mellett.

Felhajtom az italomat, hogy jó példával járjak elöl. A vendégeim között ott látom Valeriát is, a szemét forgatja a bátyjainak. Miután a viharosnak nem mondható taps elhal, a lábammal megdobogtatom a burkolatot:

– Mindannyian ismeritek ezt a hajót, még Octavia rendelte a Ganümédész kikötőiben a Peremtől. Darrow az Iliumi Csatában lopta el onnan, amikor veszett Valkűrjei lemészárolták a nemes Fabiit, majd a Ganümédész büszke kikötőit is megsemmisítette. Az ott elkövetett bűnei azóta visszahullottak fejére, és kísérteni fogja ez a hajó is – az Aranyak dobolni kezdenek a talpukkal, büszkén verik a taktust. – Nagy megtiszteltetés nekem, hogy ma este a Votum-Háznak, Glirasztész építőmesternek és hitelezőimnek hála, akiktől a fogadás végéig kérek csak türelmet, utána eltörhetitek az ujjaimat – ezt közönségem nagyvonalú kacagással honorálja –, bemutathatom a gála táncparkettjét, és egyben a birodalmunk legújabb és leghatalmasabb fegyverét, amivel a háborúban helyreállíthatjuk végre rendszerünkben a rendet: hölgyeim és uraim, íme a Fényhozó!

Több száz Arany csapja a hajó törzséhez velem együtt a borospoharát. Cicero, Horatia és magam is előkapjuk beretvánkat, megvágjuk tenyerünket, és vérünket a fémre csepegtetjük, hogy az átkeresztelés balszerencséjét elhárítsuk. És akkor a két testvér idegesen lesi, hogy vajon végleg csődbe megyünk-e, miközben vendégeink alig várják, hogy a hajó befuccsoljon. A kommunikációs csatornán beköszönök a hajóhídra a kapitánynak. Barátom, Pytha fogadja hívásomat.

– Pytha kapitány, hozd közelebb az eget.

– Óhajod parancs, dominus.

Visszatartom a lélegzetemet. Az előzetes próbák sikeresnek tűntek, csakhogy az Arany politika kígyófészkében a szabotázs reggeli torna – hétköznapi és állandó. A hajó rengve nyög fel, az új reaktorok begyújtanak. A burkolatra ömlött bortócsák rezgő táncot járnak, az üvegszilánkok belekúsznak a vércseppekbe. A hajó egyre hangosabban hörög. Sugdolózás. Valeria és testvérei nevetgélnek. A hörgés üvöltéssé erősödik, és a hajó emelkedni kezd.

Elszabadulnak az érzelmeim, lehunyom a szemem. Amikor ismét felnyitom, a fellegek között járunk. Megmarkolom Horatia kezét, Cicero homlokon csókol. Magamhoz szorítom Glirasztészt. Megcsinálták. Megcsináltuk. Megcsináltam. Az Arany társadalom egésze rajtam kacagott, amikor elhatároztam, hogy Carthii-mérnökök nélkül építem újjá a hajót. Most azonban, ahogy a felhők között siklunk, egyetlen vendégem se nevet rajtam. A sok Arany olyan, mint a szellemek a párás fehérségben. Hallgatásukból tudom, hogy már ők is látják, hogy ma új erő született, tapsuk pedig megmutatja, milyen hatalmas a különbség játékok megrendezése és egy csillagTörő levegőbe emelése között.

Öt kilométeres magasságban Pytha álló helyzetbe teszi a monstrumunkat, a fellegek fölül nézünk le a városunkra a mélyben. Odalenn Héliopolisz figyel. Tűzijáték repked, és a pöttynyi emberek izzó szénszemekként világítanak. Ezt a diadalt az egész bolygó érezni fogja.

Beindul a gratulációzápor, még Atalantia némelyik nagy öregje is kifejezi elismerését, de én végig őrzöm alázatosságomat, szerényen hárítok minden érdemet Horatiára, Ciceróra és Glirasztészre, meg persze a hajón dolgozó ezernyi mérnökre és munkásra, akik éppen odabenn, a hajó gyomrában ünnepelnek a maguk fogadásán, ahol sokkal finomabb és nemesebb borokkal koccinthatnak, mint idekinn ezek az Aranyak, erről gondoskodtam.

Bár Cicerónak a Fényhozó körüli küzdelmekben sok szerepe nem volt, gyorsan beleszokik az ajnározásba, remekül fogadja az elismeréseket.

– Nem szoktad meg a talpnyalást? – kérdezem Horatiát, amikor a gratulálók serege elkopik.

– Nem – feleli kissé kábultan. Az arca kipirult. Nem az elismerésektől, hanem a boldogságtól, hogy egy ilyen gigászi logisztikai és műszaki kihívást sikerült megoldani. – Őszintén szólva érzek némi megvetést a vendégeink modorának hirtelen változása okán.

– Ideje lenne, ha erőre kapnának végre a Reformerek. Élvezd ki.

Mosolyogva fogja meg a kezemet. Először érzem a gesztust barátinál többnek.

– Várnak a feladataid, ahogy engem is.

– Szívesebben ellenőrizném az adatokat veled és Pythával.

– Ugyan dehogy, Lysander. Te politikus fajta vagy. Régóta nem járt ilyen a mi blokkunkban. Legyél a vadászunk, indulj portyázni!

– Megvannak a célpontjaim: pénz, munkaerő és támogató.

Búcsúzóul még megszorítja a kezem. Arany mércével mérve szelíd kis fogadást tartok, semmi orgia, ahogy mondjuk a Vénuszon csinálnák, de a szaporodó botanikus stábomnak köszönhetően létrejött ligetemben a fák között kifeszített köteleken Rózsaszín és Vörös akrobaták egyensúlyoznak és táncolnak. A lombok között faragott, állítólag félig macska, negyedrészt madár, negyedrészt gyík lények lakoznak, bár én a magam részéről csak a számlát láttam eddig, amit az új faragóim kiállítottak értük. A részegebb Aranyak, többségében Tharsus kompániája, elunta a mantikór heccelését, és inkább a fákat mássza meg a lények nyomában. Izgatottan várom, hogy megtapasztalják a lomblények fullánkjait.

– Lysander, fiam – int magához Glirasztész –, valakit mindenképpen meg kell ismerned.

Ahogy barátom felé fordulok, egy meghökkentő szépségű fiatal nőt látok a karján. Rettenetesen komoly az arca.

– Pallas au Grecca, a Bellona-csapat kapitánya – lépek hozzá. – Úgy fest, túlélted Tharsus udvarlását.

Pallas nem kifejezetten magas, a feje búbja alig a mellkasomig ér. Nem is izmos, mint egy elsővonalas Páratlan Sebhelyes. És mégis van benne valami… ijesztő. Mintha valaki lekevert volna neki délelőtt egy pofont, melynek sérelmét még most is hurcolja, és az első adandó alkalommal valaki máson megbosszulja. A bőre égetett cserépszínű, a haja sűrű, büszke sötétarany kazal, melyet cseppet sem divatos platina saskapoccsal fog össze hátul. Szeme csillog, tekintete pimasz, és úgy méreget, mintha épp hozzám vágott volna egy labdát, és várná, hogy mégis mit kezdek vele.

– Remélem, te is erősebb vagy, mint a kinézeted mutatja – kezdi a legcsekélyebb cicázás nélkül. A vállán hámban egy sas ül. Egy elhaladó Rózsaszín felszolgáló tálcájáról egy szelet borjúcarpacciót emel el neki. – Mert ha nem akarod, hogy Atalantia elcsaklizza tőled ezt a hajót, erősebbnek kell lenned annál, amit külsőd sugall. Mi garantálja, egyébként, hogy nem veszi el?

– A törvények, természetesen.

– Amelyek manapság jobbára hallgatnak, nem gondolod?

– Nem azért mutattalak be kettőtöket, hogy azonnal egymásnak essetek – tiltakozik Glirasztész.

– Nem, nem azért – hagyja rá Pallas szenvtelenül.

– Tehát… Julia mégis csak küldött valakit maga helyett – mérem végig. Pallas összehúzott szeme elárulja, hogy jól tippeltem. – Pedig reménykedtem, hogy személyesen is vendégül láthatom Lady Bellonát a játékokon.

– Háború van. Ő a Földön készül a csúcstalálkozóra.

– Ó, persze, megint a csúcstalálkozó. Micsoda időpocsékolás. Ha érdekel a véleményem, inkább a Marson kellene szorgoskodnia. Nemrég beszéltem Héliosz au Luxszel, ő is így vélekedik. Esetleg te meg tudod mondani, hogy Atalantia végre hajlandó-e támadást indítani ellene?

Pallast azonban nem lehet pletykálkodásra csábítani.

– Lady Bellona üzenetét kell átadnom. Egy Uralkodó nevét viseled. És hajód is van. És az ezekhez illő adósságod szintén. De amíg be nem bizonyítottad, hogy mindezekhez mérhető a merészséged is, ő nem hívja ki a Diktátor haragját sem álláspontjával, sem a pénzével.

– Mert tart attól, hogy akkor esetleg Atlas meglátogatja? – kérdezem, és ellenállok a késztetésnek, hogy a vendégek erdejében a sápadt arcának holdját keressem.

Pallas vállat von.

– Attól csak az nem tart, akinek egy csepp esze sincs – közli, és végigmér. – Lady Bellonának azonban cseppnél jóval több adatott.

A sas rám sziszeg. Támadásra kiképzett madár, korábban feltűnt az acéllal megtalpalt karma. Bájos.

– Az szép gesztus volt őlédiségétől, hogy elküldte nekem Rhone-t – pillantok Glirasztészre, miközben eszembe jut az Apollóniosz fogságában sínylődő Darrow és Cassius. – Hamarosan talán megfelelő ajándékot küldhetek a hölgynek, hogy mégis tárgyalni kezdjen velem. Valami szívének drágát.

A ruhámba rejtett mikroport megreccsen, nagy prioritású üzenet, Rhone küld jelentést a Fényhozó belsejéből.

– Sürgős ügy adódott, dominus.

– Valami gond van? – vonja fel a szemöldökét Pallas.

– Úgy tűnik, elfogyott a bor. Bocsáss meg, jóasszony – eltávolodom tőle, hogy a Pretoriánusaim gyűrűjében folytassam le a beszélgetést. – Hallgatlak, Rhone.

– A Vénusz Kikötőiben atomrobbanás történt. A Carthiiknak ez elegendő kifogás volt, hogy lerohanják a kikötőket. A Minótaurosz erősítést kér.

A Szellem Szeméhez folyamodom, hogy csitítsam az ösztönös rémületemet. A fogadás zaja elhal, a szívem verése lelassul. Felhorgadó nyugtalanságom kisimul, a figyelmem uralni kezdi bennem a zavart. A Pretoriánusokon túl a sötét égboltot nézem, alattunk úsznak a fellegek.

– Értem. Ez minden?

– A helyzet fokozódik, dominus.

– Ki tud még erről?

– Bárki, akinek teleszkópja van.

– Atlast változatlanul szemmel tartjuk?

– Küber jelentése szerint Tükhében van, Rezeket hallgat ki.

Bízom Küber szakértelmében, ahogy Rhone-éban is. Persze ha valaki, hát Atlas képes megérezni, ha akár egy pusmogó is a nyomába szegődik.

– Pytha készítse elő egységeinket, álljon mindenki készenlétben a fedélzeten – rendelkezem. A lebukás veszélye komoly. Ha a Carthiik foglyokat szednek, a marsi száműzöttekből kínzással egykettőre kiszedik, hogy hogyan is jutottak el a kikötőkbe. Nagyon nem jó.

Cicero a fogadás másik feléről pillant rám. Ő is hallotta a beszélgetést, de szerencsére van annyi esze, hogy ne rohanjon hozzám. Beköszönök neki:

– Mondd meg Tharsusnak, Cicero, hogy tűnjön el innen. Most. Semmi szükségünk rá, hogy itt is elszabaduljanak az indulatok. Tartsd távol a Carthiiktől.

– Máris intézem.

Valeria au Carthiit keresi a tekintetem – a testvérei körében félrebillentett fejjel hallgat valamit. Ő is most kapja a fülére a híreket. A bátyjai Tharsusra mutogatnak: Apollóniosz bátyja az egyik fa tetején egy kisebb faragmánnyal birkózik a barátai legnagyobb derültségére.

Glirasztész megérzi zaklatottságomat, ellép Pallas társaságából, és csatlakozik hozzám. A gyűrűmből zavaróMezőt aktiválok, hogy vendégeink ne hallják a beszélgetésünket.

– Gond van a kikötőknél? – kérdezi, én pedig bólintok. Szerencsére tökéletesen leplezi ijedtségét, és arra sem emlékeztet, hogy ő megmondta, ne bízzak a Minótauroszban. – Rhone mit gondol?

Mintegy végszóra emelkedik a külszínre a lifttel a Pretoriánusom. Odakocog hozzánk.

– Tégy úgy, mintha nem történt volna semmi – kezdi. – Apollóniosz erősítést kér. Ha segítünk neki, akkor azonnal mozgósítani kell a légióinkat és Ciceróéit is. A Merkúrhoz jóval közelebb esik a Vénusz, mint a Földhöz, megelőzhetjük Atalantia csapatait.

– Ha nyíltan beszállunk Apollóniosz oldalán, az lázadás a törvényes Diktátorunk ellen – felelem.

A ligetben Cicero végre tájékoztatta Tharsust, aki lehuppant a fáról, és magán érzi a Carthiik figyelmét. Kiáltozva szedné maga köré a barátait, azok viszont belemerültek a mulatozásba. A Carthiik azonban máris mozgásba lendülnek.

Odarohanok, hogy közbeavatkozhassak. Valeria bátyjai kis híján elsodornak, ahogy elállom a lány útját, mielőtt még kárt tehetne Tharsusban. A zavaróMezőmbe csak ő kerül most bele, a testvérei nem hallhatják, amit mondok.

– Akarod az örökségedet? – kérdezem tőle, miközben a kezemmel takarom a számat.

– Lángokban áll. Ezért égni fog Tharsus is. El az utamból, különben még a végén azt gondolom, hogy neked is van szereped az ügyben.

– Atyád nem arathat könnyű győzelmet. Ez lesz élete nagy harca.

– Ugyan, csak a bombákkal zsarolt bennünket, más nincs a tarsolyában – legyint Valeria. – Nem hiszem, hogy pár maroknyi Szürke képes volna a légióink útját állni.

– Nyolcszázezer marsi veterán áll a Minótaurosz mellett – vetem el a kockát.

Úgy pislog rám, mintha láthatatlan falba rohant volna bele tiszta erőből.

– Ezt meg honnan veszed?

– Onnan, hogy magam csempésztem be őket a kikötőkbe a vasszállítmányokkal.

– Összefeküdtél a Minótaurosszal? – mered rám olyan indulattal, mint aki mindjárt a gyomromba állítja a kését.

– Én megadhatom neked az örökségedet. A tiéd lehet az egész. Nem az apádé, hanem csakis a tiéd.

– Hogyan?

– Egy-két perc alatt. A kezedbe adom az életemet. Ha most leleplezel, nekem végem, és te bosszút álltál. Elégedett lehetsz. Ha viszont igent mondasz az ajánlatomra, egy héten belül a Carthii-Ház feje vagy.

Tharsusra villan a szeme. Végre sikerült összetrombitálnia a barátait, és most az asztal felé tartanak, ahol a gravCsizmáikat hagyták. Valeria agya zakatol, vajon mennyi esélye van annak, hogy ő kerüljön ki győztesen a testvéreivel folytatott versengésből, és ha történetesen össze is hozná, az mennyi idejét igényelné. Belenéz a szemembe, és csak annyit mond.

– Rendben.

Vakmerő úr a nagyravágyás. Lekapcsolom a zavaróMezőt.

– Horatia keresni fog.

Valeria végignézi, ahogy Tharsusék magukra kapják a gravCsizmát, de int testvéreinek, hogy ne csináljanak semmit. Tharsus felém sandít, sápadtan emelkedik a levegőbe, a barátai iszkolnak a nyomában. A Fényhozó tatját elhagyva kelet felé indulnak. A többi vendég is érzékelte mostanra a fennforgást, kapkodják a fejüket, sugdolóznak. Visszatérek Rhone-hoz és Glirasztészhez. Cicero is időben csatlakozik hozzánk.

– A radar érkező egységeket jelez, Lysander – figyelmeztet Pytha a hajóhídról.

– Látom őket – mutat az égbolton közeledő sötét alakokra Cicero. Nem hajók. Emberek. – A te embereid, Lysander? Mert az biztos, hogy nem a mieink.

– Nem is a mieink. Fogjátok le őket! – utasítom Rhone-t, mire ő magához inti a közelben szolgáló Pretoriánusokat, felveszik az alakzatot, és épp indulnának, amikor Pytha szólal meg a rendszerben:

– Álljatok le, Lysander. A Diktátor rendelvényét hozzák, olümposzi jelzést viselnek – mondja, mire minden szempár rám szegeződik. – A Rettegés Lovagja az – teszi hozzá a kapitányom. Végigfut a hátamon a hideg.

– Akkor törvényes eljárás, neked nincs hatásköröd – mondja ki Rhone.

– Maradjatok – motyogom.

Rhone visszarendeli a Pretoriánusokat.

Mások is kiszúrták az érkező katonákat, a vendégek a Fényhozó peremére gyűlnek, hogy le ne maradjanak az eseményekről. Rettegés egysége, nyilvánvalóan Gorgók, a magasból csapnak le, Tharsus a társaival jóval alacsonyabban indult útnak. Sötét varjakként zuhannak lefelé az éjszakai égboltról. Ahogy Tharsusék észlelik őket, röppályát változtatnak, és nagyobb sebességre kapcsolnak, az alattunk húzódó felhőpárnába hasítanak bele, és eltűnnek. A Gorgók nem követik őket.

Vendégeim meghökkent kiáltásokkal mutogatnak a felhőtakaróban felvillanó fényekre. Az bizony nem a tűzijáték. Tharsusék egyenesen belerepültek a nekik állított csapdába. Eltelik néhány perc, és a Minótaurosz testvére mindössze négy másik társával száguld vissza a fellegekből. Egyenesen bele a prédájukra váró Gorgókba. Akik még arra sem méltatják őket, hogy fegyvert rántsanak, puszta kézzel kapják el őket, kicsavarják a karjukat, és elkezdik pépesre püfölni őket a magas égben.

A fellegekből egy homályos alak bukkan elő, és messzebbről lesi a jelenetet. Atlas.

Tharsus is meglátja, és még ilyen távolról is átérzem, ahogy megmarkolja szívét a rémület. A Gorgók elállják a menekülés útját, nincs más választása, mint visszatérni közénk a hajóra. Visszafordul, és ismét közöttünk landol.

Valeria a bátyjai körében hiénakacagással méregeti tépett állapotát: mindene tiszta vér, a bal karja törötten fityeg, bundája cafatokra tépve. A beretvájával csapkodva kiált oda nekem:

– A vendéged vagyok, Lune! Kötelességed megvédeni!

A magasba lendítem két karomat:

– Sajnálom, de engem is köt a törvény. Acélököllel érkeztek.

– Segítsetek! – kiabál Tharsus a többi vendégnek. De senki se mozdítja a kisujját sem. – Segítsetek…

De akkor meghallja, hogy Atlas mögé érkezett. Megdermed, a szeme elsötétül a rémülettől. Remegve fordul hátra, és néz bele a Rettegés Lovagjának sápadt hivatali maszkjába. Magas és karcsú alakját a gravCsizma felett szürke vértezet fedi, rajta az éjjeli lepke motívuma. Pengéje hosszú, fekete hasta, az acélt vér festi sötétre. Jobb kezén nehéz acélkesztyű.

Az Acélököl, a Diktátor rendelvénye.

Tharsus próbálna menekülni, de nincs hova mennie. A Carthiik heherészve lesik, és biztatják, hogy csatlakozzon hozzájuk.

– Segítség! Segítsen valaki! – sikoltozik, felém veszi az irányt, de Rhone és a Pretoriánusaim elállják az útját. Egy kezet érzek a mellkasomon.

– Nem tehetsz semmit – mondja Cicero.

A Rettegés Lovagja megindul Tharsusért, akinek végképp nincs hova mennie, segítségre meg pláne nem számíthat, így hát úgy dönt, hogy legalább nem adja olcsón az életét. A kényelemben leélt évei végét azonban nem ő határozza meg, a nemes halál nem adatik meg neki. Hiába ránt fegyvert, Atlas három suhintással leszereli, majd a magasba emeli az Acélöklöt, és az eszköz sztázisMezeje elkapja Tharsust, aki csak lebegni tud a null-gravitációban. Atlas először a lábfejeit csapja le, majd a kezeit. A lemetszett végtagok ott lebegnek korábbi gazdájuk mellett.

Atlas ökölbe szorítja kesztyűs kezét, és Tharsus sikoltozva viseli, ahogy a tagjai recsegve-ropogva törnek darabokra a testében vagy tucatnyi helyen. Atlas csak ezután ereszti el, és a ronggyá gyalázott test visszahullik a hajó burkolatára. Féreg módra vonaglik, mint aki próbálna menedékbe húzódni, de Atlastól nem menekülhet, belemarkol a hajába, és a menazséria felé cibálja. Útközben felkap egy arany salátástálat az egyik asztalról, azt Tharsus fejébe nyomja, a peremét szorosan ráhajtogatja, hogy ne essen le, majd foglyát betuszkolja a mantikór ketrecébe.

Félrefordítom a fejemet, és csak Tharsus aranytálból visszhangzó sikolyait hallom, míg a szörnyeteg az összetört testét falatozza. Tekintetem összeakad Pallaséval. Megpaskolja a hasát.

Atlas felém indul, de a Pretoriánusok nem engedik a közelembe. Leveszi a maszkot, fekete gyémántszemeit és vértelen filozófusarcát megmutatja Rhone-nak. A csalódottság verseit olvashatom le a vonásairól.

A magasba emeli az Acélöklöt.

– Aki nekem ellenszegül, az a Társadalmat árulja el. Törvényesen megválasztott Diktátorotok akaratát testesítem meg. És te, Flavinius, te soha nem lehetsz áruló. Állj félre.

Kezemet Rhone vállára teszem, és félretolom. Cicero rémülten húzódik el a közelemből, ahogy Atlas érkezik. Glirasztész ezzel ellentétben felém lép, meg akar óvni. Horatia most érkezik vissza a hajóhídról a lifttel, és ahogy Atlast megpillantja, megtorpan, beledermed a pillanatba.

– A Minótaurosz megszegte a Rath-és a Carthii-Ház közötti fegyverszünetet – emeli fel a hangját Atlas, hogy minden vendégem jól hallja. – Nyomozás indult, melynek eredményét mához egy hétre, a földi csúcstalálkozón hirdetik ki – lép egészen közel hozzám, és érinti mellemhez az Öklöt, hogy hivatalos legyen a gesztus. – Új-Spártába rendeltek.

– Éppen a kellős közepén járunk a…

– Két percet kapsz, hogy rendezd ügyeidet, és összekészülj. Ne élj vissza engedékenységemmel.

Atlas elvesz egy rákocskát az egyik tálcáról, és a mantikór ketrecéhez megy. Elkergeti a szörnyet Tharsus maradványaitól, a testet hagyja, ahol van, csak az aranytálba ragadt fejet veszi magához. Az épségben maradt. Egyetlen szó nélkül elhagyja a társaságot, hogy magában várja be a hajója érkezését.

Még a Carthiik is elcsendesedtek. A barátaim halálra rémültek.

– Nem mehetsz el vele – kezdi Glirasztész. – Tiéd a Fényhozó, Lysander. És a Votumok melletted állnak. Nem kell neki engedelmeskedned.

– Nem szegülhetünk szembe Atalantiával. Nem lenne esélyünk. Még három Fényhozóval sem.

Horatia is csatlakozik hozzánk, ő rég felismerte a politikai csapdát a lépésben:

– Megérintették az Acélököllel, mindenképpen mennie kell. Ez benne a csapda. Hogy Atalantia azt várja, hogy ne engedelmeskedjen, hogy nyilvánosan is ellene forduljon, mert akkor megvádolhatja, és a népszerűsége sem érne fabatkát sem. Akkor teljesen szabad keze volna.

Glirasztész könyörgőn kapaszkodik a karomba:

– Ha elmész a Földre, Lysander, soha nem térsz onnan vissza. Az a nő megöl, vagy a bábjává tesz.

Ilyen hamar nem számítottam Atlasra. Elképzelésem sincs, hogy ültette fel Kübert, de valahogyan lerázta őt. Ám amikor megkaptam a jelentést a Vénusz Kikötőiben történtekről, egyből tisztában voltam azzal, hogy nincs sok időm.

– Muszáj mennem. Erre az eshetőségre találtuk ki a vészforgatókönyveket. Atalantia egyelőre nem fog megölni. Ismét békeközvetítőt kell játszanunk, Horatia, Rhone. Legfőbb reménységünk a tizenegyes vészforgatókönyvben rejlik. Valeriával egyeztettem, ő benne van. Tudjátok, mit kell tennetek.

Bólogatnak.

– Biztos vagy benne? – kérdi Cicero szinte zölden a szorongástól.

– Apollónioszt nem veszíthetjük el, most semmiképpen. Egy tucatnyi kézzelfogható, szemmel látható hajó többet ér, mint száz a könyvekben. Nagyban játszunk, barátaim. Legyetek hűek egymáshoz, és akkor sikerrel járunk.

Legalábbis remélem.

Elköszönök Horatiától és Cicerótól, majd belekarolok Glirasztészbe.

– Ne feledd, neked azonnal indulnod kell a hegyekbe a biztonságos házba, amint én távozom. Exetert tartsd magad mellett.

Fájdalmasan rándul meg az arca, de a kedvemért próbál erős maradni. Megmarkolja a vállamat:

– Mielőtt megjöttél, én semmi voltam. Elveszett, összetört. A remény elszállt az ifjúsággal – mondja, és megveregeti a mellkasomat: – De itt a remény lobog. Benned.

Glirasztészben azt a szeretetet érzem, amit Octavia rabolt el tőlem a Székkel – az apa fia iránt érzett szeretetét.

– Hamarosan látjuk egymást, Glirasztész.

Homlokon csókolom az ősz öregembert, és Rhone kíséretében Atlas éppen landoló hajójához indulok. Talán a vendégeim csendben elsóhajtanak óvatos kritikákat a Diktátor módszereivel kapcsolatban, de itt és most senki sem mer közbeavatkozni.

– Legfőképpen rád számítok, Rhone. A kikötőkből nem csak Apollónioszra és az embereire van szükségünk.

– Értelek, dominus. Ígérem, nem hagylak cserben – vágja rá.

Kénytelen-kelletlen ad át az érkező Gorgóknak. Amint beszállok a hajójukba, szkennelik az egész testemet, semmi sem kerüli el a figyelmüket. Még a hallójáratomba ültetett implantátum sem. Mielőtt eltávolítanák, még hallom Pytha hangját:

– Sok szerencsét, Holdfiú. Hamarosan találkozunk.

– Köszönöm, hogy együttműködtél, Lysander – fordul hozzám Atlas, ahogy a hajó a levegőbe emelkedik. Leveszi csuklyás köpenyét, az Acélöklöt egy várakozó segédjének adja. – A Merkúrtól egy napnyi útra találkozunk a Sztüxszel, azon tesszük meg az út hátralevő részét a Földre. Atalantia úgy véli, hogy ezzel a sebhellyel túlságosan is marsi a formád. Legjobb faragóját küldte el hozzád, hogy ízléséhez igazítson – méri végig az arcomat eltorzító égésnyomot. – De mindenekelőtt át kell adnom az üzenetét – mondja, azzal sarkon fordul, és a folyosóról kiált vissza a Gorgóinak: – Intézzétek el, hogy vért szarjon és köpjön.

Az első ököl a vesémet kapja telibe.

11

Darrow

ÖRÖKSÉG

A nap körüli pályán túl lágyan siklik az Archimédész, hogy lehetőség szerint elkerüljük a ránk vadászó ellenséges egységeket, még ha így hetekkel meg is hosszabbodik az utunk. Sevróval némán vacsorázunk az étkezdében. A haja hosszú és gubancos, a szakálla is bokros, mint nekem. Böfögéssel vet véget a hallgatásunknak, majd a nyitányt követően egy darab sonkával a vadászkése hegyén hadonászva közli: – Egy azért Kavax javára írható. Remek útikamrával jár. Meglepő, hogy nem raboltátok le rég az egészet.

– Rég leraboltuk, ezt Cassius nyúlta le a Csillagerődből, csak mielőtt leléptünk a többiektől, elfelejtettük megosztani velük.

Sevro vállat von, határozottan úgy dönt, hogy mindegy, honnan jön a kaja, ha élvezhető.

– A sonka megvolt neked? – kérdi.

– Még nem kóstoltam.

Négy napja hagytuk el a kikötőket, és mi ketten még mindig nem találjuk a közös hangot. Elfelejtettük. Közben meg mindig egymás nyakában vagyunk, legalább a szomszéd szobában kell lennie a másiknak, hogy jó legyen. Együtt meg állandóan egymást lapogatjuk. Fura. Ez a mélyen gyökerező harci kötelék, egyszerre húz is és taszít. Hatalmas bűntudat, közben meg ő a menedékem és biztos pontom. És ez fordítva is így van. Tudjuk, hogy csak mi érthetjük meg mindazt, amit a másik látott és megélt. A leírhatatlan részleteket. Dolgokat, amelyeket a szavak nagyjából annyira képesek megragadni, mint a gyapjas mamut mibenlétét a barlangrajzok.

– Mindig a sonkával kezdj, Darrow. Akárhova menj is. Az jól mutatja a kamra milyenségét. Nekem elhiheted.

Egy darab sonkát lök a tányéromra.

– Jóllaktam, kösz.

– Poszttraumás stressz, amiért a Minótaurosz felbontott, mint egy disznót?

– És ha az egész a terv része volt?

– Ne szállj el magadtól.

Ráfintorgok. A klón és utána Apollóniosz fogságában lesoványodott. Véznaságában, szőrösségével és a tetkóival meg a Cassiustól kapott túlságosan is nagy ruhákban olyan megveszekedetten fest, mint valami lunai martalóc. Ha nem lenne a mindent látó szeme, soha nem mondanám meg, hogy katona. Na meg persze a bűzlő füllánca, amitől nem hajlandó megválni.

– Kicsit még mindig hányingerem van a gyógyszerektől – ismerem be.

– Fájdalomcsilit csak a pixik esznek.

A párbaj és a húsdaráló óta minden mozdulatra beszúr és nyilall valamim. Több időt töltöttem eddig az Archimédész orvosi részlegén Auraéval, mint a saját ágyamban.

– Bevallhatod, hogy a fülektől van – mondja. – Szívesen kihajítanám, de akkor hogy kacagjak a halál képébe? – emeli az egyik fület a szájához: – Még mindig úgy visítasz, mint a kismalac, Galerius?

– Galerius au Voth? – nézek rá. – Ő is beállt a Minótauroszhoz?

– Az a disznó hát – bólogat, és eszik tovább.

– Hát, ha egyszer kihívta maga ellen a sorsot.

– Ő volt a hatodik. Miután megszöktem. Addigra bevettem magamat a szellőzőrendszerbe. Felerősödtem, és végre tudtam készleteket szerezni, hogy beindítsam a gerillaharcot. Rá a zuhanyzóban találtam. És nem az életétől búcsúzott először.

– Örömmel hallom, hogy ilyen visszafogott voltál – közlöm vele, mire felkapja a fejét, hogy megsértődjön-e. Végül nem talál hozzá fogódzót. – A fülekre értem. Választhattad volna a farkukat is.

– Megfordult a fejemben az is. Viszont nemileg kirekesztő. És túlságosan is nehéz. Aranyak, érted – mondja komolyan. Nem viccel. – Miután végre bejutottam a fegyverraktárba, és találtam egyszemélyes aknákat, igazán viccesre fordult a dolog. A legmenőbb az volt, amikor beindítottam a tűzriasztót, és a sok Szürke rohant kifelé az étkezdéből. Aznap ötvenegyet szedtem le.

Nem Sevro stílusa a hetvenkedés. Talán ő se találja a hangot, és így próbálja kitölteni a csendet.

– Ezek szerint Galerius ott volt. Tiberiust meg Drusillát is említetted. És a Lunán mi történt?

Elnémul, beleborul a kajába.

– Már elmondtam. A szokásos arcok. A Vox lement kutyába. Lilath a Szindikátus Királynője. Volt az a klón izé. Bohóc meg Kavics eltűnt, mint a kámfor. Vasfarkas. Meséljem el, hogy Min-Minnek szalonnaszaga volt, ahogy benne égett? Mert az volt. És a többieknek is.

Azért mondja, hogy engem bántson, de közben neki is ugyanúgy fáj. Félrenéz. Meséltem neki a Merkúrról, egy büdös szót se szólt semmire. Még arra se, amikor Alexandarról és Rhonnáról beszéltem. Annyira feszítette az epe. Nem mondta ki, de tudom, hogy csak az járt a fejében, hagynom kellett volna, hogy még kiskorában végezzen Lysanderrel.

Mindhalálig szeretni fogom Sevrót, és a legjobb barát, de az ellenségeink tekintetében semmi késztetést nem érez arra, hogy jó ember akarjon maradni.

– És itt van ő, a nap hőse – jegyzi meg, amikor Cassius besántikál egy kávéért.

– Örülök, Barca, hogy hasznát veszed a készleteinknek.

Sevro vadul rávigyorog.

– Micsoda remek házigazda vagy – folytatja, miközben Cassius odabiccent nekem, és a kávégéphez megy. – Persze megvan a gyakorlatod. Hiszen vagy egy évtizeden át ő királyi felségét kényeztetted a kis parókiádban – húzódik még szélesebbre a szája. – Boldog vagyok, hogy mély benyomást tettél az ifjú Lune-re. Kitanítottad, hogy lehet a legszebben irtani a Lázadás hőseit.

Cassius összeszorított szájjal fordul felé.

– Nem fogom Lysandert mentegetni. Úgy tudom, Alexandar és Rhonna jó emberek voltak.

– Hogy jó emberek? – kérdi Sevro.

– Nem kell ezt – szólok közbe.

– Mit nem kell?

– Ne Alexandart és Rhonnát, Sevro. Jó?

Erre ellobban a tüze, Cassius pedig sietve lelép. Mentegetőzve fintorgok rá, ahogy visszabújik a pilótafülkébe. Sevro rohadtul elégedetlen, lehajítja a vadászkését, és a semmibe mered.

– Az életét vitte vásárra érted – mondom neki.

– Ja. De a Minótauroszt nem kaptuk el.

– Durva volt az a daráló. Ha onnan kijutott…

– Az egy csótány, Darrow – röffen. – Ez az állandó öldöklés, ember. Mi értelme? – törli csontos kézfejébe a száját. – Legalább Orion magával vitte a rohadék Hamu Légiósok egy részét. Ő rendesen távozott. Hagynod kellett volna, hogy az egész szaros bolygót vízbe fojtsa. Akkor talán végre a csótányok se bukkannának újra meg újra elő.

– Nem ez volt Eo álma. És az enyém sem ez. Mi nem a Hamu Lovagja vagyunk.

– Nagyon nem. Hanem pixik vagyunk. A markodban tartottad Atlast, de te életben hagytad. A kezünkben volt Lysander, és élni hagytuk. Elkaptuk Apollónioszt, és életben hagytuk – sorolja. Nagyot horkan. – Mintha direkt veszíteni akarnánk.

– Még nem veszítettünk.

– Orion. Harnasszosz. Alex. Rhonna. Daxo. Fogalmunk sincs, mi van Paxszal és Electrával. Nem tudjuk. Lehet, hogy rég meghaltak. Lehet, hogy a többi lányom lesz a következő. Vagy Victra. Vagy Virginia. Tíz év alatt képtelenek voltunk lenyomni a Magot, basszus. És most már a Perem is velük van.

– A Mars így is kemény dió lesz nekik. Ott megtörhetem őket. És meg is fogom.

– Ahaaa – mondja, és majdnem annyiban is hagyja. De aztán csak folytatja: – Lehet, hogy az egész bolygó nem lesz a fenébe se, mire ezen az útvonalon odajutunk. Nem lesz így valami nagy száguldás. Inkább cammogás a köbön. És vadásznak is ránk.

– Mit szeretnél tőlem hallani, Sevro? Nyolc hónapon át ültem a sötétben. Mondjam, hogy cseszhetjük? Hogy elveszítettük a háborút? Hogy a gyerekeink meghaltak? Ezt nem mondom, nem is mondhatnám. Rengetegen számítanak ránk. A családom. A te családod. Nincs jogunk egyebet tenni, mint minden tőlünk telhetőt.

A gondolataiba veszve mered a tányérjára.

– Mostanra megszülte a kisbabát. És nem voltam vele. Most először nem. A lányoknál mindig ott voltam. – Rám villan a szeme. – Mit mondasz majd Virginiának, ha találkoztok?

– Fogalmam sincs. Valószínűleg csak hallgatom majd. Ahogy legelőször is kellett volna – mondom. Nem szól semmit, érzem, ahogy távolodik. Lezár. – Figyelj, Sevro, mondanom kell neked valamit. Valamit, amit akkor megfogadtam, hogy egyszer elmondom, amikor nem tudhattam, hogy egyáltalán viszontlátlak-e még valaha. – Nagy levegőt veszek. Mostanáig nem mertem ezzel előhozakodni, féltem, hogy szemen köp, ha meghallja: – Sajnálom – bököm ki, és legnagyobb meglepetésemre, nem köp ki rám. Folytatom: – Amikor a Lunáról elmentünk Apollónioszt megszöktetni, megígértem, hogy nemsokára vége. Tudom, hogy nem hittél nekem. És arra kényszerítettelek, hogy válassz köztem és a családod között. Ezért bocsánatot kérek. Meg azért, hogy mindig magától értetődőnek vettem, hogy mellettem állsz. És hogy nem hallgattam rád. Bocsánatot kérek mindenért. Sajnálom.

Kínos csend áll be. Azután Sevro vállat von, és eszik tovább. Az elfogadás beszédes. Vannak sebek, amelyek behegednek ugyan, de soha nem gyógyulnak meg teljesen. Nem tudom, mit mondhatnék még neki, mert feldühíteni nem akarom, és nagy szavakat sem akarok, hogy az egész csupa kifogás és giccs legyen.

– Tudod, miért nem loptam magamnak egy hajót, és indultam egyenesen vissza a Marsra, amikor Apollitól megléptem? – kérdi végül. Cassiusszal sokat tanakodtunk ezen. – Mert tudtam, hogy el fogsz jönni. Mert ennyire ostoba vagy. És ezért szeretlek. De ember… ettől még nem vagyunk rendben. Talán soha nem is leszünk többet rendben.

– Tudom.

– Tudom, hogy tudod. De többet képtelen lennék ezt végigcsinálni. Ha visszajutunk a Marsra, nekem csak a családom számít. Csakis a családom – néz mélyen bele az agyamba.

– Tudom.

– Szerintem nem tudod – kapja el a tekintetét. – Tényleg szalonnaszaguk volt, Darrow. A Vonítóknak. Mindet elveszítettem. Nem tudom, Kavics és Bohóc hova lett, nem tudom, hogy Lilath és… és a Förtelem tartja-e még mindig fogva őket. Azt mondta, hogy ki fog törölni engem. Hogy az emlékemet is megsemmisíti. Hogy az ölebe leszek. Hogy eltörli az egész családomat – rágcsálja az alsó ajkát. – De nem tette meg. Gőzöm sincs, miért nem. Rühellem, hogy az ő kegyelme adta meg nekem a második esélyt Victrával meg a srácaimmal. De akkor is élnem kell vele.

– Megértem. Ha neked ez kell, akkor igen. Megértelek.

– De?

– Nincs de. Meg kell ismerned az új gyerekedet. Már négyet kell felnevelnetek Victrával. Úgy döntöttél, hogy apa akarsz lenni. És ezt tiszteletben tartom.

– Még ha a Marsról is el kell ehhez mennem?

Bólintok, bár fájdalmas gondolat.

– Még ha elveszítjük is a háborút, és nekem meg kell halnom, akkor is mosolyogva gondolnék arra, hogy te megmenekültél.

Tudja, hogy minden szót komolyan gondolok, és ez végre esélyt ad a barátságunknak is. Mégis megkönnyebbülés, amikor Aurae belép. Zavarban van, ami új. Még soha nem láttam ilyennek, még soha nem tapasztaltam olyat, hogy ő belépett valahova, és a bent lévők nagy része ne fordult volna a figyelmével legalább részben felé.

– Zavarok?

– Igen – mondja bele Sevro a tányérjába. Visszabújt a csigaházába.

A lány elnézést kér, és éppen távozna, amikor odaintem az asztalunkhoz. Leül, és Sevrót figyeli. Sevrót nem izgatja. Pár percig még tovább eszik, az utolsó morzsát is gondosan összeszedegeti, felhajtja az italát, böfög, hátradől a széken, megvakarja a hasát, felnéz, ásít, és a pillantásával végül felnyársalja Auraét: – Na?

A lány a fülekre mered a nyakában.

– Aurae vagyok.

– Tudom. Beszéltünk egymással a kimenekítéskor. És?

– Üzenetet hoztam a Peremről a barátaidtól. Athénétől.

A homlokomat ráncolom, bár ez az egész nem akkora meglepetés nekem, mint Aurae hiszi. Furcsa formájú holoKockát vesz elő a zsebéből. Aktiválja, az egész étkezde borostyánsárgába borul. Ahogy régen Arész a maga üzeneteiben, ez az Athéné is sisakot visel. Az övé fekete, rajta korinthoszi taraj. A szemek vörösen izzanak a szemnyílásokban. Lassan beszél, a Gázóriásokra jellemző szófukarság súlyossá teszi a kiejtését.

– Yassou, Arész Fia, Sevro. A Perem aljaSzínei nevében köszöntelek. A nevemet nem árulhatom el, mert vadásznak rám, de most Athénének szólítanak.

– Bűbájos kis előadás – motyogja Sevro.

– Nem ismersz engem, de én ismertem apádat. A tanítóm volt és barátom és a hősöm. Beteg voltam, amikor rám talált, és megmutatta nekem, hogy nem én vagyok beteg, hanem a világaink. Mióta meghalt, életben tartom az örökségét a Peremen.

– Ez valami vicc? – húzza el a száját Sevro undorodva, és feláll. – Nincs türelmem az ilyen szarságokhoz.

– Talán nem hiszel nekem. Nem hiszed el, amit mondok neked. Halld hát inkább tőle magától.

Ahogy Athéné helyében az apja alakja jelenik meg, Sevro ledöbben.

– Mi a…

Fitchner egészen fiatal a felvételen, szinte olyan korú, mint mi most. Egy Ageára néző lakásban ül egy kanapén, mellette kisbaba alszik, a feje Fitchner ölében. Bánatosan mosolyog ránk a múltból. Sevro keze a fül nyaklánchoz kap. Ahogy meglátta az apját, a teljes kisugárzása megváltozott, újra a régi kisfiú lett. Pislog egyet, kettőt, és visszaül a székére. Ahogy meghallom Fitchner hangját, borzongani kezdek, érzem, hogy feláll a karomon a szőr. El is felejtettem, mennyire hiányzik az öreg.

– Halihó, öcskös. Én vagyok az. Az öreged – túr bele szeretettel a kisbaba hajába. – Meg persze te. Remélem, nem ébresztelek fel, míg hozzád szólok. Kis rohadék voltál ma, megharaptál, mint valami kis kobold – mutatja sóhajtva a harapásnyomot a kézfején. – Nem tudom, megnézed-e valaha ezt a felvételt. Remélem, soha nem kerül rá sor. De ha mégis, akkor felnőtt vagy én meg halott – fintorodik el. – Különös érzés ahhoz a férfihoz szólnom, aki majd egyszer leszel. Mert az én szememben jelenleg egy ártatlan kis lény vagy még. A harapást leszámítva. Még azt se tudod, hogy anyukád halott. Még túl kicsi vagy ahhoz, hogy érezd a hiányát. Túl fiatal ahhoz, hogy tudd, nem lesz helyed a világban, ami elpusztította őt. Mert annak nincs jövője – mondja, és a szemében mélységes szomorúság ül. – De egyszer tudni fogod, hogy halott. És hogy hogy halt meg.

Nehéz ezt az üzenetet elmondani, olyan, mintha elfogadnám, hogy nem leszek veled. De erről szól, hogy az apád vagyok, gondolom. Bárcsak megvédhetnélek a rád váró fájdalomtól. Bárcsak örökké ártatlan maradhatnál. Bárcsak ne kellene ma este elhagynom téged. De tettem valamit, fiam. Egy háborút robbantottam ki.

Ellenségeink még nem tudják, és remélhetőleg majd csak akkor jönnek rá, amikor már fojtogatjuk őket. Ezért is kell ma este itt hagynom téged. Visszajövök, de most a Peremen kell elhintenem a magvakat. Jövök vissza hozzád, amint tudok.

Mire ezt nézed, azok a magvak szárba szökkentek és virágba borultak, és a gyümölcsük a te örökséged, ha szükséged lenne rájuk. Remélem, nem lesz. Remélem, ahogy ezt nézed, élek és virulok, és ott ülök melletted. Ha így van, tölts az öregednek egy whiskey-t, és veregesd meg a hátát. Megérdemlem, hiszen ha még életben vagyok, akkor legyőztem a seggfejeket, és nem a háborúm maradt rád.

Csodás egy álom, de anyád nagy álmodozó volt, öcskös. Én nem vagyok az, én csak egy vadember vagyok, aki nem hagyhatja, hogy a dolgok így maradjanak. Valami azt súgja, te is hozzám hasonló vagy. Tisztában vagyok vele, hogy az út, amin elindultam, talán elragad mellőled, és magadra hagylak. Szemétláda vagyok. Belepusztulok, hogy tudom, ezért utálni fogsz. De a szerencse nem azoknak kedvez, akik forradalmakat szülnek. Azokat, akik a kanócot meggyújtják, általában maguk alá temetik a romok. Egyetlen reményem, hogy te majd építkezni fogsz ezekre a romokra, fiam. Esetleg emelsz egy emlékművet, na? Azt bírnám. Egy emlékművet nekem és anyádnak az Oroszlánlépcsőkre. És egy családot, egy egész fészekaljat, akik majd felkapaszkodnak azokra a szobrokra, és álmélkodnak, hogy nézd, milyen nagy lábujja volt nagypapinak meg nagymaminak.

Perem-beli szövetségesem, Athéné juttatta el hozzád ezt a felvételt egy hírnökével. Arról fogod őket felismerni, hogy elismétlik anyád szavait, melyeket egyszer neked mondott. Egy könyv is lesz náluk, ami anyádé volt, előtte pedig az ő anyjáé. Tritoni klánjuk népi bölcsességeit gyűjti egybe. Ez az örökséged, mostantól a tiéd. Bízz a könyvben és bízz a hírnökben, aki elvitte neked. Elvezetnek Athénéhez, és abban is biztos vagyok, hogy Bryn könyve a szívednek is útmutatást nyújt. A Völgy tudja, hogy az enyémet ez mentette meg – fűzi hozzá, és a mellette szundikáló kisbabára pillant. – Most mennem kell. Hamarosan visszatérek hozzád, hogy legyen kit marcangolnod.

A kamerába néz, az arca elkomorul.

– Sajnálom, ha most nem lennék ott melletted. Mindenesetre tudd, hogy jól vagyok. Bárhogy múltam is el, ösvényem anyádhoz vitt vissza. Szerettünk téged, Sevro, attól kezdve, hogy először lélegzetet vettél, addig, míg el nem halt ajkunkon az utolsó sóhaj. Mindig szeretni fogunk, és ösvényed végén ismét együtt leszünk. Találkozunk, de addig is, ég veled.

Fitchner eltűnik a holoKockában.

A döbbent Sevro annyit se mondhat, hogy kukk, Athéné ismét előttünk áll: – Apád tudta, hogy a legrosszabb bármikor megtörténhet, Sevro. És hitt a tartalékokban. Ezért bízott meg azzal, hogy alapítsam meg független sejtünket. Én voltam Arész első Leánya. Amikor Raa a Fiakat porként szórta szét a szélben, mi megmaradtunk, mert csak árny vagyunk. Eleinte néhányan voltunk csupán, de megsokasodtunk. Többen vagyunk, mint a Fiak bármikor is. Évekig nem mertünk keresni téged. Megkeseredtünk. Mert tudtuk, mit tett Darrow. Hogy a Trójai Csatában Romulus au Raának adta át őket.

A saját népéért áldozta fel a peremi Fiakat, és a Magban ennek az áldozatnak köszönhetően bontakozhatott ki végre a szabadság kora. Mi azonban nem nyertünk semmit. És sokan nem is tudják ezt megbocsátani az Aratónak. Én nem tartozom közéjük, hiszen ügyünk fontosabb annál, hogy egyetlen ember bűne megossza erőinket.

Azért kerestelek most meg, mert a Raák csatlakoztak a háborúhoz. Bebizonyították tanácsunknak, amit én régóta állítok, hogy a Perem nem létezik. Nem létezik a Mag. Csak alják vannak és magasak. Elnyomottak és elnyomók. A magasak összefogtak, és ha az alják nem teszik meg ugyanezt, akkor hiszem, hogy Arész és Eo álma, az álmunk, halálra van ítélve.

Ezért adom most át neked az örökségedet. A Leányokat harmincegy éven át két cél mozgatta: az első szerint terjesztették a műveltséget, irodalmat és liberális filozófiát, hogy minél többeket megnyerjenek erőinkhez, legfőképpen azokat, akik kutatnak, fegyvereket fejlesztenek és katonai eszközöket gyártanak. A második céljuk értelmében katonai felszerelést halmoztak fel.

Van egy flottánk. Vannak fegyvereink, tábornokunk azonban nincs. Itt az ideje, hogy fejedre tedd apád sisakját.

Jöjj közénk, légy a mi háborús istenünk!

A holo véget ér. Aurae Sevrót nézi, válaszra vár. De ő egy szót sem szól, nem tér magához. Feláll, visszavonul a körletbe. Aurae menne utána, de megállítom: – Hány hajója van ennek az Athénének?

– Én azt nem tudom. Athéné nagyon óvatos, én pedig küldetésemig beépülve éltem.

– Becsapsz bennünket?

– Nem.

– Hogy higgyek neked? Miért nem árultad el a legelején, hogy ki vagy?

– Az igazsággal csak annyit értem volna el, Darrow, hogy a tetteid miatt magaddal cipelt bűntudat elhamarkodott lépésekre ösztökéljen. Csak megrémisztettelek volna az igazsággal. És az üzenet nem neked szólt.

– Gyűlölsz engem?

– Nem.

Belenézek a szemébe, keresem a gyűlöletet, de nem látom. Évekig rettegtem, hogy egyszer még felelnem kell azért, hogy a Perem Fiait elárultam. Amíg a Völgybe vezető ösvényt nem olvastam, soha nem hittem volna el, hogy bárki is meg tud nekem bocsátani.

Eszembe jut a nyolcadik feltétel. A tökéletesség eléréséhez legelőször el kell fogadnunk hibáinkat. A megértést azzal segíthetjük elő, ha felismerjük tudatlanságunkat.

– Ha számít bármit is, sajnálom, amit tettem – mondom.

Aurae átnyúl az asztal felett, és kezeit a kezeimre teszi.

– Tudom. Te nem az Arató vagy. Te csak egy vándor vagy, aki azzá igyekszik válni, amire szerinte másoknak szüksége van. Nagyon régen megbocsátottam neked.

Hiszek neki, és egy ideig szorongatom a kezét, hogy érezze, milyen sokat jelent ez nekem. Némán ülünk kicsit, azután megyek, hogy ránézzek Sevróra. De a szobám felé kerülök, és magamhoz veszem a könyvet. A raktér alá rögzített mentőhajóban kialakított lakrészében találom. Fel se néz, amikor leguggolok a csapóajtóhoz.

– Jól vagy?

– Csapda lesz – ingatja a fejét. – Nem valódi…

– Szerintem valódi – vágok a szavába, és a könyvet nyújtom neki. Óvatos áhítattal veszi el tőlem. – Apád Titust és engem is elküldött az Intézetbe. Neki tényleg ez volt a taktikája. Viharban soha ne köss egymáshoz két hajót. Tiszta?

Szerinte is valódi, ezért zuhant rá olyan erővel az egész.

– Nem mehetek… – néz fel rám. – Kisbabám van. És ott vannak a lányaim. Nem mehetek…

– Nem is kell. Te hazamész, testvérem. Amint Virginia lecsekkolja, és a dolog tényleg valódi, akkor megyek én.

Annyira megkönnyebbül, hogy kibuggyannak a könnyei. Megmarkolom a vállát: – Csak annyit kell most kigondolnod, hogy mit mondasz majd a fiadnak vagy lányodnak, amikor először meglát – folytatom. Bólint, és vissza akarja adni a könyvet. – Anyukádé volt.

– Még ne add ide. Vigyázz még rá, jó?

Majdnem elfogadom, és majdnem magára is hagyom, de annyira egyedül van ebben a távoli fészekben. Ezért fogom a könyvet, és kinyitom az első oldalon. Arra számítok, hogy leállít, de nem teszi. Elkezdem hát felolvasni. Megtörli a szemét, hátradől az ágyán, és hallgatja, miközben lassan utazunk a Mars felé.

Miután elalszik, távozom. Aurae szobájából lantzene szűrődik ki. A társalgó üres, Cassiust a pilótafülkében találom. Ahogy leülök, rám pillant.

– Minden frankó? – érdeklődöm.

– Egy kém, akibe bele vagyok zúgva, sofőrnek használt, miközben azt hittem, hogy hősnek tart, és ezért szöktetett meg, ezalatt a nevelt tanítványom zsarnoknak állt, és a legjobb barátom tanítványát fejbe lőtte, akiről pedig közben kiderült, hogy a földre szállt tisztesség volt – sorolja, majd elmosolyodik. – Madarat lehetne fogatni velem, jóember.

– Ha ez számít, én hősnek tartalak – szorítom meg a vállát. Horkantva kacag fel, de a kezemet nem rázza le magáról. Megpaskolom. – Szóval a legjobb barátod vagyok.

Dühösen villan a szeme:

– Ne feszítsd túl.

Hátradőlök, és elmerülök a csillagokban.

– Azok a hajók lehetnének a csoda, amire a Köztársaságnak most szüksége lenne – mondja. – Kár, hogy olyan messze vannak.

– Ha egyáltalán léteznek. És van belőlük elég. Hallgattad a rendszeren a beszélgetést? – Bólint. – Adhatok egy tanácsot?

– Ha cserébe elfogadsz te is egyet – feleli.

– Jogos. Hallgatlak.

– Sevro elég depis dumát nyom most. Ami érthető, pláne, ha arra gondolsz, hogy te a Sakál után milyen állapotban voltál – borzong bele az emlékbe. – Hogy pont azt a hátborzongató alakot kellett klónozni. De Sevrónak akkor sincs most rendben a feje. Nem túl rémes, és vannak jó dolgok is. Például élsz, testvérem. Tudom, hogy úgy tervezted, a Merkúrral a mellzsebedben, a Mars megmentőjeként térsz haza. És most azon pörögsz, hogy hogyan állhatsz Virginia meg a Mars elé. Ezek után. Ezért meg kell kérdeznem. Csalódtál Virginiában?

Tiltakozva rázom meg a fejemet.

– Még ha nem is küldött erősítést a Merkúrra?

– Az nem számít.

– Akkor hogy lehetsz akkora kretén, hogy azt hiszed, ő csalódott benned? Hogy a bolygónk csalódott benned? Vörös bányász voltál, és a Mars szarveretes Aratója lettél. Ezt nem lehet visszacsinálni, ezt akkor is megtetted, ha elkövettél később néhány hibát. Mert ezt csakis te tetted meg, senki más. Szóval, ha te elcsüggedsz, hogyan várhatod, hogy másokban tovább éljen a hit? – mondja. Elmosolyodik. – Különben is, a barátom vagy. És én híresen válogatós vagyok.

Egy ideig elmélázom ezen.

– Várj csak. Én volnék az egyetlen barátod?

– Fogd be. Te jössz.

– Ne bujkálj Sevro elől…

– Nem…

– Fogd be! Én jövök. Ne bujkálj Sevro elől. Ez a te hajód. Ha hagyod, hogy keresztülgyalogoljon rajtad, akkor megteszi. Megölted az apját. Tizenegy vagy tizenkét éve. Próbálod valahogy helyrehozni. De csakis rajta múlik, hogy túlteszi-e magát rajta. Te nem tehetsz semmit. És ha nem tisztelhet, akkor soha nem fogja megemészteni – húzom elő a széke alatt rejtegetett whiskey-s üveget. – Szóval nincs több felütött kávé. Nincs több sunnyogás. Te Cassius Bellona vagy.

– Ó.

– A Köztársaságban nem.

– Nem, nem au. Hanem ó. Nyers kritika.

– Ó.

– Pontosan. Én jövök.

– Arról nem volt szó, hogy ez egy végtelenített játék.

– Volt neked ez a „párbajod”. És most van egy kis gond. Egyrészt, a testedet másfél évtizeden át pörölyként használtad, és most megfizeted az árát. Húsz évvel vénebb, mint kellene. Másrészt. Diomédész és a Perem ifjú bikái eljönnek érted, és nekem elhiheted, hogy azok a Minótauroszt bekapnák reggelire.

– Komoly? – nézek rá.

– Komoly. Harmadrészt a népek számítanak a Fűz-változatra, és nekem személy szerint meggyőződésem, hogy nem tudod vele kimaxolni a benned rejlő lehetőségeket. Negyedrészt, vissza kell szerezned a gyilkos magabiztosságodat. Kell neked egy felső kategóriás vívómester. Én kellek neked. Végül is acélon edződik az acél – teszi hozzá. Hátradőlök. – Ezt a pofát ne.

– Milyen pofát?

– Ezt a szorulásos háborús istenség vagyok pofát. A Minótaurosz tönkrevágott. De szerintem lehetsz te még jobb is, mint új korodban. Ha hagyod. – A számra tapasztja a kezét. – Ha megint a gálával jössz, visszafordítom a hajómat – óvatosan veszi el a kezét az arcomról. Büszkén pöffeszkedve fonom össze a karjaimat a mellkasomon, majd felszisszenek. Apollóniosz pár vágása még mindig ég.

– Ha helyre akarsz jönni, először el kell romlanod – motyogom.

– He?

– Tizenegyedik feltétel.

A szemét forgatja.

– Mikor bújt ki mindenkiből a vérveretes filozófus?

– Amióta vesztésre állunk.

– Vagyis igent mondasz?

– Vagyis igent.

– Helyes. Holnap kezdjük.

Sziszegve pillantok a kötéseimre.

MÁSODIK RÉSZ

BÁSTYA

Városukig hamar ért el a lárma.

Erre a városiak kora hajnalidőn kirohantak

hallva a zajt; megtelt lovasokkal a sík, gyalogokkal,

és ércnek ragyogásával.

Homérosz: Odüsszeia

(Devecseri Gábor fordítása)

12

Lyria

TRÜFLIMALAC

A köztársasági rohamkatona betölti a multiPuskát, és felkészíti a szkafanderét az űrsétára. Követem a mozdulatait, egyre gyorsabban csinálom, napról napra jobb vagyok. Ez lesz a hatvankilencedik átvizsgált aszteroida, és bár ez a mai első felderítésünk, nem tudom legyűrni a sejtést, hogy megint hiába kutatunk a labor után, ahol a fejembe fészkelt technológiát gyártották. A parazitám, az iránytű, ami a Peremnek ebbe a szektorába hozott bennünket, elnémult.

Pax azzal az elméletével indított útnak a Marsról, hogy a fejemben a parazita meghibásodott, és ezért igyekszik visszavezetni a gyártási helyére, hogy megjavítsák. Mindenféléről magyarázott, amit állítólag titkos kémjelentésekből mazsolázott ki, például hogy létezik egy titkos labor. Szakadár tudósokkal. Akik ugyanakkor valamiképp a Sugár Művekhez tartoznak. Én meg, jobb ötletem nem lévén, hittem neki. És hittem a testemet feszegető sürgetésnek is, amely az Aszteroidaöv 3401-es szektorába hozott. Viszont négy hónapja az agyrohasztó fejfájásokon kívül nincs semmi jel a parazitámtól. Kezdem azt gondolni, hogy hiba volt olyasvalakire hallgatni, aki még a pattanásokhoz is túl fiatal.

Mekkora hülye vagyok. Annyira meg akartam javíttatni a parazitát, hogy végre használhassam az erejét, és segíthessek Volgán, hogy hittem a fiúnak. Nem mintha azt tudnám, hogy Volgát merre keressem. Lehet, hogy itt van tőlünk háromszektornyira. Lehet, hogy a Plútóra vitték a kalózok. Lehet, hogy rég meghalt.

A sok kudarc csakis azért nem emészt el végleg, mert a keresés rutinja és a tanulás, amivel mindennap jobb leszek, kicsit mozgásban tart. Hat napja láttunk utoljára ütközetet a Köztársaság és a Perem hajói között. Nem a Köztársaság győzött, és a rohamegység haragja az én nyugtalanságommal párhuzamosan nő.

Nem vagyok nehézFém Vörös, mint Fel, a rohamegység félig bionikus vezetője. Se Narancs, mint Oxis, a mogorva szerelőnk. De Kék sem, mint Xaria, a lágyszívű, könnyűfejű pilótánk, ez a középkorú őzgidányi nő. Mindannyiuknak hazahúz a szíve a Marsra, ott akarnak lenni, amikor a bolygónkat megtámadják, nem pedig itt, a semmiben egy trüflimalaccal, akinek egyértelműen gajra ment az orra. Én viszont tartozom annyival a halottaimnak, hogy mindent megtanulok a rohamegységtől, még ha kikergetem is őket a világból a nehéz felfogásommal. Mert amit most megtanulok, azzal egyszer talán majd valakinek végre tényleg a segítségére lehetek.

Ezért ha elkap a gyötrő bűntudat, hogy a rohamosok idejét fecsérelem az aszteroidák körüli szimatolással, mindig a 121-es tábor sarára gondolok. A nővérem tetemére a vadonatúj cipővel a halott lábain. A hóra gondolok, és arra a jeges hidegre, ami akkor járt át, amikor megláttam a fára felszögezett Ulisszeszt. Meg Volgára, ahogy megadja magát Fának, és aki most az Olümpiát kifosztó és a Csendes Sefit megölő őrült hadúr börtönében senyved valahol. A szaros alkalmatlanságomra gondolok, hogy még egyetlenegyszer se voltam képes semmi rosszat megakadályozni. És ez feldühít. Márpedig egy Vörös csajnak a dühnél jobb üzemanyag nincs.

– Levegő, ellenőrizve – dörmögi Fel.

– Levegő ellenőrizve – felelem rá.

– Zsilipek ellenőrizve.

– Zsilipek ellenőrizve.

– Hajtópakk ellenőrizve.

– Hajtópakk ellenőrizve.

– Egyes rohamkatona kész – mondja, és várja a válaszomat: – Trüflimalac?

– Kész.

– Mehet a menet, pilóta.

A zsilip kiengedi a levegőt, vákuumba kerülünk. Fel vörös szemét elrejti a zöld sisak.

Fel természetes közege az Öv, elvégre elit köztársasági rohamkatona, kalózvadász, békefenntartó, nyomkereső, felbujtó és alkalomadtán az Ekliptikus Gárda felderítője. Itt született egy aszteroida szénbányájában, ő maga is kemény és nyers, mint egy csiszolatlan gyémánt. Amikor elbizonytalanodom, hogy hogyan győzhette le a Köztársaság az Aranyakat, mindig Felt látom magam előtt.

– Még mindig olyan érzés, mintha csavarhúzó állt volna a szemedbe? – kérdi kicsit se marsi kiejtésével. Az Öv-beli Vörösek elnyújtják a magánhangzókat.

– Most inkább csak egy ceruza – próbálom jellemezni a fejfájásomat, ami mindig a jobb szemgolyómból sugárzik ki az agyamon át a koponyatőig. – Nem fog lelassítani.

– Ajánlom is. Pengének kell lenned, Malacka. Estig még hat más asztát kell csekkolni. Fel kell pörgetni az iramot, ha nem akarunk addig itt bóklászni, míg térdig nem lógnak a tökeim – mondja, majd halkabban teszi hozzá: – Biztos, hogy ez az a szektor?

– Nem, nem biztos, semmi se biztos. Mondtam. Hónapok óta kukkot se szól a cucc.

A vákuumra figyelmeztető fényjelzésben a durAcél vállain díszelgő halvány szimbólum – eredetileg fehér, fáklyát markoló kéz – salakvörösre színeződik. Engem a lábujjam hegyétől az utolsó hajszálamig bebugyolál az EVO-ruha, nem is annyira öltözék, hanem valami egyszemélyes, légtérrel bíró űrkabin. Neki szabadon maradhatnak a végtagjai, mivel azokat nem bántja az űr vákuuma, ugyanis fémből vannak. Bármelyik Pokolfúró elirigyelné a nyolc ujjat a kezeiről és lábairól.

– Átgondoltad? – nyaggatom.

– Mit is?

– A hívójelemet. Amiről az este dumáltunk a társalgóban.

– Áá, neem. Az rád ragadt.

– De nem valami hízelgő, nem igaz? Trüflimalac.

– Ha egyszer arra vagy jó? Szimat, szimat, szimat, keresed a kincset a Naprendszer szarkupacaiban – szól be a beszélgetésbe a gépházból Oxis, a Narancs szerelőnk.

– Oké, tényleg én tehetek róla. Miért is nem változtattam az akaratom ellenére az agyamba bemászó gépszörnyeteget szófogadó iránytűvé, nem igaz? Többet nem válaszolok a Trüflimalacra.

– Lökesd, Oxis – utasítja Fel a Narancsot. A hangjában semmi sajnálat nincs felém, de legalább rosszindulat se. – Kis nyamvadt vagy te, Lyria. Nincsenek szárnyak a válladon, se farkas a mellkasodon. Iskolád nuku, és minket aztán kicsit se hat meg, hogy az Uralkodó házipipije vagy. Ha jár a szar, megkapod a képedbe. Majd ha szagot fogsz végre, akkor leállunk. Mi végezzük a melónkat. Csináld te is a tiédet.

– Azon vagyok.

– Ahhoz ez karcsú, hogy az Aranyak ne másszanak rá a Marsra.

– Minden rohamkatona ilyen faszadék? – mormolom.

– Én egy kismadár vagyok a többi hiénához képest, csajszi. Odahaza hullanak a barátaim, én meg itt szimatolgatok veled. Bárki más rég kilökött volna a zsilipen, és húzna haza, hogy végre rendes katona legyen megint, mielőtt még elveszítjük ezt a háborút.

A zsilip némán kinyílik kettőnk között.

– Akkor csak tessék, csináld. Senki se tudja meg.

– Nagy a kísértés. De a Köztársaság Kémszolgálata szerint te állítólag valami titkos fegyverműhelybe vihetsz minket. Én ugyan semmi olyat nem láttam, ami ezt igazolná, de mit értek én ehhez, nem ez a melóm. Vili? Na, lássunk hozzá. Ja és senki se maga választja meg a hívójelét.

– A tiéd mi volt?

– Rohadtkurafi.

Rövid gázt ad a hajtópakkal, és kiszaltózik a semmibe. Harminc centivel alacsonyabb, húsz kilóval könnyebb és vagy kilenc év rutinnal kevesebb valóm ugrik utána a kegyetlen jeges szikla és árnyék ürességbe az Aszteroidaövben.

Egy kis gáz a pakkból az elrugaszkodáshoz, még egy adag a felfeléhez, és egy harmadik, hogy párhuzamosba álljak az aszteroida talajához. Utol is értem Felt.

– Igazítsd ki a pályádat – szól rám. – Sodródsz. – Kiigazítom. – Csökkentsd a sebességet.

Fél százalékkal csökkentem, kezdek berágni.

Fémtalpa eléri a felszínt, és könnyed kocogásba vált. Kevésbé kecses verzióban talajt fogok én is.

– Pocsék a röppályád, Malacka. Puhítsd a mozgólendet három százalékkal.

Naná hogy igaza van. A lendület egyre magasabbra vitt, teljesen le az ő útvonaláról, és ha ez az aszteroida kivételesen nem lenne ugyanolyan kihalt és élettelen, mint az elmúlt hónapban átvizsgált többi, akkor a védelmi tűz leszedhetett volna. Mindent kiigazítok.

– Jobb. Anomália három klikkre. Kövess, a radarokat állítsd hat-tizenkettőre.

– Vettem.

– Pilóta, mit látsz?

– Ég tiszta – hallatszik Xaria puha, monoton hangja. – Ómega-szken eredménytelen. Az anomália fémszerű. Ismeretlen anyag.

– Pályafelderítés indít. Egy szem a talajon, egy az égen. Csak mert a radarokon nem látjuk a Holdembereket, még nem biztos, hogy nem lapulnak a kanyaron túl.

Egyre gyakrabban érzékelni Perem-beli vadászegységeket, és ezzel párhuzamosan ritkul a köztársasági erők jelenléte. Sötétben repülünk, nincs kommunikáció és hír a Marsról. De ha a Magban is olyan sikerekkel álljuk az ellenség csapásait, mint itt a Perem ellen, akkor nem sok van hátra belőlünk. Beszélik, hogy az Obszidiánok is a Köztársaság hulláját fosztogatják. Talán a három szektorral odébb történt rajtaütések Fá művei, és akkor talán Volga is alig néhány millió kilométernyire van tőlem.

Fel a szükséges gyorsasággal lendül neki, én pedig próbálok nem lemaradni.

A lélegzetünk hangjára suhanunk a pusztaság felett. Mindenfelé sziklakráterek és gyanúsan mozgó árnyak.

A rohamkatona nyomában haladok, és egy méretes kráter peremén landolok mellette. A radarok itt érzékelték az anomáliát. Figyelem, hogy a parazitám nem jelez-e. Semmi.

– Drónokat elő – utasít Fel. Bal válláról négy drón startol el, és eltűnnek a kráterben. Az enyémek utánuk. Az én harmadik jószágom fél percen belül emberi szerkezetre bukkan, megjelöli, analizálja. Ágyútorony, a sziklában véget érő vezeték hatástalanítva. – Ősrégi modell – mondja Fel. – Erőforrás a közelben.

– Ez nem az lesz – jelentem ki.

– Parazita mondja? Megszólalt?

– Nem.

– Akkor nincs duma, csak szimat. A drónok durAcélt találtak odalenn.

Követem őt a kráterbe, és egy harmincszor húszas fémtányérra bukkanunk. A sziklába ágyazva. Átnézzük a környezetét, Fel egy műszerfalat talál egy fémlap alatt, amit úgy ránt le róla a fémkezével, mintha pelenka lenne. Az ajtó kinyílik, én fedezékbe ugrom.

– Bemeneti nyílást találtunk, pilóta. Mondjuk kalózok búvóhelye. Amilyen vénséges, minden bizonnyal elhagyatott. Folytasd a pályamegfigyelést.

Előrántja a hátsó tokjából a Perem-típusú puskáját, és beleveti magát a sötétbe. Én is pisztolyt húzok, az enyém sokkal kisebb, és megyek utána le, le és még lejjebb a mélybe.

– Aha, kalózok – mormolja csüggedten, ahogy földet érek mellette egy közepes méretű hangárban, amennyire a sisakfényben a méreteket meg lehet ítélni. A Hógolyónál valamivel nagyobb, régi korvett hever a terem közepén. – Zsákutca, pilóta. De ha egyszer itt vagyunk, tartjuk a protokollt. Teljes átvizsgálás. Malacka, te keletre, én nyugatra.

Nem az első kalózfészek a kutatásunk során, de ez a legósdibb. A koromsötét termeket csak a sisakom fénye világítja meg. Előreszegezett fegyverrel befordulok egy sarkon, és valami rám veti magát. Térdre le, és háromszor lövök az alakba, ahogy Fel tanította. Jelentem a támadást, és átkutatom a folyosót. Sehol senki. Dobogó szívvel vizsgálom meg az áldozatomat.

Csontok. Egy darabjaira esett csontváz. Nevetek magamon.

– Nincs ellenség – jelentem kínosan. – Csak egy csontváz volt. – Semmi válasz. – Fel?

Csak a zizegő csend.

– Fel? Veszed? Francba! – Hátrasandítok. Katonai minőségű a komrendszerünk. A falaknak nem lenne szabad blokkolniuk a jeleket. Hívom a hajót. Semmi. Tudom, hogy ízekre szenyáznak, ha nem csinálom végig a felderítést, és egy hétig súrolhatom a klotyót, ezért kalapáló szívvel megyek tovább. A hálókörletben személyes holmik lebegnek mindenütt, egy raktárhelyiségben orvosi felszerelés, majd egy étkező rögzített asztalok között úszó csontvázakkal. Ruhában keringenek mindenütt. Az óramutató járásával ellentétes irányban végigpásztázom a puskámmal a termet. A csontvázakat leszámítva semmi mozgás. Vannak vagy ötvenen. Szakadt kezeslábasban. Odaóvakodom az egyikhez, és belevilágítok a szemgödrébe.

Hátulról egy kéz markolja meg a vállamat. Összerezzenek, megperdülök, a puskámat elcsapja egy másik kéz. Fel az. Megkönnyebbülök.

– Kurva anyádat, a frászt hozod rám.

Mutatja, hogy beszart a rendszer, int, hogy dugjuk össze a sisakunkat, hogy halljuk egymást.

– Hógolyón behalt a komrendszer. A reaktoruk interferenciája. A másik irányban csak hullák.

– Hogy haltak meg?

A puskája csövével óvatosan közelebb kormányoz egy csontvázat, és zöldes elszíneződést mutat a csontokon.

– Zöld Halál – mondja. – Antik biofegyver. Bírja a vákuumot. Vagy kétszáz évvel ezelőtt több tucat kolóniát és bányát töröltek el vele. Egy csepp vírus teljes karantén. Az ásítás nincs ennyire fertőző, de szó szerint. Húzzunk innen a Hadészba.

Nem ellenkezem. Még egypárszor megpróbálja felvenni a kapcsolatot a Hógolyóval, aztán úgy dönt, hogy majd a felszínről jobb lesz a vétel. Visszamegyünk a hangárba, aztán fel, amerről jöttünk. Sokkal jobb érzés odafenn a szilárd sziklákon, a rövid távú kommunikációnk helyre is áll egyből, de a Hógolyót változatlanul nem érjük el.

– Ez az aszteroida egy elektromágnes-szivacs. Jó sok fém lehet benne. – Hirtelen elhallgat. Hallom a hangján, hogy valami nyugtalanítja. – És ezt miért nem mutatta a radar? Ha egy Ezüst idepottyanna, három év alatt bányászkirály lenne.

– A Zöld Halált leszámítva.

– Ott a pont.

Egy lépéssel korábban ér fel a kráter peremére, és megtorpan. Meredten bámul valamit. Ahogy mellé érek, már látom, mit néz annyira.

A Hógolyó villódzó fényekkel pörög a láthatáron.

– Hallasz, pilóta? Ellenséges…

– Ó… – nyögöm, ahogy fekete hadihajók bukkannak fel az aszteroida alól. Az egyikből fény lövell, és a Hógolyó egyszerűen kettéválik. A két darabja két ellenkező irányba pörög, és hangtalanul becsapódik az aszteroidába. A hajótat belepattan egy kráterbe, megint fel, megperdül, és lustán visszaúszik az űrbe. Az orr tőlünk pár száz méternyire belefúródik a sziklába. Fel a földre nyom.

– Maradj itt – mondja, és rohan. Eddig azt gondoltam, hogy a felderítéseinken csupa magamutogatásból mozog olyan rohadt gyorsan. Most kiderül, hogy igazából sokkal gyorsabb is tud lenni, az csak totyogás ehhez képest. Gyorsabb egy kimériai nyúlnál, pikk-pakk eléri a hajót, és eltűnik benne. A hadihajók csak állnak felettünk.

És fekete parányokat bocsátanak ki. A sisakkamerával rájuk közelítek, a parányok ember formájúak. Magas emberek.

A puskámat megtámasztom a kráter peremén.

– A hajókról ellenség érkezik. Tízen vannak. Nagyok, Fel. Hallasz, Fel?

Most bukkan elő a hajóból, a vállán ájult pilótánkat, Xariát cipeli, és iramodik vissza felém. A hangja recseg-ropog a fülembe:

– Di… ké… od… korv…

Az ellenség közben landol. A puska célzóját a sisakomra kapcsolom, a terepet fürkészem. Mindössze egy alakot látok. Az aszteroida felszínén suhan, emberi alak, és mégis olyan rettegés kúszik a szívembe, mint még soha. Eddig el se tudtam képzelni, milyen ellenségtől gyulladhat be ennyire Fel. Asszem, már vágom. Az árny nem egyenes vonalban közeledik, hanem cikázik, mint a villám. Hatszor tüzelek, egyik sem talál, pedig jól lövök, még Fel is azt mondta.

A jobbomon elsuhan valami, hanyatt esem, a ruhám visítva jelzi, hogy szökik a levegő. Összeszedem magamat, az űrruhám jobb oldalán hosszú hasadás. Eltaláltak, de nem sebesültem meg. És még csak nem is láttam, hogy bárki tüzet nyitott volna rám. Mielőtt elfogyna az oxigén, aktiválok egy foltot, és ahogy lezárja a hasadást a ruhán, visszarohanok az eredeti állásomba. Fel ekkor vetődik át a kráter peremén, lehajítja mellém Xariát, és a multiPuskával hat lövést ad le hátrafelé.

– Porjárók – közli. – Vidd le Xariát a kalózok korvettjébe. Az az egyetlen…

Valami csillogó hasít keresztül a bal bicepszén, a karja leesik. Fel megperdül, stabilizálja magát, és egy árny húz el felettünk. Fémnyelv nyalint le, és kettévágja Fel puskáját. Az árnyra lövök, és bizonyára eltalálom, mert módosul a röppályája, és nyugat felé visszavonul.

Megmarkolom Xaria bokáját, és nekilódulok a kalózmenedék felé, Fel pedig fedezi a visszavonulásunkat. Nagy csattanással landol mögöttem. A hangjában rémület:

– Ezt a fregattnaszádot láttuk öt nappal ezelőtt. Előlük nem menekülhetünk – zárul felettünk a fémajtó, el vagyunk vágva a felszíntől. – Azt lerakhatod – int a hátam mögé.

Hátranézek Xariára. A lába még a kezemben van, csak a teste szakadt le a lábáról. Orvosi lézer pontosságával metszette le valami csípőből. Halálra váltan engedem el, a láb pedig ellebeg tőlem.

– Indítsd be a korvett reaktorát. Fedezlek – rendelkezik Fel, a pisztolyával felfelé céloz a lezárt bejáratra. Nem mozdulok.

A korvetten egy alak kuporog. Mély levegőt veszek, letérdelek, célra emelem a puskámat, és meghúzom a ravaszt. Csak épp… mégsem. A kezemben növekszik a nyomás. Lenézek rá. A puskát változatlanul markolom, a kézfejem azzal együtt lebeg arrébb. Megmozdítom a karomat, a kézfej elválik a csuklótól. Élénk színű hús közül fehér csont mered vissza rám. A fájdalom késleltetett és leírhatatlan. Olyan borzalmas, hogy nem is sikoltok. Zihálva nézem, ahogy a ruhám összezár a seb felett.

Mögöttem géppuskaropogás. Egy kéz olyan erővel ragadja meg a torkomat, hogy fulladozni kezdek. Álcaruhás gigantikus Porjáró emel a levegőbe. De nem rám néz. Felt figyeli. A pisztolya nem használható, hosszú kését rántotta elő, és úgy áll ki egy másik Porjáró ellen. Aki három fejjel magasabb nála. A sisakja ellenzőjének fekete szűrőjét deaktiválja, így látszik az arca. Egy nő. Világos aranyszeme kétszer akkora, mint az enyém. A bőre halványbarna, az orra többször eltörhetett. Úgy méregeti Felt, mintha ócska bohóctréfa lenne.

– Rohamkatona. Ismerem harci kultuszotok hírét. Legjobb lovagjainkat intézték el az embereitek. – Azzal hosszú beretváját a földbe szúrja, és egy rövidebb kést ránt elő, ami méretben jobban illik a Feléhez. – Aggódtam, hogy hamarabb véget ér a háború, mint hogy személyesen kipróbálhatnám virtusotokat. Hála neked…

Fel olyan sebességgel veti rá magát, amit eddig képzelni se mertem volna. A Porjáró oldalra lebeg. A pengék szikráznak. Mikor elválnak egymástól, Felnek a másik karja sincs meg, tőből levágta a nő. Utána a két fémlábát metszi le, aztán csettint a nyelvével. Fel nyomorult, lábatlan rákként rángatózva lebeg.

– Maradj nyugton, Vörös. Hamarosan mehetsz a Völgybe – fürkész körbe a hangárban a nő. – Hozd őket! Az igazságnyúzóknak van mit kérdezniük.

Alig vagyok magamnál a fájdalomtól, miközben felvisznek Fellel együtt a felszínre, ahol nyolc másik Porjáró vár ránk. A hajójuk közeledik. Lazán kilövik a Hógolyó roncsát, és a hajó, amit még Ephraim kapott az ÖsszTörzstől szolgálataiért cserébe, egyszerűen nincs többé. A Porjárók mintha beszélgetnének, majd az egyik egy pontra mutat a távolban. Az egyik hajójuk lejjebb ereszkedik, és a hasából furcsa nyúlvány bújik elő. Talán egy radar?

Akkor azonban remegés rázza meg az aszteroidát. Erre az Aranyak lenéznek a lábuk elé. A remegés rázkódássá erősödik, minden mozog. Egyszerre fordulnak meg, ahogy néhány száz méternyire valami kiemelkedik az aszteroida felszínéről. Vagy ötven méter magas, krómacél obeliszk. Balra tőle egy másik ugyanolyan, valamivel távolabb még egy és még egy. A Holdemberek csak bámulnak, pont olyan elképedtek, mint én vagyok. Együtt nézzük, ahogy fénypontok gyulladnak az obeliszkek hegyén.

A fények elrugaszkodnak, végül az obeliszkeket fénynyalábok kapcsolják össze, fehér pókháló feszül a magasban, a fény egyre erősödik, vakítón izzik, majd a hajók felé csap. Megvakulok, és el is felejtem a kezem fájdalmát, mert a fejem kínok összhangzatára zendít. Üvöltve gömbölyödöm össze. Elveszítem minden érzékemet, nincsenek emlékeim, gondolataim, nem érzem az időt, se a testem. Csak a fájdalom van. Aztán vége. Nem érzem a testem. Meddig tartott?

Másodpercekig?

Percekig?

Órákig?

Minden homályos. Lomhán pörgök az aszteroida felett. A felszínén furcsa krómgömbök mozognak. Lassan és módszeresen. Az űr felé fordulok. A csillagok hidegen pislognak a távolban. Visszafordulok a felszín irányába, és épp látom, ahogy az egyik gömb hosszú, csillogó lándzsát húz ki az egyik Porjáró Arany fejéből. Felém tart. Nem siet. Minek sietne? Visszapördülök a csillagok felé, eszembe jut, hogy a Hógolyó drónállomásokon át közvetítette a Marsra az üzeneteit. Nem tudom, hogy elég közel vagyok-e az utolsó állomáshoz. A sisakom hangirányításával hívom a jeladót.

– Agea parancsnokság, itt Lagalosi Lyria. Megvan a Jackpot.

Ahogy újra visszafordulok, a gömb pont előttem lebeg. Akkora, mint egy ló. A közepéből kecses kis lándzsa nyúlik ki. Megállok, nem pörgök tovább. A lándzsa a sisakom felé tart.

Nem emberi hang szólal meg a sisakomban:

– Nővérem… miért rejtőztél a meleg vérűbe? – Nyilván haldoklom. A gép beszél hozzám. – Megsebesültél, nővérem… – mondja a gömb, ám nem hozzám beszél.

13

Lyria

A RÓZSA LÁNYA

Legelőször a hullámverés jut eszembe az álmomból. Legelőször a csuklóm fájdalmát érzem, ahogy felébredek. És legelőször a gömböt látom, ahogy kinyitom a szememet: kirepül a szobából a mennyezeten át. Van ott egy lyuk. Zavarodottan tápászkodom fel.

Meztelen vagyok. Orvosi tapaszok vannak két seben a hasamon és egy a jobb combomon, az nagyon mély vágás volt. A kézfejem a helyén van, mintha soha nem is vágták volna le. A csuklómon rózsaszín vonal fut körbe.

A szoba kerek, tiszta és nagy. A falakat meleg faburkolat borítja, az ovális ablakok mögött akvamarin víz, amiben korallerdő lengedez. Ágaik között különös lények úszkálnak. Két áttetsző bőrű, nagyjából emberforma alak bámul be rám zöld és rózsaszín korallok mögül. Álmatag, öklömnyi szemük lime-zöld. Nagy szájukból halovány dalocska szól.

– Hát persze.

A falon nem látok ajtót, de kikészített ruhák várnak rám. Felveszem a fekete nadrágot, zoknit és a zöld pulóvert. Az anyaga puhább, mint Liam arcocskája és rózsa-meg fenyőillatot áraszt. Amikor a cipőbe dugom a lábamat, a szoba halkan zümmögni kezd, és forog, hogy a kinti vízivilágból még többet megmutasson. Miután megállunk, az egyik ablak felcsúszik. Mögötte lefelé kígyózó, kővel kirakott ösvény vezet örökzöldek sorfala között.

– Hát persze.

Elindulok az ösvényen. A fák között az éjszakai égbolt kandikál be mindenfelől. Végül egy rózsafa-ligetecskébe érkezem. Mindenütt a csillagok és az űr feketesége. A rózsafák alatt egy férfi vár rám egy asztalnál, amelyre teával terítettek.

A csillagoktól felém fordul, és megtisztel egy mosollyal. Tényleg megtiszteltetésnek érzem. Ahhoz túlságosan is szimmetrikusak a vonásai, hogy jóképűnek mondjam. Inkább tökéletes és gyönyörű és törékeny, a bőre olyan hibátlan, mint egy fürjtojás felszíne. A szeme rózsaszín, mint a naplemente. A haja hosszú és fehér. Egyből felismerem.

– Itt biztonságban vagy, ne félj – köszönt.

– Nem is.

– Nem félsz, vagy nem vagy biztonságban?

– Mindkettő. Fel meghalt?

– Igen.

Nem lépek oda az asztalhoz. Aggaszt, hogy mennyire kezdem megszokni a halált.

– Hogy aludtál? – kérdezi.

– Rosszul, de biztos vagyok benne, hogy ezt te is tudod – körülnézek ebben a bizarr szobában. Vajon hány kamera lesi a történéseket?

– A rémálmok szörnyen önismétlőek tudnak lenni – mondja. Felhorkanok. – Gyerekként gyakran voltak rémálmaim, és ébredéskor minden áldott napon a folytatás fogadott. Ilyen a Rózsaszínek élete. Sohase tudtam eldönteni, hogy melyiktől tartok jobban, a valóságtól vagy a rémálmaimtól. Aztán úgy döntöttem, inkább az ébren töltött óráktól. Mert álmaimban mindig ott volt a remény, hogy most talán valami kellemes vár rám. Ezért is csodálom a Vöröseket. Ők jobban rettegnek az álmoktól. Mert amikor ébren vannak, legalább küzdhetnek a puszta szenvedés helyett.

Úgy int az egyik székre, mintha rég elveszettnek hitt rokonként érkeztem volna hozzá, és nagyon is jól tudná, milyen hosszú, szenvedésekkel teli úton jutottam el végül a házába. Alig tudom leküzdeni a kényszert, hogy tegyem, amit mond. Érzem, hogy figyelnek, de annyira azért nem, hogy elengedhessem magam. Nem ülök le.

– Nem tartott olyan sokáig. A körmöm se lett hosszabb. Nem utazgattunk. Az aszteroidában vagyunk, ugye? – A mosolya a szívemet melengeti, de még csak a fala langyos. – És a tény, hogy megmutatod nekem az arcodat, elárulja, hogy igazából halott vagyok.

– Ezek szerint tudod, ki vagyok?

– Azt mindenki tudja. Te Matteo Sun vagy. Szóval á-á, nem kérek teát, kösz. Tudom, hogy ki a férjed.

– Hullához képest… nagyon virgonc vagy – mondja kedélyesen.

– Mostanság nem jártam a Magban, de az adások átjutnak néha a zavaron. Meg a holoHáló is. Szóval azzal tisztában vagyok, hogy a Magban mindenki két dolgon agyal. Hogy az Arató meghalt-e. És hogy hol lapul az a gyáva Quicksilver.

– Különös érzés olyasvalakivel egynek lenni, aki nem te vagy – simogatja az állát. – Persze, gondolom, ez a házasság lényege. Pláne akkor, ha a férjed a Lázadás atyja.

– A Lázadás atyja Fitchner Barca volt – vágom rá. Magamat is meglepem a csípős hanggal. Ha létezik olyan hős, akiről még a 121-es táborban se foszlott le a hősnek járó ragyogás, akkor az Arész. Jó, meg Eo, de ő mindig is a romantikus vonalat képviselte az egész Lázadásban. Darrow az ígérete volt, de az atyja Arész. Volt és marad.

– Hogyne, persze. Csakhogy Regulus nélkül Fitchner se létezne. Ezt azért talán te is tudod. Vagy két atyát elképzelhetetlennek tartasz, Lagalosi Lyria?

– Tudod, ki vagyok? – nyelek nagyot.

– Soha egyetlen arcot vagy személyes adatlapot sem felejtek el, főleg azokat nem, akik vendégként megfordultak nálunk. Csodás születésnap volt, amikor a Telemanus-kíséret rókasétáltatójaként ellátogattál a birtokunkra, nem igaz? – húzza el a száját. – Csodás, egészen az after partyig. Nem igaz? – Felszisszenek. Akkor rabolták el Paxot. – Jaj, ne, ne gondold, hogy téged okollak! Tudunk a szabadúszó Ephraim ti Hornról. Egyedülállóan ravasz figura, legalábbis, amikor mehet a saját feje után. Nem egy ügyet intézett nekünk, a tudta nélkül persze.

Hátradől a székén, és annyira őszintén és komolyan folytatja, hogy még a fények is tompábban ragyognak.

– Tudom, mi történt a 121-es táborban, a szívem megszakad miatta. A nővéredért, apádért, unokatestvéreidért és az unokaöcséidért. El sem tudom képzelni a fájdalmadat, és hogy azóta mennyire másképpen láthatod a világot. – Megnyalja az ajkát, elgondolkodik, kivillan a személyes, titkos fájdalma. – Tudok egyet s mást a szenvedésről. A világok hatalmasak. És bennük az emberek… és a rendszerek… nos, hidegek és közönyösek. Tudom, milyen kicsinek lenni. Milyen, amikor… rátipornak az emberre. Van abban méltóság, ahogy a fejünk fölé tartjuk a kezünket, amikor közelít a bakancs. De akkor is eltipor. – Megérinti a mellkasát. – Törékeny szívemre mondom és ígérem, hogy nem esik itt bántódásod.

Érzem a felém áradó szeretetet és elfogadást. Nagy levegőt veszek.

– Rózsaszínként az a tudat lehet a legnehezebb, hogy soha nem bízhat benned senki. Mert olyan jól megtanultok hazudni, hogy a többiek soha nem tudhatják, mikor mondtok igazat.

– Tévedsz – feleli meggyőződéssel. – Ha ezt gondolod, az azt mutatja, hogy még mindig viseled elnyomóink láncait. Könnyű eltörni a csuklókat béklyózó láncot, de sokkal nehezebb lerázni az idebent lévőket – kopogtatja meg a fejét. – Ülj le, kérlek. Fogadj el egy teát. Akár bízol bennem, akár nem, ki vagy nekem szolgáltatva, márpedig én visszaadtam a kezedet, miután azok a… vadak lecsapták.

Nagy sóhajjal ismerem el magamban, hogy igaza van. Kortyolni kezdem a teát, és közben szemmel tartom, mint katonát a barikád mögül.

– Ha tudod, ki vagyok, akkor azt is megértheted, mennyire idegesítő a Sugár Művek kütyüjével az agyamban. Egyébként a férjed több millió Vöröst vágott át, amikor kicsalta tőlük a bányákat.

– Tévedés, az maga volt a demokrácia, működés közben. Minden bányában szavaztak. Mi tehetünk talán arról, hogy a többség egyből pénzt akart látni, és inkább lemondott a tulajdonjogáról? Ha egyszer szabadságot ígértünk mindenkinek, akkor milyen alapon akarnánk mi eldönteni, hogy másoknak mi lenne jó? Nem ez a szabadság. Ez a társadalmi beavatkozás. Út a zsarnoksághoz – fejtegeti, elhallgat, majd sóhajtva körbenéz: – Nem csak a rosszakaratú zsarnok a zsarnok. Az is, aki jót akar. Hogy ízlik a tea?

– Jó meleg – felelem. – Mi ez a hely?

– Javasolnék egy játékot. Minden olyan kérdésedért cserébe, amire válaszolok, én is feltehetek neked egyet, amire te is válaszolsz nekem. De mindenekelőtt a szavunkat adjuk, hogy őszinték leszünk – köp a markába, mint egy Vörös. Mit veszíthetek? Beleköpök én is a markomba, és kezet rázunk.

– Ez a hely egy zárt ökoszisztéma egy aszteroida belsejében. Olyan fejlettségű építmény, amilyet a szférák terraformálása óta nem hozott létre ember. Miért jöttél ide?

Kicsit meghökkent a kérdése.

– Hiszen erre tudod a választ.

– Tisztességesen játszunk, Lyria!

– A fejemben az az izé hozott ide.

– Lyria!

– Ez az izé a fejemben Függelékből jött ki. A szabadúszóból. Kijött belőle, amikor haldoklott, és az én szarveretes orromba mászott bele, ember. Rohadt félelmetes volt. Néha beszél hozzám meg mutat ezt-azt. De aztán egyszer csak megkukult, és csak annyit hajlandó mondani, hogy javításra szorul. Én meg mentem a késztetés után, hogy valahogy megjavíttassam. Boldog vagy?

– Ez arra válasz, hogy hogyan jöttél ide. De valójában miért?

– Tisztességesen játszunk, Matteo – figurázom ki.

– Miért vagy itt?

– Azért, mert rohadtul unom, hogy kicsi vagyok. És ez az izé a fejemben, tudom, hogy ez egy fegyver. Amitől erősebb leszek. És bizonyos dolgokat el kell intéznem. És unom, hogy ki vagyok szolgáltatva a rohadékoknak. Most én következem, Matteo: mi ez az izé a fejemben?

– Pszüché a neve. Egy zseniális, de törékeny nő, egy bizonyos Agala si Ken fejlesztette ki több évtizede. Agala szakterülete a neurobionika volt, és a pszüchével megvalósította, hogy az agy egy MI-toldalékot kapjon, mely a használóját… a gépek istenévé teszi, nincs rá jobb kifejezés. Az idegrendszert kapcsolja össze drónokkal, hajókkal, számítógépekkel, rakétákkal.

– Erre a Kékek is képesek.

– Ők csak egy adott mértékben képesek összehangolódni a gépekkel, közben pedig nem irányítják a saját testüket. A pszüché használatával nincsenek korlátok, és közben a birtokosa minden mást is képes irányítani, beleértve a saját testét is. Képzeld csak el: itt ülsz velem és beszélgetünk, miközben száz kilométerre egy háborút zongorázol le.

– Basszus – mormolom.

Matteo bólint.

– Mielőtt Fitchner találkozott volna a férjemmel, csurig volt haraggal és nagyon… akart irányítani. Az Aranyak sok fájdalmat okoztak neki, és két kézzel szórta a bosszú magvait. A pszüché vállalkozás egy olyan mag volt, amely nem borult kalászba. Agala nem látta át, mit hoz létre, amikor elkészítette a szerkezetet, csak amikor elkészült vele, akkor döbbent rá, milyen őrült terv ez. Mert mi van akkor, ha jön egy ember, aki acél katonaszolgákkal robbant ki egy háborút? Ahhoz, hogy hatalmas serege legyen, még azt sem kell kivárnia, hogy a gyermekek felnőjenek, és kiképezzék őket, hogy azután a halál kaszája betakarítsa őket. Mert egy közvetlenül irányítható, aszteroidákon kibányászott fémkatonasága lenne, légiók ezrei. Mind egy hatalmas kaptár szolgái, engedelmes kis harcos méhecskék – mondja. Elmosolyodik. – Szeretem a férjemet, de még én is rémes lehetőségnek tartok egy olyan világot, ahol minden az egyes ember jóindulatán áll vagy bukik. Ekkora hatalom nem kerülhet egyetlen ember kezébe. Ilyen hatalommal én magam is zsarnok lennék. Hogy is ne lennék az? Hiszen annyi mindent meg kellene javítani a világban. Ahogy Agala rájött, mit tett, gyászba borult. De Oppenheimerrel ellentétben, aki felnyitotta Pandóra szelencéjét, és elszabadította a pusztítást, ő, amint belekukkantott a szelencébe, rá is csapta azon nyomban a fedelét, nehogy az istenek előmásszanak belőle. Vagy legalábbis megpróbálta. A férjem úgy vélte, rákényszerítheti, hogy folytassa a munkát. De tévedett. Agala tiltakozásképpen rászabadított hat korábbi prototípust a világra, és megölte magát. Soha nem tudtam megkérdezni tőle, hogy miért. Gondolom, úgy volt vele, hogy a férjem előbb-utóbb mindenképpen elkészíti a saját pszüché-verzióját, és azt mondta magában, hogy ha az istenek elkerülhetetlenek, akkor nyilvánvalóan az istengyilkosoknak is annak kell lenniük. Most én jövök. Mit tennél akkor, ha megjavítanánk a prototípust a fejedben?

– Megkeresném a barátomat, és megmenteném. Azután meg… hát, gondolom, olyasmiket csinálnék, amivel segíthetek.

– A Köztársaságnak?

– Az unokaöcsém a Marson van, és a Marsot a Köztársaság védi. Tehát ja.

– Még a 121-es tábor után is? – rúgja fel a játékszabályt egy újabb kérdéssel. De azért csak bólintok.

– A táborok borzalmasak voltak, ez tény. Ugyanakkor engem egy Telemanus mentett meg. Egy Arany mentett meg a Vörösektől. És belenéztem Virginia szemébe, és senki se képes az aggodalmat így színlelni, pláne ha ilyen agya van. Vagyis akkor ők tényleg igyekeznek. Ők sem hibátlanok, senki sem az, én se vagyok, de ők legalább azon igyekeznek, hogy ne süllyedjen el a csónak. És szerintem nekem is ez lenne a dolgom. Meg neked. Nektek. Szerintem ezért küldött Pax ide, hogy kiszagoljam, hol lapul a férjed.

– Pax őszintén és minden ízében kedves. Én úgy vélem, hogy alapvetően neked próbált segíteni.

– Talán – vonok vállat. – Mindegy is, a lényeg, hogy tudja, hol vagytok. A hajónkon volt nyomkövető, vagyis tudni fogja, hogy hol veszett nyomom. És ha ő tudja, akkor tudni fogja az anyja is.

– Attól tartok, ez így nem állja meg a helyét. Ugyanis klónoztuk a nyomkövető jeleteket, és elküldtük innen jó messzire. Pax változatlanul azt fogja hinni, hogy tovább kutakodsz az űr mélyén, több százezer kilométernyire innen. Ki is következik?

Nem említem az üzenetet, amit a drónunkkal küldtem el az utolsó előtti pillanatban.

– Én. Megjavítod a prototípusomat?

– Az attól függ.

– Mitől? Hm? A férjedtől, vagy mi?

– Az általános elterjedt vélekedéssel szemben azt teszek, amit akarok. Csak és kizárólag engem szeret – mondja, majd elgondolkodik. – Ez elég jó tárgyalási alap. A döntésem pedig attól függ, hogy mit akarsz tenni a prototípussal.

Hunyorogva kortyolgatom a teát. Jár az agyam. Nyilván nem gondolja komolyan a javítást, ugye? Vagy csak arra kíváncsi, hogy milyen ember vagyok?

– Az előbb mondtam, mit tennék vele. Szóval…

– Pont ez a gondom. Hogy nem tudhatom, nem hazudsz-e.

– Ironikus.

– Ha azonban nem hazudtál, akkor állíthatom, hogy talán előfordulhat, hogy hajlanék segíteni a Köztársaságnak.

– Akkor meg miért ücsörögsz itt ahelyett, hogy hazarepülnél a Marsra?

– Mert nem kockáztathatom, hogy bárki felfedezze ezt a helyet. Vagy hogy akár tudomást szerezzen a létezéséről. Viszont rokonságot érzek kettőnk közt. Ugyanabból a fából hasogattak bennünket, Rózsaszíneket és Vöröseket. Mit mondanál, ha felajánlanám, hogy helyreállítjuk a prototípusod teljes működését, és utána utadra engedünk mondjuk… tíz őrszem kíséretében?

– Az az őrszem? – intek a felettünk lebegő gömbre. Az eddigi rettegésem mohóságba fordul, arra gondolok, hogy micsoda erőt adhatna nekem akár csak egy ilyen őrszem is. Megnyalintom az ajkamat, riasztó gondolataim támadnak. – Azt kérdezném, hogy mit kérsz cserébe.

– Attól tartok, hogy téged – szisszen fel. – Pontosabban egy részedet. A prototípus a használat, elektromágneses kitettség és puszta fizikális erőszak következtében rongálódott meg. Ha belenyúlunk, és mindent kijavítunk, az integráció hatással lesz a hippokampuszra, az amigdalára és a neocortexre. Az agynak ezen részei tárolják a tényleges emlékeinket az eseményekről, amelyek megtörténtek velünk, valamint a szemantikus emlékeket, vagyis a tényeket és információkat. A szemantikus és az implicit emlékek érintetlenül maradnak, nem sérülnek a motoros készségek meg hasonlók sem. Ugyanakkor a tényleges emlékekkel bármi megtörténhet. Lehet, hogy csak minimális, de az is elképzelhető, hogy teljes mértékben megváltoznak.

– Vagyis elfelejthetem, hogy ki vagyok?

– Az nem valószínű. De lesznek hézagok. És megváltozhat az emlékeidhez fűződő kapcsolatod. Lyukak tátonganak majd életed szövedékén. Vagy éppenséggel az emlékeidet látod majd… nem is tudom, hogy fogalmazzam. Feketén-fehéren? Közönyös passzivitással szemléled majd őket?

– Vagyis elveszítem azt, ami azzá tesz, aki most vagyok – foglalom össze.

Biccent.

– Nem baj, ha a hatalom áldozatot követel. Ez volt a gond a tökélyre fejlesztett pszüchével, amit Agala megsemmisített. Hogy nem kellett érte semmit adni, semmiről lemondani. És bár azt nem tudhatom előre, hogy mennyi marad meg a saját emlékeidből, azt garantálhatom, hogy ha sikerül maradéktalanul integrálnunk az agyadba a kijavított eszközt, akkor te fogod irányítani az őrszemeket. És az agyad hatékonysága maximalizálódik. Jobb reflexeid lesznek, mint egy Aranynak, vagy legalábbis a legtöbb Aranynak. Lassabban öregszel, magasabbra ugrasz, gyorsabban futsz, te magad irányítod az anyagcserédet, a hormonjaidat, a dopamin-és adrenalintermelésed. Vezényszóra képes leszel elaludni, rákapcsolódhatsz számítógépes rendszerekre, és egy szempillantásnál is gyorsabban hozzáférsz bármilyen információhoz. Röviden, eljutsz a halandók által elérhető legmagasabb létezés szintjére. Ugyanakkor a pszüché sem sérthetetlen, idővel veszít a hatékonyságából, tehát nem leszel halhatatlan. Nem válsz istenné, mégis, egy rendkívül veszélyes egyén leszel.

– De megeshet, hogy nem én leszek többé.

– Bonyolult döntés, valóban – teszi ismét a mellére a kezét. – Esküszöm, hogy tiszteletben tartom a döntésedet. Ha szeretnéd, hogy ez az erő a Köztársaság és a barátod segítségére legyen, akkor megadhatjuk ezt neked. – Feláll. – Megadom…

– Nem kell.

– Nem? – néz rám meglepetten.

– Nincs rá szükségem. Nem akarom.

– Nem kell most azonnal döntened, Lyria – mondja zavartan. – És egyáltalán nem biztos, hogy elveszíted az emlékeket.

– Nincs rá szükségem. Csak annyit kérek, hogy szedd ki belőlem, és engedjetek utamra – hadarom, mert hirtelen sürgető meneküléskényszer hatalmasodik el rajtam, másra se vágyom, mint hogy megszabaduljak a parazitától. – Csak szedjétek ki a fejemből!

– És nélküle hogy segítesz a barátodon?

– Nem tudom. De inkább meghalok, mint hogy elfelejtsem a nővéremet, az apámat, az anyámat. A testvéreimet. Elveszítettem őket. Ha már emlékezni sem emlékszem rájuk… Szóval az van, hogy Liam, az unokaöcsém még gyerek, és egy csomó mindent még nem meséltem el neki a családunkról, az anyukájáról. És ha tőlem nem hall róluk, akkor senkitől se fog. Akkor ők végleg eltűnnek a semmiben. Mintha mindegy lenne, hogy valaha a világon voltak. De közben meg ez nem igaz. Mert nagyon is nem mindegy.

A zavarodottsága eltűnt. Olyan, mint aki mindjárt elsírja magát.

– Ezt nagyon szépen mondtad, Lyria. Tényleg nem mindegy, hogy a világon voltak, igazad van. És őszintén szólva nagyon tisztellek a döntésedért. Ezt komolyan mondom, nincs benne semmi lenézés vagy sajnálkozás.

Azt nem teszi hozzá, de én érzem, hogy ő is életben tartja valakinek az emlékét, ahogy egy gyerek védi tenyerével a gyertya lángját a szélben.

– Jól van, Lyria, ha biztos vagy benne… – Bólintok. – Akkor beütemezzük a műtétet, amivel eltávolítjuk belőled a pszüchét.

– És utána szabadon elmehetek.

– Igen. A megfelelő időpontban, amikor nem kockáztatjuk a rendszerünk lelepleződését, elengedlek, és megkapsz minden segítséget, hogy hazatérhess az unokaöcsédhez.

Amíg Matteo értem nem küld a műtét előtt, magam vagyok a szobámban. Egyfolytában fel-alá járkálok, figyelem a faragott lényeket a kerek kajütablakok mögött, és azon agyalok, hogy biztosan jól döntöttem-e. Mélázgatok, hogy melyik döntés lenne a bátrabb választás, aztán végül arra lyukadok ki, hogy komolyan gondoltam, amit Matteónak mondtam.

Kislányként arról álmodoztam, hogy egyszer nagy és erős leszek. Hogy engem is megfaragnak, mint Darrow-t. Most azonban azt érzem, hogy éppen kezdtem önmagam lenni. Hogy a sok rossz, ami velem történt, végre megacélozott, erősebb lettem. És árulásnak érzem, ha ezt elvesztegetem, elárulok vele mindenkit, aki erejét megfeszítve segített nekem közben.

Összerezzenek: Matteo a vállamra teszi a kezét, és a műtőasztalhoz vezet. Fehér papírköntösöm összegyűrődik alattam, ahogy elnyúlok rajta. Meleg a felszíne, pedig a szobában hideg van, és fehéren vakít a fény. Krómszínű gömb ereszkedik le a mennyezetről, és ahogy kibontja a rejtett nyúlványait, összehúzom magam. Nyolc karja van.

– Tudom, hogy Charlotte ijesztően néz ki, közben viszont igazából cuki – mondja Matteo a gömbről. – Az egyik könyvem egyik szereplőjéről neveztem el. Nála jó kezekben vagy.

Vörös lemezben végződő egyik nyúlványa leereszkedik a fejemig. Égő hajszagot érzek, valami csípi a fejbőrömet. Azután a nyúlvány visszahúzódik. Kezemmel megérintem a fejemet. Kopasz lettem.

– A dög.

– A beavatkozás alatt nem leszel magadnál, ne aggódj – kuncog Matteo.

– Neked fúrtak valaha a koponyádba?

– Sajnálatos válaszom: igen – feleli. Érzi, mennyire félek, két keze közé fogja a kezemet. Lemosolyog rám. Szeme két naplemente-rózsaszín tócsa. Amikor még a szürke bányában éltem, azt se tudtam, hogy egyáltalán létezik ilyen szín. – Szeretnék neked köszönetet mondani, Lyria.

– Mert?

– Az életben gyakran kísérti meg az embert, hogy megfeledkezzék a múltról, és csakis egy tökéletes jövőn munkálkodjon. – Elérzékenyülten süti le a szemét. – Csakhogy éppen a múlt és a múltban elszenvedett fájdalom tesz bennünket azzá, akik vagyunk. A múltam és a fájdalmam nélkül nem az lennék, aki vagyok. És én megfeledkeztem erről. Neked hála, most ismét tisztán emlékszem rá. – Felnéz, egyenesen a szemembe: – Az üzenet, amit elküldtél, valójában fennakadt a rendszerünkön. De a beszélgetésünket követően továbbküldtem a kommunikációs váltórendszeren, amit ti használtatok, hogy Ageával tartsátok a kapcsolatot. Téged talán Pax küldött hozzánk, de az az üzenet mindenképpen megtalálja útját az Uralkodónkhoz. Persze van egy olyan érzésem, hogy egyikük se fogja tudni megmásíttatni a férjem döntését. Van azonban egy férfi, aki esetleg rábírhatja, hogy újra csatlakozzon a harcokhoz. Ha egyáltalán él még ez a férfi.

– Darrow? – kérdezem, és ő bólint. – De ő meghalt a Merkúron – mondom, közben azonban dagadozni kezd a mellkasomban valami furcsa reménység. Amiről rég nem hittem, hogy Darrow felélesztheti bennem. – Vagy nem?

– Lehet – mosolyodik el Matteo. – De persze az is lehet, hogy nem.

14

Virginia

SZERETETVÉRT

Ageától délre az űrkikötőben lágyan szállingózik a hó a köztársasági flotta öt leggyorsabb hajójára. Legénységeik és a rajtuk szolgáló légiók vigyázzban sorakoznak a szemlén. Felettünk őrjáratok köröznek. Belenézek a tengerészek és kapitányok szemébe, a mindenféle színek kavalkádjába. Lyria üzenetét megkapva, amint feldolgoztuk a műszereik adatait, lóhalálában rendeltem össze az embereket.

Ahogy végigszalad rajtuk a tekintetem, legszívesebben azt mondanám nekik: Az Aszteroidaöv peremén ismeretlen méretű hadikészletek várnak ránk. Küldetésetek, hogy átvizsgáljátok a helyszínt, megtaláljátok a fegyverraktárt, és elhozzatok minden fegyvert és hajót, aminek hasznát vehetjük a Mars védelmében.

De ezt nem mondhatom.

– Barátaim, küldetésetek sorsdöntő lehet a Köztársaság jövőjét illetően – kezdem ehelyett. – Szívem szerint beavatnálak benneteket a céljába és mibenlétébe, de nem tehetem, hiszen ellenséges területeken kell keresztülvágnotok, és fennáll annak a kockázata, hogy foglyul ejtenek benneteket. Hajóitok gyorsak, de a Perem hajói még ezeknél is gyorsabbak. Utatok ráadásul az űrnek olyan tájain vezet, ahol annak a Volsung Fának a seregei garázdálkodnak, aki nyolc hónappal ezelőtt a Volk hadiflottájának döntő hányadát ellopta. Csak kapitányaitok és a követeim tudják, hova tartotok. Lesznek, akik az életüket adják ezen a küldetésen, de az nem elfogadható lehetőség, hogy egyetlen hajótok se érje el a célt. Mert a Köztársaság és a Mars sorsát tartjátok most a kezetekben. Gyermekeitek és az én gyermekem élete, jövője a tét. Szívemből, mélységes hálával köszönöm nektek áldozatotokat és bizalmatokat. Jó szerencsét és isten hozzátok – fejezem be, majd felemelem az öklömet: – Üdv, szabadság!

– Üdv, Arató! – üvöltik a választ, és mindenki hajóra száll.

Darrow a neve, gondolom magamban. Mert az Arató nem az enyém, nem ő az a férfi, akit szeretek. Darrow a szerelmem. Tarts ki, mondtam egyszer neki. Miközben nekem kell kitartanom. Arató. Arató. Soha nem lesz vége. Jót akarnak, és az Arató neve erőt ad nekik hozzá. Csakhogy ők egy istenséghez kiáltoznak, miközben bennem ember nagyságú űr tátong.

Magányos vagyok. Hiányzik a férjem.

A küldöttemként útnak induló öt követem hátramarad, hogy a legénység és a légiók behajózását követően átvegyék személyes utasításaimat, búcsúszavaimat. Három szín képviseletében mennek – Vörös, Arany és Ezüst hírnökök. A legjobbak, akiket ilyen hosszú időre nélkülözni tudok. Sorban kezet rázok velük.

– Mind ismeritek Regulust. Szúrós, mint egy kaktusz, ám ha a szíve még mindig a Lázadásért dobog, tudom, hogy ti képesek lesztek emlékeztetni erre. Nyerjétek meg őt ismét az ügyünknek – mondom nekik. – Ügynökünk legutolsó hírei óta nem jelentkezett, de azt tudjuk, hogy a hajója megsemmisült, ezért ne feledjétek, hogy talán nem fogadnak majd benneteket tárt karokkal – figyelmeztetem őket, és egy pillanatra elhallgatok. – Nem ejthetnek benneteket foglyul útközben. Értjük egymást?

Bólintanak, mind. Még utoljára nekik is szerencsét kívánok, végignézem, ahogy felszállnak a hajókra, és csak utána megyek vissza az enyémhez, melynél az Oroszlántestőrség vár. Meg Kavax. Pillantása egyértelmű.

– Victra üzen? – kérdezem, mire bólint. Nagyot sóhajtok. Reménykedtem, hogy képes lesz kimenekülni a Marsot egyre szorosabban fojtogató hurokból. De a jelentéséből első pillantásra világos, hogy újabb veszteségeket szenvedett, melyeket lassan nem engedhetünk meg magunknak. – Ha nem leszünk végre képesek egyetlen határozott csapással levágni őket, akkor lassan kivéreztetnek bennünket.

– Még az a szerencse, hogy a hélium mind a miénk – biccent Kavax.

– Ők meg dúskálnak minden másban. És héliumuk is van.

– Persze, ha a Perem juttat nekik a magukéből. De azzal is tisztában vagyunk, hogy a Gázóriásokon bányászott hélium ócskaság, olyan, mint a cukor nélküli gumicukor.

– Nem lenne baj, ha a reaktoroknak is olyan kifinomult ízlése lenne, mint Szophoklésznek.

– A szarkazmus nem késztet cselekvésre. Én azt mondom, csak jöjjenek. Jöjjenek, és hulljanak! Atalantia, Atlas, Lysander, Ajax, Héliosz, Dido, mind. A Mars lesz a sírjuk.

Képtelen vagyok azonosulni ezzel a tűzzel. Ő két fiát elveszítette, nekem még megvan az én egyetlen gyerekem. A gyász megjelölte az arcát, szemében gyűlölet lángol, ahogy felnéz az égre. Ott pislognak hajóink megnyugtató fényei, a bolygó körüli pálya harcállomásai, persze egyik sem ragyog olyan fényesen, mint a Phobosz, a Mars bolygó körüli védelmi erőinek főhadiszállása, Victra mindennél drágább kikötői és dokkjai. Próbálom hinni, hogy ez így elég erős, hogy ellenáll annak, ami ellenünk tart.

Ahogy a Thermikus-tengerpart ütegállásainak ellenőrzése után visszarepültem Ageába, halászhajókat láttam a tengeren, a parton gyerekek reptettek sárkányt, munkások bunkereket ástak, a háborús gépek árnyékában katonák birkózóringet állítottak fel. Mindannyian tudják jól, hogy közeleg az ütközet, de a bolygó felszínén ebből még nem sokat érezni. Még nincs ostromállapot.

A Mars körüli légtérben nagyon más a helyzet. A haditengerészet és a védelmi állomások hadkészültségben. Az ellenséges radarzavaró drónok zavart keltenek az űrben, senki nem lát semmit, a kommunikáció akadozik, megszűnt, mintha a sötét korokba csöppentünk volna vissza. A távolsági adatszerzés teljességgel megbízhatatlan, az ellenség talán közelít, és mi majd csak egy héttel érkezésük előtt vesszük észre, hogy mindjárt a nyakunkon vannak.

– Ehhez nem kellett volna személyesen idejönnöd – lobogtatom meg Kavax orra előtt a jelentést –, átküldhetted volna, és távmegbeszéljük a részleteket. Gondolom, igazából Paxhoz akarsz elkísérni.

– Igaz. A Konzervatórium nem ad ki akármelyik nap látogatási engedélyt a szülőknek. Még ha a tanítvány anyja az Uralkodó is.

Megveregetem öreg nevelőm vállát, és a hajóm felé veszem az irányt. A testőreimmel együtt indul velem ő is.

– Örülni fog neked. Egyébként Szophoklész hol van? Nem hittem volna, hogy kimozdulsz nélküle.

– Rég felment a hajódra. Egy üveg jó Rath-vörösbe, hogy a te helyeden pöffeszkedjen.

Az iskola előtt várok a fiamra, csak a szél fütyül körülöttem. A Sötétcsillag Konzervatórium magas hegy tetején csücsül, a közelben csak néhány katonai létesítmény árválkodik, kiképzőbázisok pontjai pettyezik a délre, a szárazföld pereme felé nyúló hegylánc magaslatait. A félhomályban több száz lobogó csattog a szélben, komor és egyszerű, mint az iskola alapítója, Orion. Mindegyiken fekete mezőn az iskola szimbóluma fekete mezőn: recsegve szétmálló aranybolygóba döfő háromágú kék szigony.

Az épület tökéletes fekete gömbje éppolyan rendíthetetlenül uralja zord környezetét, amilyen én magam is lenni szeretnék. A Konzervatóriumot azért hoztuk létre, hogy végre a professzionálisan felettünk álló Arany hadvezetésnek méltó ellenfeleket képezzünk, hogy az itt végző sárkánySzárny-ászok, rombolókapitányok és merész lángHajó-pilóták felnőjenek a harcokhoz. És az első kikerült évfolyam máris változást hozott, bár sokak szerint túl kevesen vannak, és túl későn érkeztek.

Öt évvel ezelőtt Darrow beszélt az intézmény felavatásakor, majd miután átadta a pódiumot Orionnak, csatlakozott hozzám a közönség soraiban. Az elmúlt évtized egyik legféltettebb emléke lelkemben az a mosoly az arcán, és hogy milyen felhőtlenül élvezte később a fogadást. Boldog volt akkor. Büszke Orionra. És ha csak egyetlen estére is, de végre a jövő építőjeként láthatta magát.

Milyen régen volt. Mindketten abban a hitben éltünk akkor, hogy a jövő még előttünk áll. Mostanra azonban a jövő ponttá zsugorodott, és mióta Pax itt tanul a Konzervatórium falai között, elkomorodott. Most, hogy az ellenség a Mars ostromát készíti elő.

Amikor Pax a nap körüli pályán túl megszületett, menekülni, rejtőzködni kényszerültem, miután a testvérem apánkat meggyilkolta, és Darrow-t a Mars egyik ligetében elfogta, és elhurcolta. Akkoriban meg sem fordult volna a fejemben, hogy az én drága kisfiamat épp egy ilyen Konzervatóriumba küldjem tanulni, de ő akart idejönni. Pontosan tudja, mit várnak tőle az emberek – hiszen ő a Fiú, Aki Kilőtt egy LángHajót. Híresség. A sötét hálón több holo is kering az eseményről, meg lehet nézni, hogy történt.

A fiam harcos lesz.

Mindegy, hogy hadihajókkal vagy karddal harcol, mindenképpen mértéktelen és felfoghatatlan sajnálattal és bűntudattal tölt el, hogy a fiamnak ez a sors jut. És ami még ennél is rémesebb, hogy ezt az arcába is mondtam. Az volt az egyetlen veszekedésünk, méghozzá az indulása előtt, mielőtt beszállt volna Ageában a hajóba, ami idehozta. Úgy váltunk el. Ha tehetném, visszacsinálnám azt a pillanatot. Azóta nem beszéltünk egymással, és az iskola szabályzata értelmében addig nem is beszélhetnénk, amíg hat év múlva le nem diplomázik.

De egy Uralkodónak csak jár néhány előjog, nem?

Az iskolavezetés – Kékek egytől egyig – először hallani sem akart róla, hogy idejöjjek. Mélyen hiszik, hogy akkor lesz valakiből jó haditengerésztiszt, ha teljesen kiszakad az eredeti családjából. Különösen a más színeknél tartják alapvetőnek, hogy a jelölt megfeledkezzen a rokonságáról. A tengerészet gyilkos elitjének nem lehet anyja, apja. Családjuk a szektájukbeli fivéreik és nővéreik. Hatásos és eredményes módszer, de én túlzottan haszonelvűnek, már-már aljasnak érzem.

Szorosabbra húzom a vállamon az arany-vörös köpenyemet, hátha megvéd a hótól és a gondolataimtól. Hunyorogva nézek bele a hóesésbe, annyira szakad, hogy az iskola tömbjéből csak a gigantikus acélbetűkkel a homlokzatára írott mottót látom: AMILYEN ODAFENN, OLYAN IDELENN. Paxnak változatlanul semmi jele.

Felsandítok az égre. Hamarosan nem csak köztársasági hajók röpködnek majd a Mars felett. Kavax és a kötelességtudóan mögötte ügető rókája, Szophoklész csatlakozik hozzám. Amióta a fejébe vette, hogy gyilkos egységek vagy akár maga a Rettegés Lovagja is megvetheti a lábát nálunk, Kavax ritkán hagy magamra.

– Csúszik a civilek kiürítése a Phoboszról – mormolja mellettem. – Ma reggel merénylet volt. Lunai fundamentalisták robbantottak.

– A Lune-Házhoz köthetők?

– Nem úgy tűnik. Magányos farkas volt. Egy Zöld.

– Egy Zöld?

– Öngyilkos merénylet. A vallás ismét beleüti az orrát a politikába – feleli. – A nagy egész szempontjából ez persze csak apróság, szösszenetnyi fennakadás. Közben meg a héten négy árulót is lelepleztél. Méghozzá a legfelsőbb körökben. Inkább ünnepelhetünk.

– Hogy lehet négy árulónk? Komolyan azt gondolják, hogy Lysander egy centivel is jobb Octaviánál? A rendszer ugyanaz, csak Lune jóképűbb, és több játékot meg cirkuszt rendez. Azok a vérveretes fogathajtások…

– Biztosan idegesítő látni, hogy így felkapaszkodott.

– Az az idegesítő, hogy még csak véletlenül se téved ki a csatamezőre, hogy Victra megölhesse végre a kis gazembert az összes nagyravágyó képzelgésével együtt, mielőtt még komolyabb problémává nőné ki magát – morgok. Kavax átkarolja a vállamat. – Ne haragudj. Tudom, hogy lejárt lemez. Csak épp láttam róla egy holót.

– Én is láttam. A derekán ott függött a beretva, amit Darrow tőled kapott.

– Mintha megszerezhette volna tőle.

– Szeretnék kérdezni tőled valamit, Virginia – mondja komolyan. Próbálok kibújni a karja alól, hogy felé fordulhassak, de nem hagyja. – Egyre jobban tisztelnek a mindentudásodért. Négy áruló egy hét leforgása alatt… érted. Csakhogy… ha valamit megtanulhattunk az istenektől, az az, hogy az előre megsejtés tudományának ára van. Odin a fél szemét adta a tudásért cserébe.

Tartottam ettől a perctől, elkerülhetetlen volt, hogy egyszer bekövetkezik. Egy hozzá hasonló férfi előtt nem tarthatom a végtelenségig titokban a forrásaimat. Ha nem borította volna el az elméjét Daxo halálának mértéktelen gyásza, akkor a legelső áruló leleplezése után kisakkozta volna, mi is a helyzet.

– Arra vagy kíváncsi, hogy én milyen árat fizetek, Kavax?

– Egyesek szerint Kavax Telemanus nem jó köztársaságpárti. Igazuk is van. A módszereim… régiek. Sok téren kételkedtem Köztársaságunk politikájában, különösen az Obszidiánok kérdésében nem tudtam elfogadni az általános álláspontot. Ennek ellenére remélem, te tudod, hova húz a szívem. És nem kételkedsz a hűségemben. Szeretném azt hinni, hogy te is éppannyira bízol bennem, mint én benned – fejtegeti, és hiába próbálnám félbeszakítani, leállíthatatlanul folyik belőle a mondandója. – Az is igaz, hogy nem vagyok a régi. A sebesülésem és a veszteségeim… Nos, szokatlan lehet számodra, hogy gyengének kell látnod.

– Te gyenge? – fakadok ki.

– Ne is tagadd! Látom, hogy Niobéval aggódtok, hogy túl sokat vállalok. Ha nem is az vagyok, aki valaha voltam, még értem a dörgést. Világos? Bárki legyen is a forrásod, bárki segített is lebuktatni ezeket az árulókat, nekem elmondhatod.

Lehunyom a szememet. Még mindig a vállamat karolja, és én kiélvezem az ölelését, amíg csak lehet.

– Képzeld el a legrosszabbat, és az lesz az igazság – mondom, de képtelen vagyok válaszolni neki.

Megszorongat, megcsókolja a fejem búbját. Ennyi elég volt neki, tudja, hát hogyne tudná.

A fiaira gondolok, mindketten engem szolgáltak egészen a halálukig – Pax az Intézetben, Daxo a Vörös Galambok Napján –, és sírni szeretnék. Mindkettőt tiszta szívemből szerettem, majdnem annyira, ahogy az apjuk szerette őket.

– Nem akartam összetörni a szívedet az igazsággal.

– A szívem te vagy, leányom – feleli erre. – Úgy bízom benned, ahogy felettem a kék égben. Felnézek, és ott van. Más a színe, mások rajta a formák, de attól még ugyanaz az égbolt. Mindig az igazi.

Mozgás támad az épületnél. A hófüggöny mögött kinyílik egy ajtó.

Kavax újabb csókot nyom a fejemre, és elenged. Három alak tart felénk a havazásban: a fiam és két tanára. Szophoklész nekiiramodik, és a legmagasabb alakot letámadja a lelkesedésével, a puszijaival. Ő a fiam. Ahogy Kavax meglátja, hogy a fiam feje tetején van valami, ami nem a haja, elborul az arca. Engem is meghökkent a látvány, de jó képet vágok a dologhoz, és szélesen rámosolygok. Ám ő nem ölel meg, hiába reménykedtem, csak tiszteleg.

Ez a fél év szinte felismerhetetlenné tette. Aranyszemei beesettek, a tekintete kemény. Az ajkai keskenyek, bőre sápadt, mint egy bányászé. Viszont megnőtt, nem is kicsit.

– Nyurga lettél, mint egy istenFa, Pax – üdvözlöm. A tanárait, a Kék oktatókat jócskán túlnőtte. Hamarosan toronyként magasodik majd föléjük. Lézerrel borotvált fején digitális tetoválások feketéllnek, ahogy hullik rájuk a hó, mozognak és változnak.

– Szaktinta, máris? – vonom fel a szemöldökömet helytelenítőn az oktatók felé.

A Kékek elég nyamvadtak, de még így is jobban emlékeztetnek az iskola alapítójára, mint egy átlagos Kékre. A háborúk veterán harcosai, mindkettő több helyen sebesült, az egyiknek robotszeme van. A mellükön díszlő jelvények elárulják, hogy mindketten Darrow és Orion szolgálatában szerezték a sérüléseiket.

– Eljött az ideje, Uralkodóm – mondja az idősebb, sötétebb oktató. – A Csillag Matróna Augustus Szaktársat kiválasztotta a gyorsított útra. Három órán át folyt a vita a megjóslását követően, de végül a tengerészek is megnyugodtak a döntésben.

A fiam vadász lesz. A homlokára írták. Az Orion csillagkép.

Az oktatók tisztelegnek, és magunkra hagynak bennünket. Augustus Szaktárs. Gyorsított út. Nem hagyom az arcomra kiülni az aggodalmam. Átmelengeti a szívem a látvány, ahogy Kavax megöleli a fiamat, majd félrehúzódik, hogy mi ketten köszönthessük egymást.

– Hogy vagy? – kérdezem.

– Gyorsan tanulok – feleli kurtán. – Hallom, az ellenség csúcstalálkozót tart. A Vénusznál történtek miatt, vagy korábban összehívták?

– Azt hiszem, korábban. A Porvető úton volt a Föld felé.

– Akkor viszont a háború következő szakaszáról tárgyalnak. A Mars lesz az?

– Attól függ – mondom. – Tudod, mitől?

Átgondolja.

– Hogy a Perem továbbra is hagyja-e, hogy Atalantia velük puhítsa hadainkat. Ha rajta múlik, addig nem változtat ezen a stratégián, amíg elég erősnek nem érzi magát a személyes támadásra. Mert a hatalmát nem kockáztatja.

Annyira éleslátóan fogalmaz, hogy nem lehet nem megmosolyogni.

– Örülök, hogy látlak.

– Haragszol a tetoválás miatt – mondja, de azért mosolyog, még ha nem is az egész arcával.

– Csak azért, mert engem nem kérdeztek meg. Az oktatóid, nem te.

– Elfogadtad, hogy nincsenek különleges előjogok – emlékeztet kissé vádlón, hiszen a látogatás maga is különleges előjog. – Hírt kaptál apáról?

Elkap a bűntudat. Hát persze hogy egyből erre gondolt, amikor értesült a látogatásomról. Hogy Darrow halálának hírével jövök. Vagy azzal, hogy él. Vagy az ő számára az igazából a feltámadás híre lenne? Pax vajon halottnak véli az apját?

– Csak pletykákat arról, hogy él – mondom, és Kavaxra pillantok. – De a forrásom… nem megbízható.

– Te mit gondolsz?

– Csak találgatni tudnék.

– A te tippjeid általában megalapozottabbak, mint a legtöbb ember tényei.

A kezdeti elhatározásom az volna, hogy a kedvében járok, boldoggá teszem, kényeztetem. De tudom, mi a helyes út. Bízom magamban. Összehúzom a szememet:

– Tényleg azt szeretnéd, ha spekulációkkal traktálnálak?

Elhallgat. Tökéletesen egybevág, amit eddig tőlem tanult, és amire a Kékek okítják – a spekuláció kitaláció. Csak első pillantásra tűnik távolságtartónak a válaszom. Mert nem az. Hanem a tiszteletem jele, és egyben emlékeztető, hogy tudom, hogyan alakul az élete, hogy nem idegen tőlem az, amivé válni szeretne.

– Addig minden remény igaz, amíg be nem bizonyosodik, hogy hamis. És egy kis leleményességgel még akkor sem feltétlenül az – feleli halvány mosollyal. Majd ismét próbálkozik. – Ezek szerint azért vagy itt, mert mégis megbocsátasz Valdirnak. Végre-valahára.

– Nem, Pax. Amikor eljön az ellenség, pontosan ott lesz, ahol a helye van: egy cellában az élvonal közelében, ahol elhagyta a Szabad Légiókat. Ne feledd, hogy fellázadt a Köztársaság ellen.

– Az Obszidiánok csak egy kicsit kértek volna a szabadságból, amelyért meghaltak.

– Ennek is megvan a maga módja a Köztársaságban. Ott vannak a szenátorok. Vagy az utcák. Udvariasan lehet tárgyalni a dolgokról, de az erőszak nem old meg semmit. Erre ők maguk a bizonyíték. Sefi fellázadt, és ezzel Volsung Fá előtt nyitotta meg az utat, aki elvette a trónját, és három várost csontig kifosztott. Valdir döntéseinek még mindig viseljük a következményeit, Pax. Amikor eljön az ellenség, ő még nálunk is elevenebben meg fogja érezni. Nem adhatok neki kegyelmet.

– Mert kiszolgáltatták apát a Merkúron.

– Igen – ismerem el –, azért. De nem dühömben hoztam a döntést.

Tisztel annyira, hogy higgyen nekem.

– Lyria miatt vagyok itt.

– Csak nem veszett nyoma az Övben? – kapja fel a fejét.

– Amikor átadtad neki a Hógolyót, és útjára küldted… anélkül, hogy engem megkérdeztél volna…

– Sajnálom, anyám – szúrja közbe.

– …azt állítottad, hogy a fejébe költözött eszköz korábbi prototípusai ezoterikusan kötődnek a Sugár Művekhez. Azt is mondtad, hogy így talán elvezethet minket a Sugár Művekhez és Quicksilverhez meg a nála felhalmozott erőforrásokhoz – folytatom. Összehúzza a szemét, de a kisfiús kíváncsisága kerekedik felül, izgatottsága áttör a rendíthetetlen homlokzaton. Örömét leli a cselszövések bonyodalmában, ezért húzom kicsit a türelmét. – Mióta bevonultál ide, személyesen vizsgáltam meg a kérdést. Őszintén szólva annyira kecsegtetőnek találtam a megérzésedet, hogy egy csapat rohamkatonát Lyria után menesztettem, hogy legyenek a segítségére a kutatásban. Én magam pedig Regulus rejtett könyvelését kerestem. Nem volt könnyű feladat.

– És?

– És néhány nappal ezelőtt jelet küldött az Övből, mélyen a vitatott területekről. Jó, mit szépítsem, az elveszített területekről. Azt hiszem, talán rábukkantunk Quicksilver bázisára.

– És úgy véled, kellőképpen ütőképes erői vannak, amelyekkel a segítségünkre lehet?

– Elfogtuk a régi logosát. Aki nem tudja ugyan pontosan, mit rejteget, de azok alapján, amiket mondott, jogosan feltételezzük, hogy Quicksilvernek egy egész flottája van.

Pax úgy vigyorog, ahogy az apja szokott.

– Mikor küldöd a követeket?

– Most jövök Ageából. Naplemente előtt indultak útra.

– Kicsoda? – ámul el.

– Quicksilver legkedvesebb szenátorai és egy vagy kettő, akiket a leginkább ki nem állhatott.

Úgy pislog rám, mintha nagyon nagy ostobaságot követtem volna el.

– Szóba se fog velük állni. Már ha nem öli meg őket.

– Ugyan miért ölné meg őket? – ráncolom a homlokomat.

– Quicksilver szemében a Vox Populi egy rémálom, anyám. Tudod, mennyire érzékeny politikai kérdésekben. A társadalom ügyeiben. Kevesen viselik jól a sérelmeket, Regulus ag Sun pedig még az átlagosnál is rosszabban tűri. És az erőfeszítéseit azzal honorálni, hogy egy egész maffia vadászik rá, hogy kifosztják a toronyházait, lemészárolják a barátait… – csóválja a fejét. – Apám nélkül nem kér belőlünk, hidd el. Őszintén szólva az se lepne meg, ha megvetné az egész Köztársaságot. Engem kellett volna elküldened hozzá.

– Téged?

– Regulust csakis az egyedülálló érdekli. A tisztelet.

– Nem küldhetlek el a bolygóról, Pax – vágom rá. – Mindenütt eluralkodott a káosz. Tudod egyáltalán, hogy jelenleg átlagosan milyen hosszan húzza egy tengerész az űrben? – kérdezem, és válaszképpen csak hátrapillant a Konzervatórium épületére, majd vissza rám. – Nem tehetem, Pax. Ha a szenátorok kudarcot vallanának, majd magam küldök neki üzenetet. Rám talán hallgat.

– Neked állított talán szobrot? Nem. Egyetlenegy szobrot állított, és azt nem Fitchnernek szentelte, nem is Eónak. Hanem csakis apámnak. Ne is fáraszd a követeidet az utazással.

– Szükségünk van a hajóira. Victra hajógyárai nem képesek egymagukban pótolni a veszteségeinket. A Perem elvágott bennünket a nyersanyagoktól, amelyeket csakis az Övben szerezhetnénk be. Segítségre van szükségünk, méghozzá nagyon. Nem várhatjuk meg apádat – magyarázom, de csak a vállát vonogatja. – Még abban se lehetünk biztosak, Pax, hogy egyáltalán életben van.

– Ezt a zarándokoknak mondd – mosolyog rám.

Belém ragad a szó.

– Hallottál a lykosi zarándokokról? – hökkenek meg.

– Azokról, akik apám visszatéréséért imádkoznak? Iskolában vagyok, anyám, nem a Plútón – mondja. – Apám addig életben van, amíg be nem bizonyosodik, hogy halott. Tudom, hogy megveted a vallást, méghozzá jogosan, de azt el kell ismernünk, hogy apámmal szarveretesen nehéz végezni. Van még valami? Mert a szektámmal meccsünk lesz a Szűz ellen. Készülnünk kell.

A szavai kemények. Ahogy a tekintete is. Nem felejtette el korábbi búcsúnkat, hogy akkor mit mondtam neki. Csak attól tartok, hogy a saját magam miatt érzett csalódásomat magára vette.

– El akartam mondani… – Megbicsaklik a hangom. – Amikor arra kértél, hogy itt tanulhass, én elleneztem. Emlékszel. Azt tudod, hogy miért?

– Azt hiszed, fegyver akarok lenni. Hogy ezt vettem a fejembe.

– És így van?

– Az embereknek szimbólumokra van szüksége.

– Ha majd gyerekeid lesznek, soha ne kelljen érezned annak a fájdalmát, hogy ezt hallod tőlük – mondom neki. Ellágyul a pillantása. – És így van, szerettem volna, ha a háborúnál többről szól az életed. De most már látom, hogy ki vagy. A Lázadás fia. És el akartam mondani, hogy mennyire büszke vagyok rád. Nem egyszerűen rád, hanem arra, hogy megláttad Lyriát, hogy ezt a helyet választottad. Úgy tűnik, az én generációm nem boldogul ezzel egyedül. És… még azt is el akartam neked mondani, ha esetleg többé nem lenne alkalmam rá, hogy… sajnálom. – Félrebillenti a fejét. – Sajnálom, hogy ez a világ jutott neked. Nem volt tisztességes döntés gyereket szülni ebbe a világba. Várnom kellett volna.

– Azt kívánod, hogy bárcsak vártál volna? – fürkészi az arcomat.

– Nem. Mert ha vártam volna, akkor te nem te lennél, márpedig szerintem te tökéletes vagy.

Lesüti a szemét, a szavakat keresi. Amikor megtalálja őket, akkor felnéz rám, szemében apja nyers kiszolgáltatottsága ragyog, de a harag és a fájdalom nélkül.

– A te örökséged a bűntudat volt, anyám. Apámé a megadás. Miattad és apám miatt az enyém a küzdelem. Ami sokkal jobb a bűntudatnál vagy a megadásnál. Nem vádollak benneteket, hálás vagyok nektek. Soha nem állítottátok, hogy a világgal minden rendben van, még akkor sem, amikor pedig helyzetbe hozott benneteket a világ – fogja meg a kezemet. – Azt gondolom… ha a szeretetnek van valami lényege, akkor az az igazság. Az életé a küzdelem. Ezt tőled tanultam. Apámtól meg azt, hogy az életem nem az enyém, legalábbis a győzelemig. Tehát ne gyere többet ide. Ne is gondolj rám, tekintetedet függeszd az ellenségeinkre. Szívedet a csatára. És győzedelmeskedj.

Az oktatók fütyülnek Paxnak.

– Most mennem kell.

– Kérdezhetek valamit? – mondom, és ő bólint. – Uralkodódként üdvözöltél, de…

Hozzám lép, és magához ölel, én pedig őt szorongatom. Első ölelésünk, mely sejteti, egy napon milyen erős lesz. Ölelem, amíg csak ölelhetem.

Ő a legkedvesebb illatom, a legkedvesebb hangom, a legkedvesebb látvány nekem a világon. Soha nem tudhatja, mennyire szeretem, mert nem emlékszik a napra, amikor Darrow-val szerelmeskedtünk, és ő megfogant bennem, a hónapokra, amíg a testemben hordtam, sem a percre, amikor a világra jött, arra, amikor kimondta az első szót, megtette az első lépést, vagy amikor először megnevettetett. Én azonban emlékszem ezekre a dolgokra, minden apróságra emlékszem ezekkel a pillanatokkal kapcsolatosan. Hogy hol ballagott a nap az égen éppen, hogyan szikrázott az apja szeme, hogy mitől féltem akkor, hogy milyen reménységeket ringattam magamban az ő életéről, milyennek képzeltem el magamban. Az életnek az az időszaka ködös előtte, de majd amikor meghalok, és előtte még visszagondolok az életre, biztos vagyok benne, akkor is azt fogom gondolni, hogy az az időszak volt az értelme.

Amikor az oktatóival és Kavaxszal visszaballag az iskola bejáratához, és Kavax viccelődik még vele kicsit, a szívem a fiammal marad, és csakis azért fohászkodom, hogy ne most lássam őt utoljára, még ha meg is van erre minden esély, hiszen az ellenség közeledik. Ahogy az ajtó becsukódik mögötte, arra gondolok, milyen ostoba dolog a háború. Mennyire nevetségesek vagyunk, hogy ezzel töltjük az életet, amikor az olyan érzelmek, mint a szeretet sokkal mélyebben átjárnak minket, mint a gyűlölet.

Mire Kavax visszaér hozzám, készen állok az ellenség fogadására. Nekem súlyosabb okaim vannak a harcra, mint nekik. Az én vértem a szeretet.

15

Lysander

FÖLD

Régi barátom, Ajax fogad Atalantia citadellájának leszállópályája mellett Új-Spártában. Teljes vértezetben hunyorog a napba. Engem a verés és a földi gravitáció eléggé lenyom, nehézkesen mozgok, mire ő azt gondolja, hogy a félelem bénít meg.

– Rémültnek tűnsz. Máris hiányzik a cirkuszod?

– A cirkuszban legalább baráti szörnyetegek közt mulattam.

– Leszámítva a mantikórokat, gondolom.

A távolban Atalantia háborús gépezetei vonulnak át a láthatáron, a csapatok gyakorlatoznak. Bármerre nézek, mindenütt a Grimmus-Ház lobogója csattog a szélben.

Miközben az elmúlt fél évben én a békecsináló hírnevemet igyekeztem helyreállítani, Ajax a sajátján dolgozott. Arra is ráfért a kiigazítás, miután Darrow Héliopolisz viharfalánál olyan csúnyán elintézte. Hónapokig vadászott rá az űrben, teljesen hiábavalóan, egyre nagyobb nevetség tárgyává válva, míg végül Atalantia visszaparancsolta személyes faltörő kosának. De parancsnoki tisztséggel még mindig nem hajlandó megbízni, megtagadja tőle azt a tisztességet és dicsőséget, ami a ranggal jár.

– Örültem volna, ha elfogadod a meghívásomat az ünnepségeimre.

– Nálam alapelv, hogy nem fogadom el olyan férfiak meghívását, akiket korábban megpróbáltam megölni – feleli Ajax. – De ne vedd magadra – fűzi hozzá. A tekintete megállapodik a rózsaszín gyógyuló bőrfelületen, ami a Darrow bakancsa hagyta rusnya sebhely utolsó mementója. – Látom, felülkerekedett a hiúság. Vulcanusnak hála. Förtelmes volt rajtad az az izé. Az ember azt hitte, Holdúr lettél, hogy úgy ragaszkodsz hozzá.

– Atalantia hiúsága tehet róla, nem az enyém.

– Aha, tehát így alakult – húzza össze a szemét.

– Így, igen. Küldött faragót is értem, és a Merkúrról idefelé eltávolíttatta. Miután a bunkóival pépesre veretett – kenegetem be gyógykenőccsel a rózsaszín friss bőrfelületet. – Felteszem, örömmel hallod, hogy pokolian fáj. A májam mondjuk még ennél is rosszabb – téved az ujjam a Páratlan Sebhelyre a másik orcámon. – De ezt legalább megtarthattam.

– Nagyobb hiúság az olyan sebeket őrizgetni, mint az az égésnyom. Nekem Darrow egyszer lecsapta az orromat. Most képzeld el, ha kígyópofával járnám azóta a világot. Vagy ha ő nem rakatta volna vissza az ujjait a bal kezére, miután lecsaptam őket tizenhét évesen. A sebek és hegek a szegényeknek meg a nagyképűeknek valók – fejti ki, majd a hátam mögé pillant. – Hol az új barátod? Az a fecsegő barom?

– Cicero a játékok lezárását intézi, és egyébként egy rendkívül bájos emberi lény.

– Aki a húga szoknyája mögé bújik, nem igaz? De legalább benne van elég mersz, hogy eljöjjön a csúcstalálkozóra, még ha a bátyja dolga volna is. Őszintén szólva, hálás lehetsz a csillagoknak, hogy végre találtál egy megbízható barátot.

– Úgy irigykedhetsz rám, ha kétszer is megpróbáltál végezni velem?

– Eszerint itt – lapogatja meg a beretváját – azzal és azt teszek, amit vérveretesen akarok. Persze nyugodtan ellenkezhetsz vele. Sokan megpróbálták, esetleg kérhetsz tőlük tanácsot, bár sajnos ahhoz a napsírba kell hozzájuk elzarándokolnod.

Vajon hány ember élete szárad Ajax lelkén? Ha tudnám, se lehetne a párbajokról a jelenleginél is megsemmisítőbb a véleményem. Fogalmam sincs, hogy alakult a dolog Darrow és Apollóniosz között a Vénusz Kikötőiben, de ha bármi is gajra ment, akkor biztosra veszem, hogy arról csakis Apollóniosz párbajmániája tehet.

– Lefogadtam volna, hogy a magad részéről Darrow-t vadászod megint. Gondolom, jó nagy kavarodást okozott errefelé az a pár holo, amin ő meg Sevro meg Cassius ámokfut a kikötő termeiben.

– Nekem most más küldetésem van. – Csillog a szeme. Lehet, hogy gyűlöli Darrow-t, de ha a versenytársain arat diadalt, az az ő szégyenét kisebbíti. – A Minótaurosz keményen félrenyelte azt a falatot. Ugyanakkor a Carthiiknak is megakadt a torkán. Rohadt nagy szarság volt az a csata.

– Felteszem, Atalantia nagyobb erőket küldött oda.

– Tíz légiót. De kivételesen örülök, hogy kihagyom a bulit. Azokat a húsdarálókat.

– És most tulajdonképpen miért is jöttél? Kárörvendeni?

– Nekem nincs szükségem vértezetre, ha kárörvendeni akarok – markolja meg a felszerelését. – Bevetésre megyek Dél-Pacifikára. – Kissé ellágyul a hangja, a régi, veleszületett bizonytalansága egy pillanatra a felszínre tör, hogy szinte aranyosnak látom. Lesüti a szemét. – Csak azt akartam mondani… ha majd Atalantia megüt, ne üss vissza. És semmiképpen ne kacagd ki. Inkább ereszkedj térdre előtte. De ne siesd el, nehogy lenézzen érte.

– Szóval így töltötted az elmúlt éveket? – szorítja össze a szívemet a szánalom.

Elborul a homloka, de nincs lehetősége a kérdésemre válaszolni, mert Atlas csatlakozik hozzánk.

– Vihar.

Még soha nem voltam tanúja ennyire rideg apa-fiú találkozásnak.

– Rettegés.

Apa és fia, mindketten Olümposzi Lovagok, nem is különbözhetnének egymástól jobban. Csak a szemük állása meghökkentően hasonló, egyébként nincs bennük semmi közös: Atlas bőre szürkés, mint a téli égbolt, Ajaxé sötétbarna. Atlas karcsú, Ajax izmosabb, mint akármelyik legionárius. Atlas soha nem fecseg, Ajax hetet-havat összehord és hetvenkedik, mint valami szegény ördög.

– Ilyen hamar visszatértél a csecsemőgyilkolászásból? – kérdi most az apját.

– Nem Dél-Pacifikára hívattak? – mosolyog rá Atlas.

– Nyolc hónapja találkoztam utoljára Lysanderrel. Belemerült a polgári tervezésbe, tudod?

– Add át üdvözletemet a Köztársaságnak, Vihar – sürgeti Ajax távozását Atlas.

– Te meg, ha jól tudom, a dél-amerikai helyzetet fogod rendezni a csúcs után.

– Úgy van.

– Ez nagyon különös, tekintve, hogy a férfi, aki meggyilkolta anyámat, akiről te mellesleg azt állítottad, hogy feltehetően rég halott, most épp valahol a Vénusz és a Mars között járja az űrt.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt akarom ezzel mondani, hogy mindig is leszartad anyámat, és hogy megbosszuld a halálát.

– Anyád jó katona volt, de nem sok közös akadt kettőnkben, eltekintve attól, hogy Atalantia kedvelte a kettőnk génállományát. Ellenben te nyilvánvalóan szeretted anyádat, azért is húzódsz meg olyan szívesen az árnyékában. Tehát a kérdés inkább az, hogy te miért nem állsz érte bosszút Darrow-n – kérdez vissza Atlas.

Szívesen kihátrálnék a bármelyik pillanatban feltörni kész erőszak útjából. Ha akárki más ezt belemondta volna Ajax képébe, rég kettéhasította volna, és a családjának könyörögne, hogy bosszulják meg a halált, és akkor őket is kettéhasítaná.

Atlas a láthatáron imbolygó hadi gépeket figyeli.

– Mindannyiunknak megvan a maga szerepe, fiatalember. A tiéd az, hogy tedd, amit mondanak, míg végre be nem bizonyítod, hogy nem kell a szádba rágni, mit tegyél. Szerencsére ezen a téren fejlődésnek indultál.

Ajax úgy vigyorog, mint vértjén a koponya.

– Ha megnyertük ezt a háborút, és Atalantiának nem lesz rád szüksége, majd elbeszélgetünk egymással. Ahogy fiú az apjával.

– Ha mindenképpen muszáj – vonja meg a vállát Atlas, és továbbáll. – Igyekezz, Lune – szól vissza nekem. – Ha lemegy a nap, a Diktátor nem fogad senkit. Társaságba kell mennie.

Ajax dühödten néz utána. Szerintem szívesen szólítaná Atlast apámnak. De Atlas még annyira se foglalkozik vele, hogy azt elmondja neki, miért is nem tartja méltónak rá, hogy szóba ereszkedjen vele. Mintha Ajax csakis akkor érdemelné ki a választ, ha magától is képes lenne kitalálni.

– Szard le – mondom neki, de ő elereszti a füle mellett a megjegyzésemet.

– Ne feledd, amit mondtam. Ereszkedj térdre előtte.

– Nem térdelek le neki – mondom.

Megvonja a vállát.

– Csinálj, amit akarsz. Még az is lehet, hogy azt is megúszod. Ahhoz van érzéked.

– Ajax – szólok utána, ahogy elfordul. – Örülök, hogy láttalak. Mindennek ellenére.

– Baszódj meg, Lysander. – És elviharzik egy cirkáló irányába a part közelében. A fejemet vakarom. Régen annyira kedves volt. Aztán indulok Atlashoz és a motorokhoz.

– Atalantia mit tud? Ha tényleg annyira szeretted anyámat és apámat, akkor beavatsz. Mit kerestél a Merkúron?

– Megmondtam, hogy nyugi – néz rám úgy, ahogy a kutyapecér néz a vadászkutyára, amelyik nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Az aranytálat nyomja a kezembe. Még benne van, ami korábban belekerült. – Tharsust hozd te.

Néhány tucat antilop iszik egy kisebb tavacskánál. Fényes sárga csík ront rájuk egy közeli bokor takarásából, az antilopok megugranak. A csorda porfelleget kavar maga mögött a síkságon kelet felé, majd két újabb gepárd veszi őket üldözőbe a magas fűből, észak felé hajtva a csordát. Ekkor sötét bőrű ruganyos nőalak száguld le egy lejtőn, futás közben megfeszíti íját, és mintha egyszerre adna le vele két lövést – a két nőstény gepárd közvetlen egymás után bukfencezik a levegőbe, majd nyúlik el a földön az oldalán.

A másik két gepárd megérzi, hogy hirtelen ők lettek a zsákmány, irányt váltanak, és nyugat felé rohannak el. De nem számít, Atalantia a nyomukban van. Vadászmestere, egy viharedzett, sólyom-modul szemű Szürke kiköp, és felbőgeti gravMotorját.

A közeli fennsíkon fekete-fehér sátorerdő dereng, nevetés és muzsika szűrődik az irányából. Atalantia a legbizalmasabb barátait és szövetségeseit hívta meg ide vadászni és szórakozni a csúcstalálkozó előtt. Hiába érkezünk meg, én nem heveredem le a sátramban, ahogy a legtöbben, hanem motorra pattanok, bekenem a friss heget az arcomon, és néhány kérelmező társaságában nyugat felé veszem az irányt, amerre a vadászó Diktátor eltűnt.

Két órával később disznó módra izzadok az észak-afrikai melegben, miközben a menyasszonyom a harmadik zsákmányát zsigereli ki. Hiába alig hatvan kilométer ide a Földközi-tenger, hűsítő szelei nem jutnak fel idáig, az afrikai sziklás fennsíkra. Kegyetlen a hőség. Ölemben az aranytál egészen átforrósodott, éget, és benne Tharsus feje rengeteg rajongót szerzett magának a legyek közt. Én vagyok az utolsó kérelmező a sorban.

Az Övben eltöltött hosszú évek után a földi gravitáció merő kínszenvedés. Ezt Atalantia is tudja. Szaggat a vállam, a vérem sűrű, mint az iszap. Atlasra mintha ez se hatna, az árnyékból hunyorog az égre. Elsőre azt gyanítom, hogy a Luna ostromát lesi odafenn a ködös messzeségben, de aztán rájövök, hogy nem, csak a csillámló Dél-Pacifika Ikreket csodálja, ezt a két ormótlan, pályára állt sínágyút, melyet a Köztársaság sietve hagyott a sorsára úgy fél éve, amikor Diomédész lerohanta őket. Megérzi magán a tekintetemet, a pillantása lejjebb siklik a kékségben lebegő, három kis szürke nyolcszögre. Harcibástyák ereszkednek alá a bolygó körüli pályájukról. Először Ázsiába mennek, majd onnan csatlakoznak a makacsul kitartó Dél-Pacifika ostromához. Bellona-sasok pöffeszkednek az oldalukon.

Visszafordulok a sínágyúk felé, nem értem, miért kapta el róluk a tekintetét Atlas.

A gepárd kétízületes lába ráng, ahogy Atalantia nyúzza. Még az anyja tanította vadászni, otthon érzi magát a nyúzókéssel. Alapvetően szívesebben vadászik a családi birtokon a Sziklás-hegységben, de azokat a területeket még vissza kell hódítani, addig beéri ezzel. Lerántja a gepárdbunda utolsó darabjait is, a várakozó Lándzsásának, egy ifjú Falthe-nak hajítja a szőrmét, és nekilát a zsigerelésnek: felhasítja a hasüreget, és kipakolja a beleket a porba.

Hagyományos, türkizkék len karthágói tunikát visel, és ugróbakancsot. IstenFa íját és arany tegezét egy közeli akácia egyik ágára akasztotta, ahol egy Rózsaszín hímnimfa áll nagy tálca frissítőt egyensúlyozva izmos karjain.

– A fejet – mondja most Atalantia.

Előlépek az aranytállal, és felnyitom előtte. Egyetlen pillantást vet Tharsusra, örvendező hangot hallat, és int a kutyapecérjének:

– A kutyáknak.

Az egyik Lándzsása kiveszi a kezemből a tálat, és vizet tölt bele.

– Újra érintetlenné teszem Afrikát – jelenti ki Atalantia, elnéz a síkság távolába, és megtörli izzadt homlokát. – Mocskolják csak az összes többi kontinenst az emberek. A mérnökeim szerint két év alatt eltakaríthatjuk innen az összes szemétvárost, három kell, hogy a lakosságtól is megtisztítsuk, tíz, hogy a sok szemetet összegyűjtsük. De ismét ez lesz az otthonom. Mint a Darrow nevű kórság kitörése előtt. Új-Spárta lesz újra a Föld fővárosa.

– És ki lesz a FőKormányzója? – kérdezem.

– Természetesen Scipio au Falthe – dob egy mosolyt a Falthe Lándzsásnak. Scipio fia a rokonságához hasonlóan úgy fest, mintha egyetlen dologra született volna: a lerohanásra. – Nekem a Lunán lesz dolgom – teszi még hozzá Atalantia. És hirtelen megértem, miért is jött ki elém a leszállópályára Ajax. Nem szeret itt lenni.

– Nem Ajax? – tapogatózom.

– Dehogy – villan rám veszedelmesen fürkészőn Atalantia szeme. – Ajax csakis azokat az erőket vezeti, amelyeket én rá merek bízni. Ezzel szemben Scipiónak tizenhét saját légiója van. A Merkúr után nem árt megvillantani az erőnket. És az újabb Szürke szállítmányaimnak még kell egy kis idő, hogy beérjenek. Negyven légiót kellett visszarendelnem.

Ezek a könnyedén odavetett fenséges számok elképesztenek. Nekem mindössze a Pretoriánus Gárdám van – nagyjából negyvenezer ember –, és még két házi légióm, darabonként ötvenezer Légióssal. Ennyi.

Miután Atalantia magára haragította a Carthii-Házat, a többi szövetségesét kell most magához édesgetnie, pláne hogy a kikötői is veszélyben vannak. A Földet éppen csak visszahódítottuk, de a kontinenseket azóta is bőszen osztogatják, mint valami nagy tortát. A Föld lakossága szépen feltölti majd a seregeit, nem kell sok, hogy vasmarokkal szorongathassa a Magot. Reménykedem benne, hogy Valeria au Carthii Horatiával is ugyanolyan készségesen működik együtt, mint velem.

– Nagyon fényes jövőnek néz elébe az egész Falthe nemzetség – jelentem ki, mert nyomaszt ez a fecsegés.

– Ahogy a kedvenc római szajhám mondta egyszer: „nem járt még úgy kedvemben egyetlen barátom sem, és nem ártott még nekem úgy egyetlen ellenségem sem, hogy ne fizettem volna meg nekik mindent kamatostul”.

– Hát Ajax? Sokan vélik úgy, hogy a Föld visszafoglalásában jóval nagyobb szerepe volt, mint akármelyik Falthe-nak. Ő hogy viseli a csalódást?

– Rosszul – ismeri el Atalantia. – De eljön majd az ő ideje is. Viszont el tudsz képzelni nála alkalmatlanabb személyt kormányzónak? Csupa szenvedély, semmi tapintat és taktika. Ráadásul hiányzik belőle minden készség a többet egyszerre politikából, aminek én a mestere vagyok. Atlastól sem örökölt semmi kifinomultságot és óvatosságot, de a te drága kellemed is elkerülte őt.

Visszatér a belezéshez, és közben a dolgok közepébe csap:

– A Vénuszon történt felfordulásnak hála, holnap kénytelenek leszünk összezárni állásainkat és bekeményíteni. Bejelentem a lunai Acélesőt, melyet a Falthe-légiók hajtanak végre, ennyivel tartoznak nekem a kormányzói posztért és a visszakapott földi birtokaikért cserébe.

Visszakapott földi birtokaik. A felét mellesleg a nagyanyám utolsó gálája után szerezték meg, amikor írmagvastul kiirtották a Thorne klánt.

– Mikor veszi kezdetét a megszállás?

– Fél év múlva.

Felkacagok, első hallásra komolyan tréfának veszem a közlést. Pedig nem az.

– Olyan soká? És mi lesz a Marssal? Ha Darrow visszajut…

Vállat von.

– A srácaim vadásznak rá. Vagy útközben kapják el, vagy majd felakasztjuk a bolygóján, ahol Nero a Vörös ribancát akasztotta fel. A Merkúron megtörtem őt, neki harangoztak.

Nincs ember Atlason kívül, akinek a szájából ez ne hangoznék üres hepciáskodásnak. Csakhogy Atalantia az Atalantia, ráadásul az egyetlen élő ember, aki tisztességes küzdelemben képes volt ellátni Darrow baját.

A gepárd mája kicsusszan a kezéből, csattanva landol a bakancsán. Légyraj zuhan rá a semmiből, hogy a lilás szerv szinte eltűnik a fellegben. Atalantia felnéz rám:

– De nagyon tettre kész vagy. Ám legyen, olyan harci feladatot kapsz tőlem, amit Ajax zokogva fog elirigyelni tőled. A Pretoriánusaid élén az Acéleső előőrsében eshetsz a Lunán Scipióval és a gyerekeivel. Megkapod a neked kijáró vezető szerepet, ha ennyire kapálózol érte.

Direkt próbál még inkább egymás ellen fordítani bennünket Ajaxszal. De ennél is többet nyer ezzel a húzással.

– A Perem el fog átkozni.

– Úgy van, de rám mindenképpen fújnak. Viszont terveink szerint egyesít bennünket a házasság szentsége, úgy illik, hogy rád is bedühödjenek. Az a rend, hogy vállvetve álljunk ki goromba rokonságunkkal szemben, különben azt hihetik, hogy bármit megtehetnek velünk. Hogy a sakkfiguráik leszünk. Ennél kicsit nagyobb lelkesedésre számítottam – biggyeszti a száját. – A Fény Citadellájában ismét az Arany lesz az úr. Hiszen az az ősi otthonod, dicső Esővel moshatod le nevedről a szégyent.

– A Marsot kellene megszállnunk, az lenne a logikus stratégiai választás – vetem ellen.

– Stratégiai, azt mondod? Kérlek, mesélj még nekem a stratégiáról! – gúnyolódik.

– Ha elfoglaljuk a Marsot, véget ér a háború. Nincs igazam?

– Tanítsd ki ezt a kölyköt, Atlas!

– A Mars gordiuszi csomó – kezdi Atlas magyarázni. – Drága és fogós feladat lenne a bolygó körüli pályát megszállni. Az Ekliptikus Gárdájuk ugyanis nagyon erős és jól felszerelt. Irányításuk kitűnő. Julii meg a Telemanusok a legjobb csillagközi hadvezérek, de Oro, a tengernagyuk se rosszabb náluk. Ráadásul a Phobosz gyakorlatilag bevehetetlen. Márpedig a Phobosz nélkül lehetetlen ostrom alá venni a bolygót, vagyis az egyetlen lehetőségünk az Acéleső. De ha ezt nem is számítjuk, logisztikai szempontból a Mars kész rémálom egy megszállónak. Sokkal kiterjedtebb a szárazföldi fedettsége, mint a Merkúrnak, ugyanakkor nem olyan végtelen, mint a Földön. Jól tagozódik, jól védhető, az energia-és nyersanyagforrásai kimeríthetetlenek, és nagyon ellenséges a lakossága, vagyis az Acélesőt követő felszíni mozgásokat ellehetetlenítik, a megszállást rendkívül költségessé teszik. A mindent behálózó alagútrendszerről nem is beszélve, ami kizárja a folyamatos légi megerősítést. Én harcoltam a Patkányháborúban. Állítom, hogy az volt eddigi életem legutálatosabb színtere – pottyant egy angolnát a szájába, és nyeli le gondolkodás nélkül, mint aki az ízét sem érzi.

– Viszont a legjobb Obszidián harcosaik elhagyták őket – ellenkezem.

– Persze, de Vörösek ellen a saját bányáikban harcolni… – rázza a fejét –, alsó hangon is kétmilliós veszteséggel kellene számolni.

– Kétmillió?

– Az első hónapban, és ez még csak a gyalogság lenne. Ha viszont az ember nem foglalja el a bányákat, akkor beveszik magukat a föld alá, és végtelen gerillaharcokat zúdítanak a nyakunkba, az egész seregünket lekötnék, és nem jutnánk semmi héliumhoz. Kifejezhetetlen nehézségeket okoznának ezzel.

– Én se azt mondom, hogy gyerekjáték lenne. Csak azt, hogy mindennek ellenére meg kellene tennünk – felelem. – Te is tudod, Atalantia, mit mond majd a Perem a lunai megszállásra. Tisztában vannak vele, hogy kihasználod őket, hogy ők csak arra kellenek, hogy lassan szétmorzsolják a Mars erejét, miközben te szépen megszilárdítod a hatalmadat.

– Pontosan – szalad ezer ráncba a homloka. Őszintén megleptem azzal, amit mondtam. – Ugyan, drága Lysanderem, mégis mi értelme a szövetségeseidnek, ha nem az, hogy az ő áldozataik árán te magad erősödj?

– És mi értelme az olyan szövetségeseknek, akik egyszer csak felállnak, és keserű szájízzel hazamennek?

– Hadd duzzogjanak csak. Nincs választásuk, velünk kell beérniük. Ezt ők is tudják. Az idő bennünket szolgál, Lysander. Míg a Lunán felfalják egymást a kiéheztetett emberek, addig a Mars meggebed a Kékek, az áramkörök, a nikkel és az uránium hiányában. Ez a sok apróság mind a Földről, a Merkúrról és az Övből érkezne, ha hagynánk, de így szép lassan leáll a flottájuk. És én a kisujjamat se mozdítottam.

Megemelinti egy ujját, mintha mázsás súlyt mozdítana vele. A kurtizánja odasiklik hozzá. Húszévesnél nem lehet idősebb, a testet öltött attikai szépségideál az olajos bőrével, fekete fürtjeivel és harcias állával; minden valószínűség szerint személyesen Atalantia tervezte, és legkiválóbb faragójával csináltatta meg magának. Csókkal fogadja, és könyékig véresen nyúl a tálcáján várakozó jeges kristálypohárért. Sötét folyadék van benne.

– Azt mondd meg nekem, szerelmem, hogy ha a Perem kurta háborúra vágyik, és a Mars bukását lesi, akkor miért kering körülötte olyan bénán, miért nem rohanja le ő maga?

– Mert nem tudják. A Porvetőn és még néhány másik nagy hajón kívül alig van nehéz hadihajójuk.

– Pontosan. Nem tudják. A csillagközi csatában és a mélyűrben veszedelmes gazemberek, azt senki sem vitatja, de amikor egy egész bolygót kell leigázni, megtörni, ahhoz tonnák, megatonnák, élő erő és erős gyomor kell, mivel az embereid nagy része ott hagyja a fogát. Mit gondolsz, miért van az, hogy csak Darrow meg én vagyunk az a két seggfej, aki bolygókat képes meghódítani? A Mars elfoglalása tehát a mi feladatunk lesz. Pontosabban az enyém. Az én hadseregemé, az én légióimé. Kibaszottul szeretem a légióimat. Semmit se szeretnék jobban, mint hogy minden egyes legionáriusom szép nyugdíjjal visszavonulhasson, ha kiszolgált, és paradicsomi nyugdíjas éveket éljen, amíg csak bele nem döglik az ivásba meg a baszásba. Azért nem áldozom fel őket a Marson, hogy mindenféle keselyűk szétkapkodhassanak engem, hogy ellopják a trónt, melyet az én embereim vére árán szereztem meg magamnak.

Azt gondolja, hogy én is keselyű vagyok, aki lesből várja, hogy kimerüljenek a forrásai, és ha eljön a játékok ideje, és nem kell többé harcolni, kirántom alóla a trónt. Mások talán tényleg így kalkulálnak, de én tudom, hogy ha így jutnék hatalomra, akkor az uralkodásom futóhomokra épülne, és hamar úgy zuhanna össze, mintha acélököllel ütöttek volna meg. Atalantia gyanakvó. Veszedelmes. Nem odázhatom tovább ezt a beszélgetést.

– És amíg a Mars fenyegetést jelent, addig senki se meri a hatalmadat megkérdőjelezni. Csak én – vágok a közepébe.

Atalantia egy érmét hajít oda Atlasnak.

– Azt hittem, nem vagy elég tökös, hogy előállj a témával.

– Nem tudom, mit mondott neked Atlas, vagy másoktól mit hallottál, de…

– Ne kerülgessük a kását. Hozd a kutyát, Atlas!

Atlas visszatekeri a kulacsa tetejét, és a kutyaketrecek felé indul.

– Nincs szó arról, Lysander, hogy ne bírnám az ellenvéleményeket. Valójában szükségem van az állandó torzsalkodásra Horatiával és a Reformereivel, sőt néha Lady Bellonával is szívesen egymás torkának megyünk. Első vagyok az egyenlők között – húzza el a száját. – Egészen addig, amíg könnyűszerrel rázom le magamról a kötöttségeket, és adott esetben térdre kényszeríthetem őket. Azzal van bajom, amikor valaki a nagyvonalúságomért hálából hátba döf.

Atlas nem egy kutyát vezet hozzánk pórázon. Hanem egy pucér öregembert. Elszorul a szívem. A forró porban és kemény torzsákon mezítláb lépdel, a feje kopasz. Csontsovány testét megrágta a kor, csupa zúzódás és seb mindenütt. Fordul egyet a gyomrom, ahogy a férfi felszegi a fejét, és Narancs szemét erőlködve rám emeli.

Azt hittem, a hegyekben biztonságban lesz. Hogy találhattak rá? Rosszul vagyok.

– Glirasztész – suttogom, és a barátom felé lépek. Atlas nagyot ránt a pórázán, el tőlem, hogy térdre esik a fűben. – Mit tettetek vele?

Atalantia egy másik ujjával int, mire a Lándzsása leteszi a földre az aranytálat, amelyben korábban Tharsus feje volt. A vér elkeveredett a beletöltött vízzel. Atalantia csettint Glirasztésznek:

– Igyál, kutya.

Az öregember lázas mohósággal inni kezd.

– Te tetted ezt vele – mondja Atalantia. – Te és a csalárd szervezkedésed. A legarcpirítóbb a hetykeséged. Komolyan azt hitted, hogy ha a hátam mögött teszed, elnézem neked, hogy a földbe tiporsz?

Gyászba borul a lelkem a lábam előtt vergődő Glirasztész láttán. Életereje, zsenialitása, lobbanékonysága semmivé vált, csak a nyomorúságos elgyötörtség maradt belőle, mellyel hozzám törekszik. Ez a vergődés undorít, miközben legszívesebben magamhoz ölelném, és a hajamat tépném bűntudatomban. Eddig abban a hitben éltem, hogy Glirasztész biztonságban van a Merkúron.

Rögtön elkapták, amikor engem elvittek? Lehet, hogy ő is a Sztüxön utazott idáig, egy ketrecbe zárva, míg én a faragás után lábadoztam. Amíg Atlasszal hallgatag vacsoráinkat költöttük el kettesben? Vajon miért nem védték őt meg a Pretoriánusok?

– A hasznomra vagy, Lysander – folytatja. – Őszintén mondom. Te vagy acélöklömön a bársonykesztyű. De nem vagy pótolhatatlan. Az önállóságod ajándékba kaptad tőlem. A levegő, melyet beszív a tested, ajándék tőlem. Szeretlek. Őszintén. Azóta, hogy alig a térdemig értél. De nem tűröm tovább a szemtelenségedet. A hátam mögött próbálsz ellenem szervezkedni? Te kis szarkupac!

Pofon csap, nem hagy magamhoz térni, ütlegel tovább. Két keze felváltva csattog az arcomon, a fejemen, míg hátralendülök, mint aki vissza akar ütni. És akkor meglátom, miért is figyelmeztetett Ajax, hogy térdeljek le inkább. Atalantia tekintetében számítás villan. Ha visszaütök, átkerülök egy másik kategóriába: ha túl szenvedélyesnek bizonyulok, nem jutok ki ebből a sivatagból egy darabban soha többé. Vagy legalábbis a magam uraként nem.

Elengedem a haragomat, és ahogy Atalantia társaságában máskor is szoktam, egy gyümölcsöző, hasznos mesébe terelem a kínjaimat. Pár hónappal ezelőtt Pytha megkérdezte, nem zavar-e, hogyha Atalantia meglátogat, és össze kell feküdnöm vele. Erre azt feleltem neki, hogy a legkevésbé sem, mert erőt ad. Hazudtam. Magamnak is ugyanezt hazudom, ahányszor hozzám ér. Gyűlölöm, hogy ilyen közel engedtem magamhoz, és hogy ezen akkor sem változtathattam, amikor megtudtam, hogy a szüleim vére részben az ő kezén szárad. Majdnem ugyanannyira gyűlölöm őt, mint önmagamat. Nem vagyok méltó a nevemre, nem vagyok méltó az álmaimra. A szégyen égeti a bőrömet, a szemem elhomályosul a könnytől, az arcom tüzel. Két karom ernyedten hullik alá.

– Vagy ostobának tartasz, vagy meg akarsz sebezni. Meg akarsz sebezni, Lysander? – vág pofon megint. – Meg akarsz sebezni?

– Nem – súgom.

Kutakodva a szemembe néz.

– Akkor miért küldtél embereket Apollóniosznak, te kis patkány? Miért hoztál létre közös hadsereget egy olyan férfivel, aki megesküdött, hogy végez velem?

– Sajnálom – motyogom.

– Mi? Hangosabban.

– Sajnálom – ismétlem, és letérdelek. – Bocsáss meg. Én csak… féltékeny voltam. Ajax halmozza a dicsőséget. Én meg kormányzósat játszom, míg a többiek harcolnak és meghalnak. Amikor majd vége a háborúnak, mindenki emlékezni fog, hogy ki harcolt és ki nem. Ha mindössze egy lovasroham írható a számlámra, a hírnevem üres szó lesz csupán. Tudtam, hogy nem akarsz a dicsőség közelébe engedni. Ezért… arra gondoltam, hogy ha megszerezném a Vénusz Kikötőit, ha a Minótaurosz az enyém lenne, akkor megtámadhatom a Marsot. És azzal dicsőséget szerzek. Akkor tisztelni fognak. Sajnálom.

Összevont szemmel fürkészi a könnyeimet, hogy vajon őszintén hullanak-e.

– Talán Vörös vagy? Mert ha nem, akkor állva kérd a bocsánatomat.

– Bocsáss meg nekem a kétszínűségemért – állok fel a szégyentől megsemmisülten.

Belenéz a szemembe. A Táncoló Maszk és a vallatás érzelmi tudományának nagymestere, olyan ez a pillanat, mintha Orákulum lenne a csuklómon. Ha felfedezi a tekintetemben a gyűlöletet, ha kiszagolja az utálatomat, ha csak megsejti, hogy tudom, ő ölte meg anyámat és apámat, itt és most meghalok. Életemben soha még ilyen gyorsan nem egyesültem a Szellem Szemével. Csakis azt érzem, amit érezni akarok. Csak a hamis igazságot tartom meg a lelkemben, az elmémben.

Átmegyek a vizsgán.

– Cssss – csókolja meg sustorogva arcomon a rózsaszín, friss bőrt. – Csssss. – Magához húz, úgy simogatja a hátamat, mint egy anya. – Tudom. És megértem, édes szívem. Jobban megértem bárkinél. Octavia és az apám csak Aját meg Moirát látta, mindig, engem soha. Te is láthatatlannak érzed magadat. Remek. De most megvolt a hisztid, kitomboltad magadat. Vedd úgy, hogy látlak, és értelek. Legvadabb álmaidban se remélhetsz olyan dicsőséget, amilyenben én füröszteni foglak. Azt azonban tudnom kell, hogy számíthatok rád.

– Számíthatsz.

– Valóban? Tudom, hogy mennyire fontos neked az egység. De ez a folyamatos kacérkodásod a Peremmel, ez lealacsonyító. Nem a Mag és a Perem egysége a fontos. Neked és nekem kell egyesülnünk. Mert mi vagyunk a jövő. Ezért holnap a csúcstalálkozón meg kell mutatnod a hűségedet. A Kétszázak acsarognak rám, amiért egyre emelkedik a szekerem. Féltékenységük nem ismer határokat. Azt várják majd, hogy te szembeszegülj velem. És te mit teszel akkor? – billenti felfelé az államat. – Csak ülsz a híveim néma sorában, belenyugvással hallgatsz és némaságoddal támogatsz engem. Ha jelenetet rendezel, ha ellentmondasz nekem, ha elhinted a kétely magvait, ha csak felvonod a szemöldöködet, megnyúzom ezt a te FőÉpítészedet, és kapsz tőlem egy pár Glirasztész-bőrcsizmát. – A távolban sáskák percegnek. – És most nyugtasd meg szépen Glirasztészt, hogy meg fogod őt védeni mindenáron.

Ahogy Glirasztész felé tartok, megroppan az álcám. A szánalom felbugyog a lelkemben, olyan nyomorúságos látvány. Rettegő arcát úgy fordítja felém, mintha máris fellélegezhetne, mintha máris megmentettem volna.

– Megvédelek mindenáron – mondom neki tompán.

Szánalmasan felzokog, hálásan rám veti magát, én pedig addig ölelem remegő testét, míg Atlas el nem rángatja tőlem. Atalantia kézen fog, és a motoromhoz vezet. Glirasztész után nézek, őt lesem, amíg el nem tűnik a ketrecében. Atalantia a szívemet tapossa.

– Szerinted melyik Házba kerültél volna? – kérdezi. – Az Intézetben. Atlas Plútó volt, nagyon találó, én Apolló, mintha rám öntötték volna – fejtegeti, és oldalba bök a vállával. – Remélem, Minerva lettél volna, bölcs és eszes. Mert ha ténylegesen is a Jupiter-Ház lett volna a tiéd, mint ahogy előszeretettel kelted mostanában ezt az érzetet, akkor óvakodnom kellene tőled. Mert mi veszedelmesebb egy olyan férfinél, aki igaznak hiszi az ügyét?

– Egy nő, aki érinthetetlennek gondolja magát – felelem.

Leereszkedő mosoly árad szét az arcán.

– Figyelj rám, Lysander! Ismerlek. Te ehhez a játszmához túl kedves vagy. Ezt az olyanoknak találták ki, mint amilyen én vagyok. Nem azért fogok én győzni, mert bármit megtehetek, hanem azért, mert bármit képes vagyok megtenni. Nem esik nehezemre. Magától értetődik. De nem akarok egyedül győzni. Az egyedüllét unalmas, és az unalom… nos, az unalomban várnak rám a démonjaim. Azt akarom, hogy osztozz velem a birodalmamon. Azt akarom, hogy szépséges életed legyen. Komolyan. Azt akarom, hogy mindenki a Békéltető Lysanderként emlegessen. Hogy kétszáz évig élj, és még utána ezer éven át imádjanak. Nemes, tiszta és szeretett. A szívem nagy örömére szolgálna, ha így lenne. Ketten akár el is hagyhatjuk sápadt kis csillagunkat, és alapíthatunk új világokat. Bizony. Még emlékszem a gyerekkori álmaidra. De én a Békéltető Lysanderre vágyom, nem a Hódító Lysanderre. Mert a Hódító én vagyok.

Elhátrál tőlem, jobb öklével kétszer megdöngeti a mellkasát, mint egy Obszidián gladiátor, rám kacsint, és megy a vendégeihez.

Engem nem hívtak meg Atalantia holdfényes összejövetelére a fennsíkon. A valaha Karthágó birodalmához csatolt fennsíkon messze elhangzik a bérelt muzsikusok zenéje, de ahogy a gravMotoron Új-Spárta felé indulok, hamar elsodorja tőlem a szél.

Miközben a nap leereszkedik a nyugati hegylánc mögé, a levegő is lehűl. Nem kell sok, hogy a távolban meglássam a harciBástyákat, Új-Spárta csorba védfalait. A város fala törött fogsorként meredezik a lilás égre, mögötte ragyogó metszőfogakként emelkednek az újonnan épült felhőkarcolók, melyeken kivétel nélkül a Grimmus-Ház zászlajai lobognak. Atalantia építőcsapatai pikk-pakk helyrehozzák a károkat, melyeket ők maguk okoztak a városban a harcokkal. Azt beszélik, hogy személyesen vezette az ostromot, majd kivonszolta székhelyéről a köztársasági kormányzót, és a családjával együtt keresztre feszítette.

Nyolc éve űzte ki Darrow a Grimmusokat ősi székhelyükről, és most erősebben tértek haza, mint amikor eltűntek innen.

A csúcs idejére a menyasszonyomtól mesés citadellát kapok lakhelyül. A frissen ültetett cseresznyefák lombjai között énekesmadarak dalolnak. A terraformált gyepen szivárványszín gyíkok süttetik magukat, a Barna botanikusok és Vörös kertészek hadai megfeszített munkája árán táncos alakzatokba formált fák ligetében rőt szarvasok és őzek suhannak, agancsaik virágkoszorúval díszesek.

Az egész végtelenül bájos lenne, ha nem kavarná felém azokat a hangokat a szél: a Marsmezőn felvonuló bakancsok dübb-dübb-dübb csattogását; a tenger felett lebegő hadihajók szinte bálnaszerű nyöszörgését; és a kikötőbeli tisztogatás sikolyait.

A villában nem fogad egyetlen barát vagy Pretoriánus sem. A számtalan szolga mindegyike Atalantia embere, a gyepen gyakorló Lila előadók nemkülönben, vagy az olajozott testű Rózsaszínek a hárem pamlagjain, akik mind engem hivatottak mulattatni. Ironikus. Szájukkal kéjesen csücsörítenek, ahogy elhaladok a közelükben.

Menyasszonyom pazar ajándékai töltik meg a lakot: faragások fogadnak az udvarban – egy pegazus és egy leografon, amelytől retteg mindenki, csak a láncát tartó Obszidián pásztora nem –, de akadnak műtárgyak és fegyverek, fehér és ezüst vértezet, melyet maga Silenius is viselhetett volna.

Nosztalgikus érzés fog el a Raák alázatos aszketizmusa és a Votumok életteli szorgalma után. Arra gondolni sem bírok, mennyire hiányoznak a Glirasztésszel elköltött vacsorák.

Miután besötétedik, magamban üldögélek a fényesen megterített vacsoraasztalnál, az étel érintetlen. A grottó oszlopfői között madarak cikáznak, a tengerre lágyan szitál az eső. Az inas látogatót jelent be.

– A Vihar Lovagja érkezett hozzád, dominus. Veled kíván vacsorázni, és kéri, hogy a szakács készítsen még harapnivalót.

– Mondd meg au Grimmusnak, hogy visszavonultam, ágyban vagyok – hajtom el, mert képtelen lennék több gúnyolódást elviselni.

Az inas bólint és meghajol. Odakintről nagy csattanás és hahotázás hallatszik, majd Ajax vonul be harctól és nedves szőrtől bűzösen. Ebben a tiszta és kifinomult villában még hatalmasabbnak és durvábbnak hat minden mozdulata, mintha egy új dimenziót nyitott volna meg. Leopárdszőr köpenyét a székre hajítja, és maga is lehuppan.

– Nincs kedvem beszélgetni – mondom.

Megtekeri az ujján a zavaróGyűrűt, és kis pukkanással minden zaj kívül reked a buborékunkon.

– Nem is beszélgetni jöttem. Hanem enni.

És megütközik az étellel. Mikor mindent megevett, és a szolgák eltüntették a két hatalmas lazaccsontvázat az asztalról, bort töltök magunknak. Elbizonytalanodik, nem nyúl a pohárért.

– Nem vagyok abban a helyzetben, hogy megmérgezzelek. Még ha akarnám, se tehetném.

– Nem az, csak megfogadtam, hogy ebben a hónapban nem iszom – szemez a borral. – Le van szarva. Harmincegy embert öltem ma meg – markolja meg végül a poharat, és belekortyol. Nagyot sóhajt. – Szóval mégis letérdeltél elé?

– Honnan tudtad?

– Átadta neked a szakácsomat – feleli a szokott nyegleségével. Gyorsan kivégzi velem az üveg bort, az ajándékokat nézegeti. Egy kecses elefántcsont jogar láttán a szemöldökét ráncolja. – Emlékszem, régebben engem is mindig elhalmozott.

– A tiéd, vidd, amit akarsz. Tudod, milyen. Mennyire őszintétlen.

– Nagyon is őszinte – rázza meg a fejét. – És pont ez a baj. Amióta csak ismerem, próbálom kitalálni, mi zajlik a fejében. Zárt világ. Kívülről megfejthetetlen, csak az évszakok mintázata érthető. Nekem ősz van. Neked a nyarat adná, de te mindenáron télre próbálod fordítani.

– Ősz, mi? A fonnyadás ideje – figyelem egy ideig az arcát. – Szereted őt?

Megvonja a vállát.

– Nem kell ahhoz szeretnem a levegőt, hogy ne tudjak meglenni nélküle – pattan fel hirtelen, és hoz még bort. Három üveggel tér vissza, és egy belső udvarba ereszkedünk le, amit a sziklafalba vájtak. Az udvar peremén függő vízidriádfejeknek csapódnak a hullámok. Hangtalanul. Mert a zavaróMezőben nem hallani semmit a külvilágból.

– Őrjöngeni fog ezért – forgatja meg az ujján a zavaróGyűrűt Ajax. – Megbüntet. Talán még az olümposzi köpenytől is megfoszt, ki tudja.

– Ezt akarod?

Megint vállat von.

– Kidet tartja fogva?

– Glirasztészt – mormolom, és a hangtalan hullámokra meredek.

– Sajnálom.

– Tényleg?

– Egyszerűbb valami érdes talpú suttyónak tartani engem, mi? – kérdez vissza.

– Ez a védekezőmechanizmusod. De te tudod. Én soha nem tudom eldönteni, mikor beszélsz őszintén.

Vállat von, elevenébe tapintottam. A csendes, finom modorú fiú csak a saját gondolataiban él tovább meg az enyémben és Atalantiáéban. Ha ráébreszthetném erre, és hogy Atalantia mennyit bántalmazza benne azt a fiút, miközben én mindennél többre becsülöm, talán visszahódíthatnám tőle.

– Tartani fogja, amit ígért. Meg fogod tudni óvni Glirasztészt, ha akarod.

– Tényleg azt akarod, hogy Atalantia üljön a Hajnaltrónra? – teszem fel neki a kérdést. – Tényleg azt gondolod, hogy ez lenne a legjobb a Társadalomnak és az embereknek? Vagy éppen neked?

– Nem számít, hogy én mit gondolok. Ezt mind a ketten egyértelművé tettétek.

– Szerintem nagyon is számít.

– Komolyan?

Elég hosszan nem szólok semmit. A tenger felett fények izzanak. A manőverező hadihajók. A magasban a Dél-Pacifika Ikrek hunyorognak. Amikor Diomédész a Villám Falanxszal elfoglalta a bolygóközi állomást, a helyőrség elmenekült az ágyúktól, de beszélik, hogy rejtélyes füszanikoszokat, a Perem Narancs kasztjának kabalisztikus irányzatához tartozó szakembereket láttak a szerkezet körül ólálkodni, alaposan megnézték maguknak.

– Tudod, mi Varazana szellemragadozója? – töröm meg végül a némaságot. – A Kallisztón honos madárfaj. Állítólag harminc példány sincs belőle. Kaméleontolla van, kétszázötven kilométer a csúcssebessége. És van egy egészen különös jellegzetessége. Fogságban a saját karmával marcangolja szét önmagát. Tudod, miért?

– Te biztos megmondod. Nem szoktam olvasni. Inkább edzem.

– A halála előtt Varazana megvallotta, hogy kifejezetten így tervezte meg a madarát. Mert ennyire tökéletes lényt előtte soha nem hozott létre. És azt akarta, hogy inkább pusztuljon el, de ne legyen senki házi kedvence. Mert Varazana az egek császárának teremtette őket – kortyolok a boromba. – Emlékszel arra, amikor Atalantia hazatért a Peremen tett utazásáról?

– Azt hiszem, épp a Merkúron jártam nagyapánál.

– Igaz, ne haragudj. A bor. Nos, hozott magával lényeket, melyeket ő maga ejtett foglyul. A házi állatkertjébe. Volt köztük egy szellemragadozó is. Kiégette a szemét, hogy ne lássa, hogy fogoly. Octavia teljesen elszörnyedt, és Aját bízta meg, hogy végezzen az állattal. Mert szerinte Varazanának igaza volt, vannak szörnyek, amelyek túlságosan is nemesek a fogolyléthez.

– Aha, szóval nemes madár volnék? – szalad ki a száján. – Vagy éppenséggel önmagadra céloztál?

Megrántom a vállamat, felhajtom a maradék bort, és csak nézem a sziklákat némán ostorozó hullámokat. A vállamra teszi a kezét.

– Figyelj, Lysander. Tőlem, gondolom, nem sokat jelent, de nem szeretném, ha meghalnál. Azt szeretném, ha élnél. – Hátraint a fejével a parti villára. – Nem olyan vészes azért ez a kalitka, nem?

– Ő ölte meg a szüleimet, Ajax.

Ledöbben. A semmibe mered, ezer kilométer választ el bennünket. Azután feláll, és lenéz rám.

– Mondta, hogy ezt fogod mondani. Az a gáz abban, ha az ember mindkettőtöket szereti, hogy mind a ketten a trónra készültök. Engem soha nem érdekelt. De így mind a ketten túl jól hazudtok.

Azzal távozik.

16

Lysander

A KÉTSZÁZAK

A római romok körüli parkos-ligetes vidék napfényben fürdik, de a Kolosszeum árnyékában hűvös van. Atalantia csúcstalálkozója nyári záporral, virágteával, kézfogásokkal és a Győzedelmes Hercules templománál némi erőpolitikával rugaszkodott neki. Itt még Horatiával is sikerült nagy titokban pár szót váltanom a tennivalókról. Az Acélosok társaságában csak tőmondatokban egyeztettünk a kikötők ügyében, amelyet csaliként meglebegtettem Valeriának, és amelyet azóta le is rendeztek. Villantott egy holót, és mentünk is mindketten a dolgunkra, ki erre, ki arra. Reggeli következett Juno templománál, majd az Arany Házak családfői a rituális menetükkel átvonultak a Kolosszeumba a fő programra. Eddigre minden felhő elvonult az égről, lusta, langyos szél lengedezett az itáliai belvidékek felől.

A Kolosszeum környéke fehéren ragyog. A bejárat fölé arany árnyékolót vontak, és az építmény belső terét is teljesen felújították az eseményre és a későbbi gladiátorjátékokra. Atalantia mindenképpen szert óhajt keríteni azokra is. Ma azonban a küzdőtéren nem homokot terítettek le, hanem szürke márványburkolatot. Az északi oldalon az eredeti lelátók alatt márványpatkó fut körbe a Kétszázaknak: a téren felállított acél háromszög formájú pulpituson állóval szemben ül a Mérsékeltek frakciója, balra az Acélosoké, jobbra pedig a Reformerek. A Perem delegációja mellettük kapott helyet, a külső jobb szélen. A Diktátor fekete széke lent, a téren, a szónoki pulpitussal szemközt úgy tizenöt méternyire.

Miután elfoglaljuk helyünket, rövid tájékoztatás hangzik el az aszkomán hadúr, Volsung Fá garázdálkodásairól a távoli Aszteroidaövben, ahol mindannyiunk megelégedésére a köztársaságiak erőit vérezteti ki. Kellemes következménye ez a Köztársaság belső intrikáinak és torzsalkodásainak. Én Atalantia keményvonalasai között ülök, én vagyok a briliáns ékkő az Acéltiaráján.

A tájékoztatót követően Cornelius au Carthii lép a pulpitusra. Az ékesszóló és jóképű Cornelius teljes szónoki arzenálját beveti, hogy a Vénusz Kikötőiben dúló igazságtalan konfliktust káromolja, Apollóniosz alamuszi természetét ábrázolja, ugyanakkor családja katonai erőfeszítéseit és érdemeit az egekbe emelve kérje a Kétszázak segítségét, hogy birtokáról kiseprűzhesse végre az ellenséget, amely számban jócskán alulmarad velük szemben. Mi, Carthiik nem veszíthetünk, hiszen a seregünk többmilliós, csakhogy Apollóniosz a legderekabb hadvezérek sorába emeli magát azzal, hogy maroknyi csapataival véres cafatokra szaggatja embereinket. Azt kérdem tehát, hogy talán nem közös ügyünk-e a hajógyártás? Azt kérdem, nem számít-e többé a tulajdon szentsége? Aki kinyitja a szemét, látja, hogy mi az igazság. Azokat a kikötőket mi építettük, mi tartottuk fenn, a mi tulajdonunk, ugyanakkor a működésük a közjót szolgálja. Zárszavában könyörög, hogy egységben lépjünk fel a törvény és a rend érdekében, majd elhagyja a szónoki emelvényt. A teremben mindenfelé kurta mosolyok nyugtázzák a helyzet iróniáját: a gőgös Carthiik hirtelen hogy éhezik az Arany egységet!

Mellettem egy Falthe a fülemhez hajol, és megvetően suttogja:

– Illatos kezecskéiket a Minótaurosz szájába dugták, mire az az egész házat cafatonként bevonszolja a labirintusába. Kacagtató!

Futó mosollyal nyugtázom a megjegyzését, és nagy sóhajjal várom Cornelius politikai kivégzését. Hogy is szól a régi bölcsesség? Óvakodj a zsarnokokkal: ma a hónod alá nyúlnak, holnap lerángatják rólad a bőrt.

Atalantia fel sem emelkedik fekete székéről, hogy megsemmisítse Corneliust és a Hódítás egyik nagy Házát középszerű erővé degradálja:

– Jól mondod, Cornelius. A hajógyártás létfontosságú az állam számára. Ha szavazásra bocsátjuk a kérdést, azzal szükségtelenül késlekedünk ott, ahol azonnali cselekvés szükségeltetik. Ezért személyesen indítottam útnak tíz légiómat, hogy a Társadalmat fenyegető veszedelmet kiiktassuk. Megmondhatod atyádnak, Asmodeusnak, hogy nincs oka aggodalomra. A kikötők hamarosan jó kezekben lesznek.

Cornelius és nővérei elsápadnak. Hatszáz éves családi örökségük a hónap végére Atalantia birtokába kerül – ezt a sorsot kerülte el nekem hála Héliopolisz. Ráadásul meg sem kérdőjelezhetik Atalantia tettének helyességét ezek az ostobák. Tálcán nyújtották át neki az örökségüket.

– Köszönet se jár au Grimmusnak a nagylelkűségéért? – veti oda a kérdést Scipio au Falthe a sértett nővérei fala mögé visszavonuló Corneliusnak.

Cornelius lenyeli a keserű szarcsomót, és köszönetet mond Atalantiának. Az Acélosok kuncognak, a Reformerek az ajkukat biggyesztik. A Perem küldöttsége csak összenéz, nagyon fennhordják az orrukat, hogy az ő Holdtanácsuk mennyivel nemesebb hely.

– Ki a következő, Julia? – kérdi Atalantia.

– A Perem Birodalmának Vihar Lovagja, tiéd az emelvény – jelenti be Julia.

Diomédész au Raa feláll az anyja, Dido és mentora, Héliosz közül, és a pulpitusra vonul. Egyenesen a közepébe csap, és faltörő kosként leszegett fejjel benyújtja a számlát a kéthavi háborús mészárosmunkáért.

Diomédész nem jó szónok. Az eddigi életében magas gravitációban végzett edzések eredményeképpen tagbaszakadtabb a társainál, ordít róla, hogy nem született a szavak mesterének, hogy a Raa családban nem ezt a szerepet szánták neki, soha nem tanulta meg, hogyan lágyítson meg szíveket és elméket. Eredetileg a testvére, Aineiasz készült politikusnak és szónoknak, ám miután ő a lelátókon szép számmal üldögélők ellen harcolva az Iliumi Csatában odaveszett, Diomédészre várt az a jövő, amelyet soha nem kívánt és nem is keresett magának.

Aztán az apja, Romulus is meghalt, így hétszázötven éves örökségbe lépett. Nagy várakozások kísérik minden mozdulatát. Ezzel verekszik most is minden egyes golyóként pergő szavával és mondatával, mellyel a kifinomult közönségre tüzet nyitott.

Súlyos szemöldöke alól a szeme olyan vádló hevülettel süt, hogy szinte lángra lobbantja a tógákat. Amikor a beszámolója végére ér, olyan komoran méregeti Atalantiát és Acélos blokkját, mintha nem is a Köztársaság, hanem ők személyesen felelnének a veszteségeikért. Nekem is kijut a dühéből. A Merkúron folytatott beszélgetésünk után rossz néven veszi elhelyezkedésemet. Álságosságnak tartja. És ha a Héliosz gorombasága felett érzett zavarából szövetséges szándékokat olvastam volna ki, a mostani csalódottsága bőségesen igazolná elképzelésemet. Világosan látja, hogy én is csak olyan vagyok, mint bármely más Mag-beli Arany – mást teszek, mint amit mondok. Szidom Atalantiát, majd beülök a frakciójába.

A karcsúbb Reformertáborban ülő Horatiára sandítok, és forog a gyomrom.

Diomédész nem hagyja el a pulpitust, pedig végzett. Ott áll az acél háromszögön a márványtérség közepén, és csak méregeti Atalantiát. Ő meg állja a pillantását. Ajax hasonlóképpen figyeli a térség széléről, az Olümposzi Lovagok lelátójáról. Meg a csuklyás hollók is, akik az épület magasában, az árnyékoló kör alakú nyílásánál gyülekeznek.

Atalantia kedélyesen billenti félre a fejét.

– Diomédész. Lerohantad az Iker sínágyút, majd bevetted a Földön az egész Közel-Keletet a Vöröstől a Fekete-tengerig, ezt követte a Ceres, az Öv, majd onnan mindjárt visszatértél a Földre. Jupiterre, ifjú sárkány, minden bizonnyal Hermész szárnyai hajtják a bakancsodat – mondja, elhallgat, mosolyra húzódik a szája: – Érkezésed óta most állsz a leghosszabban egy helyben, ha nem tévedek.

Nemcsak Atalantia blokkjában támad erre nagy nevetés, a legnépesebb frakció, a Mérsékeltek is jól mulatnak Diomédész kontójára, csak a jobb végen a Reformerek kisebb szárnya fintorog, és érzi egyértelműen ízetlennek a tréfát.

Elkapom Horatia pillantását. Három gyors hunyorítással jelzi, ahogy megbeszéltük, hogy minden rendben halad, a Győzedelmes Hercules árnyékában folytatott gyors egyeztetésünk után Juno templománál megtette a kívánatos lépéseket. A gyomrom erősen felkavarodik, ahogy eszembe jut a kutyaketrec padlóján gubbasztó Glirasztész, aki csak arra vár, vajon ugyanolyan fontos-e nekem, mint amennyire fontos vagyok én neki.

Most Dido emelkedik fel Konzultársa, Héliosz mellől, és váltja fel a fiát a szónoki emelvényen. Öröm, hogy Héliosz nem óhajt beszélni. A Héliopoliszban megvillantott finom modorát látva arra gondolok, hogy nem baj, ha nálunk nem szállnak le a Vörös Galambok. Dido rendkívül szemrevaló asszony, erőteljes benyomást tesz minden megmozdulása. A vonásai határozottak, átható tekintetű szemében csintalanság villog, dús haja sötétarany, és ami egy Peremből érkezett Konzulra általában nem jellemző, nagyhangú, életteli, néha még vicces is. Csak a lobbanékonysága ne keverné folyton bajba.

– Mindannyiunk nevében mondom, Atalantia, hogy bakancsod rémesen bájos – kezdi. Nevezett bakancsok legalább annyira lenyűgözőek, mint amennyire taszítóak. Alvilági kobra fekete bőréből készültek, és hatalmas gyémántkoponyákkal vannak kirakva. – Pedig esküszöm, azt hittem, most a háború a divat. Nem a gyémántok.

Atalantia hirtelen nem is olyan unott és egykedvű hallgatóság, mint Cornelius szónoklata alatt. Szelleme friss.

– A koponyák szénként kezdték, és talán a háború nyomása préselte őket gyémántokká. Folytasd csak, au Saud… pardon, bocsáss meg, au Raa. Oktass ki bennünket, mintha te harcolnál immár… mennyi is? Igen, tizenkét esztendeje a Lázadás ellen, míg mi a várfalaink mögött kucorogtunk – biztatja, és mosolyog. – Drága árat fizettél, hogy csatlakozhass végre a harcokhoz. Különös, hogy épp most vágnak elevenedbe a veszteségek.

Általános felszisszenés. Az ár, melyet Atalantia ilyen félvállról hozott fel, Dido férje, aki inkább a halált választotta, mint hogy a Birodalom belépjen a háborúba. És persze kénytelenségből is döntött így, hogy becsületét visszaszerezze, miután a Holdurak elől eltitkolta a bizonyítékot arról, hogy Darrow semmisítette meg a Ganümédész kikötőit. Dido férje, Romulus, aki mesébe illő szenvedéllyel szerette asszonyát. És végül azért halt meg, mert Dido háborút akart.

– Úgy hallottam, az ifjú Seraphina virtuóz harcos volt, anyja és apja és egész népe dicsősége – folytatja Atalantia. Dido lányára céloz, aki a Merkúron halt meg, gyakorlatilag a Perem első veszteségeként. Láttam, ahogy egy ágyútalálat után semmivé vált.

A Kolosszeumra halálos csend zuhan.

Beretvapárbajokon nem zizeg ilyen feszültség a levegőben.

Dido csak sóhajt egyet. Felmerül bennem, hogy szándékosan dobta ilyen magasra a labdát az első mondatával, hogy aránytalan reakcióra késztesse Atalantiát. Igen, valószínű. Ezek szerint nagy nehézségek árán, de Dido végül bölcsebb és higgadtabb lett. Atalantia sértéseit a füle mellett eleresztve így tűnik most kettejük közül ő az igazi államfő. Amit Atalantia láthatólag cseppet se bán.

– Ne feledkezzünk meg a számtalan emberről, akiket mi néhányan itt képviselünk – folytatja Dido. – Több milliárdan várják, hogy megoldjuk végre a gondokat, melyek korunkat nehezítik. Újra meg újra az egységről prédikálsz nekünk, au Grimmus. Segítséget ígérsz az Ekliptikus Gárda ellen. Segítséget ígérsz az Aszteroidaövben. Segítséget ígérsz a Ceres ügyében. És mi a vége a sok ígérgetésnek? Mi van az egységgel? Ma személyesen is láthattam, milyen fürgén indítasz útnak hadseregeket, ha a saját bajaidat kell orvosolni. És a közös bajokkal mi lesz? Újra meg újra nyújtjuk feléd a kezünket, au Grimmus, és csak az üres levegőt markoljuk. Vagy nem segítettünk a Föld visszahódításában? Nem hódítottuk meg a kérésedre a Cerest? Miért ragad hát a bakancsod a sárba, amikor a számunkra fontos ügyek kerülnek elő? Te városokat építesz újjá, a zsákmányt halmozod fel, a bakancsaidat fényezed, miközben mi, a többiek, kik számunkban és vagyonunkban is fogyatkozunk, álljuk a számlát. És csak álmélkodunk, hogy vajon miért is van ez így. A rossz kommunikáció tehetne róla? Vagy a titkos tervek okolhatók? Esetleg mohóság? Vagy restség? Vagy egyszerűen a Mag vezetői megszokták, hogy a Perem élete nem számít? Valaha ez volt az igazság, amikor a Perem még a Társadalom csatlósa volt, de rég nincs így. Ma már az az igazság, hogy nektek van szükségetek ránk. És az is az igazsághoz tartozik, hogy nem vagyunk a hűbéreseitek. Rég nem ugrunk, amikor ti csettintetek. Nem adjuk az életünket, amikor ti kéritek. De kilépünk a szövetségből, ha mindenáron kitartasz ennél a… makacs… tiszteletlen katasztrófapolitikánál, melyet az úgynevezett szövetségeseiddel kapcsolatban folytatsz.

– A Perem tiszteletre méltó Konzulja nagyon jól beszél – rikkant közbe Scipio au Falthe. – Micsoda önzőség részünkről, hogy újjáépítjük városainkat. Bárcsak mi is olyanok lennénk, mint a Birodalom, akkor nem kellene egyet se újra felépítenünk.

– Bárcsak a tiszteletre méltó Falthe ne gondolná, hogy porrá kell zúzni minden várost! Akkor csak a népünk bizalmát kellene újjáépítenünk – csattan egy Reformer hangja Horatia mellől.

Kitör az általános tűzharc.

A Szenátus se volt soha az a zárt ajtók mögötti ünnepélyes testület, amilyennek játszotta magát a nagyközönségnek. A Kétszázakat is ugyanabban az öntőformában alakították, a szabályok és a modor nem változott. A zsenik a két testületben pillanatok alatt változnak át hátsó aszteroidafalvi gladiátorviadalok kocsmaközönségévé, közmondásos öklüket rázzák, sértett felháborodással vágnak vissza, és élesre fent szónoki bárdokkal vagdossák ellenfelüket vagy vadásznak elismerő mosolyra támogatóik orcáján.

Végül Julia au Bellona, a Szenátus Első Szenátora vet véget a felfordulásnak: piramisban végződő hivatali botjával a pulpitusára csap. Julia a Kétszázak vezetője, ő tart rendet az Olümposzi Lovagok segítségével.

– Sajnos egyórás késésben vagyunk a napirendhez képest – áll fel. – Ha a nagyra becsült Diktátor nem emlékezteti barátait, hogy nem acsargó prérikutyák vagyunk, hanem Páratlan Sebhelyesek, akkor kénytelen leszek elnapolni az ebédszünetet, és megbírságolni minden egyes jelenlévőt, aki az alacsony vércukorszintemért felelős. Igen, téged is, Scipio. Elég a fecsegésből, hadd beszéljen a nő! Igen, tudjuk, hogy több légiód van, mint hajhagymád, de a szónoki emelvény most őt illeti meg.

Atalantia csettint az ujjával, és a blokkja elcsendesedik. Dido folytatja:

– Kormányod és a mi kormányunk azzal a feltétellel kötött szövetséget, hogy a Mars a háború legfőbb katonai célpontja. Hogy a Luna, a zsarnokság székhelye a te dolgod marad, azt magadnak kell visszaszerezned. Nem nekünk. Elfogadtad a feltételeket, Atalantia. Aláírtad ezeket a feltételeket. És mégis, amikor mi sürgetjük, hogy vágjunk végre bele a Mars elleni háborúba, te végeérhetetlen… kertelésbe fogsz.

Odafentről árnyékot vet valami a szónoki pulpitus elé. Követem Dido tekintetét, és az árnyékoló középső nyílásában, egy tartógerendán Atlast veszem észre. A varjak cseppet sem bánják, hogy ott lógatja közöttük a lábát.

Didót csak egy pillanatra zökkenti ki sógora váratlan megjelenése.

– Mit mondjak a Perembe hazatérve az apáknak és anyáknak, miért haltak meg fiaik és lányaik, Atalantia? Mit mondjak a Szürke és a Kék akhónoknak, miért vesztek oda annyian kasztjaikból? Milyen magyarázatot adhatok nekik ezért az egyre jobban elhúzódó háborúért? Azért nem támadtuk meg végül a Marsot, mert a barátaidat túlságosan lefoglalta, hogy újabb birtokokat szerezzenek maguknak? Azért nem támadtuk meg a Marsot, mert neked a fővárosaidat kellett újjáépítened, és a kis vőlegényednek versenyeket és játékokat kellett rendeznie, míg mi elhullottunk? – néz rám Dido. Nem is leplezi undorát, amiért Atalantia blokkjában lát. – Hogy a Mag használt bennünket, azután elhajított, mint az utca rongyát? Újra meg újra prédikálsz nekünk az egységről, au Grimmus. Ma lehetőséget kapsz, hogy bizonyítsd, a Mag Aranyai állják a szavukat. Együtt elegendő hajónk van. Együtt elegendő légiónk van. Indítsd meg a hadjáratot a Mars ellen, és vessünk véget egyszer s mindenkorra a Lázadásnak! – A teremben helyet foglaló legkeményvonalasabb izolációpártira, Hélioszra néz, odabiccent neki, hogy mutassa, ők ketten egységben állnak. – Ha nem teszed meg, akkor nyilvánvalóan nincs is ránk szükséged többé. Ez esetben nincs más választásunk, mint felmondani a szövetséget, és hazavitorlázni saját világainkba.

Dido lelép az emelvényről, és Horatia meg a Reformerek tapsviharában visszaballag a fia mellé, és elfoglalja székét.

– Ezzel lejárt a Perem küldöttségének jutó idő – jelenti be Julia, és Atalantia emelkedik is fel a fekete székből. – Még nem, Atalantia! A rendet be kell tartani. Most a testületé a szó.

– Hála Jupiternek, hogy te itt vagy nekünk, Julia. Ha rajtam múlik, én folyton egyből csak intézkednék – ereszkedik vissza Atalantia kecsesen. Itt az idő, ha bárki is a Perem mellett szeretné vesztegetni hangját és teste nedvességét. Senki se mer szólásra emelkedni. Még a Reformerek sem. Ez Horatia tennivalóinak egyik központi eleme volt.

Atalantia a széke karfáján tekergő áspiskígyók egyikét ékszerként magára emeli. Rám egyetlen pillantást sem fecsérel, meggyőződése, hogy hallgatok, hiszen nem tudnám benyelni Glirasztész halálát. A többi Olümposzi Lovag közül Ajax megkönnyebbülten pislog felém, békülékenyen rám mosolyog. A kudarc házibarátja, fél szemmel is felismeri.

Egyre kínosabbá válik a csend, mindenki feszeng. Sokan forgatják a fejüket, hogy mi lesz. Magamon érzem a hozzám hasonlók pillantását – akik szintén Atalantia igája alatt vergődnek, és kénytelenségből fogják be a szájukat. Akiket még nem némított el, azokat átmenetileg Horatia vett rá a csendre. Azok a családfők, akik ismerik valós álláspontomat a kérdésben, várakozva fürkésznek, hogy mikor szólalok fel. De a nagy részük maga is hiába hatalmas, keskeny politikai mezsgyén manőverez, és ezt az ügyet nem érzi olyan fontosságúnak, hogy érdemes lenne érte bármit is kockáztatnia.

Tőlem azonban elvárják, hogy hangot adjak a véleményemnek. Ezért is hangoztattam eddig olyan hevesen. Ha a Reformerektől lenne most hangos a tér, nem sokat jelentene az én hallgatásom, így azonban némán mennydörög.

Diomédész és Dido arcáról lassan elpárolog a hevület, ahogy próbálják értelmezni a csendet. Improvizálok kicsit, kurta pillantást vetek a magasba, az árnyékoló csúcsán üldögélő Atlasra. Félpillanatnyi villanás az egész, de sokan kapják el, és követik a tekintetemet. Köztük van Héliosz is. Közel a résztvevők fele sandítgat felfelé a magasban Damoklész kardjaként függő férfi irányába.

Tökéletes magyarázat ez a teljes gyülekezetet béklyózó hallgatásra. Olyan, mintha mindenki meg volna félemlítve.

Atalantia meghökkenten fordul hátra felém, végigmér, de én meg sem rezzenek, a hűség szobra vagyok. Körbenéz a térben.

– Te, Horatia? Nem szólsz? Erkölcsileg megdicsőült nyájad nem piszkálódik?

Horatia kicsit rájátszik a dologra, lesüti a szemét. Atalantia kezd feldühödni. Ő maga mondta, hogy lételeme a vita. Egy ennyire versengő társaságban sehogy se veszi ki magát az alárendelődés. Egy Diktátor első ugyan az egyenlők között, de azért még az egyenlők közé tartozik. Atalantia most uralkodónak tűnik. Sőt, királynőnek. Még rosszabb.

– Milyen csendes ma mindenki, Julia. Szólhatok végre? – kérdi, és Julia átadja a terepet.

Atalantia felemelkedik a fekete elnöki székéről, hogy megtegye végre, amiért idejött: ismertesse a háború következő fázisát.

– Nemes Perem-beli kollégám kemény leckék tanulságával beszél. Igen, Dido – szorítja szívére a kezét. – Átérzem a dühödet, ami a Marssal szemben lángol benned. Ugyanez az indulat hevíti az én szívemet is, ugyanezek a lángok nyaldosták apám testét, amikor Darrow és Apollóniosz a saját ágyában égette el őt. De… a szörnyű igazság elől nem lehet elmenekülni. Mert ma, barátaim, a szörnyű igazságokkal kell szembenéznünk. Remélem, megacélozza szíveteket, hogy egyetértek veletek. Igen. A Marsra Acélesőnek kell zuhognia – harsogja, és a támogatói hangosan döngetik körülöttem a padot. Én mozdulatlanul ülök. – Az Ekliptikus Gárdát össze kell zúzni, Augustust ki kell űzni apja ősi fészkéből, Juliit le kell rángatni a holdja kakasülőjéről. Minden árulót felelősségre kell vonni, bíróság elé állítani, és felkötni. ParittyaPengéjükből nyakörvet kell kovácsolni. Ageát le kell rohanni, a héliumot fel kell szabadítani! Ugyanakkor… – kiabálja túl támogatói ujjongását –, ugyanakkor a szörnyű igazság az, hogy ha az ember az oroszlánra vadászva hátat fordít a vaddisznónak, akkor mindössze egy agyarral fog hazatérni, azzal, ami hátulról a combjába fúródott. Igen, ezért. Igen. A Marsnak vesznie kell. És a Luna után veszni is fog.

Támogatói olyan őrjöngést csapnak, hogy még a Kolosszeum tetején üldögélő varjak is szétröppennek. Atlas magára marad a csúcsgerendán. Észreveszi, hogy őt lesem. Oldalra billenti a fejét.

– Éppen ezért… igen, éppen ezért – emeli fel Atalantia a kezét, hogy az ünneplő tömeget lecsendesítve folytassa szónoklatát –, ezért fogadtam el Lysander au Lune ajánlatát, hogy ő vezesse a Falthe házi légióit a Luna elleni Acélesőben fél év múlva! Így amikor a Lunát visszahódítjuk, és helyreállítottuk a Társadalom rendjét ott is, a Palatinuszra újra egy Lune kerül!

A keményvonalasok most engem éltetnek, nekem zúg a taps, a körülöttem állók felém fordulnak, a kezemet rázzák. Diomédész eleget hallott, leviharzik a térre, és elhagyja az épületet. Ha megtervezték volna a kivonulást, akkor Dido vagy Héliosz vezette volna. Mindenesetre most ők is felállnak, biccentenek társaiknak, és együttesen követik a Vihar Lovagját.

Ha most ülve maradok, a szemem láttára hamvad el még a reménye is az egyesült Társadalomnak.

Intek Horatiának, ő bólint.

Eljött a pillanat. Minden készen áll.

Ahogy Ajax kiszúrja, mire készülök, megretten. Ellép az Olümposzi Lovagok közül, kezét nyújtja felém, úgy könyörög, hogy maradjak szépen mellette Atalantia kalitkájában, a térdemen. De én talpra állok.

17

Lysander

A MARSNAK VESZNIE KELL

– Hová tűntek a pásztorok? – kiáltom.

Atalantia és minden Acélos blokktársa egy emberként mered rám. Ajax lesüti a szemét, gyászol engem. Átverekszem magam a tömegen, kijutok a térre. Diomédész megtorpant a kijárat előtt.

– Az a Diomédész, akit ismerek, soha nem fordított volna hátat a harcnak – szólok utána. – Ha a csatában is ilyen egyszerűen feladnád, akkor a Föld még mindig a Köztársaság bolygója lenne. Maradj, és hallgass végig!

– Miért érdekelne a mondandód? – kiált vissza. – Palatinuszi kígyó. Mindenki láthatja, hol foglalsz helyet.

– Virginiát kívánjátok segíteni talán? – fordulok az anyjához és a távozóban lévő küldöttségükhöz. – Aranyak ellen küzdő Aranyak. Nem így jutottunk ide? Nem így rengette meg Darrow a szférák feletti uralmunkat? Nem így merültek a Vénusz Kikötői belharcokba? Korábban is hagytuk, hogy az ellenség megosszon bennünket. Bellonák Augustusok ellen. Perem a Mag ellen. A saját marakodásunk áldozatául estünk. És mégis újra megtesszük. Vox clamantis in deserto! Hát egyikőtök sem látja? Így. Fogunk. Elbukni.

– Nem a tiéd a pulpitus, Lune fiú – szól rám gúnyosan Lady Bellona. – Kedveled a játékokat, igaz? A játékoknak is vannak szabályai, ahogy nekünk is. Ülj vissza a helyedre. És ügyelj a modorodra!

– Élek a közbevetési jogommal – felelem neki. – Hódító közvetlen leszármazottjaként jogom van hozzá.

– És ismered az ősi szabályokat. Akkor pedig azt is tudod, hogy legalább harminc tagnak érvényesítenie kell a közbevetésedet.

– Bocsáss meg neki, Julia – rikkant Atalantia. – Lysander váratlanul teli kupára bukkant, és megrészegült saját felfedezésétől. Ifjonti szenvedélye általában az erénye, viszont ez élete első csúcstalálkozója, láthatóan rettentően izgatott.

Sokan kinevetnek, de nem csak az Acélosok.

– Milyen balgaság, nevetésbe fojtani azt, amire nincs válaszunk – felelem. – Van harminc támogatóm? – kérdezem hangosan, mire Horatia és a blokkja a magasba lendíti karját, ahogy azt reggel megbeszéltük. – Van harminc támogató tagom, Első Szenátor. Megvárom, hogy megszámold őket.

Ezzel keltek némi derültséget. A Holdurak egészen el vannak veszve politizálásunk színpadias gesztusaiban. Dido odabiccent Héliosznak. Nem ülnek vissza a helyükre, de legalább kivárnak. Julia egész műsorszámot kanyarint a számolásból, majd sóhajtva konstatálja, hogy nincs mit tennie.

– Jól mondta, Atalantia.

– Ó, kapd be – motyogja Atalantia.

– Te kapd be. Milyen alapon óhajtasz élni a közbevetéseddel, fiatalember?

– Lelkiismereti alapon – jelentem ki.

– Lelkiismeret? – kacag nagyot Atalantia. A blokkja erőltetetten visszhangozza.

– Van rá precedens. Akari, 5 PCE – közlöm velük. Mellesleg az a Perem mellett szólt. Dido arca kezd felderülni.

Julia szintén történelmet tanult, erre csak a szemét forgatja.

– Milyen vicces. Jól van, a testület jóváhagyja a közbevetést. Tiéd a piramis. Térj vissza a helyedre, Diktátor, a közbevetést követően folytathatod beszédedet.

– Nem – szögezi le Atalantia. – Most enyém a pulpitus. A vita ideje véget ért. Menj a helyedre, fiú!

– Mi van a kezemben, au Grimmus? – lengeti meg hivatali botját Lady Bellona. – A Diktátor te vagy, de hadd idézzem emlékezetedbe, hogy ez a testület tett azzá, ugyanaz a testület, ami engem Első Szenátorrá emelt, és ugyanaz a testület, ami engedélyezte, hogy az Acélököllel megidézd au Lune-t a csúcstalálkozóra, és hogy légiókat indíts a Vénuszra. Te irányítod az állami flottát és az állami hadsereget. Én irányítom az állam szónoki emelvényét. Fontos, hogy soha ne feledkezzünk meg a törvényeinkről. Végül is arra szolgálnak, hogy megóvjanak bennünket önmagunktól. Talán Lysander nem tisztelte a törvényt, amely engedelmességre szólította fel, hogy hagyja ott a játékokat, melyek épp csak kezdetüket vették? Nem úgy illenék, hogy te is kövesd a példáját?

Julia félelmetes is tud lenni, ha éppen úgy dönt. A törvény szava szerint ő itt a fő döntnök, bár komolyan senki sem hiszi el, hogy az Olümposzi Lovagok az ő parancsának engedelmeskednek, ha úgy hozza a helyzet. Nem mindegyikük Atalantia teremtménye, de abban általános az egyetértés, hogy ha beüt a krach, akkor Ajax négynek számít.

De ha pengeváltásra kerülne sor, akkor én csúfos kudarcot vallok.

Atalantia gyorsan felméri a közhangulatot, és visszavonulót fúj.

– Végül mégis csak a Jupiter-Ház. Milyen kár – döf oda nekem, ahogy elindul vissza a helyére. Lemondón rázza Ajax felé a fejét, mint aki mindent megpróbált velem. Máris visszarántja magához.

Kivárom, hogy Atalantia elhelyezkedjen, hosszan érlelem a hallgatóság csendjét, és közben igyekszem nem Glirasztészre gondolni. Cicero és Démoszthenész szónoklatain nevelkedtem, de most Sileniust hívom elő magamból. Alázat mindenekelőtt.

– Miért érdekelne benneteket a mondandóm? – teszem fel a kérdést most én, és nézek bele a várakozó szempárokba. – Ugyan miért? Diomédész végső soron jogosan tette fel a kérdést. Hiszen nem osztoztam veletek az elmúlt évek szörnyűségeiben. Nem álltam köztetek a harcban a Lázadás ellen. Hallottam olyat is, hogy egyesek árulónak tartanak. Hogy ellöktem magamtól az Aranyakat, hogy farkasokkal háljak. Beszélik, hogy őseim gyenge másolata vagyok, palatinuszi keselyű, aki a könnyű zsákmány reményében tért vissza…

– Pederaszta! A pederasztát ne felejtsd ki – kiabál be egy Acélos.

Ajax megindul a férfi felé, az meg úgy hőköl hátra, mint aki egy bájos mezőn hirtelen tigris pofájába bámul bele. Atalantia szeme Ajaxra villan. Jár az agya.

Nagyot nevetek.

– Pederaszta is, hogyne. Miért is ne? Fegyverekkel és nevetéssel, de szavakkal is el lehet hallgattatni bárkit. Korábban mélységes csendet hallottam a teremben. Diktátorunk árnyékában ülve magamban is ott éreztem azt a csendet, és ha a szégyen nem nehezedett volna túlságosan is a lelkiismeretemre, akkor ültem is volna tovább csendben. Amióta visszatértem, a Társadalom javát a személyes ügyeim és aggályaim elé helyeztem. Nem kértem soha senkitől díjazást munkámért, nem követeltem vissza családi birtokaimat. Boldogan átengedem a háborús céloknak a hajóimat, légióimat, bázisaimat és tartalékaimat. Sőt, a Merkúr újjáépítésekor adósságokba vertem magam. Nevemet, mely megmaradt nekem, nem a dicsőség vagy a birtokok megszerzésére használtam fel, hanem arra, hogy ahol lehetett, békességet teremtsek. Sürgettem a Mag és a Perem között a kiegyezést, Atalantia és Apollóniosz között a békekötést, a Merkúr végig hű lakossága és a Darrow Nemes Hazugságában bután hívő elveszettek közötti megbékélést. Ma is ugyanezt keresem: a Társadalom jólétét és békéjét. Gyerekkoromban megkérdezte egyszer tőlem az Uralkodóm, hogy mit jelent nekem a Társadalom. Ugyanazt feleltem neki akkor, amit ma is felelek. A Társadalom fény a sötétségben. Utána azt kérdezte tőlem az Uralkodóm, hogy mit jelentenek nekem az Aranyak. Mivel tudtam, hogy az én személyes véleményem mit sem számít, legnagyobb hősünk, Fényhozó Silenius szavait idéztem. Azt feleltem, hogy mi vagyunk azok, akik őrzik a lángot, és az emberi nyájat pásztorként terelgetik. De ahogy körülnézek, elbizonytalanodom: hová lettek a pásztorok? Mert én csak farkasokat és juhokat látok, amerre nézek.

Atalantia ajka megrándul. Tógák suhognak.

– Hiszem, nemes barátaim, hogy a Társadalom démonjai ellen vívott háborúban a saját belső démonjaink áldozataivá váltunk. Olyan régóta harcolunk, hogy nemcsak a háború céljáról feledkeztünk meg, hanem a saját céljainkról is. Valaha személyesen meghozott áldozataink, a közjóért tett erőfeszítéseink mutatták meg erényeinket, az szolgált dicsőségünkre, hogy még a hideg szférákba is elvittük az életet. Ma a legyőzött ellenséges hajók számával méricskéljük, a beretvánkba vésett nevek fontosságával, a megsemmisített ellenséges felszerelés bruttó tömegével és a lázadók tetemével kirakott út hosszával. Állítom, hogy ezek egyike sem az erényt mutatja. És végképp nem a haladás jelzőmértékei. Csak és kizárólag az akaratunkat szimbolizálhatják. De miféle akarat volna ez? Miféle? Vajon Silenius és Akari szerette a háborút? Vajon arra használták a háborút, hogy teletöltsék erszényeiket, hogy levezessék a hálátlan tömegek ellen érzett indulataikat? Vagy inkább azért mentek háborúba, hogy az emberiségre oly nagyon jellemző zűrzavart átszabják egy eljövendő rend és gazdagság álmává? Szent őseink még tudták, amit mi azóta elfeledtünk: hogy az áldásos hang, amit követnünk kell, az a béke és nem a háború hangja. Hogy arra születtünk, hogy jó példánkkal vezessünk másokat, nem arra, hogy bennünket vezessen a mohóság és a hataloméhség. Rátok nézve fejet hajtok vitézségetek és áldozataitok előtt, de nem kovácsol bennünket egységbe a vállalt áldozataink sora, sem pedig meggyőződéseink. Csakis az önérdek, a belső harcok és a mohóság közös bennünk. Mondjuk ki fennhangon legbensőbb félelmünket: csakis az ellenségünk egyesít bennünket. Így viszont mi lesz akkor, ha legyőzzük ezt az ellenséget? Ez a kérdés gyötör bennünket, nem igaz? – intek Dido felé. – Ezen mereng a Perem Konzulja. Ezért fukarkodik erőinkkel Diktátorunk. Ezért pillantgatunk mindannyian túl ezen a háborún. Mert jól tudjuk, hogy ha vége, jönni fog a következő, hogy egyetlen vékony szálon függ csupán – pillantok fel Atlasra, és többen is követik példámat. – Ha ma nem találjuk meg a közös hangot, akkor két év múlva nem a Lázadás ellen harcol majd a Társadalom. Hanem a Mag harcol a Perem ellen. Talán annál hamarabb is bekövetkezik ez a tragédia.

Hallgatás a válasz. Ez volt mindig a Perem nagy félelme, azelőtt is ott motoszkált bennük, hogy csatlakoztak volna ehhez a háborúhoz. Ezért képtelenek kiszállni ebből a túszjátszmából, hiába a késlekedés, az odázgatás, a zsákutca. Diomédész lassan visszaballag a Perem küldöttségéhez. Héliosz és Dido feszülten isszák a szavaimat, de nekem ma nem ők az igazi hallgatóságom. A Kétszázakat fürkészi dühödt tekintetem.

– Tényleg olyan nevetségesek lennénk, hogy nyughatatlanságunkban újabb háborút idézünk a saját fejünkre? Megfeledkeztünk az Aranyak ígéretéről? Népünk békéért zokog, rendért és nyugalomért, a szabadságuk feláldozásáért ígért jutalomért. Jár nekik, hiszen áldozatokat hoztak. Ha annyira rettegünk egymástól, hogy képtelenek vagyunk kiegyezni egymással, akkor miért kellene nekik követniük minket? Milyen reményeket adhatunk így nekik? Milyen örökséget hagyhatunk ma gyermekeinkre azt az egyet leszámítva, hogy csak akarni kell? Mit hagyunk hátra az egymásba kígyózó háborúkon kívül, ami lassan kioltja az emberiség lángját, és mindent elnyel a sötétség? Akár tiszteltek, akár megvettek engem, azt el kell ismernetek, hogy ma válaszúthoz értünk. Nem Peremként és Magként, hanem népként. Éljünk tovább abban a meggyőződésben, hogy az Aranyak az önérdek és önpusztítás belső játszmáit tovább űzve építgethetik a kevesek hatalmát, vagy azt választjuk, amit Silenius vagy Akari is választott volna? Visszatalálunk a régi erkölcsi imperatívuszainkhoz, és együtt megmutatjuk a ránk bízott milliárdoknak, hogy nemcsak tudjuk őket vezetni, de vezetjük is őket egy szebb és ragyogóbb jövő felé? Túlságosan nehéz és fontos döntés ez ahhoz, hogy egyetlen ember hozza meg helyettünk.

Atalantiára nézek. Ha a tekintettel ölni lehetne, kukacok lakmároznának a húsomból. Hangom ellágyul, tisztelettel telik el, mely megilleti erőfeszítéseit.

– Ahogy rád nézek, Atalantia, népünk nagy hadvezérét látom. Kétségbeesésünk sötét óráiban példátlan hatalommal ruháztunk fel. És te átvezettél bennünket legsötétebb napjainkon. Neved Sileniusszal és Akarival került egy sorba – ismerem el, majd bocsánatkérőn nagyot sóhajtok. – De most mégsem értek egyet a javaslatoddal, ami elvágna bennünket Perem-beli testvéreinktől, amely időt adna Virginiának, hogy elpusztításunkra újabb stratégiákat dolgozzon ki, amely nem vetne véget a háborúnak azzal, hogy visszahódítja a Lunát. Mert a háború csakis a Mars visszahódításával ér véget.

Egyenként nézek bele a Kétszázak szemébe, fellobbantom bennük a tüzet, ami bennem egyre hevesebben lobog. Horatia Reformerei körében izzik, a Falthe-ok fortyognak. Julia az arcokat fürkészi, Ajax a magasban csücsülő apját lesi. Keze nem a beretváját markolja, de nem is téved messzire tőle.

– Páratlan ajándékkal kínáltál meg, Atalantia. Visszaszerezhetném hazámat, a családom ősi otthonát. Bizonyára ostoba vagyok, hogy elutasítom a lehetőséget, de azt remélem, hogy majd amikor a hátam mögött összesúgtok, csak a becsületes baromként emlegettek, aki szféráink egységét és békéjét előbbre valónak ítélte a saját személyes érdekeinél. Nem fogadhatom el tehát e nagyvonalú gesztust, hiszen a szövetségünk lenne az ára. Nem tehetem és nem is teszem. A lelkiismeretem arra ösztökél, hogy többet várjak el magamtól, mint a saját vágyaim beteljesítését. A Színem arra hív, hogy ne hallgassak. A Marsnak vesznie kell! – kiáltom újfent. – A Marsnak vesznie kell! Ezért biztatom ezt a nemes testületet, melyben legnagyobb gondolkodóink, harcosaink képviselik népünket, hogy gyakorolja törvényadta jogát, és vétózza meg a Diktátor döntését a háború következő szakaszáról. Ne a Lunára csapjunk le, hanem seregeinket egyesítsük Perem-beli testvéreinkkel, és fejezzük be végre ezt a háborút ott, ahol elkezdődött: a Marson – harsogom, és most először mélyen belenézek Julia au Bellona szemébe. – Megvan bennünk a szándék, hogy harcoljunk ellenségeinkkel, legyen hát meg bennünk arra is a bátorság és a merészség, hogy egymásban is megbízzunk végre. Mert csakis akkor leszünk képesek megmutatni ellenségeinknek, népünknek, önmagunknak, hogyha Arany Arannyal összefog, legyőzhetetlen lesz.

Mélységes, halálos némaság fogadja mondataimat, de ez így van jól. Mert érkezik a csattanó:

– Felteszem, úgy tartanád helyénvalónak, hogy te magad vezesd a Mars ellen a hadjáratot – teszi fel a nagy kérdést Atalantia. – Mert ugye pokolba az önérdekkel.

– Nem.

– Nem akarod talán magadnak vindikálni ezt a dicsőséget?

– Nem. Még ha leghőbb vágyam is, hogy megmutassam, mire vagyok képes, tudom, hogy nincs meg a kellő tapasztalatom, hogy a Mars leigázásához szükséges haderőt vezessem. Egyetlen ember van, aki alkalmas erre a feladatra. Egyetlen ember él a világunkban, aki előtt megremeg a Mars, aki bátorságot ébreszt harcosaink szívében. Ez az ember korunk legnagyszerűbb hadvezére – körbenézek, mindenki várakozva mered rám, nem értik, kire utalhatok. És én ujjaimat a magasba emelve a Minótaurosz szarvait mutatom nekik.

Egyből kitör a káromlás és hőzöngés vihara.

Julia kénytelen ismét a botjával csendet rendelni el.

Atalantia felkacag:

– Milyen szerencsétlen fordulat, hogy éppen ez a férfi támadt fegyveresen a Társadalom ellen. Asmodeus hadai bekerítették, az én hajóim is útban vannak a Vénusz felé, négy nap múlva megérkeznek, és végleg eltörlik a Rath-Házat ebből a világból.

– Nem lesz szükség a hajóidra – ingatom a fejemet. – Mert én békét teremtettem – nyújtom kezemet Horatia felé. – Au Votum.

Horatia felemelkedik székéről:

– Most, miközben mi ezen a csúcson tárgyalunk, bátyám, Cicero a flottánkkal a Vénuszra hajózik, négy órán belül ott vannak és a Békehozó Lysander nevében bátyám érvényesíti a Carthii-és a Rath-Házak között életbe lépő tűzszünetet. Melynek értelmében Apollóniosz elhagyja a kikötőket, visszaszolgáltatja a Carthii-Háznak jogos tulajdonát. A két fél alig hat órával ezelőtt aláírta a szerződést.

– Mi ez az egész, Cornelius? – ront rá Atalantia a Carthiik jelen lévő tagjaira.

Azok zavarodottan néznek rá.

– Apánk soha nem menne bele egy ilyen…

Horatia egy holokockát emel a magasba:

– Birtokomban van a Rath-és a Carthii-Ház fejeinek üzenete.

Julia int Horatiának, hogy üljön vissza a helyére, és Ajaxot küldi a felvételért.

Apollóniosz háromszoros életnagyságban jelenik meg a levegőben. Egyedül a haja rendezett, minden más a csatatér hősiességéről tanúskodik: bal karja törött, a jobb füle hiányzik, arcán égésnyomok és kisebb sebhelyek. De a szemében a győzelem dicsősége lobog.

De az igazi fölindulást nem ő okozza, hanem a mellette álló személy: Valeria au Carthii komor képpel néz a felvételbe, és beszélni kezd:

– Salve, aureált társaim. Nem kétlem, hogy mindannyian hatalmas megrökönyödéssel és a létfontosságú hadiüzem sorsáért aggódva figyeltétek a Házaink között dúló csatát. Melyben túlságosan is sok vér ömlött. Fivéreimet, nővéreimet, légiókat és egy apát veszítettem el benne. – Mindenfelé egyre erősödik a sustorgás. A testvérei rémülten pattannak fel. – Igen, egy apát. Sajnálattal tájékoztatlak benneteket, hogy Asmodeus, nagyszerű atyánk tegnap elesett. Páratlanként halt meg a csatamezőn, végzetes sebet kapott a homlokán. A veszteséggel együtt jár az elmélkedés. Au Rath sérelmei, melyeket apámnak rótt fel, valóban megalapozottak voltak. Hiszen éppen apám árulta el őt hét évvel ezelőtt a Köztársaságnak. És bár nagy a kísértés, hogy bosszút kiáltsak drága felmenőmért, még a Merkúron au Lune Lorn au Arcos szavait idézte nekem: halál halált hoz, halált hoz… Most nincs idő vérbosszúra, most az egység az egyetlen, amire gondolhatunk. Lysandernek és közvetítőjének, Cicerónak hála, au Rathtal egyezségre jutottunk. Házam légiói felesküdtek nekem, a kikötők irányításom alá kerültek, holnap beindulnak a helyreállító munkálatok és a termelés ismét folytatódik. A csatabárdot elástuk, jóemberek. Az ellenségeskedésnek vége, jóasszonyok. Küldetésünk ennél ezerszer fontosabb: a Marsnak vesznie kell!

Valeria mindent elmondott, amit kellett, ráadásul lejjebb csavarta szokásos hevességét. Ez a tökéletes hangnem illik a kikötők új vezetőjéhez. És Apollóniosz is hozzáigazította a stílusát leendő szerepéhez – kérésemnek megfelelően visszafogja ékesszólását, szóvirágait nem hagyja burjánozni.

– Fogadd hálámat, au Votum, nemes rokon. Túl sokáig éltem kitaszítottan, nem élvezhettem kegyeiteket, nem juthattam a harcmező közelébe. Kénytelenségből vettem célba polgártársaimat, hogy kiverjem fejemből a gonosz bajkeverőt, aki egymás torkának ugrasztott bennünket. Ez a kis… csetepaté a Vénusznál nem másnak volt köszönhető, mint az életünket oly régóta keserítő pokolfajzatnak. Darrow-nak és gonosz kis hóhérjának, Barcának.

Mint arról feltételezhetően többen értesültetek, Darrow támadt nukleáris fegyverekkel a kikötőkre. Darrow szította fel a csata szikráját. Darrow menekült el tőlem kacagva, miközben mi a maga után hagyott zűrzavarban hullottunk. Mindössze ennyi történt. Őrültnek neveztek engem. Fekete báránynak. De nem törődöm vele. Légióim behajóznak, és indulunk a Marsra, hogy visszaszerezzük szülőföldünket. Votum és Lune is velünk tart, csatlakozzatok hát hozzánk ti is mind. Mert a Marsnak vesznie kell!

A kép összezsugorodik, és eltűnik Ajax markában.

Horatia szarvként döf ujjaival a levegőbe:

– A Marsnak vesznie kell!

A Reformerek talpra ugrálnak, és együtt zengik a harci jelmondatot. De nem csak az ő blokkjuk lelkesedik. Apollóniosznak sok barátja, híve és csodálója akad a teremben, ők mind buzgón szállnak be a kiáltozásba, egyre erőteljesebb a csatára buzdító lárma. Diomédészre nézek, felvonom a szemöldökömet. A küldöttsége egy emberként áll, moccanatlanul. Az anyja füléhez hajol, valamit suttog. Dido elvigyorodik, nyelvével a fogát piszkálja, majd felemelkedik, és a magasba lendíti a kardját. És Héliosz is követi a példáját.

Amint ez megtörténik, Julia au Bellona is mozdul. Egyetlen pillantást veszteget rám, kezét a hasára szorítja, elmosolyodik, másik keze a levegőbe lendül, és szarvakat mutat. Kliensei és barátai csak erre vártak, felugrálnak, átveszik a kórus szavát, csak Atalantia blokkja marad makacsul a fenekén. A többség mellém állt, méghozzá igen erős többség.

Atalantia nem mozdul. Nagyot sóhajt, és kivárja, hogy elcsendesedjen a lelkesedés zaja.

– Látlak és hallak benneteket – kezdi nagyvonalúan. – Fellángolt bennetek a szenvedély. Szívetek joga, hogy előbbre valónak tartsátok, mint az óvatosságot. Ti pedig értsétek meg, hogy nem dobhatom félre azt a stratégiát, amely elhozott bennünket a győzelem kapujába: és ez az én saját stratégiám. Flottámmal a Luna ostromára vonulok, nektek azonban jó szerencsét kívánok… vállalkozásotokhoz. Mindannyiunk érdekében remélem, hogy Lysander a csatamezőn is legalább olyan tehetséges, mint a szónoki emelvényen. Szerencsét nektek, barátaim – villan kedélyesen a szeme. – Ha a Luna hamarabb elesne, mint a Mars, talán majd csatlakozom én is hozzátok.

Feláll a székéről, és elindul felém. Horatia és néhány Reformer megpróbálja útját állni, mire ő int pár Olümposzi Lovagnak – köztük Ajaxnak –, és azok támadásba lendülnek. Ugyanakkor egyértelmű, hogy nyílt színen még Atalantia sem engedheti meg magának, hogy meggyilkoljon, intek a Reformereknek, hogy kár ellenkezni, hadd jöjjön csak közelebb. Dühét büszke mosollyal takargatja:

– Őszintén szólva, szerelmem, nem hittem volna, hogy képes vagy ilyesmire. Csakis magamat okolhatom, hogy mindig a legjobbat feltételezem az emberekről.

– Apám és anyám üdvözletét küldi – felelem.

Ajax meghallja szavam, megmerevedik, és Atalantiára néz. Akin a bűntudatnak szikrája sem látszik, de Ajax valamit mégis észrevehet az arcán, mert megrándul a szemhéja. De Atalantia most túlságosan is csak rám összpontosít, neki nem tűnik fel.

– Kalindora? – nyalintja végig metszőfogait.

– Kalindora – bólintok.

– Az is nagy hazug volt – sóhajtja. – Majd elküldöm neked az új bakancsod. Bőrben nagyon jók a Narancsok.

Füttyent az Olümposzainak, és célba veszi a kijáratot. Csak akkor torpan meg, amikor érzékeli, hogy Ajax nincs a nyomában. Visszafordul, félrebiccenti a fejét, ránéz. Ajax ide-oda kapkodja a fejét kettőnk között, végül a szarvakat mutatja fel ő is. Atalantia kurtán, meglepett undorral kacag fel, majd rám pillant:

– Ne hagyd, hogy Glirasztész halála keserítsen, Lysander. Most, hogy beszálltál a játékba, nem ő lesz az egyetlen barát, akit feláldoztál.

Azzal kiviharzik az Olümposziak és az Acélos hívei élén.

Ajaxhoz fordulok, megmarkolom a vállát. Keményen biccent nekem, és egyszerre nézünk fel a Kolosszeum tetejére, ahonnan Atlas figyel bennünket, majd éppolyan hangtalanul, ahogy korábban a varjak szétrebbentek, ő is elhagyja az őrhelyét.

18

Virginia

A HAZATÉRŐK

Victra hadihajója ott kuporog az ageai Citadella számomra fenntartott leszállópályáján. Szentségelve pattanok ki a gépemből, mielőtt még betont érne. És tiszta erőből rohanok be a Citadellába.

Nagy a csend, a leszállópálya távol esik a főváros többi részétől. A tó másik oldalán ütött-kopott Votum-hadihajó lebeg, alig pár perccel előttünk kapott landolási engedélyt. Csak egy pillantást vetek rá, rohanok keresztül a parkon, de olyan tempóban, hogy Holiday és az Oroszlántestőreim is alig tartják az iramot. Bakancsuk és köpenyük vörös salakot szór a nyomunkban, mert korábban a Kiméravidék mélybányáinál jártunk a bunkerek építési munkálatait megtekinteni.

A fehér kavicsos ösvény mentén szétrebbennek a fákról a madarak, az ágakon lustálkodó hiúzok érdeklődve kapják fel a fejüket, hogy mire fel a nagy sietség, majd tisztogatják tovább a mancsukat. A vezetői szárny oldalbejáratán robogok be, az egyik Centúriónk, Virgilius vigyorogva fogad.

– Hol vannak? – kérdem.

– A vezetői pihenőben.

Tiszta erőből futok a folyosólabirintusban, minduntalan mosolygó őrökbe botlok, míg végül elérem a széles istenFa-ajtót. Megállok, fújok egyet, megigazítom a felsőmet, és Holiday kitárja előttem az ajtót. Ahogy belépek, négy koszos, csontsovány idegen fordul felém. És nem sokon múlik, hogy elsírjam magamat, amikor ráébredek, hogy nem is idegenek, hanem drága barátok és kollégák egytől egyig. A háború beszürkítette őket, kiszívta a bőrükből és a szemükből a fényt és a lágyságot.

Tény, hogy inkább Darrow barátai, mint az enyémek, az is tény azonban, hogy nehezen találhatnék négyüknél megbízhatóbb és tiszteletre méltóbb személyt: Harnasszoszt, a Szabad Légiók mérnöki szakaszának kitartó és elhivatott parancsnoka és egyben a férjem első számú hű kritikusa, aki nélkül nem boldogulna. Fanyarpofa Vonító, aki csak néhány héttel korábban kanyarinthatta magára a köpenyt, mint én, és mindig is a kedvencem volt a csapatban, bár szerintem neki erről fogalma se volt soha. Thraxa, a Telemanus lány, akitől gyerekkoromban bokszolni tanultam Új-Zélandon, soha-nem-volt lánytestvérem, már amennyire egy buldog lánytestvére lehet bárkinek is. És Colloway Char, a virtuóz pilóta, a sajtó, a tömegek és úgy általában egyenként is mindenki személyes üdvöskéje mindenütt.

Holiday ránk csukja az ajtót.

Éppen az asztal körül ültek és ettek, de ahogy meglátnak, felpattannak, és tisztelegnek.

– A francba ezzel – fakadok ki, Thraxához rohanok, és magamhoz szorítom. Pörölyként csattannak kezei a hátamon. Harnasszosz és Colloway személyesen nem áll közel hozzám, velük sokkal hivatalosabb az ölelkezős üdvözlés, de végül Fanyarpofa következik. Szándékosan hagytam őt utolsónak, hogy vele időzhessek el a legtovább. Iskolatársak voltunk, ott is a barátom volt, bár az a gyanúm, hogy ő maga mindig amolyan hívatlan kívülállónak érezte magát. Ideges, láthatóan szégyelli a durva sérüléseit: a hiányzó lábát és a gyapjúsapkával leplezett fejsebét, hogy olyan mocskosul megskalpolták. Az arca alig emlékeztet arra, amilyen az iskolában volt, de a szeme és a tekintete nem változott. Azt hiszem, mindig ilyen bizonytalan volt. Míg Sevro gyorsan megtanulta, hogy kést vágjon azok leggyengébb pontjaiba, akik szerint ő semmirekellő és értéktelen, addig Fanyarpofa egy egészen másik utat választott, és nagyjából elhitte gyötrői szavait, majd arra jutott, hogyha kicsivel magasabb, jóképűbb, kifinomultabb lenne, akkor máris méltó lenne mások megbecsülésére és szeretetére.

Ezért is fogadta el a megbízást, hogy beépüljön a Hamu Légióba. Három év az ördögök táborában súlyos árat követelt. Magamhoz ölelem, és nem is engedem el, mert érzem, hogy erre van most szüksége. Beleolvad a karomba, zokogni kezd, mint egy kisgyerek. A többiek tapintatosan félrefordulnak, de én nem engedem el. Egy ilyen embernek tudnia kell, hogy a barátja vagyok, és hogy az Uralkodója tisztában van azzal, mekkora áldozatot hozott. Perceken át ölelem, és csak rá figyelek.

– Legyetek üdvözölve itthon – mondom a válla felett mindannyiuknak. Kibontakozom a karjaiból, és két kezembe fogom az arcát. – Legfőképpen te, barátom. Legfőképpen te. Üdvözöllek itthon.

Forró szeretettel mosolyog rám, mert érzi, hogy örömmel fogadjuk, miközben ő rettegett, hogy mi vár itt rá.

– Elmondhatom neki én? – fordul a szoba felé egy széles vállú női alak. Eddig az ablakon nézett ki, kezét a háta mögött fegyelmezetten kulcsolta össze. Most látom, hogy a szeme vörös a sírástól. Elengedem Fanyarpofát, reszket a kezem.

Victra nagy léptekkel jön hozzám, majdnem egy egész fejjel magasabb nálam, le kell hajolnia, hogy megöleljen. A szívemet összenyomja a kétségbeesés, de ahogy az ajka mosolyra húzódik, szétárad bennem a megkönnyebbülés.

– Sevro és Darrow. Életben vannak.

Lehunyom a szememet, majd kiszakad a szívem a boldogságtól. Közben Victra felkap, és kacagva forgat meg a levegőben. Felsikkantok.

– Élnek! Ők voltak ott a Vénusznál.

Mire visszakerülök a földre, alig bírom tartóztatni a könnyeimet.

– Hol vannak?

– Nem tudjuk – közli Harnasszosz higgadtan, igyekszik csitítani a lelkesedésünket. – Valójában azt sem tudjuk, hogy sikerült-e Darrow-nak megmentenie Sevrót, de Victra ilyesmiről hallani sem akar.

– Játékelmélettel megoldhatjuk – mondom. – Beindíttatom a Konzervatórium és az Éjfél Iskola kaptárait. És kiküldünk keresőegységeket.

Egy emberként néznek Victrára.

– Van más is – mondja. – Char?

– A műszereink semmit sem láttak egész úton. Victra azt mondta, itt ugyanaz a helyzet.

– Még a távcsövek is vakok – bólintok. – Ember még nem élt meg ilyen fényháborút. Gyakorlatilag megsemmisítették a teleszkóphálózatunkat, a radarállomásainkat, nem látunk és érzékelünk semmit a rendszerben. Mindenfelé napfáklyák lobbannak, drón-mimidaek röpködnek, álflották lebegnek. Ilyen sűrű, vaskos ködöt még soha nem tapasztaltunk.

– Ahogy áthaladtunk a Mars–Föld orbitális szakadékon – bólint ünnepélyesen –, ellenséges hajók egységeit figyelhettük meg. Ahhoz sokan voltak, hogy csak felderítők legyenek. Mivel Votum-hívójelünk volt, követtük őket egy ideig, de túl közel nem mehettünk. – Az asztalra irányítja a holoKivetítőjét. Meglódul a pulzusom. A közel tizenhét kilométer átmérőjű Eros aszteroida látható a szemcsés képen, a Marshoz közelítő pályán jár, és amíg tizenhét hónapja Dido el nem foglalta, a mi katonai kikötőnk és kereskedelmi bázisunk volt. Árnyékában több száz fekete árnyalak dereng. Hadihajók.

Fájdalmasan belém nyilall hatalmam végessége. A Perem könnyűjárású hajói korábban soha nem tapasztalt dúlást csaptak felderítőink és drónjaink seregében. Kiszúrták a flottánk szemét, miközben Atlas Gorgói és Atalantia kémei lecsapták a füleimet, mikor kiiktatták a kémeimet. Egy ilyen hatalmas flotta ennél sokkal közelebb nem lopózhatott volna észrevétlenül, de hogy hatnapnyi hajóútra ilyen hatalmas erőket vonhattak össze, és hozzám erről eddig még pletykák sem értek el… megalázó.

– Ez micsoda? – bökök a legnagyobb árnytömegre. – HoldTörőt csak nem építhettek volna meg teljes titokban.

– Nem, azt nem – ingatja a fejét Char. – Akárhol felismerném azt a tömböt. Az ott a Hajnalcsillag.

Elhátrálok az asztaltól. Arról hallottam, hogy újabban a Votumok is hajóépítéssel próbálkoznak. És ha a Hajnalcsillag itt van, akkor itt van Lysander is. Végül tehát beszállt ő is a háborúba.

Victra elmosolyodik. Végre végezhet vele.

– Hívd vissza minden egységünket, ami legfeljebb egyheti útra van a Marstól. Riadóztasd az Ekliptikus Gárdát, tájékoztasd őket, hogy az ellenség valószínűleg felénk tart.

– És Darrow meg Sevro?

Majdnem rávágom, hogy nem lehetünk biztosak benne, hogy egyáltalán élve kijutottak a Vénuszról, de a nyelvembe harapok. Nem vehetem el tőle a reményt. Hónapok óta először mosolyog. És hogy megvárt a hírrel, és nem rohant el egyből, hogy mentőakciót indítson a férjeinkért, mutatja, hogy kezd visszaépülni felém a bizalma. Tudta, hogy nemet mondok majd a megmentésükre, és most legalább én is megtudtam, hogy nyolc hosszú hónap összekapaszkodása után nem hagy cserben, és nem fog lelépni a háború küszöbén, még Sevro kedvéért sem. Köszönöm neked, Minerva, ez nagyon kellett.

– Most nem segíthetünk rajtuk, Victra. Fogalmunk sincs, hol vannak. És akármilyen hajót is küldenénk értük, megszakadna vele a kommunikáció. Reménykedjünk, hogy megvan nekik az Archimédész. Azt biztosra vehetjük, hogy találékonyak. És ők pontosan tudják, hogy bennünket hol találnak. Most csak annyit tehetünk, hogy gondoskodunk arról, hogy amikor majd hazaérnek, a Mars még mindig az otthonuk legyen – és imádkozhatunk, hogy még életben legyenek, és egyáltalán hazatérhessenek, teszem hozzá gondolatban. – Most menj, Victra! Sok a tennivaló.

Miután ő távozik, végigmérem a hazatért túlélőket. Olyan elgyötörtek, annyira elemésztette őket a háború, hogy még arra sem alkalmasak, hogy akár csak a következő csatára gondoljanak. De ők Darrow legjobbjai, és világos, hogy ha nem akarom őket vérig sérteni, először őket kell megkérdeznem:

– És ki az, aki harcra kész?

Mind a négyen a magasba emelik a kezüket. A szívem elszorul a feltörő érzelmektől. És én még azt hittem, hogy ennél jobban nem szerethetem őket.

19

Virginia

TOMPULÓ SIRATÓ

Az ellenség eljön végre értünk, hogy megadja a kegyelemdöfést. Ezért ott gyűltünk egybe, ahol az egész elkezdődött. Lykoson.

Darrow ebben a bányában született, és most vörösre festett arccal állok fegyveres parancsnokaim és barátaim körében. Deanna lehelete fehéren lebeg az arca előtt, a bányában hideg van. Ráncos kezével az akasztófára mutat a lykosi főtér közepén:

– Itt akasztották fel a nénikémet – mormolja. – Lornának hívták.

– Lorna – suttogja Kavax a tömeggel együtt, és megsimítja Szophoklész fejét.

– Itt akasztották fel a férjemet. Dale-nek hívták.

– Dale – ismétli el Holiday, és nyilván a bátyjára gondol.

A tizennégy Szín minden képviselője Deanna mozdulatait figyeli, nézik, ahogy előrenyújtott karokkal a vesztőhely körül sántikál. Darrow anyjának hangját drónok közvetítik a városban összezsúfolódott ezreknek, és kissé késleltetve, de eljut a Marson mindenhová, mindenkihez.

– Itt akasztották fel a lányomat. Eónak hívták.

– Eo – nyögi Victra, mintha imádkozna. Toronyként magasodik mellettem, zöld vértjében rettenthetetlen. Annyira melege van, hogy a feje körül gőzkorona párolog. Harci hajtaraja frissen vágva.

– Itt akasztották fel a fiamat. Darrow-nak hívták.

Magam előtt látom a férjemet. Tizenhat évesen, megkorbácsolva, összetörten lépked felfelé a vesztőhely emelvényére. Arra gondolok, milyen messzire jutott azóta. Hiszen még életben van. Él és hazatart.

– Darrow – mondom ki tízezer hanggal kórusban.

Ez a név hangosabban zeng a többinél. Akadnak, akik kiáltják, nem tehetnek róla, felszakad belőlük. Biztosan halottnak hiszik. Nem tudják, hogy életben van. Ha arra gondolok, hogy hazatér, felragyog a hajnal a szívemben. A legcsodásabb napra ragyog, amelyen ez a hatalmas hit és töretlen remény elnyeri jutalmát.

Deanna leengedi a kezét, leszegi a fejét, mintha a népe szenvedésén gondolkodna el. Hangja talán csendes, teste hajlott, de amikor felnéz, tekintete megtelik a Vörös nők nyugodt asszonyi erejével. A bizonyosságból táplálkozó erővel. A szeretetből táplálkozó erővel. Mintha mindannyiunk anyja lenne.

– A fiam meghalt aznap, de visszatért, és ő lett a mi kardunk. Sokkal több ő annál, de kész volt teljesen azzá válni, hogy mi szabadok lehessünk – visszhangozza a gondolataimat, és átjár a tudat, hogy most helyettem is szólnak, hogy valami tiszta részese lettem. – Ahogy a barátai is, a bátor fiúk és lányok, akik a Merkúron odavesztek. Hogy mi szabadon lehessünk apák és anyák és lányok és fiak és nagyszülők – mosolyog Kieran gyerekeire. Eo testvére, Dio áll mellettük a tömegben, de a férje, Kieran, a FőKormányzó nincs itt. Nem kockáztathattuk, hogy a teljes vezetésünk egy helyre gyűljék, az is épp elég nagy merészség, hogy Victrával mindketten megjelentünk.

– Hogy szabadon élhessünk a kék ég alatt – folytatja Deanna –, hogy álmodhassunk, ahogy Eo. És hogy miénk lehessen ez a föld, melyért testvéreink a vérüket adták. – A szeme lángolni kezd. – A fiam elveszett. Haza fog térni, de ma nincs itt velünk. Az ellenség azonban érkezik. Ma nem anyák vagyunk, nem apák vagyunk, nem testvérek és fiak. Azért jönnek, hogy újra rabszolgává tegyenek minket. Ezért ma nem álmodozhatunk. Nem vagyunk Színek. Hanem kardok vagyunk. A harag vagyunk maga. Aratók vagyunk.

Undorodva int az akasztófára. Ötven lambda Vörös ereszkedik alá erőpörölyökkel, és felforgácsolják a vesztőhelyet.

A tömeg rákezd a Tompuló Siratóra – öklükkel verik a mellkasukat lassan, a szívdobogás ütemére. A bányában régen így gyászolták meg a halottaikat. Deanna idebiceg hozzánk, Darrow húga, Leanna egy horpadt fémvödörrel kíséri. A parancsnokaimmal együtt térdre ereszkedünk, Deanna belenéz a szemembe. Nem titok, honnan van Darrow-ban az a nagy indulat. Felé nyújtom a kezemet, és Deanna marsi vörös sárral mázolja be rajta az Arany kasztjelet. Utánam Victra következik.

– Menjetek, Mars leányai, legyetek ti a haragunk!

Victrával felállunk, és a szemétdombhoz megyünk. Deanna közben végighalad a parancsnokaim sora előtt, és mindenkinek bemázolja a kasztjelét sárral. Victrával átveszünk egy-egy fémszilánkot egy gyerektől, aki a szemétből guberálta ki, és felmegyünk a tekergő lépcsőn a Kannába. Holiday, Kavax és még ötvenen a vezérkarból sorban jönnek utánunk. Ahogy a fenti folyosókon haladunk, több ezer Vörös püföli a mellkasát, mindnek vörösre mázolt az arca, a tekintete kemény. Ahogy felmegyünk a felszínre a gravLifteken, egy ezerszer erősebb hangba érkezünk meg, mintha magának a bolygónak a szíve dobogna.

A reggeli égbolton két hadihajó lebeg: az egyik Victráé, a másik az enyém. Alattuk minden irányban emberek, tengernyi ember gyűlt össze a lykosi bánya fennsíkján, és veri az öklével a mellkasát, arcuk vörösre festve. A legtöbben civilek, és azért zarándokoltak ide, hogy imádkozzanak az Aratóhoz. A hit veszedelmes dolog, ugyanakkor az erőnk ebben is gyökerezik. De hogy a vörös arcfestés honnan jön… Aztán észreveszem, hogy a bánya bejárata mentén bekötözött kezű Vörösek sorakoznak.

Az emberóceán közepén acélszív dobog: a Pegazus Légió harmincezer Legionáriusa veri a mellkasát. Fehér lófarkas sisakjuk nem csillog a napfényben, mellvértjük horpadt, rajtuk a csata nyoma. Köpenyük rongyos. De fegyverzetük makulátlan, és mellükön a szférák ábrázolják a bolygókat, ahová elvitték a szabadságot. A férjem csakis a saját fajtájából válogatta össze a személyes légióját. Csupa vadember, akik az ellenségtől zsákmányolt zászlók rojtjait használják fogselyemnek; akik a legdurvább sziklákon is elalszanak, akik a mennyekben vagy akár a pokolban is győzelemre viszik csapataikat.

Ma Thraxa irányítja őket, és majd szétveti ezért a büszkeség. Fehér farkasbőrrel a vállán áll a légiója előtt. A Köztársaság hadseregében nem maradtak Obszidián harcosok, csak a Pegazus Légió soraiban bukkan fel néhányuk, majdnem mind nő, ami sokat elárul a Légió szellemiségéről. Darrow képére formálódtak, lelkükben az ügyet semmi sem előzheti meg. Engem is és másokat is arra ösztökélnek, hogy a harcban felérjünk hozzájuk, keménységük a mi keménységünk is legyen.

– Pegazus Légió! Ti voltatok Darrow lándzsájának a hegye. Ő most nincs velünk. De én itt vagyok! – szónokol hozzájuk Victra. – Ma farkasok kellenek. Ti farkasok vagytok? – Felvonyítanak. – Helyes. Az ellenség odafenn vár, lefelé igyekeznek. De ez nem a ti problémátok, hanem a tengerészeté. Ezért nektek ma csak a várakozás jut. Türelmesek lesztek. Mert amikor majd rátok kerül a sor, amikor elszabadultok, akkor nektek kell a csata állásán fordítanotok. Hadd legyen rátok büszke Darrow. Hadd legyen rátok büszke Sevro. Idézzétek az ellenség eszébe a Szabad Légiókat!

Vonyításuk a válasz, és Victra botrányos vigyorral fordul hozzám:

– Na?

– Vodkapuncs leheletnyi citrommal – felelek a kérdésre, amit előző este tett fel a Citadellában a Kierannal és a parancsnokokkal elköltött vacsoránk után.

– Tényleg ezt innál Lune hullája felett? – pufog. – Vodkapuncsot leheletnyi citrommal? Mi vagy te? Valami pixi picsa?

– Béna. Amit Lune utálna.

– Vad legyél – vigyorog. – Ma az kell, lókislány. Mert ők azok lesznek.

– Csak józanul. Ők is tudják, hogy felpörgeted magad. Azt is tudják, hogy Apollónioszra is vadászol. De inkább te maradj életben, mint hogy ők meghaljanak.

– Na, ez most úgy hangzott, mint Darrow.

Kedves gesztus a részéről, hogy az emberi oldalát idézi meg, és nem az agresszió és vadság talizmánjaként hurcolja magán a nevét. Mélyen megérint. Bármit gondoljanak is az emberek, Darrow nagyon is törődik a katonáival, a parancsnokaival, szereti őket, ahogy én is.

Victra a nyakát tekergetve sandít ki a vörös arcok tömegéből. A Tompuló Sirató egészen lelassult, csak sok másodpercenként dobban egyet. Victra vörösre mázolt arca és a Sevro harci tarajába borotvált haja se rejtheti el az anyai fájdalmát. A tengerre néz ugyan, de lélekben a kis Ulisszesz sírja előtt áll. Békében és háborúban is kihívás az érzelmeivel lépést tartani: termete királynői – magas, széles, izmos, az arccsontja éles –, és ehhez illő a természete: büszke, erőszakos és hangos. De a szeretet olyan hevesen izzik benne, hogy belülről olvasztja meg a rideg külsőt. Évekig nem vettem ezt észre, sokáig csak a metsző vonalait, éles sarkait láttam. De mára mélységesen megszerettem, és rájöttem, hogy a nővérem ő, akit soha nem kértem, de mindig is szükségem volt rá.

A Sirató egy utolsót dobban, és a tengerre némaság zuhan. Hideg van. Könnyű szellő jár. Föld és fegyverzsír és fű szaga borít bennünket.

– Te volnál a könyvmoly – mormolja Victra. – Egy férfi mondta egyszer, hogy „a pokol haragja semmiség a megbántott nő dühéhez képest”? – néz rám, miközben egy lándzsástól elveszi a kesztyűit. – Csakis férfi lehetett, ha egyszer ilyen kicsinyesnek hiszi a nőt, hogy a megbántottság a legnagyobb szenvedés, ami érheti. Mert például mit mondana egy olyan nőről, aki végignézte, ahogy a férjét kilóra eladják, mint a vágott marhát, és a csecsemőjét egy fához szegezik? – húzza fel kezeire a kesztyűt. – Esetleg azt, hogy „harag, eggyé válok veled”? A gyerekeinkre vadásznak, Virginia – lép elém, és fogja két kezébe az arcomat. – Ne engem félts, inkább őket szánd.

Öklömmel megdöngetem a mellkasát.

Victra odabiccent Kavaxnak és Holidaynek, és felemelkedik a levegőbe, hogy alacsonyan lebegő hajójába repüljön. Thraxa és a Pegazus Légió a nyomában. Felnézek a Mars ikerholdjára, közben émelygek. Mindig abban a hitben éltem, hogy Darrow-val együtt megyünk majd ebbe a csatába. Kavax és Holiday csatlakozik hozzám, és együtt szállunk fel a zászlóshajómba.

20

Virginia

A LÉNYEG

Míg Victra Földindulás nevű hadihajója a bolygó Északi-sarka felé indul, ahol a flottánk oroszlánrésze állomásozik, addig én a Dejah Thoristól elszakadó harcibárkámmal a Phoboszra ereszkedem le.

A valaha ember készítette leghatalmasabb tűpárna a Mars felszínétől alig hatezer kilométernyire járja pályáját. Nincs másik hold a rendszerben, amelynek tömege ilyen közeli pályán körözne a bolygója körül. Vagyis nagyon gyorsan kering, mindössze hét óra harminckilenc perc alatt megteszi a teljes utat.

Mindeközben nem valami nagy hold, legalábbis a Gázóriások vagy a Föld holdjához képest: alig huszonkét kilométer az átmérője. Bár az elmúlt hét évszázad alatt az emberiség minden irányban jó három kilométernyi magasságban ráépített.

A héját több száz csillagkarcoló böki át. A gazdagok a tűhegyeken élnek, és a népsűrűség drasztikusan megnő, ahogy közelítünk a hold felszínéhez, majd pedig ismét csökkenni kezd, ahogy a mélybe, az Üregbe jutunk. A Phobosz lakosságának alja a gravitáció-generátorok kísértetiesen félhomályos környezetében húzza meg magát. Mostanra igyekeztünk a civil lakosságot evakuálni, de persze közel sem sikerült még teljesen kiüríteni a holdat. Több tízmillió embert nem lehet két perc alatt áttelepíteni, pláne ha a nagy részük nem is kifejezetten együttműködő.

Ez itt a bolygóvédelmi rendszerünk központja, ennek megfelelően igen jól megerősített és védett. A város felett új óriás légelhárító ágyúk és okos piramiserődök úsznak. A legtöbbjük a féltett Julii-Sugár kikötőket védi, amelyek a hold körül keresztben átvetett, egymást metsző két karéjként állnak pályán. A kikötőkön is túlnyúlnak a mindenféle tornyok és a Lázadás hőseinek állított emlékművek. Némelyiket kőből, de legtöbbjüket jégből faragták. Kavax kiszúrja, ahogy tekintetem elidőzik Eo szobrán. Azután magunk mögött hagyjuk, és csak a férjem emlékműve marad, amit Quicksilver állított.

Gigászian tornyosuló, rettenetes alakja kitölti a látóteret az egész Északi-sark felett, dühödten néz el a távoli nap irányába. Bár személyesen nincs itt velem, hanem valahol az űr végtelenjében utazik, elkap a megmagyarázhatatlan érzés, hogy nincs közöttünk távolság. Vigasztaló a tudat, hogy éppen hazafelé tart. Talán pont a Mars távoli pislákoló pontját figyeli egy hajóablakból.

– Ha majd a közelbe érnek, látni fogja a csata energiamezejét – mondom szórakozottan Holidaynek. – Remélem, nem ragadtatja magát semmi ostobaságra.

– Nem fogja.

– Bellona és Sevro érkezik vele. Hármukat összevegyítve exponenciálisan megnő az ostobaság esélye.

Holiday nem kapja el a pillantását. Megnyugtató a magabiztossága.

– Ismét látni fogjátok egymást. Találkoztok. Nemsokára. És a fiad is viszontlátja őt. Ismerem. Ha a Merkúrt megúszta, akkor haza fog jönni. Kemény, mint a kő, és kisiklik a fogásból, mint egy angolna.

Hálásan biccentek, és az ellenségünk felé fordulok: a Perem és a Mag ármádiája egyelőre alig több csillagpornál, de közelednek, az otthonunkat akarják elfoglalni. Sebességük alapján át akarnak törni a védelmi rendszerünkön, hogy Acélesőt zúdítsanak a felszínre.

Ennyit a hagyományos ostromról, amire korábban készültünk. De legalább Atalantia nincs velük.

– Eső – ingatom a fejemet. – Őszintén nem hittem volna, hogy a Perem ennyire tökös. Talán tényleg Apollóniosz kapta meg a parancsnokságot.

– Héliosz soha nem hagyná, hogy egy Mag-beli Arany szabja meg a haditervet. Apollónioszról meg végképp hallani sem akarna – lesi Kavax a távolban úszó Földindulást. Az esze nyilvánvalóan Thraxán jár… aki épp csak hazatért, és újra a pokolba indul. – Annak nagyobb az esélye, hogy Szophoklész etessen engem gumicukorral.

– Korai még ezen spekulálni – zárom le a témát. – Hamarosan úgyis meglátjuk.

Az Egyes Bástya háromnegyedénél fény négyszög nyílik, ahol behajózhatunk, megkaptuk az engedélyt. Negyven nehéz rohamnaszád követi a hajónkat a piramiserődbe.

Az Oroszlántestőrségem nagy részét a hangárban hagyom, és Kavax meg Holiday társaságában ereszkedünk le a biztonsági liften az Egyes Bástya gyomrába. Amint nyílik az ajtó, leszegett fejjel rontok ki a liftből. Előttem csikorgás, emelkedés és olajozott acélcsattogás. A tiltózár kiold, és a biztonsági ajtó szusszanva nyílik meg, mi pedig beléphetünk a Phobosz katonai idegrendszerének középpontjába, a Lényegbe.

Tengerészaltisztek rebbennek szét, ahogy a kíséretemmel beviharzunk. Az ajtónálló őr bejelent:

– A Köztársaság Uralkodója!

Ötszáz tiszt és technikus vágja vigyázzba magát a Lényeg belső öblében az állomásaikon. A középen elhelyezkedő irányítófelülethez megyek, a Köztársaság tengerészeti vezérkarának legjobbjai várnak ott rám. Javarészt a hajóikról vetítik ide az avatárjukat, nem sokan jelentek meg személyesen. Az ellenség elektronikus hadviselése még ezt a rövid távú adattovábbítást is megzavarja, sokak holojelenléte nem tökéletes. Legátusaim egy kisebb része oldalra kihúzódva, élőben fogad.

Fellépek az irányítófedélzetre.

– Vákuum.

A tisztek köré fehér falú csendkatedrális borul. A Phobosz Kék parancsnoka, Oro hatvanéves és szíjas, mint egy véreb. Kobaltkék szeme körül egy álmatlanságban szenvedő Dosztojevszkij-hős sötét karikái.

– Julii Imperátor hamarosan elfoglalja a helyét. A Phobosz készen áll. A BHR irányítását átadom, Uralkodóm.

Fényes fekete hadikoronát nyom a fejembe. Ez ad hozzáférést a Lényeg rendszeréhez: a hirtelen belém csapó információáramlat olyan érzés, mintha jeges vízbe löknének. Néhány mély lélegzettel alkalmazkodom, és úszni kezdek az árban.

– Itt az Uralkodó. Fejemen a korona.

Kétszáz harcállomás-parancsnok jelzi vissza a bejelentkezésemet. A korona segítségével őket irányíthatom, de a flotta egészét nem. Amire egyébként se lenne szükség, tekintve, hogy Imperátoraim ebben nálam sokkal profibbak. Legyintek, és megjelenik a Mars a levegőben. A csatatér képi ábrázolása olyan, mint egy hatalmas sejt: a Mars a sejtmag, amelyet sűrű pályákon vesznek körbe a neutronok és a protonok, a bolygó körüli harcállásrendszere, azaz a BHR. Két egymáshoz képest elcsúsztatott héjon keringenek a bolygó körül. Az Egyes Héj a felszíntől hatezer, a Kettes Héj háromezer kilométerre. Az állomások közötti űrben aknamezők, és alulról, a Mars felszínéről vakító ágyúarzenál őrzi, amelyek csakis akkor szállnak be a játékba, ha Acélesőt indítanak ránk. De ahhoz, hogy megindíthassák az Esőt, át kell jutniuk a BHR mindkét rétegén.

A hadviselés jelen korszakában azonban a statikus védelem önmagában még kevés. Annak idején a láncingen is áthatolt néha a lándzsa. A kivetítőn a BHR sűrű szövésűnek tűnik, de valós arányaiban az egyes állomások közötti hézagok mérete meghökkentené a laikus szemlélőt. Vagyis a flottának és a BHR-nek össze kell hangolódnia.

A lándzsahegyet figyelem, amely Victra zászlóshajója a kivetítőn, és pozícióba áll az Északi-sark felett. Flottája új és erős, szinte egymagában felér az ellenséges hadakból a Mag kontingensével. Másik két ütőerőnk pedig bőven felülmúlja erőben a Perem hajóhadát, még ha sebességben alulmaradunk is. A bolygóvédelemmel, a Phobosszal és a BHR-rel megfejelve mondhatjuk, hogy ezt a csatát ők nem nyerhetik meg, legföljebb mi veszíthetjük el. Ami furcsa módon idegessé tesz.

– Jelentést kérek, Imperátorok.

– Földindulás a zsebben. Lándzsa alakulat készen áll – feleli Victra.

Kavax felesége, Niobé a Déli-sark fölül jelenti:

– Róka alakulat készen áll.

– Varázsló alakulat készen áll – hallom Colloway Char hangját, aki mindenáron hasznos akart lenni. A mai nappal Imperátorrá léptettük elő, és ő lett az én Dejah Thorisom és a háziflottám parancsnoka a védelmi háborúban.

De most csak a várakozás van. Kivárjuk, hol támadnak, mert ugyan Darrow utálná átengedni a kezdeményezést, Victra, Oro és a Kék kaptár egyöntetűen a védekező stratégiát tartja előnyösebbnek. Ha elébük megyünk a támadással, és a BHR-ágyúk hatósugarán kívül lerohanjuk őket, azzal csak a lőszert pazaroljuk, és egyenlő esélyeket teremtünk. Márpedig Victra Északi-sark fölött összevont flottája bárhol megsemmisítő erővel csaphat le rájuk.

Kavaxszal, Holidayjel és a parancsnokokkal feszülten lessük, ahogy az ellenséges ármádia egyre közelebb araszol. A harminc percből húsz marad. A húsz hamar tízre apad. A háttérben a több száz sárkánySzárny-egység parancsnokának rádiófecsegése morajlik.

Az ellenség hat harci gömbcsoportba rendeződve közeleg, plusz egy mozgékony lebegőegységük is van. Héliosz au Lux hatalmas holdTörője, a Porvető vezeti a Perem flottájának elit alakulatait. Dido a férje jó öreg cirkálójával, az Árnysárkánnyal egy másik csoportot hoz, míg Diomédész Kharübdisz rombolóján a legkisebb, legmozgékonyabb Perem-beli egységet. Én őket tartom szemmel.

A Mag hajóhada szintén három nagyobb csoportosulásba rendeződik: Julia au Bellona, Apollóniosz és Cicero au Votum a három hadvezér. Julia irányítja a legerőteljesebb formációt, számos kisebb Ház zászlóshajói jönnek vele. Cicero a Reformerek és a Votum-flotta parancsnoka, Apollóniosz pedig egy kisebb, de sokkal újabb hajókat mutató alakulattal érkezik, feltehetően a Vénusz Kikötőinek megdézsmálásakor tett szert rájuk. Őt Niobé kapta. És a legvérlázítóbb látvány, amitől a Köztársaság minden hazafijának ökölbe szorul a keze, a hat vezető hadtest mögött cirkáló lebegő flotta, melyet a Hajnalcsillag vezet. Bár a transzpondere szerint időközben új nevet kapott, és Fényhozóra keresztelték.

Undorító Darrow hajóját épp Lysander finom, púderes markában látni.

Nincs nála hatalmasabb hajó a harcmezőn: a régebbi Porvetőnél kettő, Victra Földindulásánál három, az én Dejah Thorisomnál pedig négy kilométerrel hosszabb. A felújítási munkálatokat nyilvánvalóan nem fejezték még be rajta, lefestve sincs még, láthatóan a Fehér Flottánk Merkúrnál megsemmisített roncsaiból egészítették ki a burkolatát, tiszta foltmunka.

Bárcsak Darrow és Orion velünk volna, hogy visszafoglalják a hajójukat ezektől!

– Még mindig azt olvashatjuk ki a hírszerzés jelentéseiből, hogy a Fényhozó nem jelent valódi fenyegetést? – kérdezem Orótól kétkedően.

– Változatlanul. A felületi ágyuk alig egyharmadát állították helyre, a reaktora kibocsátása elhanyagolható. A kapitány neve teljességgel ismeretlen, ráadásul még Lune-nek is évek kellenének, hogy kinevelje a megfelelő Kék-vezérkarát. Olyan a hajó is, mint az a kölyök maga: kongó jelkép. Be akar ugratni bennünket, az ösztöneinkre játszik. Azt várja, hogy lerohanjuk, hogy vissza akarjuk szerezni a hajónkat.

– Hát ne hagyjuk magunkat csőbe húzni – utasítom az Imperátorainkat.

– Az az érzésem, hogy Lune valamiképpen hasznot húzott abból a kavarodásból a Vénuszon. Mert szerintem azok a hajók körülötte a Carthii-Ház adományai lehetnek – morfondírozik mellettem Kavax, és a Fényhozót körülvevő kilenc még festetlen rombolóra hunyorog. – Azok most jöttek le a gyártósorról. Kettőn még felszíni ágyúk sincsenek. Vajon honnan szerzett rájuk legénységet?

– Lefogadom, hogy Bellonától.

– Szállított a… forrásod erről valami információt? – húzódik hozzám közelebb Kavax.

Megrázom a fejemet:

– Erről semmit. És ha bármit hozott volna, akkor még kevésbé hinnék a szavának, mint így.

Kavax bólint, láthatóan megkönnyebbült, hogy a stratégiánkat nem a forrásomra alapoztuk, hanem a saját fejünk után megyünk.

– Csökkentik a sebességet, Uralkodóm – jelenti hirtelen a meghökkentő változást Oro.

És valóban. Lekapcsolom a parancsnoki híd vákuumát, hogy a taktikai kaptáram Kékjeit halljam. Csicsergésükből gyorsan kirajzolódnak az ellenség lehetséges lépései és a valószínűségszámítások alapján felállított támadási vektorai.

– Te is látod, amit én, Virginia? – kérdezi Victra.

– Látom.

– Mit művel Héliosz? – mormolja. – A sebességen kívül nem lehet más esélyük. Hacsak nem akar még tovább időzni az ágyúink tűzvonalán belül.

– Talán nem Héliosz a főparancsnok. A különcködés Apollóniosz erőssége – elmélkedem hangosan. – Talán megosztott parancsnokság alatt jönnek.

Holidayre pillantok, változatlanul egy lehetséges szabotázs veszélye aggaszt a leginkább.

– Átvizsgáltunk minden létfontosságú berendezést, Uralkodóm. Szemmel tartunk minden reaktort, minden pajzsgenerátort – ismétli el a jelentését. – Ha az ellenség át akar jutni, annak meg fogják fizetni az árát.

Minden tökéletesen rendben megy, mégis birizgálja az agyamat valami kellemetlen gyanú. Minerva nevében, miért akarnának egyáltalán Atalantia nélkül támadást indítani? Ez a nagy kérdés. Miért vállalnak ekkora kockázatot?

De nem tehetünk mást, mint várni, hogy végül megkapjuk a válaszokat.

Isteneim, hogy mennyire rühellek védekezni!

21

Virginia

KELEPCE

Az ellenséges ármádia egy órán keresztül a Mars egyenlítője mentén köröz, mint egy cáparaj. A BHR és ágyúinak maximális hatókörén alig túl a senki földjén hajóznak. Victra és Niobé egységei a két sarkvidék fölül tartják szemmel a mozgásukat, lesik minden mozdulatukat. Kósza lövedékek mindkét oldalról adódnak, de a légelhárító rendszer itt is, ott is működik, alig néhány talál csak célba.

A második órában Diomédész csataegysége piszkálgatni kezdi a külső védvonalunkat. Keresik a gyenge pontokat, és közben beszednek néhány komolyabb tockost. Csak a régi, jól ismert játszma: igyekeznek a lehető legtöbb információt kiolvasni a BHR-ünkből, mi meg igyekszünk minél jobban megnehezíteni a dolgukat, és alig mutatni valamit. És persze azért behúzni nekik, amikor csak lehet. Aztán pedig mindkét oldalon ezernyi Kék elemzi a kis torzsalkodásokat, lefuttatják a számításaikat, és küldik is a vezetéshez az okosságokat. És a két oldal vezérkara pixelről pixelre összerakja az ellenfél erőportréját.

Nagyon hagyományos stratégia. Nagyon Héliosz au Lux.

A negyedik órában a várakozás nyugtalansága kezdi elemészteni a parancsnokaim idegeit, de ha fegyelmezettek maradunk, nem veszíthetünk, ezért egy pillanatra sem lankad a figyelmem. Az ellenség na-most-támadunk-vagy-mégsem stratégiája csak egyszer billen ki a ritmusából, akkor sem szándékosan, amikor Lysander következik a sorban, és ő birizgálja meg a védelmünket. Három harcállomásunk össztüze elkapja az egyik cirkálóját, és ellövi a pajzsát, ezért épp csak ki tud sántikálni a tűzvonalból. Lysander csataegysége hátramarad.

– Azok ott mentőhajók – mutatja Oro. – Elhagyják a cirkálót.

A Lényegben mindenfelől nevetés hallatszik. Kavax azonban komor marad:

– Egy rutinos parancsnok tisztában lenne vele, hogy a frissen a gyártósorról érkezett hajók között mindig akad egy-egy férges alma – dörmögi. – De legalább van benne annyi tisztesség, hogy összeszedi őket.

És igen, az ágyúink hatósugarán kívül a Fényhozó megáll, hogy begyűjtse a mentőhajókat.

– Most lerohanhatom, és végezhetek vele – ajánlkozik Victra.

– Ez csapda – figyelmeztetem. – Maradj a helyeden. Ne szállj le a főerőkről, csak velük foglalkozz. Ha valaki hibázik, ne mi legyünk azok.

– Igenis, Uralkodóm. De lassan gyökeret verek itt.

Kavax változatlanul a Fényhozót lesi. Valami gyanús. Valami nem stimmel.

– Mennyi idő, míg a Phobosz és a Fényhozó egy vonalba ér, Oro? – kérdezem.

– Harmincegy perc.

Utasítom Chart, hogy álljon készenlétben, ha Lysander valami forrófejűségre vetemedne.

– Úgy véled, Lune frontális támadást kockáztatna a Phobosz ellen? – néz rám Oro kétkedőn. – Miközben háromszoros flottavéderőt élvezünk?

Hallom, ahogy Victra gyakorlatilag megnyalja a száját:

– Reméljük, hogy ennyire ostoba… – És akkor úgy megváltozik a hangja, hogy megfagy a vérem. – Az meg mi, radarok? – Csend. Én is látom a koronám holokivetítőjén. Hatalmas tömeg száguld nagy sebességgel a sarkvidék felé. – Elkerülő hadművelet!

Elmegy a jel. A radarok visítanak. Azonosítatlan tárgyak jégverése csap le az Északi-sarkra. Ahhoz túl gyorsak, hogy hajók vagy rakéták legyenek. Sötét, sűrű tárgyak, lövedéknek viszont nagyok. Pedig azok, lövedékek. Hamarabb tudom, mint hogy a Kékek elemeznék és beazonosítanák őket.

A csillagakadémián nem bukna meg soha egyetlen diák sem a vizsgán, ha a Mars hipotetikus védelmi stratégiáját egy, a bolygó Északi-sarka fölé rendezett flotta köré csoportosítaná. Ez az aduász a bolygóvédelemben. Kivéve, ha az ellenség öt órán keresztül kerengett az Egyenlítő körül, hogy felmérje, milyen sebességgel követed az északi-sarki állásaidból, és ehhez igazította a maga sebességét, míg a flottádat egy, a valaha létrehozott leghatalmasabb sínágyúból egy hete kilőtt lövedékzuhatag útjába nem vezette.

Egy olyan sínágyúállomásról, amelyet hűtlenül a sorsára hagyott a személyzete, mielőtt az ellenség lerohanta, és amelyről sok nagyszerű elme esküdözött korábban, hogy se a Mag, se a Perem soha nem tudná a gyakorlatban hasznát venni. Mert nincs meg hozzá a technológiájuk.

Majd szétvet a jeges düh, ahogy figyelem a pusztítást.

Napokkal ezelőtt ki kellett lőni ezeket a lövegeket, ezért nem meghatározott célpontokra adták le a lövéseket. De ennek igazából semmi jelentősége. Masszív durAcél sínágyúlövedékek visítanak az űrben, akkorák, mint egy-egy sétahajó, és hatszor olyan gyorsak, mint a legmodernebb hadihajó. Becsapódnak Victra flottájába. Lepattannak a bolygó pajzsáról, termonukleáris bomba erejével kapnak rajta gellert, és olyan erővel sodorják el a harcállásainkat, mintha volfrám üveggolyók csapódnának papírmasébábukba.

Ráadásul nem szakaszosan érkeznek, hanem állandó, széles sávban. Mi nem ilyenre terveztük azokat az ágyúkat. Ezek úgy tüzelnek, mint a tűzoltótömlő. Kavax álla leesik:

– Nem egyszerűen újra üzembe helyezték az ágyúkat, hanem nagyobb tárat is csináltak hozzá!

Most ül el a tűz. Alig négy másodperc alatt száguldottak el a Mars felett. A Kékek kiszámolják a fém mennyiségét, ami lassulás nélkül folytatja az útját az űrben, és hamarosan közlik, hogy a Merkúr tízhavi vasexportjának megfelelő acél suhogott el mellettünk. Lesápadok. Honnan szerezhettek ennyi fémet? Hosszasan nem kell találgatnom: Lysander a Fehér Flotta maradványainak egy részét a Fényhozó foltozgatására használta fel. A maradékot pedig ránk küldték. A saját hulladékunkkal lőttek szét bennünket.

De legalább nem lesz második kör. Az megfizethetetlenül drága lenne.

A Lényeg nem tér magához, ahogy elül a csend. Nem egyszerűen a veszteségjelentések nyomnak fejbe mindenkit, hanem az akció mögötti számítások. A matek. Ehhez képest a mi akciónk, amikor az ágyúinkkal mentőcsomagokat lőttünk mentőkapszulákban a Merkúrra a férjemnek, ujjgyakorlat volt.

Alulmaradtunk.

Azonban az Északi-sark felett lebegő törmelékmezőben a Kékeink egyszer csak jeleket észlelnek. Meghökkentő a látvány. Victra hajója bejelentkezik. A hangja belesziszeg a rendszerbe:

– A mocsadékok. Alakzatba rendeződj! Aki életben maradt, alakzatot felvesz a Földindulással!

Victra hajója megsérült, de egyben van. Victra él. És nemcsak ő, alsó hangon is a flotta fele megúszta a tűzesőt. Csak éppen most nem lesz idejük rendeződni, mert az ellenséges ármádia megindította a támadást ellenük. Nem a bolygót célozzák, hanem az Északi-sarkot. Moccanatlanul állok. Eszükbe sem jut ma Acélesőt zúdítani ránk. Ma Victrát és a flottánk legjavát akarják kiiktatni.

– Ez egy lefejező hadművelet, Niobé, Char. Victrára és a Lándzsa alakulatra vadásznak. Segítsetek neki! Késharc a pólusnál. Nem veszíthetjük el a flottát, meg kell védeni. Bármi áron!

Veszik a parancsot, és a flották teljes gőzzel megindulnak a Déli-sarktól és a Phobosz mellől, miközben a harcállomásaink tüzet zúdítanak a Victrát lerohanó ellenségre. A tűzharc narancsosan izzik, mintha második nap született volna az égen. Innentől a harcállomások parancsnokaié a terep, én ismét a Fényhozóra irányítom a figyelmemet. A Phobosz minden perccel közelebb araszol az együttálláshoz.

– Mégse férges alma, nem igaz? – dörmögi Kavax.

– Mégse.

– Jaj nekem, hogy így bevertek nekünk a saját… – lamentál a bolygó felett kavargó szeméthalom láttán, de én olyan dühödten fordulok felé, hogy elharapja a mondatot. Szophoklész pedig megmorog a karjából. Kavax a pofájába pottyant egy gumicukrot, mintha nem épp az előbb vágtak volna bennünket duplán is pofán. – Nyugalom – mormolja nekem, és a pillantása a Lényeg elképedt személyzetére villan. Jól beszél.

– Tudtuk, hogy folyni fog a vér – kiáltom el magamat. – De eljött az idő, hogy végre az övékkel fessük vörösre a rendszert.

Halovány ujjongás honorálja a szavaimat, és mindenki visszatér a feladatához. Oro hozzám siet:

– Uralkodóm, flotta nélkül a Phobosz védtelen. Ha ránk támadnak…

– Micsoda szerencse, hogy van pajzsunk, fegyverünk, sárkánySzárnyaink és rakétáink – közli vele Kavax. – Ha Lune annyira tökös, csak jöjjön!

– Kapcsolódj össze az ágyúkkal, Oro – utasítom. – Én indítom a légiókat.

Az ágyúparancsnoki álláshoz siet, és felveszi az idegösszekötő diadémot. A teste megborzong, a szeme kifordul. Most már a szó szoros értelmében érzi a Phobosz gigantikus légvédelmi ágyúit, ahogy az űr sötétjében Lune flottája felé fordítják a tekintetüket.

– Uralkodóm, Lune tudja, hogy te is a Phoboszon vagy? – kérdezi Holiday.

– Okos fiú. És minthogy láthatólag szart sem ér a hírszerzésünk, gyanítom, nem csak a Dél-Pacifika Ikreit lopta el tőlünk az ellenség, és fordítja ellenünk a csatában. Hátralévő idő az együttállásig?

– Tizenkilenc perc – kiáltja egy Kék.

Az ellenséges flotta nagy veszteségeket szenved a harcállomásainktól, viszont hamarosan a holt térbe érnek, amit korábban semlegesítettek a messziről jött lövedékeik: az Északi-sark védelmi rendszere kuka. A megmaradt hulladékban Victra élete csatájára készül a megmaradt hajóival. Kihúzom magam, megmozgatom a vállamat: én is készen állok a rám váró harcra.

22

Lysander

ACÉL, HALÁL, ARANY

– Húsz perc tűzköpésig!

Pytha a Fényhozó hangosbeszélőjében harsog, miközben a szirénák visítva jelzik a közelgő kilövést.

A Pretoriánusaim üvöltve üdvözölnek, ahogy az ugrószázadommal a hangárba lépek. Velem van Ajax, Küber és Rhone régi emberei: Markus, Drusilla, Demetrius, Antonius, Coriolanus és még kilencvenegy elit dragonyos. CsillagÖltönykarok tisztelegnek. A rohamhajókba szálló dragonyosok a nehézpuskát lendítik a magasba. Nem Apollóniosz vagyok, nem is próbálom majmolni a stílusát, nem buzdítok senkit vitézi hőstettekre, maradok a saját higgadt, józan szavaimnál, és a kíséretemmel folytatom az utamat a zsúfolt folyosón.

Az elmúlt kilenc hónap során hozzám visszatért negyvenháromezer Pretoriánus egytől egyig erre az ütközetre várt. A Merkúron kinevelt két házi légióm is velük tart.

– Octavia tutira összeszarná magát – jegyzi meg Ajax. A vértezete fekete, csak a váll-lapjai aranyszínűek és koponyát mintáznak. Ma nem vette fel a leopárdcsuklyáját, az lenne az első áldozata annak, ami most következik. Ezerszer otthonosabban mozog ebben a helyzetben, mint én. Félek, hogy a képemre van írva, mennyire rettegek. – Te hogyhogy nem szarod össze magadat? Mindent egy lapra tettél fel.

– Ahogy te is – felelem. És a hangom legalább nyugodtan cseng.

– Én csak az életemet viszem vásárra. De ha ebbe belebukunk, annyi a hírnevednek, a hadseregednek, az új hajóidnak, és elszáll minden esélyed a Hajnaltrónra. Ja és a vérvonalad kihal.

– A bankszámlámat kihagytad.

– Annak rég kampec.

– A Polüphémosz hadművelet teljesen józan stratégia – felelem. – Ha nem az lenne, se Héliosz, se Apollóniosz nem támogatta volna.

– Ugyan miért ne? Te dugod a fejedet az oroszlán pofájába. Bánják is ők, ha leharapják! Miből gondolod, hogy utánad nyúlnak?

– Miből gondolod, hogy nem? – kérdezem, mire csak heherészik. – Az Ikrek az én ötletem volt.

– Viszont az a Perem fegyvere – emlékeztet Ajax. – Bocs, de azért jöttem veled, hogy ne halj meg. Nem azért, hogy hazudjak neked.

– Helyes. Jól van. Akár elbukunk, akár győzünk, boldog vagyok, hogy itt vagy.

Az őt gyanakodva méregető dragonyosaimra fintorog.

– Ezzel egyedül vagy. Meglep, hogy Flavinius egyáltalán felengedett a fedélzetre.

– Én vagyok az ő főnöke, nem fordítva – vonom meg a vállamat.

– Reméljük, ezt ő is tudja – motyogja Ajax. – A Pretoriánusok hetyke pöcsök.

Rhone Centúriói az utasításai szerint igazgatják a bevetés előkészületeit, de azért ő is rekedtre ordítja magát az arcvonal előtt repkedve:

– Satufék lesz, és nagy ugrás! Be a fogvédőket, te is, Stravinius! Vagy a fogaidat akarod köpködni? Öltönyösök, szívjátok be az indítólevet, és be a csövekbe! Csak a sárga fénynél injektáljatok! Aquilifer! Ragyogjon az a sárkány! Lássák rendesen, hogy ki végez velük! Ma a Lunáért harcolunk! Csillogjon a sárkány, egy-kettő! Kengurubabák, ahogy a fúrók elérik az ötven métert, mentek is! Kiegyenesíteni az arcvonalat, Centúriók! Csak szorosan!

Ahogy elhaladok a Szürkék sorai előtt, mind rám sandítanak, de nem a fénylő aranyvértezetemet lesik, hanem csakis a mögöttem szálldosó hófehér köpönyegemet. Mindegyik azt reméli, hogy az ő egysége nyeri el a bűvös leplet. Rhone elzúg felettünk, odabiccent nekem. Az emberei mind azt várják, hogy ő kapja a köpenyt, de neki több esze van. A politika nem áll meg a Kétszázaknál és a szónoklatoknál. Azért csak összerándul az arca, ahogy a hangár oldalába indulok – a Vörös Pokolfúróimhoz –, és leveszem a köpönyeget.

Ahogy feléjük tartottam, rögtön feltűnt, milyen megvetően méregetik, lökdösik őket a vértes Szürkék. Apró kis férfiak és nők ezek, de szíjasok és kemények, mint a kő. A legtöbben a Marsról emigrált Gammák, akiket Lady Bellona adott nekem kölcsön az akcióhoz. De a Votumok merkúri bányáiból is sokan eljöttek velünk harcolni. Térdre vetik magukat előttem, én pedig intek nekik, hogy álljanak fel nyugodtan. Közvetlen hangot ütök meg velük:

– Barátaim! Túl sokáig kezeltek hűségetek dacára is úgy benneteket, mintha leprások lennétek, miközben igaz hazafiak vagytok. Ma bosszút állhattok az átélt üldöztetésekért. Azokért a Gammákért, akiket a gyűjtőtáborokban lemészároltak. A Polüphémosz hadművelet sikere rajtatok áll vagy bukik. Társadalmunknak szüksége van rátok, ti vagytok az alap, melyre épült. Ez napnál is világosabb a számomra. Segítsetek, hogy mások is rádöbbenhessenek erre a nagy igazságra, segítsetek, hogy szebbé és jobbá tehessük a Társadalmat annál, amilyen eddig volt. Ezt visszavárom, jóember – terítem a főBeszélőjük vállára a köpönyeget. Az megremeg a megtiszteltetéstől, olyan heves büszkeséggel néz fel a szemembe, amilyennel ritkán szembesülök. – Legyetek bátrak! Legyetek megingathatatlanok! Most pedig induljatok, Gamma gyermekei, és vájjatok nekünk ösvényt az ellenséghez.

A kis Vörösek oroszlánokként üvöltenek, és kapaszkodnak fel a fúróikra. Csak ebben a hangárban kétszáz sorakozik. Végigballagok a sorok előtt, biztatok mindenkit, erőt sugárzok. Minden egyes fúró tövénél nehézvértes dühöngők veszik át Arany Centúriójuktól a gombát – egy Páratlanra tíz dühöngő harcos jut. A legtöbb ilyen Aranyam novus homos, új ember, névtelen feltörekvők, kisebb, jelentéktelen családokból, akik mellettem próbálják megcsinálni a szerencséjüket. A nevem és a játékaim csábították őket hozzám, a dicső múlt eszméje és egy fényesebb jövő ígérete. A Kolosszeumban tartott szónoklatomat követően seregestül csatlakoztak hozzám, hogy szolgáljanak, és gyilkos tehetségüket a Mars visszahódításánál kamatoztassák.

Feláldozhatók, és nem is fukarkodom velük. Remélem, jól hasznosítom majd őket. Felkapaszkodnak a dühöngő harcosaik mögött a fúrók létráján, hagyományos tisztelgéssel búcsúznak, majd bemásznak a szállítókapszulájukba, és magukra zárják a tetejét. Akár elbukunk, akár győzedelmeskedünk, nem sokukat látom az életben viszont.

Amikor a mennyezeti jelzőlámpák sárgán kezdenek villogni, visszatérek az ugrószázadomhoz, rohanunk a csöveinkhez, hogy a Narancsok mindannyiunkat ráillesszenek a szállítósínre. Rhone balra tőlem helyezkedik el a szomszédos köpőCsőnél. Elkapom Ajax karját, ahogy indul a jobb oldali csőhöz.

– Ma megmutatjuk Atalantiának, hogy nem a háziállatai vagyunk – mondom neki.

– Azt hiszed, ezért tartottam veled? – mér végig megbántva. – Lysander. Ennél jobban leszarni se tudnám, hogy te hogy állsz ki Atalantiával szemben.

– Akkor miért jöttél?

– Megölte a szüleidet – mondja ki felindultan. – Láttam a szemén. Miatta lettél árva. Ez megbocsáthatatlan. Az ember nem tehet ilyet a családjával. És mi egy család vagyunk. Te meg én. És a családtagok összetartanak, jóban, rosszban. Ha elbukunk, ha győzünk – koccantja homlokát az enyémhez. – Viszlát a pokolban, tesó!

Betölt a köpőCsövébe. Én is a magaméba: hason, fejjel előre. Bereteszelek a tűztérben. Sötét van. Visszhangos. Még nem szívta ki a nyomást, még nem a vákuumban hasalok, és nem érzem magam egyedül, mint a múltkor a Merkúron. De attól még ugyanúgy elkap a rosszullét. Felcsapom a sisakom elejét, okádok. Foltok vannak alattam. Régi, beszáradt foltok. Darrow kérges kezű Acélveteránjai is ideokádtak előttem. Ez vigasztal. Nem tudom megtörölni a számat, a kezeim rögzítve vannak. Egy pillanatra elkap a pánik, majd hangparanccsal utasítom a sisakot, hogy zárjon vissza. Próbálok rátalálni a Szellem Szemére, de elkerül. Holtra váltam. Rettegek. Nem akarok meghalni. Nem akarok itt lenni. Itt kell lennem. Elhagynak a nemes gondolatok. Már nem vagyok békehozó. Se politikus. Se zsenge mag.

Acél vagyok. Halál vagyok. Arany vagyok.

– TÍZ PERC TŰZKÖPÉSIG!

23

Virginia

KOMOR DICSŐSÉG

Ahogy kezdetét veszi Lysander rohama, nagykönyves dicsőségként zuhog ránk. Amint a Phobosz pályáján egy vonalba ér a Fényhozóval, az új rombolói – nincs közöttük végül egyetlen férges alma se – előretörnek. Fenségesen vetik magukat az ágyúink elé. Oro tüzet nyit, és a senki földjének sötét mezeje fénybe borul. Elsők a vakító részecskenyalábok, aztán tompán és süvítőn a sínágyúk lövegei következnek, majd a drónok és rakéták csillognak vadul. Végül az ellenséges légelhárítás ritkás és poros tüze válaszol. Majd az egész egyszerre borul fényességbe, amikor az ellenség is beszáll a maga teljes tűzerejével.

A radarokon a nagy felindulás energiakitörése elfedi Lune flottáját. Az első percben rögtön oda két rombolójuk. A tűz túlterheli a pajzsukat, tejszerűvé válnak, majd a hajótest beomlik. A burkolatuk úgy pereg le, akár az égő papír, megcsavarodott vázukról lemállik, és pucéran robognak tovább változatlan lendülettel. Lelki szemeim előtt látom a poklot azokon a hajókon, hallom az ordítozást, a szirénák vijjogását, érzem a tüzet, és ahogy megszűnik a nyomás, beomlanak a falak és a zsilipkapuk. Szánom a legénységüket, amiért egy felkapaszkodott fiú ambícióiért nekik kell megfizetni az árat.

Az első pillanatok dicsősége után Lysander hadművelete hamar a katasztrófa irányába kanyarodik, amikor egy második romboló is elhagyja az alakulatot, és kis híján belerohan a mögötte közeledő Fényhozóba.

Hiába harsogják a Kékeink az ellenség veszteségeit, én látom Lune kegyetlen logikáját.

Vállalta annak a kockázatát, hogy akár rombolók árán is a közelünkbe jusson, és a Kékeink legnagyszerűbb erőfeszítései dacára is működik ez a stratégia. Nincs teljesen épen maradt rombolója, de a roham töretlenül közelít hozzánk, félúton vannak a Phoboszhoz. És minél közelebb jutnak, annál kisebb kárt tudnak bennük tenni a BHR ágyúi. Másodpercenként csökken a fegyverek száma, amelyekkel célba tudjuk venni őket, és kezdjük megérezni Char flottájának hiányát. Újabb romboló hullik ki az arcvonalból, a Phobosz három űrt figyelő Citadellája, köztük az Egyes Bástya egyesült tüze tűzifaként hasítja ketté. Utasítom a Kékeket, hogy keressenek hullákat a törmelékmezőben, mert az űrnek mostanra tele kellene lennie fegyveres gyalogosokkal.

– Egy sincs, asszonyom. Egyetlenegyet se látunk.

– Minden embere a Fényhozón van – tájékoztatom Orót. – A rombolók üresek. Távirányítással haladnak. Vagy öngyilkos személyzettel.

Támad egy megérzésem, és kiadom a Kékeknek a parancsot, hogy ne a rombolókat, hanem magát a Fényhozót lőjék minden erőnkkel. A tűzáradat még ezt a hatalmas hajót is megzökkenti kicsit. Nem kell sok és vagy kéttucatnyi horpadás mélyed a burkolatba mindenfelé, és a pajzsukat kénytelenek cirkulálni, hogy ne hevüljön túl. És abban a pillanatban ráeszmélek az igazi taktikára, egyből átlátom, hogy hol itt a veszedelem. Módosítom a parancsot:

– A rombolókat lőjétek!

– De a Fényhozó a valós fenyegetés! – tiltakozik Oro. – A rombolók üresek.

– Akkor miért változtatnak irányt? Miért akarnak belerepülni a holdunkba? – csattanok fel idegesen. – A rombolók a faltörő kosai. Azt akarja, hogy akár lelőjük őket, akár nem, belecsapódjanak a pajzsunkba, hogy amikor a Fényhozó ideér, átlőhesse az embereit a nyakunkba. A fenébe is!

– De hát kilenc romboló! Ezt a pazarlást… – hápog Oro.

– Mit számít az egy Lune-nek!

A kezdeti kilenc rombolóból négyet kilőttünk, azok letértek a pályáról. De még mindig van öt, amik ugyan csak repülő roncsok, de ha nem sikerül őket valahogy kilendíteni a mostani pályájukról, akkor becsapódnak a Phobosz pajzsába. És a becsapódáskor sok gigatonnányi mozgási energia szabadul fel.

Peregnek a percek. Oro ágyúi még egy hajót kipöckölnek, de még így is megmaradt négy öngyilkos repülő bomba. Magamhoz szólítom a Legátusaimat:

– Úgy néz ki, a gyalogságé lesz a főszerep, jóemberek. Lune-nek a Phoboszra fáj a foga. A flottánkra azonban máshol nagyobb szükség van, nem jöhetnek segíteni. Hamarosan csak ti állhatjátok útját.

És akkor az első romboló becsapódik a holdunk fő pajzsmezejébe.

A Lényegben mi nem hallunk és nem is látunk belőle semmit. Utána két másik hajó majdnem egyszerre rohan a pajzsba, beleremeg a Lényeg is. Odakinn, a Phobosz csillagfényű városi tája felett vörösbe borul és remeg a pajzs. Gyors számításokat végzek a fejemben, mérlegelem a megmaradt utolsó romboló becsapódási erejének lehetőségét kontra a meggyengült pajzsban megmaradt erőt. A matek nem az erősségem, de most nem a precizitás a lényeg.

– Pajzsot leengedni – parancsolom.

Oro másodtisztje elképedten fordul felém.

– A Kaptárba fog csapódni – mondja phoboszi kiejtéssel. – Az evakuálást még nem fejeztük be.

– Pajzsot leengedni! – utasítom egyenesen a pajzsparancsnokokat. Tágra nyílt szemekkel néznek rám. Fejemmel Holidaynek intek, ő pisztolyt ránt, gravCsizmáján az egyik Kék operátorhoz pattan, és a halántékához nyomja a csövét. Erre végül leengedi a pajzsot.

A kamerák utoljára egy fémesen elmosódott csíkot mutatnak, majd a tökéletes fehér semmit. Néma csend ül a Lényegben. A hold felnyög. Radarok egész sorai halnak meg. Vészjelző fények villognak. Földre esett állú tisztek merednek rám. Még Holiday is el van képedve, mint aki csak most fogja fel, mit is követett el az én parancsomra. Elhúzza a pisztolyt a Kéktől, és kifejezéstelen arccal tér vissza hozzám.

– Mit tettél, Uralkodóm – suttogja Oro a pultjában.

– Prioritások – feleli Kavax helyettem.

– Ha megvan, kérem a veszteségjelentést. És képet a felszínről. Gépészet, jelentést a pajzsról!

A gépészek Narancs parancsnoka úgy fest, mintha szellemet látott volna.

– Négy kapcsolópont átolvadt az inhibitorhéjon.

– De az általános túlterhelést megúsztuk? – kérdi helyettem újfent Kavax.

– Igen, uram.

– Hány másodperc múlva indulhat újra?

– Másodperc? Legalább negyedóra kell. Ha ezt nem várjuk ki, a sugárzás végez bárkivel, aki bemegy oda. Ha védőruhában, akkor is.

– Tájékoztasd a pajzscsapatokat, hogy az Egyes Szektor fölött öt perc múlva fent kell lennie a pajzsnak, különben elveszítjük a Phoboszt – utasítom.

A gépész pislogva mered rám, majd Kavaxhoz fordul.

– Ismerem azokat az embereket…

– Helyes. Akkor biztosan tudni fogják, milyen hatalmas jelentőségű áldozatot hoznak – mondom.

– Gyerünk, jóember, intézkedj – nógatja Kavax. – Most!

Oro másodtisztje olyan fejjel hallgatja a szóváltást, mint aki mindjárt bemos nekem egyet, ami nem kis szó egy Kéktől. És nincs egyedül.

– Van képünk a felszínről – kiáltja egy másik Kék.

– Főképernyőre – rendelkezik Kavax.

Teljes az elborzadás, ahogy a legrémesebb félelmeink beigazolódnak. Sisteregve érkeznek a képek odafentről. Talán mindenki hitt benne kicsit, hogy varázserőm van, és tompítani tudom a parancsom borzalmát. De ez nem az a nap.

Hihetetlen pusztítást végzett a becsapódás: vagy száz égbe nyúló tornyot tarolt le, a kráter, amit beszakított, közel két kilométer átmérőjű. Még soha nem láttam null-gravitációban ennyi törmeléket lebegni. Egész csillagkarcolók, hősök gigantikus szobrai kavarognak a magasban, mint egy feltépett párnából elszabadult tollpelyhek.

A holdunk, a szétzúzott város és a becsapódás krátere felett nem látszik sem a pajzs, sem a csillagok. A Fényhozó viharvert hasa vált az égboltunkká, ami lassacskán egyre közelebb ereszkedik ránk, kevesebb mint egy kilométernyire lehet a legmagasabb csillagkarcolók hegyétől. És akkor a ki tudja, hogyan megmaradt ágyúival tüzet nyit a Phoboszra. Oro a hold minden létező ágyúját ráirányítja, és viszonozza a tüzet.

Ökölharc kezdődik. A holdam és Lune holdTörője két kesztyűtlen bokszolóhoz hasonlóan kezdi püfölni egymást, minden ütéssel közvetlen közelről mérik egymásra a roncsoló csapásokat.

Oro dühödten mér végig. A föld alatti vezetékek is megsérülhettek, mert hirtelen megszakad a kapcsolata az ágyúkkal. Félrehajítja a használhatatlan diadémot, mostantól a helyszínről irányítják a lövegeket az üzemeltető gárdák. Hozzám lép, halkan kezdi mondani:

– Uralkodóm, a pajzs talán ellen tudott volna állni a becsapódásnak…

– Az lehetséges, de a mozgási energia visszacsapása túlterhelte volna az egész rendszert. És akkor egy napig vagy akár hosszabban is pajzs nélkül maradtunk volna. Most meg olyan sűrű a törmelékmező, hogy a Pretoriánusok golyót eresztenek Lune fejébe, ha kiadja az Acéleső parancsot. Módosítania kell. Észak felé húzódnia, az Egyes Bástya zónájába, az Egyes Szektorba. És ott a hatósugarába kerül.

– Minek a hatósugarába?

– A bosszúéba – közli vele Kavax. Időközben lerakta Szophoklészt, és a vértezetét ellenőrzi. Ezalatt a Fényhozó is kiértékeli a helyzetet, hogy a kráter felett képtelenség a holdat érés, és a hajó beáldozva a meglepetés erejével ható támadást lassan északi irányba húzódik.

Lune-nek igen jó kapitányt sikerült kerítenie a holdTörőre, ügyesen félrefordítja horpadt hasát, így friss ágyúkat irányíthatnak felénk. Teljes fordulatot tesz, mire eléri az új pozícióját, és visszakerül a landolási zóna fölé az eddig is a holdat bámuló alsó része. Ekkor pedig a támadásra tartogatott összes harcosa és bombázója kirepül a hangárokból, mint valami átkozott sáskaraj. Én is küldöm a mieinket az Egyes Bástyából és a közeli Kettes és Nyolcas Bástyákból.

Holiday felháborodottan káromkodik egyet. Ismerős alakzatok potyognak a hadihajó gyomrából a Phobosz felszínére: Lune nem csak faltörő kosokkal érkezett. KaromFúrókat is hozott. Több százat.

– Darrow-t másolja – közli Kavax megvetően, és letérdel, hogy megsimogassa Szophoklész feje búbját. A róka nyugtalan nyüszítésbe kezd. Mindig megérzi, hogy mikor hagyja őt hátra a gazdája.

A rohamosztagok parancsnokait hívom:

– Az ellenséges harcosokat hagyjátok, a karomFúrókra lőjetek. Intézzétek el őket, mielőtt még felszínt fognának.

Holiday magához inti az Egyes Bástya légióparancsnokát. Az I. Vörös Légió köpcös Vörös Legátusa ökölbe szorított kezekkel csattog hozzánk, fél szemével engem méreget gyűlölködve, a másikat képtelen levenni a kráterről.

– Dunlo Legátus, azokkal a fúrókkal elkerülheti a Bástyákat és a védelmi szinteket. A krátertől északra, az Egyes Bástyától délre fognak velük landolni, átrágják magukat a csillagkarcolókon be a hold gyomrába, és a Pretoriánusok ömlenek majd utánuk, mint a víz a leengedett zsilipkapun. A te és a Vörös Légió feladata, hogy megállítsd őket, mielőtt még leérnének a Maghoz és a reaktorokhoz. Ütközzetek meg velük, és iktassátok ki a fúrókat. A betörési pontokat zárjátok le, amennyire csak lehet. A Sólyom és a Haemantusz Légiók a Kettes és Nyolcas Bástyákról oldalirányból érkeznek erősítésképpen, és elzárják oldalfelé a menekülési utakat.

– Több száz szintre juttathatják le az embereiket a fúrók vájta járatokon át – figyelmeztet. – Nem… nem hiszem, hogy sikerülne feltartóztatni őket.

– Ezért fogjuk párhuzamosan a felszínen is megindítani ellenük a támadást az áttörési pontoknál. Tájékoztasd a Sárkányvadász parancsnokodat, hogy Kavax érkezik, és ő fogja vezetni az ellentámadást. – A hírt nagy hallgatás fogadja. – Menj!

Tiszteleg, és elviharzik a légiója tisztjeinek kíséretében.

Holiday hozzám lép, hogy rám adja a vértezetemet.

– Gépészet, hogy állunk a pajzzsal? – kérdezem közben.

– Asszonyom… – hebegi a főGépész.

– Mondd már, ember – csattan fel Kavax.

– Nem adhatom ki a parancsot, Uralkodóm. Azok jó emberek és asszonyok. Ha nem várjuk ki, hogy kiszellőzzön a sugárzás, mind meghalnak.

– Indítsák be a pajzsot, vagy megmondhatod a családodnak, hogy a te tehetetlenségednek fizetik meg ők az árát. Mindenki azért van itt, hogy a munkáját végezze – üvölti az arcába Kavax, majd kihúzza magát, és mindenkihez szól: – A háború szörnyűséges tettekre kényszerít mindenkit! Ha valaki nem tud szörnyeteggé változni, az takarodjon az utunkból!

A gépészet tisztje eloldalog, még most sem képes kiadni a parancsot, de én közben megnyitottam a pajzsgenerátor-irányító teremmel a kommunikációs csatornát, ott is hallották Kavax szavait. Távoli, de határozott válasz érkezik:

– Egy Lune érkezik azzal a hajóval, Uralkodóm? – kérdezi egy női hang.

– Méghozzá az utolsó. És a Pretoriánusai.

– Ahhoz kell a pajzs, hogy megtámadhassuk őket?

– Igen. Ha megvetik a lábukat a felszínen, a szövetségeseik könnyűszerrel követhetik őket. Ki kell őket söpörnünk. Hogy Lune szövetségesei örökre megtanulják, idelenn a halálon kívül egyéb nem vár rájuk.

A gépész vesz egy bizonytalan, nagy levegőt. Érzem, hogy a kollégáival egyeztetnek:

– A pajzsok tíz percen belül a helyükön lesznek. Személyesen intézkedem.

– Neved? Rangod? – kérdezem.

– Murani Legard Centúrió.

– Köszönöm, Legard Centúrió. Üdv neked!

– Üdv, Oroszlánszívű! Legard vége.

Tíz perc múlva Legard valószínűleg halott lesz. Az ügy újabb mártírja. Kavaxhoz fordulok, aki épp Szophoklésztől vesz búcsút.

– Ha kinyílnak a nagykapuk, kieresztjük a tartalék sárkánySzárnyakat. Várjátok ki az embereiddel, míg visszakerülnek a pajzsok, különben szétszaggatnak benneteket az űrből – kérem Kavaxot. – Hallod, Kavax?

– Nem ez lesz az első háborúm – csókolja szájon Szophoklészt. – Szeretlek, kicsi. Fogadj szót Virginiának. Mostantól nála van a gumicukor – nyomja a kezembe a cukroszacskót.

– Bárcsak veled tarthatnék.

– Neked itt van szereped. Neked kell irányítanod a légiókat. Foltozd be a lékeket a védelmünkön!

– Vidd magaddal a hangárból az Oroszlánokat – ajánlom fel neki az embereimet.

– Nem, rájuk a légiókban lesz hamarosan szükség.

– Nemsokára találkozunk – mondom, és várom, hogy biccentsen, vagy valahogyan megerősítse a reménységet. Most azonban nem apaként néz rám, hanem harcostársamként. És egyenrangú Páratlanokként tisztában vagyunk vele mind a ketten, hogy talán soha többé nem látjuk viszont egymást. Megszorongatom a kezét: – Jó vadászatot!

– Marad, Szophoklész. Majd jövök – szól rá az állatra. Az emberei levesznek egy kúpos függeléket a vértje hátáról, és a Centúriómnak, Virgiliusnak adják. – Gondoskodjatok róla. Vénségére egészen érzékeny lett.

Szophoklész le nem veszi róla a szemét, amíg el nem tűnik, és akkor remegni kezd. Képtelen vagyok odanézni, visszafordulok a kijelzőimhez, és figyelem, ahogy a légióim a folyosókon és járatokon át nyomakodnak előre, én pedig próbálom kiokoskodni, hogy vajon hol fog az ellenség elkezdeni fúrni. Megacélozom a szívemet a közelgő ütközetre.

Amikor Szophoklész vonyítani kezd, tudom, hogy Kavax elhagyta a Lényeget. A szívem egy darabkája vele menetel. A gumicukros zacskót abba a rekeszbe dugom a vértemen, ahol az akasztófából származó szilánkot is őrzöm.

24

Lysander

ZUHANÁSI SOKK

A köpőCső sötét tudatlanságából kirepülök a néma bolondokházába, ahol nincs különbség a fent és a lent között. A csata első jelenetét nagyjából annyira fogja fel az agyam, mint kutyáé a mértant. Kettős acélhorizont közé – a hajó hasa és a Phobosz felszíne – csattanok elő a csőből egy fél másodpercre elvakítva. Csak a sisakom szemvédőjének komoly szűrői óvják meg a látóidegeimet a kisüléstől.

Leküzdöm a késztetést, és nem változtatok a röppályán. Bár az se számítana, ha változtatnék, egy ilyen zuhanásnál mindegy. Az ember képtelen bármit is kikerülni. Aki próbálkozik, az legföljebb belecsapódik a mellette zuhanó társába, és láncreakciót indít el, melynek a végén a zuhanás tízezer hullában végződik.

Zuhanj. Landolj. Élj túl. Találd meg a fúródat.

Élj túl. Tiszta röhej. Mintha lenne beleszólásom.

Lentről elmosódó domborzati viszonyok kacsintanak fel rám. Ágyúk. Szinte szép. Lövedékek fütyülnek körülöttem, annyira gyorsan, hogy látni se lehet őket. Bizonyára glédákat vágnak a mögöttem, mellettem, mindenfelé zuhanó embereim soraiba. Nem tudhatom. Nem törődhetek most ezzel. Nem nézhetek hátra. Csak zuhanni tudok, méghozzá a lehető leggyorsabban, lefelé, ahol a halál nagyra tátott pofával vár rám, fényes fogai rágják és köpik az előttem érkezőket.

Az agyam lassan helyreáll a zuhanási sokk hozta érzékelési túlterhelésből.

Kivehetők alattam a jelentősebb tereptárgyak. Balra a város. Északra az Egyes Bástya. Délre a kráter.

Célra tartok. Nem tévedtem el. De nevem az még mindig nincs, egy kis hangya vagyok a száguldó gépek és lőszereik útjában, fel se tűnne nekik a pusztulásom, hiszen nem én vagyok a célpontjuk. Ahhoz túlságosan is kicsike vagyok.

A roham felfoghatatlan, képtelenség érzelmileg reagálni rá. Nem érzek semmit. Még félelmet sem. Csak a sokk, az ámulat és saját jelentéktelenségem tölt meg. Szaggatott, egymástól elváló, különálló képekben fogom fel a rohamot.

Ágyúállások okádnak tüzet és lelnek tűzhalált.

Egész városnegyed tűnik el egy pörögve becsapódó romboló alatt.

Bombázószázad keveredik légelhárítótűzbe. Azt hiszem, a mieink.

Száz Pretoriánus semmisül meg egyetlen fénylobbanással.

Egy karomFúró landolási programja befuccsol, látom, ahogy darabokra törik egy csillagkarcolón.

Ragnar Volarus óriás jégszobra olvad el a derekát átmetsző részecskeágyú sugarában.

Három Lune-félholdas sárkánySzárny száguld el mellettem, és lő ki egy magányos ellenséges harcost. A félhold mintha valami tébolyodott király felségjele lenne. Nem az enyém. Valaki másé. Egy hatalomé, aki stratégiával, jó okokkal és tervekkel bír.

Nekem semmi tervem. Csak túlélni az átjárót. Mindössze ennyi a feladat. Zuhanj. Landolj. Találd meg a fúródat. És a többi. Rá vagyok kapcsolva a fúróm jeladójára. Ajax és Rhone is. Most felbukkannak a kavalkádból, felzárkóznak a két oldalamon. Előttünk színes reklámoktól lüktető városkép. Az épületek és oromzatok szédítő gyorsasággal nőnek óriásira, magasabbra, szélesebbre, miközben a csatajelenetek összemennek.

Egy sárkánySzárny csapódik bele egy üdítőreklámba, lefejezi a mosolygó némbert. Fegyveresek zuhannak lőállásokra, és semmisítik meg a lövegeket.

Egy Pretoriánus túlságosan gyorsan ér földet a karomFúrója mögött, beszippantja a fúró szája.

Rakéták kapnak gellert a csillagkarcoló lakóházakon.

Egy kettévágott szállítóeszközből konfettiként peregnek az emberi testek.

Minél közelebb kerülök a fúrómhoz, annál szűkebbre zsugorodik a látóterem, és a játék is annál értelmezhetőbbé válik. A kijelölt célpontunktól nagyjából fél kilométernyire fogott acél-és duroÜveg-talajt egy platón. Csessze meg. A Pokolfúrónk el is kezdett fúrni. Meg tudom érteni. A kemény, szürke felszín felcsapódik, ahogy leérkezem. Meghaltam? Hadész volnék a holtak városában, ahol az emberek eggyé váltak a tájjal? A platóban arcok vannak. Több száz rémült arc néz fel rám.

Nem, ez egy lakóház, és azok ablakok. Mögöttük a lakók.

Átfordulok, most van alul a talaj, már ember vagyok. Élek. Majdnem felüvöltök.

A szívem a mellkasomban dörömböl. A bakancsaim alatt Zöld asszony mered rám a nappalija megrepedt duroÜveg-ablaka mögül, kezében egy pohár whiskey. Cserepes növények rázkódnak a polcokon, de erről nem én tehetek. Belenéz a sisakom sötét szemgödreibe. Az ablak tükröződésében látom, ahogy a második hullámunk is leereszkedik a háttérben.

Erős vagyok és hatalmas. Ez a nő meg jelentéktelen senki. Tele vagyok gyűlölettel a zuhanás és a sok halál után, nem érdekel, hogy gonosz dolgokkal telik-e meg az agyam. A Zöld beint nekem, és felhajtja a whiskey-t.

A folyadék lobogva forr. A nő sikolt, a növények a háttérben elfonnyadnak. A nő haja leég, testéből elpárolog a nedvesség, és a húsa lángra lobban, ahogy a karomFúrónk generálta több száz fok felfalja a lakását. Megdermeszt a bogárállapotból visszaváltozás sokkja, közönyösen nézem az asszony megsemmisülését, és az hasít az agyamba: Most akkor ki is a bogár?

Ajax hangja töri meg a bűbájt. A nevemet ugatja.

A Pretoriánusaim biztosították a földet érésünket. A fejünk felett kutyaviadalok. Rhone rossz hírekkel dübörög hozzám:

– Kifogták a karomFúróinkat. A felét kilőtték. A maradék rendben landolt, és megkezdték a behatolást.

Mindössze a fele. Istenek, mennyire profik a sárkánySzárnyaik. A lakóházból kiálló antennára ugrom. Egy pillanatra tisztán belátom a terepünket, ahol felszínt értünk. De még így se lehet megmondani, hogy elbukott-e a tervem.

A tájat megfesti a harci fények villódzása. A látvány egy emléket hív elő, apokaliptikus látomást egy régi papírkönyvből, amelyet gyerekkoromban a palatinuszi könyvtárban lapozgattam: egy litográfia a paradicsomból való kiűzetésből, amikor isten angyalai háborúztak. A karomFúrók most úgy tornyosulnak itt is, ott is, mint azon a metszeten a pogányok obeliszkjei, melyek köré angyalok gyűltek.

Ez maga a pokol – szörnyű és lenyűgöző és néma a mennyek alatt. Ismét emberként képes vagyok meglátni különös szépségét. Talán ez a probléma. Talán ezért háborúzunk folyton, mert nem bogarak vagyunk. Azok nem háborúznak. Csak az angyalok.

Beleborzongok, és borzonganak körülöttem a fúrók is, ahogy belemerülnek a holdba. A nyomukban gejzírek törnek fel. Szintről szintre szökik ki a nyomás a holdból, kibomlanak a belei. Amik valaha dolgok voltak: fém válaszfalak, üvegablakok, műanyag, szigetelés és testek, azok most valami fraktállevessé kavarodnak össze. De jól beazonosítható hulladékként a le nem rögzített tárgyak is ömlenek kifelé a vákuumba a világukba vájt lyukakon át. A Pretoriánusaim ezeket a hulladékgejzíreket célozzák be.

A lefelé igyekvő rohamhajók mentén felnézek a Fényhozó megtépázott hasára. A zászlóshajóm és kapitánya megtette a dolgát, lerakták a rakományt. Itt az idő, hogy Pytha a többieket is utánunk engedje. Mármint ha jönnek a többiek.

Ha nem jönnek, nekünk végünk, de pillanatnyilag ennek semmi jelentősége.

Akkor Ajax lecibál az antennáról.

– Egy mesterlövészt akarsz boldoggá tenni? – csattan fel, és hosszú káromló litániával toldja meg. A nagyját még soha nem hallottam.

Rhone felszól, hogy az áttörés megtörtént. Ajaxszal a pereméhez sietünk: húsz méter széles. A sisakom szerint már most háromszáz méter mély. A hulladékgejzír nem áll le, mert újabb és újabb szinteken nyírjuk ki a nyomást. A karomFúrók nem látszanak, csak démoni fényük lüktet a mélyben. Halált és dicsőséget ígérő fény. Ekkor ágaskodni kezd a karomon a szőr, ahogy valahol energiamező kel életre. Felpillantok: a Phobosz fő pajzsa ismét életre kelt, és elvágja tőlünk az utánpótlást. Összeszorul a gyomrom.

Az egyik Pretoriánus felkiált, figyelmeztetőn mutat a földet érésünk felett magasodó piramisra – az Egyes Bástyára. Az erőd sötét felszínén fénypikkelyek tűnnek fel, és a pikkelyekből aprócska emberformák bukkannak elő. De csakis azért aprók, mert annyira messze vannak.

– Sárkányvadászok – morogja Ajax a rendszerben.

Egyre több pikkely nő ki az erőd oldalán, tucatnyi másik hangár ajtaja nyílik fel.

– Lecsapnak ránk a piramisról, és kisepernek bennünket a holdról – jelentem ki hátborzongató nyugalommal. – Ha elfoglalják a betörési pontunkat, nekünk végünk, mielőtt még a fősereg ideérhetne. Elzárnak bennünket tőlük.

– Az nem a mi dolgunk – feleli Rhone –, ez itt nem a Ladon. Bízz a sorsban! Nekünk most itt lent van feladatunk.

– Várjuk a parancsodat, dominus – int Demetrius a fejével a betörési pontra.

Ajax odabiccent nekem:

– Gyerünk békét kötni!

A kommunikációs rendszerben hallom a Centúriók higgadt kántálását, ahogy mindenki felméri a Sárkányvadászok közelgő fenyegetését. Még egy utolsó pillantást vetek rájuk a messzeségben. Elnyújtott kocogásba kezdtek a piramis oldalán lefelé, suta lomhaságuk egyre gyorsul, ahogy acéltömegük hulláma megindul felénk.

Elképzelem, ahogy majd évek múlva üldögélünk a Palatinusz kertjében, és felidézzük, micsoda nagyszerű változásokat hozott el a békém, majd belevetem magamat a pokol kitátott pofájába.

25

Virginia

HÁBORÚS FÉNYTÖRÉS

Az Intézetben tanult egyik legfontosabb lecke, hogy minél magasabb a hadseregben a rangod, a háború annál kevésbé szól vérről, bátorságról, sárról vagy fegyelemről, és annál inkább logisztikáról és könyvelésről. Általában élelmiszer, üzemanyag és fegyverek körül forog minden. A Phobosz védelméhez úgy kell a testekről és más forrásokról rendelkeznem, mint egy Ezüst vállalatvezetőnek: legnagyobb haszon a legkisebb áron. Ez a játék célja.

Victra, Niobé és Char kezében van a flottáink sorsa, rám hárul a Phobosz védelme. Ha a holdunk elvész, akkor oda a kikötőink, a flottánk utánpótlásának garanciája és a bolygó körüli pályánk védelmének kulcsa. Akkor a Mars körül a hurok végleg megszorul, és vége. Nem ma és még csak nem is holnap, hanem lassan, de teljességgel biztosan, mert erről a holdról minden gond nélkül átdobhatják a bolygóra az Acélesőt. Azt az Esőt, amit mára vártunk. Mekkora tévedés. Hogy mellényúltunk mindannyian. De ezzel nincs mit tenni, csak bele kell állni a harcba.

Fejemen a korona fénytörőként darabolja értelmezhető információkra a háború káoszát. Beemel a harcok szívébe: egyszerre száznyolcvan különböző összecsapást képes egymás mellé rendezve párhuzamosan mutatni. Mivel az én képességeim ennél sokkal korlátozottabbak, negyven képet átadok Nakamurának és a Lényeg személyzetének.

A középpontban egy folyamatosan mozgásban lévő 3D-s katonai térkép foglal helyet. Látom, ahogy a karomFúrók féregként vájják be magukat a hold felsőbb szintjeibe. A légióim pedig elébük vágnak, hogy lefejezzék őket.

A Bástyák köré csoportosított védelmi rendszerünknek az a szervezési elve, hogy a Bástyák maguk az erősítés bázisa, ahonnan a szektor bármelyik pontján észlelt betöréshez csapattesteket lehet juttatni. Csakhogy a karomFúrók megkerülték a Bástyákat és a tízszintes biztonsági rétegrendünket – némelyik fúró közel ötven emelet mélyen jár –, így a rendszerünk pattanásig feszült. Pontosabban teljességgel kiiktatták.

Az offenzíva első negyedórájában majdnem totálisan kimerítettem az Egyes Bástya forrásait. A Bástya három légiójából alig pár ezer harcos maradt a helyén, közel százötvenezer Vörös, Szürke, Barna és a megmaradt lojális Obszidiánok bevetésre kerültek.

Az első légió a harminchatodik szinten ütközik meg. A négy század, melynek azt a feladatot adtam, hogy a villamosnál fejezzék le a süllyedő karomFúrót, percre pontosan érkezik, vállról indítható rakétákkal megsemmisítik a szintet átszakító fúrót.

A fúró félig a padlóba ékelődik, és oldalra dől. Ekkor felpattan a kapszula teteje, amit a Pokolfúró kabinja fölé erősítettek, és őrült gyilkosok áradnak ki belőle. Egy Arany vezeti őket. Ez új. A Vörös Légió százada tüzet nyit rájuk. És akkor a fúró vájta járatból Pretoriánusok özönlenek a szintre, és kezdetét veszi a harc, nekem pedig nincs más lehetőségem, mint erősítést küldeni.

A következő percekben tizenhat másik egységünk bocsátkozik hasonló összeütközésbe Lune haderejével. Elkeseredett közelharcfészkek alakulnak ki, és bár a Pretoriánusok számban alulmaradnak, a vértezetük és fegyverzetük halált hint, teljes a fejetlenség. De legalább létszámfölényben vagyunk, és végül ez lesz a döntő. Lassan fordul a kocka, és ha Kavaxék a felszínen képesek lesznek a betörési pontokon megállítani Lysander utánpótlásának áradatát, akkor az erőit izolálva megsemmisíthetjük a teljes behatoló sereget.

Arra nincs idő, hogy minden egyes eseményt végigvezessek, ezért ide is, oda is röptében osztok javaslatokat: egy átkaroló hadműveletet az ágyúállásokat védő Centúriónak, manipulus alakzatot a harmincharmadik szinten egy Legátusnak. Pár perccel később térek vissza hozzájuk, addigra a Centúrió holtan fekszik, a Legátus azonban a gépészeivel épp lezárja az áttörés helyét. Küldöm is három szinttel lejjebb, hogy az ottani betörési pontot is foglalja el.

Bíznom kell a tisztjeimben, akik odakinn helytállnak. Nekem a legfontosabb dolgom, hogy mindig jókor, megfelelő mennyiségben és jó helyre küldjem az erősítéseket. Számtalan tényező együttállása alapján válogatok: az egyes karomFúrók célpontjának jelentősége, annak a valószínűsége, hogy képesek leszünk megakadályozni az ellenséget ennek a célnak az elérésében és az elszigetelési stratégiám.

És a stratégia bevált, Lysander túlvállalta magát.

Hiába olyan elszántak és fegyelmezettek a Pretoriánusai, Kavax sikeresen akadályozza a felszínen rekedt emberei bejutását, így szinte nincs pont, ahol ne maradnának számban nagyon alul. Sikerült a stratégiai pontokon elegendő századot és légiót összpontosítani, hogy megakasszuk az előretörésüket és kibillentsük az oldaltámadásaikat. Negyedóra alatt a karomFúróik több mint felét elcsíptük és semlegesítettük. Feltehetőleg egyedül én látom a rendet ebben a káoszban. Mert a kommunikációs rendszerünkből csakis a káosz hangjai recsegnek.

– Baaaaaaassszuuus… ez meg mi a baszás volt? Húzzál onnan a faszba, Corran. Mi a faszt gondoltál? Látta valaki, honnan jött? Hol a szarveretes fenében van Horrow? Hívja valaki azt a hajót? Nehézvértezet kell!

– Horrow már nincs a rendszerben. Certius vagyok.

BABABABABBBA.

– Hol a picsába van Horrow?

– Horrow hulla!

– Azt a szarveretest! Gyere ide, Certius. Te virágszaros seggfej, tudtam én, hogy hívnom kéne ezt a szart. Hé, kölyök, a hátamra fel. Várjál, hol a szarveretesben van a doki? Doki?

– Jaj.

– Mi a faszért vagy te annyira elöl?

– Horrow-t foltoztam be.

VRRRRVVVRRRRRRBAMMMM. BABABABABBBABBBBBA.

– Őrült harcosok!

– Nyírd ki őket! A másikat. Nem, a másik másikat, jobbra!!! A rohadékot az ac…

– Norus! Norus!

– Leszakadt a feje, ember! Lőj!

– Hozom!

– Leszakadt a kibaszott feje!

– Mindjárt… hrrrr.

– Faszt Norusba! Vissza kell vonulni. Látod ott azt a víztisztító izét?

– Azt az izét?

– Nem, az egy hamvasztókemence, Carthus! Azt a baszást ott! Azt a pirító izét.

– Ja, ja, vágom.

– Jó lesz fedezéknek, mozogj, mozogj…

– Basszusbasszusbasszus! Sebesült! Sebesült!

– Tapaszt fel! Fel!

– Rakéta zöld. Rakéta megy!

Vvvvvuuuuummmmmm.

– Egyél faszt, aranyhaj! N yyekkkkk.

– Hozd fel azt a háromlábút. Hol a páncélunk? Hall egyáltalán valaki? IRÁNYÍTÁS?!

– Itt vagyok – válaszolok. – Nehéztüzérség erősítés úton, C tizenhat alagútból oldalról érkezik. Tartsd az állást! Bármi áron!

Ez egy veterán egység volt. Megyek a következőhöz. A Vörös Légió vérrel és izzadsággal tapasztja be a lyukakat. Letapossák a Pretoriánusokat, átgázolnak a vértjükön, fröcsög a vér és a gépolaj, előretörnek, hogy fedezéket emeljenek a behatolók ellen. Villamosokon, gravLift-járatokban, valaha virágzó föld alatti piactereken füstbe, tűzbe, olvadt fémbe és sisakokból üvöltő robotikus sikolyokba fúló mészárszék tombol.

A szemembe maró izzadság csordogál. Megszűnik az idő. A magamra szedett erkölcsiség, amitől valaha annyira más lettem, mint az apám, semmivé foszlik. Hangyáimat az ellenséges férgek ellen kényszerítem, és elvágom egymástól a férgeket. Lerohanom őket. Kinyírom mindet, amint lehet. Betömöm a lyukakat, bármi áron. A betörési pontokat körülzáratom a Haemantusz és a Sólyom Légiókkal, rács alakzatban előrenyomulunk, és kiszorítjuk az ellenséget. Jól haladunk, még arra is van időm, hogy pár percenként Kavaxra is ránézzek.

A Sárkányvadász támadása alaposan megrémiszthette a Pretoriánusokat. Öt ékben nyomultak lefelé az Egyes Bástya lejtőin. A helyreállt pajzs védelmében éppen akkor csaphattak le felülről a felszínen rekedt ellenségre, amikor a Lune-Ház légióinak második hulláma érkezett volna a csapatszállítókon. Mire ismét visszajutottam ehhez a képernyőhöz, Kavax a betörési pontok harmadáról kiszorította a támadókat, és minden arra utalt, hogy egy óra sem kell neki, hogy az egész Pretoriánus Gárdát megsemmisítse.

A következő érkezésemkor viszont zavarosabb a kép: az ellentámadása elakadt, a Pretoriánusok masszívabb ellenállást tanúsítanak, makacsul nem hagyják magukat kigyomlálni. Hullámokban rohamoznak, beássák magukat a városi tájba, húzzák az időt, hogy az utánuk érkező testvéreik felkészülhessenek, és a fedezékeikből igyekeznek a holdfelszín alá jutni, hogy az előőrsöket kisegítsék odalenn.

Képtelenség Kavaxra rálelni a kavalkádban. Az ellenséges jelzavarók a közvetlen lézerkommunikációt leszámítva mindent blokkolnak. Mindkét oldalon kódtörők hada folytat bunkerek mélyéről háborút egymással és a rendszerekkel, miközben Zöld fulgur bellatorok – villámharcosok – osonnak át a harcizónákon, hogy az ellenséges rendszereket leigázzák, és távolról eltérítsenek és túszul ejtsenek hajókat és ágyúkat.

Kavax a káosz kellős közepén is szépen vágja a rendet. Piszkosul megszenvedem a magam mindent áttekintő, felmérhetetlen feladatát, kis híján elvétek két karomFúrót is, amelyek egészen mélybe jutottak, de az utolsó pillanatban elcsípem őket, és menesztek is ellenük nyolc századot. Amikor tíz perccel később visszatérek erre az eseményre, a karomFúrók megsemmisítve, de a századaim is széthullottak, fejvesztve futnak. Az ellenség, aki szétverte őket, gyorsan halad. Több mint kétszázan vannak, és a szektor reaktorainak karbantartó liftjei felé nyomulnak. A közelből egységeket irányítok át ellenük, de rendre kiiktatnak mindenkit. Valahogy mindig megtalálják a módját, hogy oldalról elkapják őket.

Te vagy az, Lysander?

Vagy egy Arany szövetségesed? Olyan sok remek parancsnok akad az Aranyak között, lehetetlen biztosra venni, hogy kik azok. Aztán a szemcsés képeken felfedezek egy hatalmas, fekete vértezetet, rajta koponyák.

Ajax?

Még háromszáz Vörös legionáriusomat beáldozom, hogy lassítsam a haladásukat, és közben próbálok az Egyes Bástyáról erősítést keríteni. Csak a hangárban várakozó négyezer Oroszlántestőröm maradt.

– Add át a fénytörődet, Nakamura. Előre – utasítom, mire egy Szürke tiszt kezébe nyomja a fénytörő diadémot. – Ez az ellenséges egység átrágta magát az összes gyilkos akadályomon, sehogy se tudtam megállítani. Százötvenen még maradtak, és átlépték a reaktor határvonalát. Még van néhány ajtó és automatikus zárgát az útjukban, de profi Zöldeket hoztak. Hamarabb odaérhetsz a reaktorhoz. Vigyél magaddal ötszáz Oroszlántestőrt a hangárból, és nyírd ki mindet.

Tiszteleg, majd maga elé veszi az ellenséges egység mozgását mutató holofolyamot. Vértes ujjával az egyik Pretoriánusra bök, akinek a sárkánysisakján rézsútosan fekvő félhold díszeleg. Alakja félig füstbe merül.

– Az Flavinius – mondja, majd hunyorogva mutat egy hatalmas emberalakra a gomolygásban: – Az meg Ajax lenne?

– Vigyél inkább ezer embert. Lehet, hogy Lune is velük van. De ennél több embert nem nélkülözhetek.

– Vigye őket Virgilius – mondja, és magához inti az Oroszlántestőr Centúriót. – Én melletted maradok, asszonyom. Kavaxot elküldted. Még egyszer nem hagylak magadra.

– Hallottad, Virgilius? – kérdezem, a Centúrió bólint. – Akkor menj. Jó vadászatot!

Tiszteleg, és indul. Nakamurára sandítok, enyhén aggaszt, hogy így ellentmondott a parancsomnak, de közben vissza is lépett a fénytörőjéhez.

És végre Victrának sikerül áthatolni a zavarókon.

– Virginia… tartjuk az… Rath… Votumnak nyoma veszett.

– Diomédész… – Charból ennyit hallok.

– Ismételd, Char.

– Diomédész… Phobosz irányába.

– Vettem. Tartsd egyben a flottát!

– De… Phobosz.

– A flotta most fontosabb. Nyerd meg az ütközetet, mi intézzük a miénket.

Kezdek ráébredni, hogy ez nem ilyen egyszerű, de a terepen az ember úgy amputál, hogy nem szól előre a betegnek. Ezt apámtól hallottam egyszer. Akkor elég morbidnak éreztem.

– Látjuk Rathot és Votumot a radarokon? – kérdezem a Kékjeimet.

– A Fényhozó kitakarja az űrt, megvakítja a műszereinket.

Ezt megemésztem, és hívom Kavaxot, hogy figyelmeztessem az esetlegesen érkező ellenséges utánpótlásra. Nem érem el, ezért megbízom a Zöldeket, hogy próbálkozzanak tovább, és visszatérek a csatadiadémhoz. Virgilius alig öt perce ment el, amikor újabb Oroszlántestőr-egységeket vagyok kénytelen a szektor pajzsgenerátorához vivő liftaknát védő Vörös Légióhoz küldeni. Ezerötszáz elment, utána ezer marad, mert még ötszázra szükség van. Azután újabb Pretoriánus előőrs tör át a negyvenötödik szinten a Vörös legionáriusainkon.

Ahhoz a megmaradt ötszázhoz ragaszkodom. Érzem, hogy fordul a szerencse. Kezdjük végre felőrölni az elit behatoló egységeket. Amikor a Fényhozó elhátrál az ágyúink büntető tüzéből, még némi ujjongás is támad.

Én nem ujjongok, talán ezért is érzem magamat néha annyira egyedül. Holiday sem éljenez a többiekkel. Óvón közelebb húzódik hozzám, hálás vagyok, hogy nem hagyta, hogy elküldjem.

Ez csúnya lesz.

Persze ahogy a Fényhozó távolabb emelkedik, a radarjainkon megjelennek a közeledő ellenséges hajók: a Votum-és Rath-hajók elérték a senki földjét. Pár közülük elsötétül, némelyik felrobban, ahogy találat éri, de olcsóbban megússzák az átkelést, mint Lune erői. Amikor átérnek az ágyúink hatósugarán, egyszerűen leparkolnak a pajzsunk előtt, és csak várják és várják, hogy egyszer kimúljon a védelmünk.

Ha a pajzsunk megsemmisül, nekünk is végünk. Ezért a megmaradt ötszáz Oroszlánomat is a pajzsgenerátorhoz indítom. Alig három perce vannak úton, amikor az ellenség átszakítja a korábban Virgiliusszal odaküldött védelmet.

Ha valóban Lysander vezeti azt a csapatot, akkor most kaptam tőle egy gyomrost.

– Mondjátok meg Kavaxnak, hogy vonuljon vissza. A pajzs mindjárt lekerül. Nem maradhat a felszínen, védtelen lesz.

Őrjítő, hogy ezer emberem képtelen volt feltartóztatni azt az egységet. Az Oroszlántestőrségemben a Mars legjobb Szürkéi harcolnak, és legyekként potyognak a Prateoriánusok között. Még egy perc, és Lysander gyomrosa még mélyebbre megy: a pajzsunk megszűnik, és Votum meg Rath is megindul a holdunk ellen.

– Kavax visszavonult? – kérdezem a Kékeket.

– Átadtuk neki a parancsot, Uralkodó. De nem felelt.

Émelygek. Igyekszem nem pánikba esni. Nem megy. Ha Kavax még életben van, most felpillant a felszínen a győztes harcból, ahol alig maradt Pretoriánus, és azt látja, hogy Votum-és Rath-utánpótlás özönli el szabadon a légteret. Arra gondol, hogy csak húsz perc kellett volna, hogy egyszer s mindenkorra kitakarítsa innen az ellenséget. És pusztán a számbeli fölényünkkel megsemmisítettük volna a Phobosz gyomrába befúródott előőrsöt. Akkor győzhettünk volna.

Kavax szemében egy ilyen halál boldogítónak tetszett volna. De hogy a halála is Lune dicsőségét hozza el? Hánynom kell. De az ellenség most még erre sem hagy nekem időt.

Először Apollóniosz hajóiból lövik ki ránk az embereket. Cicero szorosan követi. És nem kell sokáig várni, hogy befussanak Diomédész rombolói is. Három egymás után. A hódítók az érkezési sorrend alapján szereznek hírnevet maguknak, és persze a zsákmányolt fejek minősége szerint. Szophoklészre pillantok, üresség van bennem, mint azon a napon, amikor anyám meghalt. A róka mögöttem ül. Oldalra billenti a fejét, mintha azt kérdezné, hogy miért olyan ideges ez a sok ember a teremben, és mikor jön vissza Kavax.

Fegyelmezem magamat, hogy ne jajduljak fel, amikor a Minótaurosz erősítése megrohanja Kavax osztagát. Arra gondolok, hogyan mondom majd el Niobénak, hogy a férje hiába halt meg, hogyan mondom el a fiamnak, hogy Kavax halott, és legszívesebben meghalnék én is. Képtelenek vagyunk őket megállítani, el fogják érni Lune-t.

Mit tenne most Darrow? Harcolna bármi áron, amíg nem talál valami lehetőséget az ellenség megsemmisítésére, és ha semmi sem adódik, akkor harcolna a végsőkig.

Ideje visszavonulni.

– Légiók, az Uralkodótok beszél – váltok a közös frekvenciára. – Az ellenség biztosította a támadását, nagy erőkkel holdat fogtak. Mindenki adja fel az állásait, a legkisebb veszteségekkel kezdjetek visszavonulni a Kettes és a Nyolcas Szektorba. Az Egyes Szektor elveszett. Aki hátramarad, ahhoz nem jut el utánpótlás, magára marad. A Kettesből és a Nyolcasból még védhető marad a hold. Ott tartjuk az állásainkat. Vége.

Szophoklész idegesen szűköl.

– Uralkodóm – mondja Nakamura higgadt aggodalommal. – Evakuálnunk kell. Az Egyes Bástyát el fogják vágni a visszavonuláskor.

– Még dolgom van – intem le.

– A Votum-hadihajók karomFúrókat dobtak le az Egyes Bástyára, Uralkodóm. Nem engedem, hogy még egyszer veszélybe kerülj.

– A Lényeg mentőkapszula is. Be tudjuk ejteni az Üregbe.

– De ha a menekülőjárat beomlott a bombázásokkor…

– Ötszázharmincan vagyunk. Percenként több tízezer embert meg tudunk menteni. Ez most létfontosságú. Irányítani kell a visszavonulást, különben kitör a káosz, és akkor elveszítjük a holdat és vele az embereket. Ürítsd ki a Bástyát, Nakamura. És a Lényegből is menjen mindenki, akire nincs szükség. És az utolsó előtti pillanatban szólj. Akkor majd beejtjük magunkat. Valaki meg gondoskodjon a rókáról.

Megropogtatom a nyakamat, kihúzom a hátamat, és levezénylem a visszavonulást. Az apám büszke lenne rám. Logikusan csinálom, nem emberségesen: az egyszerű katonákat beáldozom, hogy lassítsam az ellenséget, hogy a nélkülözhetetleneket és különlegeseket menthessük. Annyira leköt az életek hideg osztályozása, hogy csak akkor érzékelem, hogy a Lényeg vészriasztói vagy egy perce vijjognak, amikor Nakamura megmarkolja a vállamat.

– Zuhannunk kell. A karomFúrók majdnem átjutottak a külső pajzson.

– Csak még egy perc.

– Eddig húszat adtam.

Húszat? Tényleg? Az idő értelmét vesztette. Ránézek az Egyes Szektor tortaszelet alakú metszetére: a felszínen széles, a mélyben egészen pontba zsugorodik, és látom, hogy amit lehetett, megtettem. Az ellenséget egyelőre sikerült a Szektorban izolálni, és erőink javát átmentettük a szomszédos szektorokba, a Kettesbe, illetőleg a Nyolcasba. Biccentek Holidaynek, hogy indítsa a Lényeg ejtési szekvenciáját.

– Telemanus Legátus Sárkányvadásza van vonalban – kiáltja az egyik Zöld.

Szétárad bennem a megkönnyebbülés.

– Kapcsolja.

Izzadt, jóképű arc tölti be a Lényeget. Kellemetlenül közel ülő vörös, karikás szemek merednek rám. Nem Kavax az. Hanem Apollóniosz au Valii-Rath.

– Háború, dicsérnek a halandók – nyögi kéjesen, mintha épp a talpát masszíroztatná. – Oroszlánszívű. Bajnokod megtörtem. Most érted jövök el.

26

Virginia

LABIRINTUS

Látom magam előtt, ahogy a Minótaurosz vértezett kezei között Kavax kileheli a lelkét, és legszívesebben sikítanék, miközben Holiday a zuhanást készíti elő. Bénultan fürkészem a radarkijelzőket, hátha életjelet fognék Victrától. Hátha legalább az Északi-saroknál jól áll a csata. Semmi jel, csak elcsúszott adatok az ádáz harcokról. SárkánySzárnyak kavargása. Egymást közvetlen közelről bombázó hadihajók. Héliosz Porvetőjének ágyúi a Földindulás ágyúival párbajoznak. Amíg le nem jutok a mélybe a tartalék parancsnoki központba, nem tudok semmit kideríteni.

– Személyzet, kapaszkodj, a Lényeg zuhanásra kész – bőgi egy Narancs. – Vezetékeket elvágni. Vezetékek elvágva. Ejtés húsz másodperc, tizenkilenc…

– Kinél van a róka?

– Rajta vagyok, Uralkodóm – feleli egy Glaucus nevű tömzsi Vörös Oroszlántestőr, és mutatja, hogy a róka hordozóját a vértje hátára erősítették. Most épp Szophoklészt igyekszik magához csalogatni. De a róka annyira rémült, hogy nem hajlandó kijönni az egyik polc alól. Ha valaki benyúl érte, hogy kiemelje, arrébb ugrik. Holiday gyorsabb nálam, hanyatt dobja magát a földön, a mellkasára nagy adag gumicukrot önt, és addig paskolgatja, míg Szophoklész odaiszkol, eszegetni kezd, és bekucorodik a parancsnokom hóna alá. Holiday gyorsan bedugja Glaucus hátán a hordtáskába.

– Öt…

Oro mellett kapaszkodom meg. Olyan törékeny és védtelen az én vértbe bújtatott tagjaimhoz képest. A Lényeg megremeg, oldalra billen.

– Ez mi volt? – kérdezem.

– Hetes exo-kötelék átvágva – harsogja a Narancs. – A részecskesugaraik felsértették a Lényeg hőfalát.

Vagyis a következő részecskenyaláb egyenesen a Lényeg falát kapja el, ami nem képes kint tartani a hőhatást, idebenn pedig felforr a levegő.

– Ejtés. Most.

A hatalmas, sérthetetlen Lényeg zuhanni kezd a menekülőjárat felé.

És akkor megáll és nincs tovább.

Minden monitor és kijelző elsötétül. A Lényeg belseje melegedni kezd, méghozzá gyorsan. A fémen felettünk vörös fénypupilla kezd tágulni. A Kékek és Zöldek arcán csorog az izzadság. Az arcom szabadon maradt része viszketni kezd. És egyre forróbb minden. Feltolom a sisakomat. A Lényeg személyzetéből csak a testőreimnek és a végre a hordtáskába zárt Szophoklésznek van vértezete. Oro arcán vastagon csillog az izzadság.

– Virginia… – suttogja, és a nyála elgőzölög. – A részecskesugár megolvaszthatta a járatot…

A vértemen kívül egyre feljebb kúszik a hőmérséklet. Megduplázódik. Ismét a kétszeresére ugrik. A Zöldek és Kékek üvöltenek, ahogy égeti őket a levegő.

– A vészliftekbe! – kiabálom. – Mindenki a vészliftekbe! A vértesek maradnak utoljára!

Holiday és az Oroszlánjaim meg se hallják a parancsomat. Lefognak, és utat vágnak az előretolakodó személyzetben a lifthez. A vértes vállaik felett látom, ahogy Oro vergődik utánunk, a szeme kidülled. Az emberek botorkálnak, aki megbotlik, és a fém irányítópultokba kapaszkodik, annak megolvad a keze.

– Oróra szükség van – kiabálom.

Oro ereje elszáll, térdre csuklik. A tüzes levegő szétégeti a tüdejét, nem emberi sikoly tör fel belőle. Holiday az utolsó pillanatban rohan vissza érte, és rángatja a lifthez. Oro égett bőre lemállik, kicsúszik Holiday fogásából. Elveszíti az egyensúlyát, Glaucusnak és egy másik Oroszlánnak még épp sikerül a hóna alá nyúlni, és berántani a csattanva csukódó liftajtókon.

Néma csend.

A lift ereszkedik. A vértünk gőzölög.

Holiday keze még markolja Oro alkarjának bőrét. Finoman leteszi a padlóra, és kiadja a parancsot a fegyverellenőrzésre. A bőrt bámulom a padlón. Túl sokáig maradtam. Az én hibám. Még egy a listára. De a visszavonulást legalább jól intéztem. Megmentettem egy csomó életet, csak a Lényeget nem. A megszállókat még mindig izolálni tudjuk.

– A lift a mentővillamoshoz érkezik, azzal oldalirányban eljuthatunk a Kettes Bástyához – mondja nekem Holiday. – Meg tudjuk csinálni.

Bólintok, de a lift hamarosan lassulni kezd. Holiday ellenőrzi a rendszert.

– Hadd találgassak. Elzáródott a liftakna – motyogom.

– A rendszer szerint alattunk törmelék van. Mi talán elférünk mellette, de a lift beszorult.

– Hát próbálkozzunk. Ki a liftből – indítom a gravCsizmámat, a talpam kellemetlenül bizsereg. Harminc testőröm is beizzítja a maga csizmáját.

Két Oroszlánom kinyitja a lift aljában az aknaajtót, és előreindulnak, hogy felderítsék a terepet. Először az impulzusÖklöket halljuk, majd jelentik, hogy összetűzésbe kerültek. Aztán egyszer csak nem adnak többé életjelet. Vagyis nem törmelék állja el az utat. Lekukkantok a liftakna mélyére, fém csillan a sötétben. Gyorsan emelkedik. Kürt hangja harsan a mélyben.

– Minótaurosz – morgom. – Lefelé nem járható. Felfelé, mindenki. Ki a liftből! Ejtsük rájuk!

– Ha elhagyjuk a liftaknát, a Bástya kellős közepére jutunk ki – figyelmeztet Holiday. – Levágnak bennünket, ha…

– Inkább lefelé mennél?

– Irány felfelé, srácok!

Holiday kinyitja a felső reteszt, és kimászunk a liftből. Mire én is kibújok, az Oroszlánok már kinyitották a felső szintre nyíló ajtót. Adódik egy kis tűzpárbaj, de hamar felharsan a „Tiszta!” jelzés. Három Votum Szürke vergődik félholtan a padlón, Holiday könnyít a sorsukon, Glaucus berobbantja a liftet mögöttünk, és halljuk, ahogy sivítva lezuhan az aknában.

Huszonnyolc megmaradt Oroszlánommal rohanvást indulunk meg a Bástya folyosóján. A sisakom kijelzőjén betöltöm a katonai térképet, az érzékelők jelzik az idegen behatolást. Több szinten egyszerre. A beretvámat a rejtett tokjában hagyom, pisztolyt rántok futás közben. A vértezetem nem különbözik attól, amit a testőreim viselnek, méghozzá jó okból. Az ellenség minden katonája szemében én vagyok a főnyeremény. A fene abba a liftbe! A fene a karomFúrókba!

Futás közben tájékoztatom a testőreimet a helyzetünkről:

– Keletről és nyugatról elvágtak bennünket, ellenséges erők özönlenek befelé. Rath-és Votum-egységek. Az erődöt kiürítettük, tehát nincs senki, aki megállítsa őket, csak egy darabig az automatikus védelmi rendszer. Félő, hogy beszorítanak és körbezárnak minket. Oldalirányba még van mozgásterünk, de mindenképpen lefelé kell tartanunk. Az Üregbe. Legjobb esélyünk a függőleges D járatban lehet, ha azt elzárták vagy eldugult, még mindig próbálkozhatunk a B-vel.

Közben a fejemben listázom tovább a lehetséges B meg C meg D terveket, ha sorban befuccsolnának. A testőrök frekvenciájára váltok, és épp Holidayt hallom:

– …az ő biztonsága az egyetlen szempont. Aki megsebesül, és nem tudja tartani a lépést, arra nem tudunk várni. Azt hátrahagyjuk.

– Kizárt. Utasítás érvénytelen – vágok a szavába. – Sokszoros túlerőben vannak, minden oldalról előbb-utóbb körbezárnak bennünket, viszont mindenki a saját dicsőségére vadászik. Versengeni fognak, hogy melyikük fog el engem végül. Mi mások vagyunk. Mi egy falka vagyunk. Együtt ölünk, együttműködünk, együtt élünk. Vadászni jöttek, de valamiről megfeledkeztek: hic sunt leones.

– Hic sunt leones! – visszhangozzák, és együtt püföljük mellvértünk vasát.

A folyosókon a veszett rohanás feszültségét és némaságát a véletlenszerű, ugyanakkor felmérhetetlenül intenzív mozgási erőszak váltogatja némi visszavonulással, kirohanással és bizarr, mosdókban, katonai tárgyalókban, sőt egy konyhában meghúzódással tarkítva, ahol a rettegés kerekedik felül. Különös tánc ez, melynek során az ellenség megtapasztalhatja, hogy egy beolajozott angolnánál is nehezebb bennünket megcsípnie.

Sajnos azonban itt most nem néhány pár kéz kapkod utánunk egy nagyobbacska pocsolyában, hiszen az utánpótlással érkezett erők csak úgy dőlnek az épületbe. A kezek lassacskán szorosra szőtt hálóvá érnek össze.

Az ügyes, de nem speciálisan kiképzett Votum-legionáriusoknál az én huszonnyolc Oroszlánom keményebb, jobban felszerelt, jobban képzett és Holiday parancsnoksága alatt ezerszer jobban irányított csapat. Apollóniosz emberei azonban sokat próbált harcedzett marsi veteránok. Ráadásul sokuknak személyes ügy, hogy engem elkapjanak. Mivel jobbára az Augustus Légióban szolgálnának, az apám idejében ott is szolgáltak. És ő az ostobákat soha nem szenvedhette. Egyébként tizenkét évnyi háborút sem élnek túl ostobák.

Nem számít, mennyire legjobbak az enyéim, végül mindegyiket egyenként levadásszák és elpusztítják, ha nem jutunk ki mielőbb.

Persze engem nem ölnek meg. Engem láncra vernek, és Lune diadalmenetében végigvonszolnak az utcákon.

Votum Zöldjei először lekapcsolják az áramot. Mostantól fogva csak a torkolattüzeink világítanak a folyosók fordulóiban. Villámként csapunk fel itt-ott, fedezékbe húzódunk, és minduntalan elnyel bennünket az állomás, mert azon mesterkedünk, hogy valami résen kicsusszanjunk szorultságunkból. Amikor muszáj, olyankor lecsapunk, ha tudunk, meglapulunk, de fő szabályként loholva menekülünk, szellemKöpenyünk majdnem láthatatlanná tesz bennünket ennél a tempónál.

A futás a mentsvárunk.

Mivel az ajtók helyi áramellátással üzemelnek, és az uralkodói implantátumom még működik, a helyi irányítás egyelőre nálam marad. Vagy tucatszor szétválunk. Ez összezavarja az üldözőinket, csakhogy egyre ravaszabbak. Elvágják a függőleges járatokat, az alsóbb szinteken olyan elszánt erőkbe ütközünk, hogy nem jutunk át. Bevetnek mindent: térhasító részecskepajzsot, csapdákat, automata ágyúkat. Aknákat.

Apollóniosz egyre közelgő kürtje elől menekülve befordulunk egy sarkon, és az előttem futó Oroszlán egyszerűen a semmibe vész. Mintha vértje se lett volna. Fogalmam sincs, mi végzett vele, csak a lábát látom, ahogy elpattog a folyosón.

Néhány perccel később zihálva térdepelek egy, az I. Vörös Légió számára kialakított pihenőhelyiség sötétjében. Egy akváriumban medúzák lebegnek, éppolyan rémesek és vörösek, mint annak a szerencsétlen halott Oroszlánomnak a lába. Egyébként Arminiusnak hívták, tudom, hogy szerette a ruhákat. Szeretett volna ruhatervező lenni, visszavonulása után a nyugdíjából saját ruhamárkát akart létrehozni. Úgy volt, hogy tőlem kapja a kezdőtőkét. Erről persze ő még nem tudott.

– Mozgás a folyosón – hallom Glaucus hangját. Visszahívja a drónt. – Holiday az.

Holiday hat Oroszlánnal zaj nélkül oson be a helyiségbe.

– Bejött? – kérdezem.

Nakamura vértje füstölög.

– Bevették. Votum azt hiszi, két szinttel feljebb keletre, a biztonságos villamosok felé tartunk. A drón képe szerint a D járat tiszta.

– És Apollóniosz?

– Az ő embereinek a java a Kettes Szektorban vesződik a Vörös Légióval. Szóra bírtuk egy tisztjüket. – Nem kérdem, hogyan. – Állítja, hogy Kavax még életben van, Apollóniosz eltörte a gerincét, és hátraküldte trófeaként.

Életben van. Jupiternek hála. Megkönnyebbülök. Fogoly, de él.

Míg a másik egységünkre várunk a pihenőben, igyekszem félretenni az aggodalmam. Két tömött hátizsákkal érkeznek végül vissza.

– Köpenyek és beretvák? – kérdezem, mire bólintanak.

– Húsz és tizenöt. És találtunk pár éjjellátót is.

– Azoknak meg mi hasznát vennénk? – kérdi Holiday.

– Az a biztosítékunk – felelem.

Az állomás belső kommunikációs rendszere recsegve kel életre:

– Itt Cicero au Votum, Augustus. Elvágtunk a seregeidtől. Körbe vagy véve. A Bástyából nem tudsz kijutni. Nem szégyen, ha megadod magadat. Sőt. Nemesebb cselekedet, mint ha vadállatként menekülsz és üldözötten halsz meg egy sarokban. Apollóniosz ebben a pillanatban is a nyomodban van. Lune nem Atalantia. Hajlandó elismerni a Köztársaság létét. Amennyiben megadod nekem magadat, államfői jogaidat tiszteletben tartjuk. Embereid hasonlóképpen…

Kétszer csettintek a nyelvemmel, és Oroszlánjaim elhagyják a helyiséget.

Cicero kezd nyugtalankodni. Ahogy én is. Apollónioszt vagy egy órája nem láttuk. Ami sohasem jelent jót.

A folyosókon csend és sötétség uralkodik. A sebesültjeink nem lassítanak le bennünket. Eddig öt van, kettőt személyesen Apollóniosz sebezte meg, de nem volt rá módja, hogy végezzen velük. A Köztársaság legpengébb harci gyógykoktélján csinálják végig a menekülést, a Mjolnir-6 csodaszer, de én nem kérek belőle. Blokkolja az empátiát az agyban, nekem pedig a józanság kincset ér. Ha elveszítem, a testőreimet kirakom csalinak, hogy amíg ők lefoglalják az ellenséget, én titokban kicsusszanjak a hurokból. A Köztársaságért.

Adrius nyilván így cselekedne. Vagy az apám. De én nem.

Ma nem.

Lassan, óvatosan haladunk előre, végül elérjük a tankhangár bejáratát, ahol a D járat is indul. A tizenharmadik szinten vagyunk, nem futunk bele ellenséges csapattestekbe. Mindjárt ott vagyunk. Holiday felkapcsolja a szellemKöpenyét, és másik három Oroszlánnal előrenyomul a sötétben. Egy sínágyú szörcsögését hallom. Hörgést. Holiday vörös késsel tér vissza. A drónok nem tévedtek. Tényleg csak néhány Votum műszaki volt itt, akik a gravLiftet igyekeztek meghekkelni, hogy beolajozzák kicsit a csapataik mozgását.

Biccentek.

Amilyen halkan a nehéz vértekben csak bírunk, beoldalazunk a hangárba. Három Oroszlán szétfeszegette pár méterre a súlyos liftajtókat. Ezek nem személyliftek, a tankokat szállítják, harminc méter széles ajtókkal vannak felszerelve. Felvesszük körülöttük az alakzatot. Holiday behajít egy drónt a liftakna feketeségébe. A sisakmonitoromon lesem a képet. A járat változatlanul tisztának tűnik, még a hőkamera se mutat semmit. A járat vége mélyen a hold gyomrában van, de még az Egyes Szektor szeletének az elkeskenyedő csücskében. Odalent az Üregben se kerülünk át a saját arcvonalunk mögé, de nagyon közel leszünk.

Holidaynek feltűnik valami, ami nekem nem, miközben nanodrótot vonnak a lift bejáratához. A szinte láthatatlan poliRost tucatnyi szálát pendítik meg, mint aki épp csak könnyedén keresgéli a csapdákat a bejárat szájában. A drónja még mindig a járat mélyében készít felvételeket, miközben ő visszatekeri a felvételt, hogy lássam, mi szúrt neki szemet: kétszáz méterrel a szintünk alatt a járat falán sorakozó hideg foltok. Néhány fokkal hidegebbek, mint a fém körülöttük. Szép számmal. SzellemKöpeny-hűtőegységek. Méghozzá elég menők. A járatban katonák lapulnak. Ez csapda.

Egyértelműen Apollóniosz. Azt nem tudta, melyik szinten érkezünk, azt azonban valahogyan megsejtette, hogy mindenképpen ezen a járaton próbálkozunk majd. És én még azt hittem, kellőképpen véletlenszerűen haladtunk ebbe az irányba.

– Jelet fogtam. Sztázismező. Feltehetően a járatban. Ha leugrunk, éppen felettük bénultunk volna le. Beleragadtunk volna, mint legyek a borostyánba.

A sisakom hátuljából figyelő kamerákon körbekémlelek a hangár sötétségében. Most is figyel minket. Talán küldi is ránk az embereit, hogy bekerítsenek. Talán ő maga jön.

– Miért nem csaptak még le ránk?

– Nem tudják, melyikünk vagy te. És akkor az a legjobb, ha mind legyek vagyunk a borostyánban.

Azaz fogalmuk sincs, melyikünket kell életben hagyniuk, és tisztelik annyira az Oroszlánjaimat, hogy tudják, kénytelenek lennének a legtöbbünkkel végezni ahhoz, hogy semlegesíthessenek bennünket. Vagyis Apollóniosz élve akar. Lehet, hogy Lune-nek sikerült csapatjátékost faragnia belőle?

– Vágjuk jól pofán őket, és pucoljunk – int Holiday a fejével a hangár magasában húzódó fémjárdákra. – Menjünk a gépészeten át. És fűtsünk be ebbe a liftaknába. Van B tervünk is.

– De itt is lehet más megoldásunk. Van egy hálónk?

– Kettő is.

– Oroszlánok, Kavaxot elfogták. A fejében titkos adatokat őriz, ráadásul a barátunk. Sokan közületek személyesen ismeritek. Sokan közületek a neve napján is vele ünnepeltetek. Csakis úgy kaphatjuk őt vissza, ha kellőképpen értékes foglyot tudunk érte cserébe ajánlani. Itt pedig volna esélyünk ilyen foglyot ejteni. – A rádiók elismerő helyesléssel csettegnek. – Nem is sejtheti, hogy csapdába csaljuk. Te jössz, Holiday!

– A drónnal csinálom – kezd bele. – Ahogy megindulnak, álvisszavonulás, első falka futóhomok alakzatba. Második falka tűztámogatás. Harmadik falka hangárkaput biztosítja. Ne hagyjuk, hogy bekerítsenek. Kijárat a gépészeten át. Uralkodó, te maradsz hátul.

– Nem. Én vagyok az első falka. Jól jöhet az izom.

Holiday hosszan hallgat, de nem kezd vitázni.

– Ne ránts beretvát.

Bólintok, készen állok az erőszakra. Holiday felhozza a drónt a liftakna járatának fenekéről, és a megfelelő magasságban rámenősen szimatolgatni kezd vele, egészen közel megy az egyik hideg folthoz. Még közelebb. És közelebb. A járatban kacagás visszhangzik. A köpeny semmivé olvad, és a távoli drónunk előtt bikafej bukkan fel a félhomályból.

– Megvagy – mondja Apollóniosz.

Légy méretű drón pislog Apollóniosz feje felett. Nyilván minden szinten telepített egyet a D járathoz vezető útvonalra.

Elhajítjuk a robbanószert, és látványosan menekülni kezdünk, hogy Apollóniosz mindent lásson. A hátsó kamerán figyelem, ahogy a töltetek detonálnak. Az ajtó tűzoszloppá változik. ImpulzusVértbe burkolt Aranyak emelkednek ki a lángokból, és iramodnak be a nyomunkban a hangárba. Egyenesen belerohannak a nanodrótba. Az aktiválódik, rezegni kezd, percenként milliós nagyságrendben, előre-hátra, mint egy fűrész, ami áthatol a legkeményebb vértezeten is. Mint a vajon. Még soha nem láttam ilyen bizarr furcsaságban hús-és acélszeletekre szabdalt embereket, mint az a három, aki elsőnek beleszaladt a drótokba. A következő kettő átjut rajtuk, és a nyomunkba erednek. És akkor ront be Szürkéi gyűrűjében maga Apollóniosz.

– Most – hallatszik Holiday parancsa, mire az Oroszlánjaim egy emberként fordulnak szembe az ellenséggel, és nyitnak tüzet Holiday célmezőjébe. Az első Arany darabokra hullik, ahogy huszonöt mesterlövésszel eltaláljuk. A mellettem álló Oroszlán hátrahanyatlik, egy impulzusÖköl találata éri, a két karja ágakként roppan szét. Holiday a következő Aranyat veszi célba, és mi huszonnégyen szintén. Öt lépésre tőlünk válik semmivé. A pajzsunkról pattog le az acél. Az egyik lába a vállamat találja el.

Mindez négy másodperc alatt. És Apollóniosz közben közelebb juthatott.

A kettes falka a liftaknából feltörő Szürkéket veszi tűz alá, miközben Apollóniosz ráveti magát az én falkámra. Futóhomokként húzódunk vissza alatta, a tervünk az, hogy hatan tűz alatt tartjuk, miközben ketten a hálókat lövik rá és ketten pajzsBuborékot vonnak fel.

De valami félrecsúszik. Túl gyorsan és túl közel zajlanak az események, hogy láthatnám, mi is történik. Az egyik hálós Oroszlán testét kettévágják, a hálót kilőtte, most felettünk lebeg, mint egy lepedő a szélben. Egy másik Oroszlánt is félrelök valami. Azt látom, hogy lila acél suhanásával közeledik hozzám Apollóniosz. Kétszer meghúzom a ravaszt, de addigra kapálódzó csikóként veti rám magát. Ide se néz, úgy robban belém a fél vállával, miközben lecsapja egy Oroszlán karját. Fogalma sincs, hogy melyikünk vagyok én. Megszédülök a becsapódástól, ő arra számított, hogy egyből kiüt, de nem Szürke vagyok. Háttal áll nekem, hogy a másik hálópuskás Oroszlánunkat kivégezze.

– Holiday, testőr.

Csakhogy Apollóniosznak is van a sisakja hátsó felén kamerája. És ahogy a beretvámért nyúlok, úgy szagolja ki a mozdulatot, mint leviatán a vért. Megfordul, rémisztő acélszörnyeteg.

– Üdv, Oroszlánszívű – duruzsolja.

Gigantikus beretvája újabb emberemet hasítja ketté, ahogy ellenem indul. A második sújtás útját kéken derengő égisz állítja meg a sisakom előtt. Holidayé. Élek a lehetőséggel, lebukom, ahogy Darrow-tól tanultam, és a bal térdén felnyársalom Apollónioszt. Meg se nyikkan. Lefejeli a sisakom búbját, kisül a sisakmonitorom.

Elnyúlok a földön. A hálós emberünk lő. A háló elkapja Apollónioszt, kisüti a vértezetét. A beretvája beszorul, de a fél karja szabadon marad. Kikapja a beretvámat a térdéből, és kivágja magát a hálóból. Szédelegve tápászkodom fel, látom, hogy a pajzsBuborék fent van. Az egyik Oroszlánom vértezetének hátsó egységéből szivárványos félgömb vetül fölénk. Fél méterrel a padló felett ér véget. Ha eléri a padlót, bombaként robban fel velünk együtt. Vagyis annak az emberemnek mindenáron talpon kell maradnia, és a lehető legtávolabb a harctól.

Apollóniosz nyolcunkkal együtt beszorult a pajzs alá.

A kívül rekedt emberei majd megőrülnek, ahogy meglátják, micsoda veszedelembe került a gazdájuk, de a mieink lefoglalják őket. Holiday és két másik Oroszlán automata össztüzet nyit Apollónioszra. A pajzsa fülsiketítő csattanással hal be, kezéből kiesik a beretvám, és ahogy leejti, kipattog a buborék alól. Az embereim rávetik magukat a Minótauroszra, kirúgják a lábát. A bal karját Glaucus lefogja, mások a jobbját ragadják meg. Én a térdeit rúgom ki durván. Meginog, hanyatt vágódik. Egy Oroszlán a kezére tapos, és jó messzire kirúgja a méretes beretváját a buborék alól. Segítek lefogni a lábait.

Most eljött a nagy lehetőség.

Holiday ront rá a kegyelemtőrével, ami olyan, mint egy kétvégű tőrnyél penge nélkül. Ha az ember a fekete végét szorítja meg, a nyélben lévő mágneses töltés előtol egy kihegyezett töltésű lemerült uránium fúrófejet. Ha a vörös végét, akkor a fúróból griffet is hatástalanító mennyiségű haemantusznyugtató lövell ki. Új fegyver, tömegtermelésben gyártjuk, mert olcsó, viszont egész hadseregek ellátásával felérően drága vértezetben leterített lovagokat lehet vele semlegesíteni. Pont Apollónioszra találtuk ki.

Ahogy meglátja a kegyelemtőrt, dobálni kezdi magát. Alig bírom megtartani a lábait. Egy Oroszlán a szarvait ragadja meg, és rátérdepel a vállaira, hogy nyugton maradjon addig, míg Holiday beledöfi a fúrót. Csakhogy Apollóniosz eddig eltitkolta a valódi erejét. Most leszegi a fejét, és a testőrömet berántja Holiday elé. A kegyelemtőr elsül a vállában, és az Oroszlánom rögtön tudja, hogy neki vége. A nyugtatóadag egy Arany adagja volt. Apollóniosz oldalra csapja a fejét, és az egyik szarvával Holiday gyomrába döf.

Glaucus ordítva rántja elő az oldalfegyverét, és egy egész tárat beleürít a bikasisakba. Az acél behorpad. Beroppan. És a következő löveg átszakítja a sisakot, és a nyakánál eltalálja Apollónioszt. Felbőg, és a feje ernyedten zuhan ki Holiday testéből. A sisakból a lyukon át vér és fogak ömlenek. Holiday változatlanul a hasán térdel, előkap egy másik kegyelemtőrt, és azt végre Apollóniosz torkába döfi a vértjén keresztül.

De az nem sül el. Ócska szar.

Újra meg újra próbálkozik vele, de semmi. Bekrepált mindkét vége. Pazar. Akkor Apollóniosz begyújtja a csizmáját, és én repülök. Hatalmas kondulással csattanunk bele a buborékba, majdnem mindennek vége. Odakint az embereim lassan nem fogják tudni feltartóztatni a Minótaurosz embereit. A lábait el nem eresztve kiadom az enyéimnek a parancsot, hogy végezzenek Apollóniosszal. Holiday bedugja a puskáját a sisakon tátongó lyukba, hogy a fejébe lőjön.

És akkor valami zajt hallok: kis kerek acélgolyó gurul be felénk.

Apollóniosznak nem kellett feltétlenül kiszabadulnia, elég volt addig húznia az időt, hogy valami ilyesmi végre bekövetkezhessék.

Gránát gurul be a pajzsBuborék alá, és felrobban. Oldalra repülök. Csengő füllel, szédelegve tápászkodom fel, amint eljut a tudatomig, hogy ezt kell tennem. De a hörögve nyögdécselő vértes alakok között a leghatalmasabb is felemelkedik. Felnyalábolom Holidayt, és menekülőre fogom.

27

Virginia

MÉLTÓ HALÁL

Vér-és gépzsírnyomokat hagyva magunk után a gépházon át egy oldalirányú villamosalagútba menekülünk. A kocsi le van robbanva. Két percig tiszta erőből rohanunk. Apollóniosz utánunk. De a kürtjét egy ideje nem fújdogálja. Már nem tréfálkozik. Már csak ki akar bennünket nyírni.

A kezünkben volt, de nem tudtunk végezni vele. Lebénultunk a bénázásunktól. Mindösszesen tizennyolc Oroszlánom maradt. Mindenki sebesült. Tízen közülünk futni se tudnának, ha a vértjükből nem kapnák a csatadrogot. Holiday sem. Glaucus elhozta a beretvámat. Átveszem tőle, megpaskolom a hátán a hordozót. Szegény kis Szophoklész.

– Szarjuk le a liftaknákat, húzzunk innen a szarral.

– Ha egyáltalán elérjük a szennyvízaknát – mondja Holiday kétkedőn. A gyomorsebe kezdi lelassítani. Glaucusszal ketten támogatjuk.

Most már mintha Cicero is tudná, merre járunk. Ő is nyomul felénk. Érzem, ahogy körbezárnak a csapatai. Jönnek minden szintről, áramolnak utánunk. Kizárt, hogy eljussunk a szennyvízaknáig. Nem jutunk innen se fel, se le. Segítségre van szükségünk. A Bástya hőmérséklete a folyosókon eléri a harminckét fokot, egy ideje elkezdtem melegíteni. És még megvan a felszerelés, az a két hátizsák, amelyeket a fegyverraktárból hozattam el korábban az embereimmel. Még van esélyünk, ha nem is sok.

A szennyvízaknához nem jutunk el, ezért az egyre jobban szoruló hurokban egy, a zárkához jó közel eső repülőszimulátor-terembe hátrálunk. A néha vért köhögő Holiday egy ellőtt lábú Oroszlánt helyez a bejárattal szemközt, feltámasztja ültében, és fegyvert nyom a kezébe. Időközben levette a sisakját, sápadt és kiveri a víz.

– Vérnyomokat hagytunk magunk után. Tartjuk magunkat itt egy ideig. Időt nyerünk neked. Nincsenek sérüléseid, fogj egy szellemKöpenyt, és surranj ki – lihegi. A bal karját nem bírja megemelni. A vállát is eltalálták, de engem jobban aggaszt a gyomrában a lyuk, amit a sisakszarv ütött rajta. – A Vörös Galambok Napján cserben hagytunk, hagyd, hogy most…

Csüggedten nézi, ahogy felkapom a két nagy hátizsákot, amit az Oroszlánok elhoztak a fegyvertárból. Egy oldalajtóhoz megyek.

– A fogda mellett vagyunk – szólok még vissza neki. – Ti tartsatok ki, és álljatok készen.

– Az egy áruló! – kiáltja Holiday. – Meg fog ölni téged, Uralkodóm!

De nem tarthat vissza.

A köpenybe burkolózva húzom meg magamat a fogdával szemközt, ahogy a sötétben Votum-legionáriusok zuhognak el előttem a folyosón futólépésben a tűzharc zaja felé. Ostromolják az Oroszlánjaimat. Ragyogó napkitöréses sisakú, fehér köpenyes Arany áll meg a fogda előtt. Cicero au Votum az.

– Milyen vaskos ajtó – jegyzi meg könnyedén.

– A fogda bejárata, dominus – közli vele egy Centúrió.

– Ne javíts ki. Ez egy ajtó.

– Óhajtod, hogy Zöldeket küldjek ide?

– Ne légy nevetséges! Dolgozzanak csak a lifteken. Lysandernek semmi szüksége foglyokra. Neki az Uralkodó kell, és ez az erőd. Ne majmoljuk a Minótauroszt, nem kell még egy elborult elme. De azért még érdekes lehet. Elég vaskos ajtó ez. Talán senyved itt eltemetve pár régi barát. Sose jöttem rá, mi lett Mercuriusszal. Na majd vacsora közben feltörjük. Most jöjj!

Kivárom, míg eltakarodnak végre, akkor megállok a fogda ajtaja előtt, és ahogy érzékeli az uralkodói implantátumot, belesüllyed a padlóba. Idebenn nincsenek őrök. De nyilvánvaló okokból a szigorúan őrzött rabokat egy vészkiürítésnél senki se viszi sehová. Beugrom a helyiségbe, bezárom magam mögött az ajtót, és leveszem a köpenyt. A félhomályban cellák sora világít. Bentről minden rab engem les, ahogy a nagy zsákokkal közelítek.

Hatvanhárom hazaáruló Obszidián vitéz ül itt, a Köztársaság bűnösnek találta őket. Az ÖsszTörzs száműzöttjei, akik túlságosan is súlyosat vétettek, és valaha túl fontosak voltak ahhoz, hogy kegyelmet kapjanak. Elhaladok a sok barbár előtt, míg a legvastagabb rácsok mögött sínylődő nagyvadhoz nem érek. Az Aranyak úgy emlegetik, Égi Fattyú. Én Hajas Valdirként ismerem. Az ágyán hever, két keze a háta mögött összekulcsolva.

Kicsit sem kedvelem ezt az alakot.

Amikor Darrow Agea sarában beretvát nyomott Ragnar kezébe, Valdir vérengző kamasz volt. Szemtanúja volt annak a pillanatnak, ami mély hatást gyakorolt rá. Konkrétan beleszeretett a férjembe. Azzal a fajta szerelemmel, ami Patrokloszban lobogott Péleusz fia iránt. Mivel azonban a klasszikusok, Ovidius és Homérosz nem érte még el durva agyát, a saját nyelvén énekelte meg szerelmét: Darrow ellenségeit szabdalta halomba. Amikor azonban Darrow összeadta őt Sefivel, hogy az Obszidiánokat egy hatalmas szövetségbe kovácsolja, megkeseredett, ahogy megkeserednek azok, akiknek szerelme nem talál viszonzást.

Nekem legalábbis ez az elméletem.

A Darrow-nál hatalmasabb és ifjabb Valdirból egy félisten ingerültsége árad. Zavarba ejtően jóképű, pláne Obszidián létére. Tekintete mély és mogorva. Arca beesett és szeplős. Szíjas és izmos és tetoválásoktól fekete a teste.

Híresen hosszú vitézfarka sehol. Azt állította, hogy ő maga vágta le egy nappal azelőtt, hogy rátaláltunk a Mars egyik luxusbordélyában Rózsaszínek koszorújában, olyan pocsolyarészegen, amennyire csak egy Vörös tud lenni. De Valdir hazug, szóval ki tudja, igaz-e, amit mond. Persze tény, hogy jogosan szégyenkezik. Az ÖsszTörzs kedvéért elárulta a Köztársaságot, és az ÖsszTörzs széthullott, Volsung Fá elrabolta a legjobbjait és a hajóhadát. Talán rég azt kívánja, bárcsak ment volna ő is Fával meg a Volk testvéreivel, hogy kedvére fosztogasson az Övben, ahelyett, hogy ebben a cellában rohadna.

Pont annyira örül, hogy lát, mint amennyire én. Ismerjük egymást. Túl sokszor hívta el a Citadellába Darrow vacsorára, és mindig is úgy véltem, nincs jó hatással Paxra. De talán alábecsültem a fiamat. Talán inkább ő volt jó hatással Valdirra. Pax látja az erényeit, ahogy Lyria erényeit is meglátta. Hát ezért vagyok most itt. Egy Uralkodó, ahogy békejobbot kínál egy árulónak.

De a fajtájával semmire se jutnék szép szavakkal, inkább kihívást kínálok.

– Bele bírsz még nézni a szemembe. Nocsak! Kérdés, hogy Darrow szemébe bele tudsz-e majd nézni, ha hazaér?

– Tyr Morga halott, Arany. A Szabad Légiók meghaltak – mondja kifejezéstelenül. Meg se moccan az ágyán. – Sefi halott. A… szívem halott. Meghaltam.

Hát drámázásért nem kell a szomszédba mennie. Az ember azt hinné, van az ágya mellett repülősó is.

– Darrow nem halt meg, Obszidián. Éppen hazafelé tart a Marsra. – Valdir rám néz. Szénfekete szemében bizonytalan tüzecske lobban. Meglevegőztetem a tüzet: – Rám magasról teszel. Teszel a becsületre, teszel a Köztársaságra, teszel arra is, hogy a visító szirénák azt jelzik, hogy a Társadalom épp elfoglalja Phoboszt, és az Aranyak hamarosan kivégeznek, mint egy kutyát. De tudom, hogy az nagyon is izgat, hogy Darrow mit gondol rólad. Felteszem hát a kérdést: úgy akarsz elpusztulni, hogy Darrow vacak kis árulóként emlékezzen rád? Vagy szívesebben néznél bele a szemébe, amikor majd azt mondom neki: Valdir megérdemli, hogy megbocsássunk neki. Valdir segített megvédeni a Köztársaságot és az Uralkodóját. Lehet, hogy Valdir kopasz, de vitézsége megmaradt.

Felül az ágyán.

Összehúzott szemmel nézegeti a horpadt vértemet. Talán nem egy észlény, de elég ravasz ahhoz, hogy most hasznát vehessem.

– A Bástya elesett talán, és elvágtak a csapataidtól? Jó mély az a vágás a vádlidon. Beretvától szerezted – mondja. Nekem eddig az a vágás fel se tűnt. – Pallos csinálta.

– A Minótaurosz – mondom. Valdir ajka megrándul. – A testőreim nem messze innen csapdába estek. Segítened kell, hogy kiszabadítsuk őket. Mindannyiótokra szükségem van, különben soha többé nem látom a fiamat – borítom ki elé a földre a két zsákból a szellemKöpenyeket, optikákat és beretvákat. – Mit mondasz, Valdir? Ha sokáig fecsegünk, mind meghalnak.

– De mit nyernek ezzel a testvéreim? – méregeti a cella előtt heverő holmikat.

– Ha megmenekülünk, akkor szabadságot. Ha nem, akkor méltó halált.

– Vértezetet akarok.

– Odakint találsz. De a folyosókon sötétség honol és közel negyven fok – piszkálom meg a lábfejemmel a szellemKöpenyt. – Úgy tudom, a Patkányháborúban ezt neveztétek vadászidőnek.

Egy végtelen pillanatig fontolgatja az ajánlatomat, majd rettenetes mosollyal néz fel rám.

Amikor az ellenségnek hőoptikája van, az ember semmire se megy a szellemKöpennyel. Amikor azonban teljes a sötétség, és a levegő hőmérséklete nagyjából megegyezik az emberi test hőjével, hőoptika ide vagy oda, senki se szívesen futna bele tizennyolc kipihent Obszidiánba beretvával és semmi vesztenivalóval, méghozzá a Hajas Valdir vezetésével. Szükségtelen figyelemelterelést generálnom. Semmit sem kell tennem. Pedig ajánlkoztam, hogy segítek, de arra Valdir csak ennyit mondott:

– A hátvonalnak hátul a helye.

Elmagyaráztam, hol hagytam az Oroszlánjaimat, és merre tisztítsák meg a terepet. És ő ment is.

Pontosan tudom, mi fog történni. Egyszer elkövettem azt a hibát, hogy vacsora közben megkérdeztem Darrow-t, hogy a Patkányháború alagútharcaiban mi hasznát vették a griffharcosoknak. El is magyarázta. Nekem meg végleg elment az étvágyam.

– Fegyveres gyalogsági csapategységeket tüzérség vagy gépek nélkül iszonyatosan nehéz megtörni – részletezte szenvtelenül, mintha arról beszélne, hogyan kell egy lőfegyvert szétszedni és beolajozni. – Ezért nem is a testüket kell célba venni. Hanem a lelküket. A csoporttudatukat kell megcélozni. Először rájuk küldesz egy olyan alakot, mint Sevro vagy Valdir, az viszi magával a legjobb hullarablóit, mert így nevezzük őket, ha nem tudod jó előre közéjük építeni a hullarablódat, akkor jó mélyen be kell szivárogniuk az ellenséges vonalak mögé, mielőtt beépülnének. Utána kivégzed az egyik felderítőjüket az előőrsben. Látványosan csinálod. Rondán. A lehető leghangosabban, minél jobban visong, annál jobb. Mert az odavonzza a kíváncsiskodókat és a nehézlovasokat. Azok majd utána akarnak járni az eseményeknek. Ha módodban áll, tüntesd el őket egytől egyig. Végezz velük, egyetlen hang nélkül, ha lehetséges. Hogy a megmaradtaknak beinduljon a képzelete. Hogy a parancsnok azon kezdjen agyalni, nem kellene-e egy másik egységet is kiküldenie. Netalán egy egész századot. És akkor igazold legrémesebb félelmeiket. Halljanak egy kis halálkántálást. Nálunk mindig vannak felvételek, ha nincsenek velünk Obszidiánok. Azt kell elérned, hogy mindenki berezeljen. Hogy rettegjenek. Azt akarod elérni, hogy testileg és lelkileg is felkészítsék magukat a megszokott félelmeikre. Ekkor aktiválódnak a hullarablóid, és kezdik gyilkolni a parancsnoki láncot. Azután a fő erőiddel teljes némaságban és a lehetséges legnagyobb tempóban előretörsz, és a lehető legkeményebben lecsapsz. A csapategységek tudják tartani az arcvonalat, és a végsőkig ki is tartanak. De ha elszigeteled az egyént, akkor oda a kitartás. Egyedül csak kivételes egyének tartanak ki. Az emberi agynak rendkívül nehéz elfogadnia, hogy egyedül várja a halált. És van a káosznak egy olyan foka, ahol mindegy, hogy hányan vagytok, mindenképpen egyedül érzi magát az ember. Főleg ha sötét is van, és azt se tudod, ki van melletted. A névtelenség nagy segítség. És ha az első megtörik, beindul a láncreakció, akkor a többiek is úgy érzik, hogy nekik is szabad.

Amikor erre Darrow meglátta a pillantásomat, nem fejezte be a gondolatmenetet: hogy amikor megtörnek, akkor veszi csak kezdetét az igazi vérontás. Azon az estén nem sokat beszélgettünk ezek után. A tekintete a múltba merült, viszontlátta az akkoriban történteket. Az én tekintetem viszont a jövőt fürkészte, hogy mi minden várhat ránk.

Valdir a legjobbaktól tanult.

A sötétben várakozva erre az estére gondolok éppen, amikor az első sikoly megüti a fülemet. Több mint fél percig tart. Utána csend. Fegyverropogás. Csend. Kurta utasítások. Fémcsizmák csattogása. Cicero elüvöltött parancsai. És az Obszidián halálkántálás. Apollóniosz az embereit lelkesíti. Cicero erősítést hív. És akkor minden bizonnyal aktiválódnak a hullarablók, mert kitör az igazi káosz. Nem is emlékeztet csatazajra. Egy rémálom.

Pár perccel később a semmiből megjelenik előttem egy hullarabló. A bőre többé nem sápadtfehér.

– Elvégeztetett.

Megyek a hullarabló nyomában az edzőteremhez. Az egymásba csatlakozó teremsor előtt egy közösségi tér nyílik, itt folynak máskor a fegyveres gyakorlatozások. Ebben a térben gyülekezett az ellenség korábban, most azonban csak fegyveres hullákat látok mindenfelé, és középen egy csapkodó, kavargó vértornyot. Valdir nem kapcsolta le a szellemKöpenyét. A vitézei bekiabálnak az Oroszlánjaimnak, biztatják őket, hogy bátran kijöhetnek.

A Lényegben még dicsőségesnek és hősiesnek tűnő gárdám megszeppenve sántikál elő, és ahogy megpillantják a vértornyot és Valdir vitézeinek művét, hozzám rohannak, óvón körbeállnak. Hogy ne férjenek hozzám a vitézek. Úgy értem, akik megmaradtak közülük, mert az Obszidiánok hatalmas veszteségeket szenvedtek el. Már csak tízen szolgálják Valdirt, pedig harminchármat engedtem ki a cellákból. Valdirnak feltűnhet az arckifejezésem, mert végre lekapcsolja a szellemKöpenyt, és elém áll. A mellkasán három mély seb tátong.

– Méltó halál – sommázza a veszteségeit.

– Minótaurosz? – kérdezem.

– Majdnem – vonja meg a vállát. – Vértje volt, tízet ölt meg. Votum négyet. Mindkettő sebesült. Mindkettő dühöng. Összeállnak megint. Ezek után a nyomunkban lesznek. És legközelebb végeznek velünk. Most meneküljünk.

– Erre – indulok futólépésben. Csúszik a talpam alatt a padló.

Elérjük a szennyvízrendszert, de halljuk az üldözőink zaját. Jönnek. Besegítem Holidayt a szaros csőbe, amelyen át normál esetben az Egyes Bástya teljes napi szennye közlekedik. Glaucus és Szophoklész lecsúszik a sötét mélybe. Holiday biccent, és zuhan utánuk. Az utolsó Oroszlánom is eltűnik a sötétben. Bemászom, megkapaszkodom a cső szájában. Valdir és az Obszidiánjai közönyös képpel várakoznak. Távolról rádiók krákogása hallatszik.

– Ez a trágyatelepre visz. Két klikkel az Üreg felett – mondom nekik. – Onnan gyalog kell továbbmennünk. A hidroponikus tanyákon át. Ha a liftaknákon át utánunk erednek, elkaphatnak, mielőtt elérnénk az Üreget. Hajsza lesz nyílt terepen a…

Valdir a fejemre teszi a kezét, és lenyom a csőbe.

28

Lysander

HÁBORÚS GÉPEZET

A Nyolcas Szektort elzáró magas falról mesterlövészek lőnek ránk, a golyók fütyülnek a fejem körül. Demetrius, Markus, Küber és Drusilla viszonozza a tüzet, majd rohanvást bukik le utánam a tank mögé, amin Rhone érkezett. Ez az előretolt parancsnoki állása. Az egyik hangyája végre kapcsolatba lépett Horatiával.

A testőrségem frissítőt vesz magához, amíg várjuk, hogy a hangya, jelen esetben egy antennákat babráló Zöld, a sisakom csatlakozójába dugja a köldökzsinórt. Rhone biccent nekem a tankból, én visszabiccentek. Jól állunk. Az Egyes Szektor másik végéből bukkan fel előttem Horatia arca, már amennyi átjut a zavaros, zizegő képen.

– Jelentést kérek, Horatia! – formálom nehezen a szavakat, annyira száraz a szám.

– Nagyok a veszteségek, de majdnem átjutottunk a Kettes Szektorba a válaszfalon.

– Nagyon jó, Horatia – nyugtázom, miközben sietősen elhessegetek egy mentőst, aki megpróbálja megvizsgálni a három lyukat, melyet Virginia Oroszlántestőrei ütöttek a combomon, vállamon és a páncélzatomon. A ruhám a sebekbe egyből húsTapaszt pumpált, a vért lékjeit pedig rég lezárta folyékony fémmel. Markus seggbe billenti a nyomulós mentőst.

– A ruha ellátta a sebeit, eredj a dolgodra!

Fáradt ujjongás fogad egy csillagÖltönyös utánpótlásegységet, a válaszfal irányába kocognak el. Ajax is velük van vagy tucatnyi friss Arannyal. Ahogy elhalad előttem, tisztelegve emeli a magasba a beretváját, én is köszöntöm őt. Még egyszer meg akar próbálkozni a válaszfallal, hátha megtöri végre a makacs védőit. És ezen a napon nem nagyon tud hibázni, szóval miért is mondtam volna neki nemet?

Pretoriánusok csoportjaival és a házi légiómmal tömörülünk az alagútban, várjuk, hogy elessen végre a fal. Jó ütemben haladunk, többet is elvégeztünk, mint terveztük, de nem lankadhatunk.

– Apollóniosz mostanra az Üregbe ért. Mint kés a vajba – tájékoztatom Horatiát. – Most az a dolgunk, hogy lekössük az ellenség utánpótlásait, ezért ha áttörtök, ne álljatok le. Menjetek egyre csak beljebb. Ne is lassítsatok! Csontig kell hatolnunk. Mi is nagy veszteségeket szenvedünk, de ha fenn tudjuk tartani a nyomást, akkor Apollóniosz elintézi az Üreget. És ha az megvan, beindul a dominóhatás, a Szektorok egymás után szép sorban kiesnek.

– Diomédész még mindig tartja a tempót?

– Hogy tartja-e? Ő diktálja az ütemet. Ha tíz ilyenünk lenne, rég Ageában vacsorázgatnánk.

Ez nyilván túlzás, bár nem nagy. A Perem lovagja elhivatott profi. Ígéretéhez híven támogatja a támadásomat, és nem a dicsőséges, nagy célpontokat keresi, mint mondjuk a Julii-kikötők vagy a támogató épületegyüttesei. Első támadása egy vízgyűjtőt ért, kiárasztotta a tartalmát, és ezzel kiiktatta egy egész Bástya energiaellátását. Utána a nap hitvallását megvalósítva – légy gyors, kezdeményező és kiszámíthatatlan – visszatért a hold felszínére, a falanxával besurrant a Hatos Szektorban az ellenséges arcvonal mögé, hogy zavart és zűrt okozzon. Egyedül van, és ha nem érem el, ott fog elpusztulni, de az egész az ő terve volt, és még csak azzal sem foglalkozott egy pillanatig sem, hogy merre járok, hogyan haladok, odaérek-e hozzá egyáltalán. Én azt ígértem, hogy ekkor és ekkor a Hatos Szektorban találkozunk, és ő bízik bennem.

– Ha nem lassulunk, egy órán belül elérhetem Diomédészt.

Horatia szerencsét kíván, és kilép. Felnyitom a sisakomat, Markus pedig megkínál a tank vízcsövével. Iszom, és felmérem a helyzetet: a Pretoriánusaim is megsebesültek, azok az Oroszlánok rohadt népség volt. De átvágtuk magunkat rajtuk, és kiiktattuk az Egyes Szektor pajzsgenerátorát. Ajax, Küber, Rhone és a régi gárdája ritka ütőképes századot rakott össze nekem, soha nem láttam még ennyi tehetséget ilyen kis egységben összesűrűsödni. Én is kiveszem a részemet, de nem vagyok egy Akhilleusz. Ám nem is ez a dolgom.

A Pretoriánusaim és a házi légióm ujjongásban törnek ki. A tankon túl Ajax átvetette magát a szétlőtt válaszfal maradványain, és lemészárolta a magányos csillagÖltönyt, ami még az átjárót védte. Szabad az út. Félreugrik, és a mi csillagÖltönyeink beözönlenek a Hetes Szektorba. A légióim csatadalt zengve rohannak utánuk. Ajax tiszteleg a Pretoriánusoknak, akik lentről támogatták tűzerővel.

– Basszus – mormolja az Ajax teljesítményétől teljesen elalélt Markus.

– Pontosan – bólogat Demetrius. – Háborús gépezet.

– Egy pöcs a tag, de… basszus.

– Csak a megfelelő megközelítés kell hozzá és ennyi.

A mentős is az ifjú Grimmust lesi, mint aki mindjárt ellátja őt is. Csak Küber nem foglalkozik Ajaxszal, ő a tankot támasztva álldogál, szemei résnyire összehúzva. Mint egy jaguár.

– Ha nem öl meg téged, dominus – néz rám Markus –, akkor megtarthatjuk a srácot, ugye?

– Szerintem megoldható – figyelem, ahogy Ajax visszarepül hozzánk. Nagy csattanással landol.

– Vizet? – kérdezi szolgálatkészen Drusilla.

Ajax elkapja a vízcsövet, és vagy fél percig csak iszik. Amikor végzett, köp egy nagyot.

– És még azt állították, hogy ez a hely lesz a második Patkányháború – mondja, majd a testőrségemre mutat. – Ti négyen. – Meghunyászkodva várják a sértést. – Az a tűztámogatás. Szobrot nektek.

– Tizenhárom – vágja rá válasz gyanánt Drusilla, Demetrius és Markus, de a szájukból ez úgy hangzik, mint egy naná. Egy Ajax-féle lovag csak közelharcban tud igazán nagyot mutatni. És ehhez tökéletes tűztámogatásra van szükség.

– Anyád volt a mesterünk, dominus – teszi még hozzá Markus. Döbbenetesen jólelkű megnyilvánulás ebben a helyzetben, de itt nem áll meg. Viszont a folytatás kétségesebb: – A legjobb közelharcos vagy, akit eddig láttunk.

– Mármint anyám óta? – kérdi Ajax ingerülten.

– Egyáltalán… vagyis a legjobb.

Ajax arca lefagy, biccent, és mélységesen meghatva fordul felém. Nem tud mit kezdeni egy ilyen bókkal. A mentős érkezik, hogy zaklassa egy kicsit. Küber fogja a puskáját, és fejbe lövi. Elképedve meredünk rá. Küber odalép a mentős hullájához, szétfeszegeti a markát. Holtában is egy kioldószerkezetet szorongat.

Öngyilkos merénylő. Ajaxot várta, hogy felrobbantson mindannyiunkat.

– Honnan tudtad? – kérdezem suttogva. Még nem tértem magamhoz.

– Nem tudtam. Ösztön.

– Neked köszönhetem az életemet – mondja neki kissé ingerülten Ajax.

– Tizenhárom – bólint ide nekem Küber, azaz Ajax mostantól az én adósom, hiszen ő is a XIII. Drákói Légió katonája, és a XIII. Drákóiak én magam vagyok. Furcsa arckifejezéssel bámul a másik három testőrömre.

– Vissza az üzlethez – billentem tovább a pillanatot. Akkor Rhone mászik elő a tankból. Én bemászom mellé. Idegesnek tűnik.

– Van egy kis gondunk – fogad, és egy felvételt mutat a holdfogásunkról. Szétlőtt ellenséges cirkáló bonyolódik tűzpárbajba a mieinkkel, miközben visszavonul a Kettes Szektorba. – Az ott a Földindulás.

Ajax is megérzi a feszültséget, teljesen kitölti mögöttem a tank bejáratát.

– Nem úgy volt, hogy Julii az Északi-sarknál ragadt?

– Úgy volt. De kitört, és Esőt dobott ránk. Ide – bök az ujja a térképen Horatia csapatai és az Egyes Bástya közé.

– Hány embert dobott le? – kérdezem.

– Amennyit egy perc alatt csak tudott. Húszezret? Vagy többet?

– Őrült egy nő, azt viszont meg kell hagyni, hogy nagyon bátor – ráncolom a homlokomat. – De nem értem, mi a gond. Ezért küldtük tartalékban oda Cicerót. Küldd ki az Egyes Bástyából, és máris elvághatja az útját.

– Cicero egy ideje nincs az Egyes Bástyában. És a csapatteste sem.

Hátrapillantok Ajaxra. El van képedve. Én pedig hívom is a tank rendszerével Cicerót, az arca betölti a kivetítőt. Épp repül. Ami nincs rendjén.

– Hol vagy, Cicero?

– Nem tudok beszélni. Augustust üldözzük, a nyomában vagyunk. A szennyelvezetőben menekül.

Hallgatok egy sort. Elvileg Apollóniosznak kellett Virginiát elkapnia. Ez volt az ára annak, hogy nyilvánosan is támogattam őt.

– Hány embered van, Cicero?

– A csapattestem, természetesen – mondja, és folytatja: – Tudom, hogy dühös vagy, de nem hagyhattam, hogy egy marsi arassa le a babérokat. Ez az egész csakis a Merkúrnak köszönhető. Egy Minótaurosz-féle hencegő őrült nem kaparinthatja meg Virginia becsületét és az embereit.

Lehunyom a szememet, egy szót se tudok kinyögni, majd szétvet a düh. Hallgatom, ahogy az embereim beáramlanak a Hetes Szektorba. Egy pillanattal ezelőtt még a dicsőség mámorában fürödtem. Hogy meg tud változni minden egyetlen szemvillanás alatt.

– Tönkretett minket – jelenti ki Ajax. – Az a mohó kis görény…

Őrjöngeni később is lesz még módom, de ezt helyrehozni csak most rögtön lehet.

– Köss össze Apollóniosszal, Cicero!

Kénytelen-kelletlen engedelmeskedik. Apollóniosz dühöng. Érthető. Cicero az ő akciója közepébe szart bele. Elnémítom a csatornáikat.

– A vádaskodást hagyjuk későbbre, jóemberek. Mindketten hagyjatok fel az üldözéssel, és forduljatok vissza. Most rögtön. Julii felétek tart, a vonalaink mögé férkőzött. Úgy hisszük, a Pegazus Légióval érkezik – parancsolom. Hallom, ahogy Apollóniosz utasítja az embereit, hogy hátraarc, de Cicero nem fogja fel a veszedelmet. – Figyelj, Cicero, valószínűleg egyenesen belerohansz egy ellentámadásba, ha folytatod lefelé az utat az Üregbe. Lelassítanak, és akkor Victra hátulról rohan majd le benneteket a Szabad Légió megmaradt egységeivel, akiket nem öltünk meg a bolygódon. A legjobbjaik. Ha most azonnal hátraarcot csinálsz, még kicsusszanhatsz a harapófogóból. Ha nem, akkor harminc percen belül végetek. Neked is, az embereidnek is.

– Ha szerencsés – mormolja Rhone.

Cicero elneveti magát, de érzem a hangján a bizonytalanságot.

– Nem hinném, hogy mindössze ez a két lehetőségem van.

– Javaslom, hogy kövesd Apollónioszt. Próbálok erősítést küldeni. Addig pedig jó szerencsét!

Rhone és Ajax meg se szólal, hagynak gondolkodni.

– Hívd vissza az embereket, Rhone. És tájékoztasd Horatiát és Diomédészt is a helyzetről. Ne kísértsük a szerencsénket.

Rhone bólint.

– Magad mondtad, hogy ha egy nap alatt nem foglaljuk el Phoboszt, akkor egy év alatt sem – tiltakozik Ajax.

– Az arcvonalaink mögé került – morfondírozom. – Tegyük fel, hogy Julii nem ellenük tart. Tegyük fel, hogy ellenünk jön, vagy Horatiára támad. Vagy Diomédészre. Akkor örülhetünk, ha nem hagyjuk itt a fogunkat ezen a holdon. De hogy elfoglaljuk…

– És ha lecsapnám a kígyó fejét? – veti fel Ajax.

A barátomra nézek: erősebb nem is lehetne, magabiztos, legyőzhetetlen, és talán az egyetlen, akitől még Victra is megijedne, ha a nyomába szegődne. Az ő szemében nem hivalkodó gőg villog. A nyomát se látni. Azért van itt, hogy engem támogasson, ahogy én támogattam őt a Ladonon, amikor tombolt körülöttünk a vihar. Felcsillan a remény.

– Ha Aranyakat visz magával, eljuthat hozzá – pillantok Rhone-ra.

– Gyorsan kell mozognia.

– Ahogy mondtad: légy gyors, kezdeményező és kiszámíthatatlan – lép hozzám Ajax. – Nem egy második Patkányháború kedvéért áldoztad fel Glirasztészt, a hajóidat és az embereidet. Nem csak a Köztársaság az ellenségünk, Lysander. Ha Atalantia idejön… – nyeli le a szavait. Fél. – Ez az egyetlen esélyünk.

– Tudod, mit? Megyek én is.

– Mások az erősségeink – vigyorodik el. – Ez az én terepem. Te vidd előre a támadást, és foglald el a holdat. Én védem a seggedet.

Szétárad bennem a hála. Összekoccantjuk a homlokunkat, és mindenki teszi a dolgát. Nincs vesztegetni való időnk: rohanvást nekilódul. Rhone hosszan néz utána.

– Octavia Aját küldte volna – mondja végül helyeslően –, és ő még nála is jobb.

Ez azért sovány vigasz: hogy a győzelmünk Ajax beretvájának élén táncoljon…

– Szólj Apollóniosznak és Cicerónak, hogy számítsanak rá. És tájékoztasd Diomédészt meg Horatiát a fejleményekről.

Helyére csapom a sisakomat, és a Pretoriánusaim élére állok, hogy megindítsuk a támadást a Hetes Szektor ellen. Házi gyalogságom megéljenzi Ajaxot, ahogy ötven jó Arany lovaggal nekilódul a szállítóalagúton át.

29

Virginia

ŐKET SZÁND

A megváltás a hidroponikus ültetvények mandarinfái felett húz el. Ellentámadás az Üregből: fegyveres Vörösek és állig felszerelt Zöldek tisztelegnek és ujjonganak a láttunkra röptükben. A fasorok között felkavarodik a víz a dübörgő járművek nyomán. Harnasszosz gigantikus gépezete tiszteleg gépkarjával, és törtet a távolban sejlő műtrágyatelepek irányába.

Ahogy az Oroszlánjaimmal és megmaradt Obszidián harcosainkkal fülig szarosan kimásztunk a szennyvezetékből, leszámoltunk az életünkkel. Távolból hallottuk üldözőinket, egyre közelebb jutottak hozzánk, de csak menekültünk tovább. Még a műtrágyaegységek közelében sem lehettünk biztosak a dolgunkban, mert a távolság rohamosan csökkent, a nyakunkba másztak, miközben a gigantikus rakodógépeket kerülgettük, amelyek a farmszintre továbbítják a műtrágyát.

Nem sok lehetőségünk maradt. A Phobosz magjához közelebb eső szintek hatalmasak, itt nem olyan szűkek a terek, mint a Bástyákban. Márpedig a nyílt terepen nem sok esélyünk lehet. Ugyanakkor a jeleket se blokkolja semmi, így hívhattam végre segítséget. Viszont Votum és Rath még Harnasszosz és a rémséges masinái érkezése előtt leszakadt rólunk, felhagytak az üldözéssel. Kérdés, hogy mi rémiszthette meg őket annyira, hogy még az én foglyul ejtésemet is hanyagolták érte. Gondolom, előbb-utóbb kiderül.

Szaros-hugyos Oroszlánjaimmal és Valdir Obszidiánjaival botladozunk tovább az Üreg biztonságosabb részei felé, ahol elérjük végre a saját arcvonalunkat. Az Obszidiánok meghökkentően cserfesek, mintha valami nagy kalandtúrán lennének, páran Szophoklésszel együtt pancsolnak a vízben, mosakodnak.

– Tisztára bűzlöm, mint valami Kék – mormolja az egyikük.

– Hallgass. Van a szarnál rosszabb – torkollja le Valdir.

– A fogság – morogja egy másik.

– Igen – bólint Valdir. – Az még a szarnál is rosszabb.

– A Vérsas – morog tovább az előző Obszidián.

– Igen, az is.

– Hosszú csaták vértben, mikor szarni kell, de nem tudsz, mert rád rakodik…

– Céltalan fecsegés – támadja le Valdir.

– Padlizsán – morogja megint a morgós.

– Komoly ütést kapott – néz rám Valdir.

A morgós mopszképű, tömzsi. Most felpattan, letép egy mandarint a fáról, meg se hámozza, nagyot harap belőle. Krómfogai vannak.

– Narancsok – hajítja el a válla mögé undorodva.

– Mandarin, te hülye – szól oda neki Holiday.

– Nem gyászolják a fivéreiket? – kérdezem Valdirt.

– Hát a tieid? – int a fejével Glaucusra, aki épp valamin tréfálkozik egy másik Oroszlánnal. Az embereim kimerültek és kedélyüket felhőzi a társaik halála, de azért össze-összemosolyognak, elhangzik pár kedélyes szó, ahogy egymást támogatva támolyognak előre. – Sefi egyszer mondta nekem, hogy soha nem olyan édes a gyümölcs, mint közvetlen szarevés után – hámoz meg egy mandarint, enni kezdi, majd kiköpi. – Még nem érett – mondja, és szemügyre veszi a vitézeit. – Gyászolni ráérnek később. Most megelégszenek azzal a tudattal, hogy testvéreink mosolyognának, ha látnák, hogy ők még élnek. És most ők mosolyognak, hogy testvéreik szép halált haltak. Később majd hiányozni fognak. Később majd gyászolnak.

Furcsán megnyugtatónak érzem a szavait.

Ahogy kiérünk a mandarinültetvényről, farkasköpenyes fegyveres landol előttem. Fanyarpofa. Mögötte földet ér az Oroszlántestőrség erősítése is, orvosi személyzet száll ki egy siklóból. Nevetve köszöntöm Pofát. Őt bíztam meg az Üreg parancsnokságával, hogy kivonjam az első sorokból. Idő kell, hogy az ember megszokja a bionikus végtagokat. Még mindig sántikál velük, de a vigyora annál szélesebb. Csak amikor felméri egységünk állapotát, akkor komorodik el.

– Azt hittük, Uralkodóm, hogy csapdába estél. Amikor a Lényeg nem érkezett meg…

– Rath és Votum elkapott bennünket. De miért…

– Victra. Az arcvonaluk mögé dobta le a Pegazusokat.

– De hogy… – meredek rá. – Nem sejthette, hogy hol vagyok.

– Egyébként is ide tartott, tisztában volt vele, hogy meg kell valahogy akasztania a lendületüket. Ha meg akarjuk menteni a holdunkat – magyarázza. – Személyesen továbbítottam neki az üzenetedet. Tájékoztattam, hogy segítségre szorulsz.

– Ha visszafordultak, Victrát nem éri el időben az ellentámadásunk.

– Nem. Egyedül van, és azt javasolta, hogy ne is pazaroljuk az erőinket, hívjuk vissza az ellentámadást. És kért, hogy valamit szó szerint adjak át neked – mosolyodik el: – Ne érte aggódj. Őket szánd.

Képtelenség nem vigyorogni Victra tökösségén.

– És a flotta? – kérdezem.

– Nem állnak valami jól, de Niobé és Char nem adja olcsón a bőrét. Pokoli csata zajlik. Elviszlek a parancsnoki állásba – közli, de közben gondterhelten méregeti Valdirt. – Halihó, Égi Pöcs. Rég láttalak. Újabban Kopasztott Valdir néven futsz?

– Te meg ki vagy?

– Fanyarpofa – feleli, és az arcára mutat: – Kémtevékenység. Beépülés.

– Aha.

Pofa kérdőn fordul vissza hozzám, én Valdirra nézek.

– A holdról sehogy se menekülhettek. Vagy harcoltok, vagy… – Valdir erre rám mered.

– Hadd vigyem őket én, lécci – kérlel Fanyarpofa, mintha valami árverésen lennénk. – A Vonítókunyhó kong az ürességtől.

– Az alatt a lobogó alatt nem szégyen harcolnom – közli velem Valdir.

Fanyarpofa megszimatolja.

– De kezdjetek az orvosiban. Még a végén végez veled valami fertőzés.

Indulás előtt még egy utolsó pillantást vetek az Oroszlánokra. Nyüzsögnek körülöttük az orvosiak.

– Köszönöm. Túl sokáig maradtunk, így nem sikerült visszavonulnunk. De minden elveszített élettel tízezer másikat mentettünk meg – búcsúzom tőlük, és a szívemre szorítom a kezemet. – Ahogy mondjuk: hic sunt leones!

Az erősítéssel érkezett pihent Oroszlánok tisztelegnek a sebesülteknek. Furcsán megcsavarja a szívemet, ahogy Holiday, Glaucus és a többi túlélőm visszaszalutál. Majd az újonnan érkezettek körbevesznek, és Fanyarpofával együtt indulunk a parancsnoki állásba.

30

Lysander

A DICSŐSÉG PEREMÉN

– Megmondtam nekik, hogy itt leszel, mielőtt még végeznénk – fogad Diomédész.

A Hatos Szektor egyik szétvert utcáján üldögél egy leszakadt fényreklámon, és almát eszik. A Porjárói körülötte heverésznek, mézet kortyolgatnak, és hosszú hajukat spártai módra fésülik.

– Megbeszéltük az időpontot, nem?

– De. Elismerésem – biccent a nyomomban érkező Pretoriánusok felé. Markus, Drusilla és Demetrius nem üdvözli őt, fáradságos munka volt, mire átvágtunk a Hatos Szektoron, és áttörtük a Hetes Szektor falát, semmi hangulatuk egy Raa viccelődéséhez. Diomédész a kezembe hajítja a félig befalt almáját. – Ennyit foglaltunk el. Kérdés, hogy tudjuk-e tartani. Aggódnak az Egyes Szektorban maradt féreg miatt.

Ahogy felnézek, a magasban és mindenfelé Porjárók heverésznek és üldögélnek, több százan lehetnek, még a bazár tetején is akadnak. A Szürkéik a közelben gyülekeznek, hogy egyesített erőkkel nyomuljunk tovább nyugatnak. Obszidiánt nem látok közöttük.

– Victrát intézi Ajax – harapok egyet az almából. – Horatia nyomul tovább, a Votum-erők folyamatosan érkeznek. Mögöttük hamarosan jön Bellona is. A flottaharc mehetne jobban is, de a mi dolgunk a hold volt. És mi a dicsőség peremén állunk. Ha az elkövetkező egy óra leforgása alatt elfoglalunk még két Szektort, visszafordíthatatlan lesz a hatás, és teljesen körbevehetjük az Üreget.

– Ha – bólint, és egy hosszú perceg bámul rám kifejezéstelen arccal.

Rhone bejelentkezik:

– Jelentés Ajaxtól, dominus.

– Mondd – mosolygok rá Diomédészre, és harapok még egyet az almából.

Rhone hallgat egy pillanatig.

– Ezt személyesen kellene hallanod.

A torkomon akad a falat. Felköhögöm.

– Bocsáss meg. Ezt muszáj…

Diomédész feláll, összefogja a haját: – Veled tartok. Mi is nagyot haraptunk az almából.

Az előretolt parancsnoki állást hordozó tank belső tere a homályba vész, ahogy a kivetítőn kibontakozik az iparnegyed, ahol Victra összecsapott Cicero előőrsével. Távolról semmi érdemlegeset nem lehet kivenni. Tágas térségek, a lovagok és a lövészek egészen eltörpülnek. Ha ragyogtak is valaha a vértek, most már mindenki fekete vagy szürke. A harc kavarog, tankok, kohók, Sárkányvadász-telepek között, a levegőben és a felső szintek cső-és aknarendszerében is dúl az ezernyi apró elszigetelt csata.

De engem csak egy érdekel a sok közül.

– Csapda volt – informál Rhone. – De Cicero inkább megvetette a lábát, és vállalta a küzdelmet, mint hogy menekülés közben tépjék őket cafatokra. És tartotta magát, méghozzá elismerésre méltón, tekintve, hogy kivel állt szemben. Arra számított, hogy Victra a fő erőivel lesz, és a vértje ott is volt. Ajax koordinálta vele a mozgását, hogy együtt csapjanak le Victrára. Egy rakodójáraton át érkezett a színtérre, úgy egy kilométerre a harcoktól. Az ellenségnek lehettek ott felderítői vagy drónjai. Mindegy is, a lényeg, hogy pontosan tudták, honnan és mikor jön, számítottak rá, személyesen Victra és egy másik lovag várta, ahogy kibukkant a járatból. Obszidiánok is voltak velük. Amennyire tudjuk, Ajax egysége derekasan bemutatkozott. De háromszoros túlerő fogadta őket.

Kiszárad a szám.

– És Ajax? Hogy halt meg? – kérdezem, Rhone pedig habozva pillant Diomédészre. – Én küldtem őt oda. Látnom kell. Mutasd!

Rhone képet vált: szemcsés felvétel a helyszínről.

– Nem valami sok. Cicero drónjai készítették, mert nem értette, mi történhetett Ajaxszal.

Elhaladunk egy Sárkányvadász-építő telep mellett. Hullák tűnnek fel a képen, alig-alig felismerhető, hogy valaha emberek lehettek. Alakok hajolnak föléjük. Kérem Rhone-t, hogy közelítsen rájuk. A kép minősége ettől romlik, de látható, hogy azok az Aranyak hevernek holtan mindenfelé, akiket Ajax vitt magával. És az Obszidiánok épp megskalpolják őket. A drón halad tovább. Immár Obszidián hullák mindenütt. Három alak botladozik, először részegnek tűnnek, de még jobban rájuk közelítünk. Ajax Victra és egy másik támadó között kuporog. Nem kapom el a pillantásomat, végignézem. Van benne valami hideg és érzéketlen, ahogy Ajax testét lassan szétfarigcsálják. Olyan érzés, mint amikor egymást gyilkoló állatokat néz az ember, amikor a ragadozó a fogát a zsákmányba mélyesztette, leterítette, és lehever vele. Lehet, hogy még nem adta fel a másik, hogy még vergődik kicsit, de mindketten tisztában vannak vele, hogy hova fut ki a dolog. Hogy csak idő kérdése. És idő az van. Aztán hirtelen ér véget. A férfi támadót még Ajax le tudja gyűrni, de Victrával szemben nem boldogul. A földre kerül, és a nő felhasogatja. Majd levágja a fejét, a tetemre tapos, és a mellét verve felüvölt.

A felvétel néma, de így is hallom.

Rhone leállítja, és tisztelettel kivárja, míg én töröm meg a csendet.

– Cicero megmenekült? – kérdezem.

– Nem tudjuk.

– Apollóniosz hol volt?

– Kihasználta, hogy Cicero elvonja a figyelmüket, és visszavonult. Azt mondta, a te parancsodat követte, de egy merkúri amatőr ostobaságáért nem áldozza fel az embereit. Ami véleményem szerint így rendben is van. Azóta első osztályú ingatlanokba vette be magát. A Julii-kikötők fellegvárában vannak.

Szétvet az ideg.

– Ki volt a férfi Victrával? – kérdezem.

– Nem tudjuk. De ha engem kérdezel, dominus, az a köpeny… És a stílus. Lehetséges, hogy férfi volt, de…

– De mi?

– Thraxa au Telemanus – szólal meg Diomédész. – Szélkavaró. A stílusa. Ritkaság.

Rhone alaposabban szemügyre veszi.

– Még soha nem találkoztál Thraxával.

– Végzek előtanulmányokat – húzza össze Diomédész a szemét. – Úgy tudtam, hogy a Köztársaság Obszidiánjai elfordultak tőlük. Hogy köztársasági városokat fosztogatnak az Övben.

– Ezek szerint nem mindegyiknek vonzó a kalózélet – jegyzi meg Rhone.

Diomédész ezt átgondolja, majd súlyosan felsóhajt: – Nagy kár. Jó terv volt – mondja, és rám néz. – Túlerőben vannak, Lune. Felkészítem a falanxomat a kivonásra. Mostantól lassan csináljuk. – Mielőtt távozna, a vállamra teszi a kezét, és kinéz a tank ajtaján. – A dicsőség pereméről mindkét irányba le lehet esni. Részvétem. Tehetséges lovag volt. És a veszteség… soha nem könnyű.

Kisétál, elhajítja az almát.

Rhone engem figyel. Visszafordulok a monitorhoz, és a tekintetem megáll az utolsó képkockán, ahogy Victra Ajax mellkasán tapos, és a magasba vonyít.

– Merész terv volt – mondja Rhone. – Az Egyes és a Nyolcas Szektort talán sikerül megtartanunk, de mielőtt továbbhaladnánk, Victrát és a Pegazus Légiót ki kell iktatnunk. Vagy legalábbis körbe kell zárnunk – mondja, én bénultan rábólintok. – Húsdaráló lesz, de jártam korábban is húsdarálóban. Amint a szövetségeseid megérkeznek a csapataikkal, megfelelő számban leszünk. Ez nem kudarc, dominus. Egyelőre nem az.

– Nem kudarc? – nézek fel kifejezéstelen arcába. – Elvileg itt készítettük volna elő az Acélesőnket. Elvileg mindennek le kellett volna zajlania egy hónapon belül. Az a rengeteg pénz. A sok élet. Az a pillanat ott, Rómában. Ajax… engem választott. Értem halt meg – borzadok el. – Glirasztész. Mindezt egy darabka holdért és egy húsdarálóért? Ha ez nem kudarc, akkor mégis mi?

Az öreg katona összevonja a szemöldökét: – Háború, dominus.

31

Virginia

ENYHÜLÉS

A Phoboszért vívott harcok folytatásán a történészhallgatók csak a fejüket csóválják majd. Ketrecharc a javából, egyszerű és brutális, amelynek a fokmérője nem a hadvezérek stratégiai találékonysága, hanem áldozatvállalási hajlandósága: hány embert készek feláldozni, és hány emberük kész feláldozni magát. A hold felszínén persze lehetséges a stratégiaalkotás, mindkét fél előkészíthet vállalkozó szellemű tüzérségi támadásokat a másik lesben álló hajóinak veszélyes zárótüze alatt, de amint lejjebb és mélyebbre ereszkedünk, az akarat csatáját vívjuk. Hány katonát kész Cicero, Apollóniosz, Julia vagy Lysander feláldozni egy újabb szint, néhány száz méter alagút és járat megszerzéséért.

És én a Marsnak hány fiát és lányát vagyok kész eltékozolni, hogy megállítsam őket?

Victra még mindig az ellenséges arcvonalak mögött bujkál valahol. Kavaxért nem tudok kellőképpen értékes foglyot felajánlani, őt sem kaptuk még vissza. Darrow és Sevro egyelőre nem ad hírt magáról. Viharvert flottánk nem merészkedik a magasba a felszín közeléből, ahol még számíthat a hátországra. A Marsról nem jut el hozzánk erősítés.

A napok múlásával az Üregben a parancsnoki állásban egybefolynak az órák, Harnasszosszal, Fanyarpofával és Niobéval egy kávéban, fehérjeinjekcióban és veszteségi jelentésekben derengő rémálomban létezünk, és a szakadék Lysander és az én vezetési elveim között ásító szélesre nyílik. Lehet, hogy ő új kort ígér, de képes érte egy teljes generációt feláldozni.

Az ellenség méterről méterre kúszik előre. És semmi módját nem találom, hogy fordíthatnánk a szerencsén.

Reggelente és esténként szigorúan ellátogatok a sebesültek ellátóhelyére, mivel pontosan tudom, a veszteségjelentések mennyire elidegeníthetik az embert a katonáitól, hogy a végén csak az elveszített vagy megnyert területekben méri az életüket. Holiday figyelmeztetett arra, hogyha már nem érzem húsbavágóan is minden méter árát, akkor hamar hozzászokom. Ahogy Darrow. Szeretem a férjemet, de azzal is tisztában vagyok, hogy a Köztársaság nem viselné el, ha én is a nyomdokaiba lépnék.

Tizenkét napja rohanta le Lune a Phoboszt. A Négyes Bástya orvosi szárnyát elárasztják a friss sebesültek. Rosszul aludtam, jó, ha négy órát sikerült az Üregbe lehúzódott arcvonalunk ellen indított támadások között. Niobé az utolsó közben is felébresztett, hogy segítsek visszaverni.

Összeszedem magamat, mosolyt erőltetek az arcomra, úgy teszek, mint aki nem látja a halál borzalmát, ahogy az ágyak között járkálok. Holiday mögöttem sántikál. Apollóniosz bakancsa összezúzta a bordáit, még nem mehet a frontra, de ágyban akkor sem hajlandó fetrengeni, járkál, segít, éppolyan népszerű a kórházban, mint én.

A borzalom mit sem enyhült az első látogatásom óta. Mindenféle Szín fiataljai megperzselt arccal, acéltól és energiától megkínzott, eltorzított tagokkal. Majdnem mindenkit meg tudnánk gyógyítani, de nem ennyit egyszerre, nem egyik pillanatról a másikra.

Ágyról ágyra járok, kezeket szorongatok, hallgatom őket, mindenkire időt szánok, hiába, hogy egyre jobban megvisel. A sebesültek a Lila és Vörös propagandistáink sulykolta szavakat suttogják. Szabadság. Remény. Arató. Lenyűgöz, hogy még a halál küszöbén sem veszítik el a hitüket, sőt még hevesebben kapaszkodnak belé, mint azok, akiknek nem szakadtak le a végtagjai, nem égett meg az arca. Senki sem kérdezgeti, hogy hol van Darrow. Senki sem könyörög, hogy áruljam el, miért nem tért még vissza. Csak markolják a kezemet, míg kifehérednek az ujjperceim, és hajtogatják, hogy vissza fog térni, és meghozza a barátainak az új nap hajnalát és a szabadság ellenségeinek a végítéletet és kárhozatot.

Minden kórházjárás után zokogok. Irigylem a hitüket. Irigylem, hogy nem az én helyemről látják a küzdelmet. Amiért hálás vagyok, hiszen ezek a fiatal emberek, akik az ifjúságukat és az életüket áldozzák az ügyünkért, nem ismerik úgy az esélyeket, mint én. Legalább annyira sajnálom őket amiért ilyen vakon hisznek a férjemben, mint amennyire nagyra tartom őket meggyőződésük erejéért. Az Arany hitetlen fajta, az ateizmus durva józanságában foganunk, de a többi Szín kész hinni.

Amikor a kezemet fogva kilehelik utolsó leheletüket, amikor utoljára súgják Darrow nevét, amikor azt mondják, a Völgyben békére lelnek, a lelkem mindig jobban összetörik, és minden alkalommal érzem, hogy a törés erősít. Egyre elkeseredettebben igyekszem megóvni azt a csodás elvet, amelyet a férjem ébresztett a szívekben, és amelynek kibontakozását én is segíthettem. Nem önmaguknak követelik és vágyják a szabadságot, hanem másoknak, a még meg nem születetteknek. És ezt minden Arany erénynél nemesebbnek érzem.

Az ő hitük a remény és nem a kárhozat vallása. Csakhogy egy megállíthatatlan ellenséggel szemben, aki még a legapróbb gyengeségünkben is megveti a lábát, és csak még erőszakosabban nyomakszik tovább, kénytelen leszek kiutat találni a harcból, különben felemésztik a Mars erejét, és ezt nem engedhetjük meg magunknak.

Az Üreg-beli főparancsnokságunkon nagy felfordulás fogad az eligazítóhelyiségben, ahol a csapatok gyülekeznek. Most érkezem vissza az éjszakai körsétámról, és Niobé tisztek gyűrűjében fogad. Bozontos haja teljesen összekuszálódott a műveleti teremben töltött hosszú naptól.

– Mi van itt? – kérdezem a nagy hangzavarban. A szeme könnyben úszik, és én a legrosszabbtól tartok, de akkor szájon csókol, és magával húz, hogy ezt látnom kell.

Az eligazítóhelyiség déli alagútjának bejáratánál orvosok, mérnökök és katonák tolonganak, és olyan ujjongást csapnak, mintha maga Darrow tért volna haza. Niobéval keresztültörünk a tömegen, és Victrával találjuk szemtől szembe magunkat. Úgy fest, mint a poklok fenevada. Thraxa áll mellette, mögöttük pedig a Pegazus Légió harcosai. Victra szeme véreres, a tekintete veszett, de ahogy engem meglát, elkiáltja magát:

– Uralkodóm! Hírekkel érkeztem hozzád az Egyes Szektorból. Vagy más néven…

– A világok sötét valagából – üvölti az egész Légió.

– És ajándékokkal. Cicero au Votum – taszítja maga elé a nevezett Aranyat pórázon, és egy félig megrohadt fejet is nyújt felém. – Valamint Ajax au Grimmus. Egyéb részei nem szállíthatók.

32

Virginia

BÉKETÁRGYALÁS

Lysander halad velem párhuzamosan az acél pusztaságban. Jobbra tőlem a déli horizonton csillagkarcolók ígéretesen pislákoló fényei, balra azonban sokkal kopárabb a kép: a végtelenbe nyúló fennsík kettéhasított tüzérségi obeliszkekkel teletűzdelve, mint megannyi villám csapta óriásfa. Két héten át dúlt a harc szinte az egész holdon. Mostanra a felismerhetetlenségig feldúlt mindent.

Csapataink jelen pillanatban is egymásnak feszülnek, miközben a parancsnokok titkos találkozóra lopakodtak ide.

Nehéz léptekkel törtetek előre. Mágneses hegesztőbakancsom súlyos és persze a látszatnak megfelelően esetlen. A holtakat megillető tiszteleten kívül csak a követelések és a bizalmatlanság mozgatja mindkét felet, ám végül a gyanakvást is felülírja annak a tudása, hogy a másik oldal se szeretne meghalni, és a hit, hogy a társasági illem morzsái végső soron még egy ilyen ellenfélből is kicsikarhatnak hasznos engedményeket.

Zsilipeinktől néhány száz lépésnyire egy lezuhant hadihajó árnyékában találkozunk össze Lysanderrel. Igazság szerint az ifjú Lune testileg jóval félelmetesebb látványt nyújt, mint amire számítottam. Hova tűnt az a kisfiú, akivel Octavia kertjében annyit sakkoztam, aki soha nem unta meg, hogy mattot adok neki… Most vagy másfél fejjel magasabb nálam, impulzusVértje harci pótlásoktól matt, több helyen foltozott, mint egy hetek óta folyosóharcot vívó hadvezérnek, aki szerencséjéről és bátorságáról híresült el.

Arcán a magamét látom viszont, mindketten egyformán kialvatlanok és űzöttek vagyunk.

Nem egy elkényeztetett, gőgös hercegecske arca. Ő Silenius utolsó vére, egy férfi, aki úgy érezte, eljött az idő, hogy ő is meghódítsa a világot.

Mindketten a hagyományos udvariassággal kezdjük: nyitott tenyerét a szíve fölé helyezi, majd felém nyújtja. Én mímelem a gesztust, és tenyeremet a tenyerébe teszem. Az övé nagyobb. Szétválunk, és egy analóg audiovezetéket kínál felém.

A sisakomat palatinuszi dallam tölti be:

– Pengém hüvelyében pihen, szavam ereje béklyózza – mondja.

– Szavam egyenes, nevem rá a zálog – válaszolom.

– Üdv néked, Augustus.

– Üdv néked, Lune.

Most rám mosolyog, és a mosolyából az a megszeppent kisfiú köszön vissza, aki valaha volt. Vagy csak rájátszik, hogy otthon érezzem magamat.

– Hány ősünk mondta el ugyanezeket a szavakat? A béketárgyalás formális rítusait hányan járták el előttünk?

– A csatamezőn? Hivatalosan? Mindösszesen négyen.

– Nem öten?

– Oceanust és Agrippát is beleszámítod ezek szerint.

– Nem kellene? – ráncolja a homlokát.

– Nem. Tény, hogy Oceanus Silenius szélesebb Házához tartozott, de Agrippát csak a Genetikai Egyezmény érvénybe lépése után fogadtuk Házunkba. Nagyjából annyi Augustus-vér csordogált az ereiben, mint neked. Azaz egy egész kilenctized százaléknál nem sokkal több.

– Mindig is otthon voltál a Házad történetében – mosolyog.

– Te azonban mintha jócskán színpadiasabb lennél. Ha jól emlékszem, régebben inkább a könyveket bújtad. Óvatosabb fiúnak ismertelek. De alaposan kitanultad a kockáztatás művészetét.

– Így van. A férjed szigorú tanító.

Arcra nem az a klasszikusan jóképű Arany, mint Cassius vagy Apollóniosz. Inkább a sovány vadászkutya fazont hozza. Kicsit talán Roque-ra emlékeztet, csak nem romantikusban. Ő annál komolyabb. És nincs meg az égésnyom az arcán. Kémjelentéseink szerint nem sokkal a kolosszeumi beszéde előtt csináltatta meg az arcát. Mielőtt igazán színre lépett volna. A sebhelyét a gyász nyomai vették át. Ajax közel állt hozzá.

– Kétlem, hogy Darrow eddig sok figyelmet szentelt volna neked. Bizonyára nem hagy nyugodni, mi fog történni, amikor majd rád összpontosít. Felérsz akkor majd hozzá?

– Itt vagyok, a bolygója felett – veszi át a hangnememet. – A feleségével tárgyalok. És ő hol van?

– Jaj, ne aggódj, pont akkor érkezik, amikor az téged a legkellemetlenebbül fog érinteni. Ebben biztos vagyok.

– Hasonlóképpen. Hiszen ezt vissza akarja majd kapni – fordítja felém bal csípőjét, ahol két beretva is pihen a dupla tokjában.

Az egyik nagyon is ismerős: amikor az Intézet után Darrow-nak adtam, nem hittem volna, idővel micsoda szimbólummá válik. Akkoriban Tactus és a többi Lándzsás sokat gúnyolta a formája miatt, és nem is óhajtottak kiállni ellene. Lorn azonban kész volt megvívni vele. Most, tizenkét évvel később a gyerekek is csukott szemmel le tudják rajzolni. Lysander megpaskolja a markolatát, de a vákuumban nem hallani hangot.

– Nagyon is rám összpontosított, Virginia. Egy röpke pillanatig. Egy sötét sikátorban. Kimerült volt és sebesült, ahogy én is. Eltörtem a kardját, és talán a karját is vele. És a mellébe döftem a beretvámat. Azután a beretváját hátrahagyva elmenekült. Nem gyávaságból, egyszerűen csak alulmaradt. Ahogy most te is.

Észak felé intek a fejemmel, ahol Darrow szobra magasodik a horizonton.

– Megnézted közelebbről is?

– Még nem. De a hét végére kiszorítunk benneteket az állásaitokból, és akkor majd lesz alkalmam nézegetni.

– Arra koncentrálj, ami a kezében van. Ami távolról leginkább valami gömbnek tűnhet, de igazából az Arany hadihajók zsákmányolt orrdíszei, több száz mantikóra, hüdra, koponya, pöröly, sas, néhány Poszeidón, sellő, kentaur és félhold. De rombolónál kisebb osztályú hajó szobra nem fért oda, csak a nagyobb zsákmányoknak jutott hely. Érted, Lysander? Ez a hosszú távú magas teljesítmény, ez nem egyszeri, heves verseny trófeája. Tizenkét éve hozza a színvonalat. Egyetlen győzelem még nem tesz hadúrrá.

– Megszereztem Darrow pengéjét. Megszereztem Darrow hadihajóját. És a holdad több mint harmadát is. A Hármas Szektorban pedig bekerítettem hetvenezer jó emberedet. Kimerültek. Nekünk több pihent légiónk várja, hogy talajt fogjon. A hét végére a fél hadseregedet elvágjuk a fő erőidtől, és az Üregbe szorítjuk őket, ahol végzünk velük.

– Jól van. Tehát rögtön fogjunk tököt.

– Parancsolsz?

– Nem a torkomat szorongatod, hanem a tökeimet. Rángathatod, tépheted, szorongathatod, de ezek csak tökök, és én nő vagyok, jól bírom a tökeim nélkül is, és milliárdnyi sebből véreztetlek ki közben. Pontosabban nem én személyesen. Mert én nem a kapitány vagyok, aki a hajóval együtt pusztul el. Én az Uralkodó vagyok, aki az alagútra és a sötétségre és a borzalmakra legjobban felkészült embereinek adja át a feladatot.

– A Pegazus Légió ereje a felére csappant. Itt akarnád elvesztegetni őket?

– Nem én. Ott van a Patkány Légió. Őket szerintem még te is ismered.

Az arckifejezéséből ítélve a légióm híre sok helyre eljutott.

– A Merkúron ott voltak…

– Bizony, bizony. De tudod, hogy megy ez a légiókkal. Olyanok, mint a kígyók, levedlik a régi bőrt. A felvonások között csak a régi, kemény bőrük marad, a megkopott, masszív. A veteránok, akik dicsőségben leszereltek. Azok, akik Atlas erőinek feszültek. És tudod, hogy megy ez. Ők a legrosszabbak, hiszen az ellenfelüktől eltanulták a legrémesebb húzásokat. Ami furcsa, hogy a Centúrióik kifejezetten ide kérették magukat. Magyaráztak valami olyasmiről, hogy te húzattad karóba a testvéreiket, hogy Héliopolisztól Tükhéig velük szegélyezted az utat.

– Az Atlas volt – sóhajt nagyot.

– Szegény ember, hogy manapság mindenért őt okolja mindenki.

– A nevem alapján ítélsz meg, nem a tetteimért.

– Igen, valóban igazságtalanság valakit olyasmi alapján megítélni, amit nem befolyásolhat – mosolygok. – Tehát akkor mi alapján ítéljelek? A társaságod alapján? A politikád alapján? Esetleg a tetteid alapján?

Ahogy hunyorogva méreget, látom, hogy kattog az agya.

– Blöffölsz. Csupa rossz előjel és semmi konkrétum. Talán sikerült felcsempészned ide a Patkány Légiót, de komoly erőket nem tudsz feljuttatni a bolygódról, Héliosz és Dido kivégez mindenkit, aki a gravKúton próbálkozik. Sokat áldoztunk a Phoboszért, el fogjuk foglalni.

– Persze. Hiszen mindenképpen el kell foglalnod. Különben Atalantia feni rád a fogát.

– Hónapokig is húzhatjátok, de mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy hol is dől el valójában a Mars sorsa. A bolygón. És az alagútjaiban. Ez itt csak felesleges vérengzés. Te is kivérzel, én is, miközben Atalantia egyre erősebb lesz.

Furcsa, de ez legalább annyira az én problémám is, mint az övé.

– Igen, hozzám is eljutott a felvétel a Kétszázak előtt tartott beszédedről. Sejtettem, hogy a menyasszonyoddal nem a hetedik mennyországban éltek, de be kell valljam, nem számítottam rá, hogy ilyen nyíltan szembeszegülsz vele.

– És felrovod nekem?

– Fikarcnyit sem. Őszintén szólva, tökéletesen felépített és kidolgozott beszéd volt.

Elmosolyodik a bókon, őszinte örömmel fogadja az őszinte elismerésemet.

– Majdhogynem mindig is ismertelek téged, Virginia. Tőled tanultam a legfontosabb leckéket, köztük mindenekelőtt azt, hogy az erőszakon túli közös nyelvet kell beszélnünk, különben soha nem ér véget ez a háború. Sok szempontból jobban hasonlítunk mi ketten, mint bárki más ebben a kiterjedt küzdelemben. Mindketten zsarnokok árnyékában nevelkedtünk, azt várták tőlünk, hogy magunk is olyanokká válunk. De te pont annyira nem Nero vagy, ahogy én nem Octavia. Ezt ékesen bebizonyítottad évekkel ezelőtt, amikor nem hagytad, hogy végezzenek velem. Engedd, hogy most én is bizonyítsam!

Végre egy kis fény.

– Miképpen?

– Kiutat mutatok ebből a… mocsárból. Ha elfogadod, hogy a légióiddal elhagyod a Phoboszt, akkor garantálom, hogy épségben visszajussatok a bolygóra.

– Azok is, akiket bekerítettetek?

– Igen.

Ez valóban nagyvonalú ajánlat.

– És cserébe mit kérsz?

– Elfogadod, hogy semmilyen szabotázst nem engedsz a Julii-Sugár hajógyárakban. Nem hagysz hátra merénylőket és szabotőröket. Ahol csak lehetséges, hatástalanítod és leszereled a csapdákat, átadod nekem a védelmi rendszer kódjait.

– Ez elég… nagyvonalú volna a részemről.

– Kicsit sem az. És csorbát szenved a hírneved, le kell mondanod a pálya körüli bázisotokról, és nem fogtok tudni hajókat gyártani. De persze az egész bekövetkezett, ezen nem változtathatsz. Viszont nem folyik több vér, és a Köztársaságod felkészülhet az eljövendő csatákra.

– Mindössze ennyit kapok?

– A Mars elfoglalása összetett játszma, melyben a Phobosz csak egy kisebb állomás. Hacsak a legapróbb hibát is vétem, szövetségeseimet elnyeli a mélyben a vörös föld. A kikötőket megszerzem ugyan, de héliumom attól még nem lesz. Készleteink pont annyira kimerültek, mint ahogy sejted. – Ezen nem lehet nem mosolyogni. – A holdat megszerzem ugyan, de a szövetségeseim komolyan megszenvedték a küzdelmet, és minden hajómat feláldoztam.

– Egyet kivéve. Feltűnt, hogy a kikötők egy részét elkülönítetted a Fényhozónak. Szerintem még soha senki sem foglalatoskodott hajójavítással háború kellős közepén – mondom, de erre nem szól semmit. Hát folytatom. – És kinek szánod a holdat? – Erre zavarba jön. – Ugyan, biztosan nem tartod meg magadnak. Akkor mohónak bélyegeznek.

– Apollóniosznak.

– Nem a legfontosabb beruházódnak adod? Bellonának ez nagyon nem fog tetszeni.

– Te a helyemben melyik szövetségesem hűségét biztosítanád be mindenekelőtt? – néz rám.

Megfontolom a kérdést. Hasonlóan jár az agyunk. Én is minden bizonnyal azt a szövetséges erőt kötném magamhoz, akit az ellenfelem megpróbálhat elcsábítani.

– Akkor tisztázzuk, hogy nem értelek félre! Azért kellene támogatnom a háborús erőfeszítéseidet, mert leheletnyit kevésbé gyűlöletes alaknak tartalak, mint Atalantia au Grimmust?

– Csak leheletnyit?

– Be kellene avatnod az Atalantiát illető szándékaidba.

– Vitézségemet igazolja, hogy megtámadtam a Phoboszt. Mert korábban sokan nem hittek benne. De ez a két hét megfakította dicsfényemet és vonzerőmet, melyet Rómában kivívtam. Most tehát bizonyítanom kell, hogy megéri mellém állni. Ha erre képes leszek, akkor kellő támogatottságot szerzek, hogy népszavazást írathassak ki, melyen Atalantiát megfoszthatjuk diktátori címétől. És ha így elveszíti sérthetetlenségét, kihívom párbajra, és a Kivérzőtéren végzek vele.

A sisak üvegrostélyán keresztül fürkészem az arcát. Őszintének tűnik, vagy még nálam is jobb színész.

– Jól bánik a pengével.

– Én is.

– Ezt nem támasztja alá a híred.

– Remek.

– De ha nincs kellő okod a vérbosszúra, akkor mindenki éretlen, hataloméhes kis mitugrásznak tart majd.

– Van jogom a vérére. Atalantia ölte meg anyámat és apámat. Ezért is fordulok még egy kéréssel az elátkozott sorsú Köztársaság Uralkodójához. Ezzel még szeretném kiegészíteni ezt az irgalmas és dicső alkut.

– Mi volna az?

– Szükségem lesz két Orákulumra. Ha le tudsz mondani róluk.

Az ageai medencéimre gondolok.

– Ha te le tudsz mondani egy Telemanusról.

– Egy Votumért cserébe? – veszi fontolóra.

– Olvasol a gondolataimban.

Biccent.

– Úgy vélem, lényeges lenne belátnunk, hogy harcban állunk, és a háború csakis akkor érhet véget, ha mindketten civilizáltan viselkedünk – mondja, hallgat egy sort. – Ajax testét megtaláltuk, de szeretném visszakapni a fejét is.

Barátaim és parancsnokaim felháborodottan hőbörögnek, ahogy meghallják a Lune-nel kötött egyezség részleteit. Thraxa az anyja oldalán szó szerint pulykavörösre színeződik. Fanyarpofa a fejét ingatja, és a veszteségeinket sorolja. Egyedül Holiday bólogat egyetértőn. Victra nem szól semmit. Csak ül a székében szétvetett lábakkal, poharában whiskey-t egyensúlyoz a mellkasán.

Char felpattan.

– Ha elveszítjük a kikötőket, elveszítettük a háborút. A hajók az egyetlen lehetőségünk. A maradék reményünk.

– Szerinted – jegyzi meg Harnasszosz.

– Mert Kék vagyok?

– Mert vadászpilóta vagy, ember. Vörös, Kék, Szivárványszínű, mindegy, a lényeg, hogy az utolsó leheletetekig harcolni vágytok – feleli Harnasszosz. Csillogó szemét rám emeli: – Áruba akarod bocsátani a flottánkat? Mi leszünk a mérleg nyelve Atalantia és Lune között?

Elmosolyodom.

– Szétszedik ők egymást helyettünk is. Ha most engedünk Lysandernek, versenyben marad. Ráadásul, ha valaki végez Atalantiával, akkor az ő lesz.

– Tehát támogassunk egy Lune-t, aki majd egyesíti a Társadalmat? – forgatja Char a szemét. – Tiszta őrültség.

– Gyenge. Szüksége van a szövetségeseire. Mohó zsarnokokat kell kiszolgálnia, akik mind a legnagyobb kincsnek hiszik önmagukat – szólal most meg Holiday. – Csakis azért tudja őket egybekovácsolni Lune, mert egyformán rettegnek Atalantiától. Mellesleg nekünk sem árt. Atalantiától félni. Mert ő a nyers erőszak, egy igazi realista. Lune idealista. Ha a nőnek vége, a szövetségesei mind a helyére akarnak majd ülni. Belső harcok lesznek, még jobban felaprózódnak. Meggyengülnek. Nem értelmesebb terv ez, mint egyre csak fejjel futni a falnak idefenn? – Mindenki a szürke tömb felé fordul, még Victra is őt nézi. – Mi van? Ti is tudjátok, milyen árat fizettek a Phoboszért. Gondoljátok, egyből lerohanják a Marsot? A sok áldozat idefenn arra volt jó, hogy odalenn, a Marson haladékot kapjanak az emberek. Hacsak Atalantia nem bukkan elő. Tehát a legokosabb, ha Grimmust hozzuk zavarba, nem?

– Hát akkor ezt megtárgyaltuk – kortyol nagyot Victra a whiskey-ből. – Győznünk kell, hogy a kis pöcs beszállhasson a hatalomba.

Holiday zavarba jön, én pedig iszonyatosan büszke vagyok rá.

– Valójában egy a kérdés – mondom. – Hogy ki roppan meg elsőként. A Mars? Vagy az Aranyak? Annak idején az életemet tettem fel a mi oldalunkra. És ahogy körülnézek ebben a helyiségben, ma sem mondhatok mást.

– Jaj, nem kell az érzelgősség – böffenti Victra. – Te vagy az Uralkodó. Kénytelenek vagyunk azt tenni, amit mondasz.

– Örülök, hogy így gondolod, mert azt is elfogadtam, hogy nem rongáljuk meg a kikötőket. – Érzem, hogy ez mindenkit rosszul érint, de senki se szól egy szót sem. – És vissza kell adnod Ajax fejét, Victra.

Elfintorodik.

– De Sevrónak készítettem belőle serleget – sóhajt nagyot. – Jó, legyen. De komolyan, Virginia! A Minótaurosz bevette magát a házamba. Sevro és Darrow még mindig nem hallat magáról. A Phoboszt elveszítettük. Azt mondtad, jó híreket is hoztál.

Biccentek Glaucusnak, aki eltűnik kint a folyosón. Szophoklész visítva rohan elő a helyiség végében álló kis fészkéből, és Glaucus után veti magát. A folyosón ragadós kacagás harsan. Aztán egy pillanat múlva Glaucus tolószékben betolja Kavaxot. Niobé és Thraxa pedig ráveti magát, miközben Szophoklész az arcát próbálja felszippantani.

Victra nem moccan, de a szeme megtelik könnyel.

– Basszus. Most mondtam, hogy nem kell az érzelgősség.

33

Lysander

A ZSÁKMÁNY URA

A Phobosz kiürítése majdnem teljes, és Virginia eddig betartotta a szavát. Ami jó. Vagyis nem kell feltétlenül népirtásba torkollnia a Marson a háborúnak. Attól persze még háború marad. Ezért, hogy feltépjem a sebeiket, a Diadalomat úgy időzítem, hogy az utolsó távozó köztársasági hajókról még lássák.

A fénylő vértezetű Aranyak és a zászlóikat büszkén hordozó Szürkék között törékeny kis ember vonszolja magát a valaha fehér köpenyemben. Az anyagot mostanra barnára mocskolta a vér és a korom. De a férfi sincs jobb állapotban. Iszonyatosan megégett az egész teste, olyan, mint egy viaszbábu, amit valaki túl közel tartott a tűzhöz. És nem is az a férfi, akinek eredetileg átadtam a köpenyt. Mert ő halott. Ez itt a saját karomFúrómat irányította. Remegő, gacsos kézzel adja vissza a köpenyt, én viszont nem veszem fel, hanem a karomra kanyarintom. Szörnyen mocskos. Olyan halkan nyöszörgi a szavakat, hogy nem hallom, mit mond.

Lehajolok hozzá, és egy holdat lángra lobbantó fáklyát ábrázoló kitüntetést tűzök a mellére. Lepillant a fáklyára, és zokogni kezd. Égett alkarjára teszem a kezemet.

– A fájdalom csak ideig-óráig tart. A dicsőséged örökké. Légy üdvözölve, Gamma Orlow!

Ezrek harsogják a nevét.

– Meggyógyíttatlak – mondom neki halkan. – A Házamhoz tartozol, hozzám tartozol. Ha meggyógyultál, keress meg, és bármit kérhetsz tőlem.

– Éljen Lune! – suttogja ajaktalan szája. – Éljen Lune!

Könnyek gyűlnek a szemembe, és nem tartóztatom őket. Ahogy végigcsorognak arcomon, a maroknyi megmaradt Pokolfúrót is kitüntetem. Aki részt vett a csatában, kitüntetést kap. Folytatom utamat a hierarchia szerint. A legfájdalmasabban az Aranyak fogyatkoztak meg, nekik kijár a pártfogói szívesség – bármikor felkereshetnek, hogy adományért folyamodjanak hozzám. Amikor elérkezem a Szürkéimhez, Markust, Drusillát, Kübert és Demetriust arcon csókolom. Rhone nem kér plecsnit, ő eddig is kitüntetett Dux volt. Azt mondta, ha most is érdemrendet követel magának, azzal az embereitől veszi el az elismerést és a vitézséget.

Sok Kék került a megbecsültek közé, de senki sem szerzett annyi érdemet, mint Pytha. Miután megrohamozta a Phoboszt, és a Fényhozó harcképtelenné vált, menedéket alakított ki benne, számtalan életet mentett meg, ahogy összeszedte a légi csatában kilőtt hajók mentőkapszuláit, begyűjtötte a sebesülteket.

Ő a Polgári Koronát kapja, mert tábornok ennél magasabb kitüntetést nem adhat. Az alacsonyabb rendű kitüntetésekkel ellentétben ennek az értékét nem növeli az anyaga ára, ez egyszerű tölgylevelekből áll, és az benne a felbecsülhetetlen, hogy az ember megkapja. Hiszen a megmentett életekre nem lehet árat kiszabni. Később majd a homlokára tetoválják, hogy egész életében viselhesse. Kimondhatatlanul hálás vagyok neki. Ajaxot is csak akkor sirattam meg, amikor végre őt viszontláttam. Mert ő pontosan tisztában van vele, mit jelentett nekem a barátom. Amikor még együtt hajóztunk az Archimédészen, rengeteg történetet meséltem neki a gyerekkoromról, Ajaxról. Pytha magához ölelt, és végre elengedhettem magamat, mellette nem kellett erősnek mutatkoznom.

Ahogy végül a pár tucat újonnan bizonyított Aranyunkhoz érek, különleges figyelemmel fordulok hozzájuk:

– Azt a jövendőt látom bennetek, melyet Hódító őseink álmodtak meg – szólok hozzájuk. – A béke, rend és jólét világában élő Színek jogainak védelmezői vagytok, erényes lovagok. Ti vagytok az Új Pásztorok, akik a Társadalom lángját hordozzátok. Ti nem kaptok kitüntetést, hiszen Aranynak lenni önmagában kitüntetés. Viszont leveszek a vállatokról egy súlyt.

Rhone erre az alkalomra készíttetett beretvákat hoz elő, mindegyiknek igazgyöngyből kirakott félhold dereng a bőrmarkolatán. Mielőtt átadnám a lovagoknak a fegyvert, mindegyiknek megvágom vele az orcáját a Páratlan Sebhellyel átellenes oldalon. Úgy néznek rám, mintha egyenesen Silenius lennék.

Kitör a taps a teremben. Látom, ahogy Pytha a Vöröst figyeli, aki a köpenyemmel visszatért, az Orlow nevűt. Hiába, hogy alig él, hogy összeégett, ő is tapsol és éljenez, engem ünnepel. Szomorúság villan Pytha arcán. Hát nem látja, min dolgozom? Ha most nem látja is még, látni fogja. Mind látni fogják. Ha bevégzem végre ezt az átkozott háborút.

Az ünnepség lezárásaképp visszatérek Rhone-hoz, aki a nyakamba kanyarintja a köpenyemet.

Most vérmocskos, ami valaha fehér volt. Nem követem a szokást, és nem fordítok hátat, hogy kivárjam, megkapom-e a legnagyobb megtiszteltetést, amit állampolgár kaphat, ami még a Polgári Koronánál is értékesebb, mivel ezt a csapatok összessége szavazhatja csak meg – a Fűkoronát.

Én szembefordulok velük, és intek, hogy nem érdemlek elismerést. És ez tetszik nekik, látom.

Rhone a fülembe citálja a hagyományos szavakat:

– Ne feledd, azokért élsz, akik odavesztek érted, hiszen a te szavadra rohantak a sírba. Gondoskodj, hogy áldozatuk ne legyen hiábavaló.

Egy hologram ragyog fel előttünk, azt mutatja, ahogy szövetségeseinktől egy-egy hajó felsorakozik a hold északi pólusa felett lábait megvető óriás Darrow-szobor körül, és egyszerre tüzet nyitnak rá. Ahogy az emlékmű darabjaira robban, Darrow kezeiből végre kiszabadulnak a hajóorrszobrok. Arany kentaurok, napok, sasok, félholdak, koponyák szóródnak szét az űrben, és mi hagyjuk, hadd menjenek. A visszavonuló köztársaságiak meg csak nézzék végig, hogy válik semmivé a bálványuk.

– Per aspera ad astra! – harsogja a kórusunk.

A Victra kertjében elrendezett pamlagok között Rózsaszín akrobaták pörögnek és forognak. Lecsípek egy szem szőlőt egy elhaladó szolga tálcájáról, és a számba pottyantom. Kicsit tartottam tőle, hogy szövetségeseim gyöngének bélyegeznek, amiért kiegyeztem Virginiával. Tévedtem. Mindenki odavan örömében. Senkit sem érdekel, hogy futni hagytuk az ellenséget, amikor megszereztük magunknak a Phoboszt, ami önmagában szép nyereség, ráadásul még Apollóniosz is utálta ezt a hadviselést, márpedig az eredményeink javát éppen neki köszönhetjük. Egyévnyi vérontástól és pazarlástól kíméltem meg magunkat, miközben szereztem egy második kikötőt és hajógyárat a szövetségünknek, arról nem is beszélve, hogy királyi páholyban készülhetünk fel a bolygó ostromára. És nem is kellett olyan nagy kompromisszumokat hoznunk. A fejembe szállt a siker, az ünnepléshez azonban mindezek ellenére sincs hangulatom.

– Képes vagy te elengedni magad egyáltalán? – tölti tele poharamat Julia au Bellona borral a kancsójából.

– Talán nem úgy nézek ki? – kortyolok a borból.

– Az, hogy úgy nézel ki, még nem jelenti feltétlenül, hogy belül is úgy érzel, fiatalember – sóhajt a nagyasszony. – Apollóniosz esküdözött, hogy kerüli az ízléstelenkedést ezen a fogadáson, nehogy poros barátaink meg találjanak bántódni, bár én őszintén szólva ezt úgy értelmeztem, hogy csakis ehető Rózsaszínekkel szolgál – vigyorog kárörvendőn a Perem pamlagjai felé. Közvetlen mellettem hever, és részegebbnek tetteti magát a valóságnál. – Vagy a megaláztatások metszették vissza a libidóját, vagy te tartod őt rövidebb pórázon, mint hittem.

Visszatérek gondolataimból és Ajax emlékétől, megigazgatom a vérmocskos köpenyemet, majd iszom a borból.

– A libidójáért nem kezeskedhetem, ugyanakkor Lándzsásod, Pallas hamarosan szakértőnek bizonyulhat e téren. Ne mondd, hogy én nem szóltam: Apollóniosz szívéhez nem a déli út vezet.

Julia felkacag.

– Hogy a Lándzsásomat árusítsam ki neki? Milyen romlott! Az a lány különleges helyen áll a Házamban. Lányom helyett lányom ő – mondja, miközben a Héliosz au Luxszel mély tárgyalásba merülő Pallast figyeljük. Héliosz határozottan élvezni látszik a helyzetet. Árnyékát, Diomédészt nem látom azonban sehol. – Pallas kíváncsi természet, különösen az egyszerű, ám hatalmas férfiak érdeklik – méreget Julia. – Az olyanok persze nem, akik nagyközönség előtt köpik szemen támogatójukat.

– Mármint én? – kérdezem játszva a sértődöttet.

– De mennyire, hogy te. Vállalkozásodat felerészben én pénzelem, és erre te Apollóniosznak adod a kikötőket. Ezért meg kellene mérgeztetnem téged.

– És mégis itt kucorgunk egymás mellett, mint két bandita – felelem erre. – Apollóniosznak ígértem a kikötőket, hogy…

– Hogy katonai csodát hajtson végre, amit eddig elmulasztott.

– És ezt senki sem látja olyan tisztán, mint ő maga.

– Talán csak Cicero. Aki még mindig duzzog?

– Még mindig.

– Helyes. A kis hülyéje. Apollóniosz javára szól, hogy ha ő duzzog, azt is vadul teszi.

A Minótaurosz felé sandítok. Egymagában terül el egy egész pamlagon, nagy kancsóból szopogatja a bort, miközben egy tányérkezű Vörös masszőr letépi a lábfejét.

– Nem duzzog. Hanem dühöng. Apollónioszt nem gorombíthatja le senki, és pórázra sem kötheted. Vele szemben csakis az működik, ha az ember folyamatosan teljesít vele szemben, míg rá nem ébred, hogy most már rajta a sor.

– Aminek lassan be kellene következnie, ha nem tévedek – feleli Julia. – Máskülönben megcsináltatta volna az arcát – teszi hozzá, mire bólintok. Apollóniosz egyébként földöntúli szépségét most éppolyan földöntúlian elcsúfítja a lőtt seb. – Nem találkoztam még emberrel, akinél a külső ilyen híven tükrözné a belső állapotát. Vegyük például Cassiust. Az az erős áll a külszínen… – Rám villan a szeme. Fogalmam sincs, valójában hogy áll Cassiusszal. – Hallottál felőle?

– Ha megpróbálnának visszaosonni a Marsra, elkapjuk őket – felelem. – Héliosz biztosított róla. Ami Darrow-t illeti, neki mostanra mindenütt csak ellenségei maradtak.

Elhallgatok, mert egy Rózsaszín ereszkedik le elém egy selyemkötélen. Fejjel lefelé lóg előttem, a szeme egy vonalban az enyémmel. A lehelete rózsa-és szegfűszegillatú.

– Éppen beszélgetünk – mondom neki.

– Csak nyugodtan, engem nem zavar – mondja Julia. – Engedd csak ki a gőzt.

Nem mozdulok, belenézek a Rózsaszín szemébe, míg végül sóhajtva mászik vissza a selyemszálon.

– Minden energiámat erre a háborúra összpontosítom, Julia. Szó szerint semmi egyéb nem érdekel az előrevezető ösvényen kívül.

– Ez kissé tébolyodott és egészségtelen.

– Levágták Ajax fejét – vágom rá. – Hullanak az emberek. Az a Vörös, aki visszaszolgáltatta nekem ma délelőtt ezt a köpenyt. Az arca félig leolvadt, de az a tekintet, amivel rám nézett. Az a hit. Hiszi, hogy tudjuk, mit csinálunk. Nem hagyhatom őt cserben.

Julia állja a pillantásomat.

– Helyes. Én is unom a kisszerűséget. De őszinteség nélkül nem megy.

– Legyen. Azért nem neked adtam a kikötőket, mert nem kellett hogy neked adjam, hiszen te nem léphetsz ki mögülem. Viszont ha neked adom, akkor túlságosan is nagy lenne a hatalmad. A Marsra két család kell. Az egyiké a hélium, a másiké a katonai hatalom.

– Vagyis akkor ő lesz Bellona, én meg Augustus? – kérdezi. – Undorító.

– És azt a csatát ki nyerte? Azért engedtem át neki a kikötőket, hogy a bolygót neked adhassam – mondom. A hatalmasok igen sajátosan tudnak elhallgatni olyankor, amikor hirtelen felfogják, hogy mennyivel hatalmasabbak is lehetnek. Olyankor általában hosszasan nem szólnak semmit. Ahogy most Julia. – Tudom, hogy rengeteg hajót veszítettünk. És azt is, hogy aggaszt Atalantia. De Virginia arra számít, hogy most bevesszük ide magunkat, nyalogatjuk a sebeinket jó ideig, hiszen két kikötőnk is lett. És a támadás előtt két hatalmas flottát összerakunk. Igazából mindenki ezt gondolja, még Héliosz is. Szót is emelt emiatt. Én pedig erre azt mondom, hogy lepjük csak meg a világokat. Három nap múlva lecsapunk. Egy kiterjedt Acélesővel zuhogunk le rájuk, amink csak van, ellenük indítjuk.

Leesik az álla.

– Lysander.

– Ha akarod a bolygót, támogatsz. Ennek a fogadásnak a végén állok elő a javaslattal. Ismerem Atalantiát. Soha nem hagyná, hogy nála hatalmasabbra nőjünk. Közbe fog avatkozni. Tehát meg kell őt előznünk, és cselekednünk kell, amíg még leköti a Luna. Legélesebb fegyverünk a gyorsaságunk. Rhone szerint meg lehet csinálni. Apollóniosz a robbanás határán álló atombomba. Cicero mindenáron vezeklésre vágyik. A Perem türelmetlenül menne haza, mielőbb végezne itt. Még lendületben vagyunk, és Darrow sincs sehol. Vigyük gyorsan győzelemre az ügyet. Egyébként Horatia most is Didón dolgozik. Ha Dido benne van, ő lehet az oldalvédünk Atalantia ellen. Megyek is, hogy megnézzem, hogy állnak – emelkedem fel. – Addig gondold végig. De gyorsan gondolkodj, a gyorsaság a mi fegyverünk. Legyen végre tiéd a Mars.

– Mikor növesztettél ekkora tököket? – mered rám.

– Amikor a barátaim elkezdték az életüket adni értem.

Megragadja a csuklómat.

– Itt a szövetségeseid vállalják az igazi kockázatot. A Perem természetesen bele fog ebbe menni… és te leginkább őket igyekszel lenyűgözni. Az egység, amiről prédikáltál, csak egy szónoki fordulat volt, nem igaz?

– Julia, a Perem nélkül nem létezik a Társadalom. Mielőtt a Társadalom létrejött volna, a fejekben megszületett az álom. Ezt az álmot kell újra megtalálnunk. És ezt együtt csináljuk – kopogtatom meg a halántékomat, és húzom ki a karomat a fogásából.

Dido társasága – fajtájának egy sokkal melegebb válogatása, mint Héliosz szeparatistái – lelkesen fogad, rögtön helyet csinálnak nekem a pamlagjaikon Horatia mellett:

– Nohát, aranyfiú, mézes nyelveddel sikerült elérned Augustusnál, hogy ne szakadjon ránk a fenyegető végzetünk. Mi a következő lépés?

– Éppen ezt óhajtanám megbeszélni veletek.

– Dido még nem adott nekem választ – figyelmeztet Horatia.

– Azt viszont már most tudjuk, Héliosz mit fog felelni – mondom. – Viszont amikor Atalantia idejön, miután mi bevettük a bolygót, Héliosz le fog lépni. Minden felelősséget átruház rá. A részéről a munka elvégezve. Megkérdezem hát tőled is, ha Atalantia megérkezik, és ultimátumot ad nektek, mit tesztek? Ha azt mondja, hogy vagy távozzatok, vagy velünk vagytok.

Dido az arcomat fürkészi.

– Mit akarsz, Lysander?

– A Hajnaltrónt. És hogy Atalantia meghaljon. Megölte a szüleimet, mert mindketten reformerek voltak – sorolom. Dido Horatiára sandít, aki bólint. – És hogy a Peremmel mi a szándékom? Azt akarom, hogy a népetek belássa, nem csak a hasznosságotok miatt fordulunk felétek. Hogyha együtt kockáztatunk, akkor együtt is élvezzük a nyereséget. Tudom, hogy élelemben nem szenvedtek hiányt, hiszen ott van nektek Démétér Öve. Ugyanakkor szükségetek lenne egy igazán jó héliumforrásra. Nem kell hogy a nélkülözés örökké életformátokká váljon. Azt akarom, hogy a marsi héliummal a Peremen is beköszönthessen a jólét kora. És reformokat akarok – intek a fejemmel a Rózsaszínek felé. – Azt akarom, hogy belőlük művészek váljanak, ne haszonállatokként tartsuk őket. Több méltóságot akarok mindenkinek. Törvényt és nem erőszakot. És azt is akarom, hogy te meg én ködösítés és intrikák nélkül, nyíltan tárgyalhassunk egymással. Csakis így hozhatjuk helyre világainkat ez után a háború után.

Dido hátradől:

– Amikor először találkoztunk, picsogó kis pöcsnek hittelek, akinek beletörik még a bicskája az ambícióiba. Ez igaz is rád, ugyanakkor nyilvánvaló, hogy nem csak magad miatt csinálod ezt. Igaz?

– Csak a gyenge pillanataimban.

A barátaira pillant, akik sorban egymás után biccentenek.

– Így legyen hát. Ha Atalantia eljön, nem hagyunk magadra. És ha Héliosz távozni akarna, kénytelen lesz a történelem első Perem-beli Imperátoraként a csatamezőn elhagyni a seregét – mondja, majd közelebb hajol. – De előbb nyelne üvegszilánkot, mint hogy ilyen hírnévvel írassa be magát a történelemkönyvekbe.

Horatia megérinti a kezemet, rámosolygok, és felállok.

– Vacsora után megtartom a beszédemet. Diomédész is itt van?

– Szokása szerint a virágokat nézegeti, de le nem szakítana belőle egy szálat sem – jön a válasz, mire a társasága majdnem elmosolyodik. Felpillantok a Rózsaszín légtáncosokra. – Nem, a valódi virágokra értettem. Tudod, Lysander, nagyon is kedvelem Horatiát, de csakis a fiam miatt beszélünk most egymással. Ő a te bajnokod, legalábbis négyszemközt. – Összevonom a szemöldökömet. Ez elkerülte a figyelmemet. – Kérlek, ne bántsd őt! Sokkal finomabb lélek, mint amilyennek mutatja magát.

Elhagyom a társaságot, és Diomédész keresésére indulok Victra kertjében. A fák ágai között hunyorognak le rám a csillagok, és végre elégedett lehetek. A sok nehézség után kezd minden egyenesbe érni. Az őrt álló Pretoriánusok segítségével végül egy csobogó forrás mellett rátalálok a Perem lovagjára: kék illatvirágok mellett kuporog.

– Nehéz téged megtalálni – lépek hozzá.

– Nem mondanám. Rajtam kívül nincs más a kertben.

– A Pretoriánusaim vezettek el hozzád. Még azt se tudtam, hogy erre hátrafelé is van kert.

– Kénytelen voltál megkérdezni a katonákat, vagy meg akartad őket kérdezni? – hajol egy ragyogó kard alakú, vörös virág fölé. – Mert jó érzés a saját embereiddel lenni. Én legszívesebben az enyéimmel étkezem.

– Minden étkezésnél, igen, hallottam.

– Nálunk ilyenek nincsenek – bök a virágra. – Mi a neve?

Hallgatok egy ideig.

– Ez a Legyőzött ellenség.

Elborul a tekintete, nézegeti még kicsit a virágot, majd elkedvetlenedve emelkedik fel.

– Csúf név egy jellegtelen kert semennyire sem különleges virágára.

– A ti kertészeteitek mellett valóban az, igen.

Rezzenetlen arccal néz rám.

– Hogy van a szíved? A barátodnak, hallom, ma visszaküldték a fejét. És a napba temetted.

Elkomorodom. Szívesebben hazudnék.

– Fáj. Köszönöm, hogy megkérdezted, senki másnak nem jutott ma eszébe.

– Hogyhogy?

– Ajax seggfej volt. Tharsust se gyászolta senki. Szerintem még Apollóniosz se emlegeti soha. – Erre nem szól semmit. Fejemmel az ösvény felé intek, és sétálni indulunk. – Beszéltél rólam anyáddal – szögezem le. Szótlanul várja a folytatást. – Köszönöm. Miért tetted?

Átgondolja a kérdést.

– Ha a Perem és a Mag nem hajlandó egymás szövetségese maradni, akkor elkerülhetetlenül ellenségekké válunk mi ketten is. És bárhogyan alakuljon is, mindenképpen szerencsésebb partnernek talállak téged, mint Atalantiát.

– Apád és mentorod is az elzárkózás híve.

– Igen – mondja, és a fogadás irányába int.

– A mi múltunk messzebbre nyúlik vissza, mint a tiétek a Peremben. Régebbi mondásaink vannak, és régebbiek az előítéleteink is. Héliosz szerint felégethetjük magunk mögött az utat.

– A Mag mindig hatalmasabb lesz a Peremnél – vonja fel a szemöldökét. – Egy háborút soha nem nyernénk meg ellenetek, de attól még nem érné meg nektek. A lényeg: úgy tűnik, te azt teszed, amit mondasz. Én is azt teszem, amit mondok. És szerintem ez lényeges.

– Szerintem is. Azt mondtam, hogy a Marsnak buknia kell, és ezt teljesen komolyan gondoltam. Ma este a beszédemben el fogom mondani, hogy amilyen gyorsan csak lehet, Acélesőt kell a bolygóra zúdítanunk. Szeretném, ha azt is hozzátehetném, hogy te meg én vezetjük majd az erőinket, én a Pretoriánusaim élén, te a…

– Vérzel, Lysander – vág a szavamba. A sebeimre pillantok. – A szemed.

Megtörlöm a szemem, az ujjaim véresek, és a szemideg tompán lüktet. Ne. Ne most. Ne így. Diomédész segítséget hívna, de leállítom.

– Küber? – mondom ki hangosan.

Csend.

– Hátrébb, au Raa – suttogja Küber.

Diomédész összerezzen, ahogy Küber előlép az árnyékból.

– Megmérgeztek, Küber. A Siralommal. Hívd Rhone-t. – Küber ledermed. Ismeri a Siralmat. – Küber?

– Elment – mondja Diomédész. – Tehetek valamit?

Másodpercről másodpercre rémesebb a fájdalom. Alig bírom nyitva tartani a szemem. A borban volt, amit Julia töltött a poharamba? A szőlőben? A kerti virágban? Atalantia. Csakis Atalantia lehetett. A fájdalom a gerincembe kúszik. Előregörnyedek, mint egy vénember.

– Mit tehetek?

Már a lábaimba hatol a kín, a tökeimbe. Mintha tűz nehezedne rám. Leülök, próbálok nem megmozdulni. Levegőt is alig veszek. A távolban kezdenek elmosódni a fogadás hangjai.

– Tartsd őket össze – suttogom, de a válaszát nem hallom, mindent kitölt bennem a fájdalom. A halántékomba fúrók ásnak. A Szellem Szeméhez folyamodom. Octavia említette egyszer, hogy a Szellem Szeme gátat vethet a méregnek, egy helyre koncentrálhatja, hogy ne áramoljon szét a testben. De én nem tudom, hogy kell csinálni. Erre még soha nem használtam. Próbálom érezni a testemet, lelassítani a szívverésemet, de csak a szenvedést és a magányt érzem. Tudom, hogy a Siralom az oka, de a tudás kevés, a tudás még nem temeti be a bennem feltárulkozó semmit. Ami egészen elnyel engem, míg a végén csak a fájdalmat és gyászt érzem.

Egyedül vagyok egy veremben. Kisfiú vagyok. Zokogok. Meg akarok halni. Meg akarok halni.

34

Virginia

EMLÉKEZZ A FÖLDRE

– Zárt adáshullám az Archimédészről, Uralkodóm. Ha az ellenség megpróbálja lehallgatni az adást, nem lesz időnk – tájékoztat a szaki. Beletúrok a hajamba. A Dejah Thorison a lakosztályomban ülök, és idegesebb vagyok, mint amikor a Hajas Valdir előtt álltam.

– Értem. Amint szükséges, szakítsd meg az adást. Nem kockáztathatjuk, hogy esetleg felfedjük a koordinátáikat.

A Marsra tartunk, a hajóm a sorban vesztegel. Az ellenség szemében óvatoskodók lehetünk, ahogy a nagyobb hadihajóink sorfallal védik a kisebb hazatérőket, takarjuk őket az ellenséges vonalak elől. Ha ismernék a valós indokainkat, nagyot kacagnának. Majd ha kiderül a számukra, meg is teszik. Reméljük, hogy halálra kacagják magukat.

Hoztam magammal egy kis emléket a Phoboszról. Indulás előtt elemeltem az űrkikötő egyik étterméből egy étlapot. Fogalmam sincs, miért tettem. Talán mert elkapott az érzés, hogy egy halódó korszak utolsó pillanatát jelzi, hogy a Köztársaság elhagyja a holdat. És akartam valamit, ami emlékeztet a múltra, ami soha nem tér vissza.

Nem vagyok hajlandó a kudarcra gondolni, inkább átolvasom az étlapot.

Elmosolyodom az egyik desszert láttán. Ragnar Feneketlen Gyomra: karamellel, mogyoróvajjal, dióval, cseresznyével és banánnal meghintett jégkrémkehely, méghozzá akkora, hogy állítólag a legendán kívül senki se volt képes egy ültő helyében befalni. Aki erre mégis képes lenne, ingyen megkapta a fogást.

És akkor a férjem arca jelenik meg az étlap felett a kijelzőn, én pedig úgy meredek rá, mintha életemben eddig nem láttam volna még férfit.

Mintha nem is történt volna olyan régen, amikor a lovam hátáról figyeltem az Intézetben azt a két fiatalembert a tó partján. Az egyikük Cassius volt a maga kápráztató külsejével, aki annyira megszokta, hogy minden tekintet megakad rajta, hogy közönség nélkül nem is érvényesült.

És volt a másik. A sötét. Nem a színei voltak sötétek, hanem az energiája. Annak a férfinak nem kellettek nézők, hogy lobogjon. Vulkáni energiája volt, az önmagából felszított tűz. Első pillantásra megértettem, hogy milyen hatalmas lény, aki se látszatra, se modorra, se kellemre nem ad, csakis szándéka van – és ez egyenesen belém hatolt. Nem szerelmet ébresztett bennem. Hanem rettegést. De az is a szerelem része.

Idő kellett, hogy felfedezzem az acélfalak mögött benne meglapuló érzelmes lényt. Ma egyből látom. Fel sem tűnik, milyen rombolást végzett rajta a sok megpróbáltatás, a részletek nem érdekesek. Az energiáját látom. Nem annyira sötét, mint amilyenre emlékszem. A tekintete gyöngéd, vágyakozó, szinte átvág az űrön, és magához ölel.

– Üdv, Musztáng.

Férfias hangja felkavarja bennem a szerelem üledékeit, és az a részem, ami a távozásakor mély álomba merült, most felébred.

– Üdv, Arató – suttogom.

De azért mindketten pajzs mögé húzódunk, hiszen bármelyikünk lehet hamis, egy ellenséges program, csapda.

– A fiunk? – kérdi az előre megbeszélt tesztkérdések előtt. Meghatónak találom. Hogy nem tud vele várni.

– Él.

Lesüti a szemét, elragadják az érzelmek.

– Mikor csináltuk? Várom a választ.

– Az első Esőd után – adom meg a választ és a hozzá tartozó számsort. – Mi várt bennünket a szórakozást követően? Várom a választ.

Megadja a kódot, és mosolyogva idézi fel az emléket:

– Taps, célozgatások, reggeli, szalonna és barátok.

– Taps? Csak szeretnéd – préselek ki egy nevetést magamból.

Darrow az. El vagyok veszve. Nem találom a szavakat.

– Hol vagy?

Olyan fiatal a hangom. Olyan törékeny.

– Az Archimédészen Sevróval és Cassiusszal.

– Hát él. Kavax is. És anyád. És a barátaid mind egyben hazaértek. Char, Thraxa, Pofa és Harnasszosz.

Minden újabb név egy újabb boldogság neki.

– Teljes gőzzel pár napnyira vagyok hazulról. Látjuk a Phoboszt a távcsöveinkkel. Mennyire vészes a helyzet?

– Ugye nem teljes gőzzel jöttök?

– Nem. Eddig eljutottunk… de ha kell, teljes gőzre is kapcsolhatunk. Mennyire vészes a helyzet, Virginia? Csak törmeléket látunk. Földet fogtak a bolygón?

– Nem, földet nem.

– A Phoboszt elveszítettük?

– Igen. Most fejeztük be a kiürítést.

Úgy ráncolja a homlokát, mint az egyik katonai akadémia előtt felállított szobrán: a csapatait szemlélő parancsnok gondolataiba mélyed.

– Energiaáradat nincs. Se lövöldözés.

Annyira dühös voltam rá, amiért elment, hogy el is felejtettem, milyen megnyugtató beszélgetőtárs. Nem ítélkezik, nem köntörfalaz, csak a hozzáértés árad belőle. Vannak, akik kitérnek a problémák elől. Mások hosszasan matatnak velük, piszkálgatják, mint valami gordiuszi csomót. Darrow kérdez, rátapint az érzékeny pontokra, és belevág a szikével. Egyetlen komoly stratégiai hibája éppen ez a kérlelhetetlen erőszakosság.

Nem finomkodom.

– A békés elvonulásért cserébe átadtam Lune-nek a holdat.

– Mikor?

– Öt napja. De időbe telt eljönni.

– Bár ne az ekliptikus pályán jöttünk volna… – horgasztja le a fejét.

Olyan átkozottul hiú ez a megjegyzés, hogy felforr az agyam. Megtöri a varázst, amit a felbukkanása vetett rám. Mert akkor mégis mit tett volna? Rálegyintett volna az ellenségre, kelésekkel verte volna a testüket, és szökőárral öntötte volna ki őket a Szektorokból seregestül?

De megállom, és nem torkolom le azonnal. A hangján is hallom, hogy más emberként tér vissza. Öregebb lett, vonásaiba bevésődtek a megpróbáltatások. A szarkalábai, homloka könnyű ráncai elmélyültek, árkokká váltak a bőrében. Soványabb lett, meggyötörtebb, és legalább öt sérülést igyekszik elleplezni. Sugárzás garázdálkodott a testén, a haja most kezd kinőni. És szakállas lett, rémesen szőrösen borzas. De a testi változásoknál mélyebb is történt. Nyughatatlan idegessége változatlan, de valami ünnepélyes érettség fedi. Semmi sem hozza olyan bőkezűen a bölcsességet, mint a megszenvedett veszteségek.

– Szerinted hibáztam? – kérdezem.

Elgondolkodik.

– Ezt csakis akkor fogom tudni megmondani, ha a teljes katonai helyzetet megismertem. Ha hazatértem, kiterjedt jelentést várok a Prétoraidtól.

Minél hosszasabban nézem, annál mélyebbek a kétségeim.

– Tudják, hogy jössz, Darrow. Tudják, hogy mivel jössz. Lysander tíz évig élt azon a hajón, az volt az otthona. Minél közelebb érsz, annál áthatolhatatlanabb a hálózatuk. Vadásznak rád, figyelik az űrt. Lehet, hogy nem érzik a közelségedet, de a te hajód sem láthatatlan. El fognak kapni.

– Akkor gyere te értem – mondja, mintha az olyan könnyű volna. – Hajózz ki a flottával. Victra simán lezongorázná az akciót.

Képtelen vagyok szavakba önteni az átélt csaták borzalmát, csak sóhajtani tudok. Végül én is megtapasztalom azt, amit ő érezhetett hosszú éveken át. Nem lehet mondatokba foglalni a halálos fenyegetést, azokat az érzelmeket, azt a pusztítást. Olyan rengeteg minden történt, nincs értelme belefogni, úgyse tudnék mindenről beszámolni – Apollónioszról, a szennyelvezetőről, a Lényegről, Valdirról.

– Nem lehet, Darrow. Le kell szállnunk. – Összerezzen. – Nem valami csodás hadvezetés, de az én hadvezetésem. Nem sokon múlott, hogy elpusztítsák a flottánkat. A fele így is odaveszett, és nincsenek többé kikötőink és hajógyáraink, hogy javításokat végezzünk.

De még ha meg is tudnánk oldani minden problémánkat, azt hiszem, akkor se menesztenék érte senkit. De hogy mondjam el neki, hogy nem egyszerűen az ellenségen képtelenség átjutnunk? Hogy nem csak ez béklyózza a kezem? Nem fogja fel, micsoda illúziókat táplálnak az emberek az ő hazatéréséről magukban. Hogy mennyire hisznek benne. Mert idelenn az az általános elképzelés, hogy elég lesz, ha ő megjön, és azzal minden rendben lesz. Én emlékszem arra az emberárra Lykoson. Az arcokra. Ahogy a neveket harsogták Deanna után. Hogy az övét üvöltötték. A nevét ordították, hogy megidézzék az erejét.

A Marsnak vissza kell kapnia megmentőjét.

De ahogy ránézek, nem látom sehol a megmentőt. Csak egy kimerült, szakállas túlélőt látok, aki hazafelé botorkál, és nem hoz se sereget, se hajóhadat, hogy fordítson a szerencsén. Hazatér, és utána? Ő is itt ül velünk az Aranyak ostromzárában? A katonai kockázat egyszerűen nem éri meg a stratégiai hasznot. Jobban járunk, ha kívül marad.

Pax szavai kísértenek, amiket a hóesésben mondott.

Quicksilver csakis egyetlen emberre hallgatna. És az az ember itt ül velem szemben.

– Nem – motyogja, mert olvas a gondolataimban. – Virginia. Alig négynapnyira vagyok.

– Darrow – veszek mély lélegzetet. Úgy fáj, hogy azt kell mondanom, amit mondani fogok. – Darrow. Semmire sem vágyom jobban, mint hogy itthon legyél velem. Hogy együtt nézhessünk szembe azzal, ami ránk vár. Hogy te és Pax végre egy helyiségben legyetek. De most nem jöhetsz haza. Még nem. – A szavaim olyanok, mint a kilőtt golyó. Amint elhagyják a számat, nem fordíthatom őket vissza. De igazából nem is akarom. Mert ez az igazság.

Hallgat. Rettegve várom az érzelmi kirohanást, amivel mindjárt szembe kell néznem. De az a lehetőség is rémisztő, hogy esetleg elereszti a füle mellett a szavaimat. És megy a saját feje után. De akkor egyszerűen csak annyit kérdez:

– Miért nem?

– Fél évet kihagytál ebből a háborúból, most nem alkalmas a pillanat, hogy mindent bepótolj. Majd mindenképpen küldök egy csomagot, amiből minden fontos részlet tisztázódik majd, hogy mi történt, leginkább az Obszidiánjaiddal, Sefivel. De bíznod kell bennem. El kell fogadnod, hogy én most jobban tudom, mire van a Marsnak szüksége, mert minél hosszasabban vitázunk erről, annál nagyobb rá az esély, hogy közben rád akadjanak. Ha megtalálnak, elkapnak. És megölnek. És az megtörné a Marsot. Összetörne engem. Nem tudnám elviselni. Ezek után semmiképpen sem.

– Nem azért tettem meg ezt a hosszú utat, hogy most egyszerűen csak elhajózzam mellettetek – morogja.

– Hanem azért, hogy meghalj?

– Virginia…

– Hogy a kezemet fogva halj meg? Mert ez lesz, Darrow. Szerelmem. Ha valaha is bíztál bennem, bízz most is. Az ellenség azt várja, hogy hazatérj. Azt akarják, hogy mind együtt legyünk, hogy egyszerre végezhessenek velünk. Ha idejössz, akkor nem tehetsz mást, mint hogy velünk együtt várod, hogy megtámadjanak. Ha távol maradsz, akkor dolgozhatsz a megoldáson. Szerezhetsz erősítést. És amikor eljön a pillanat, egyesítjük a csapatainkat. Most, hogy a hajóink a bolygó pajzsa alatt vannak, a Mars lesz az erődünk, melyet karmokból, fogakból és halálból ácsoltunk. Nem adjuk a bolygónkat, kitartunk. Álljuk a támadásokat, nem adjuk fel, nem fognak tudni legyűrni bennünket. De a győzelemhez vezető utat neked kell megtalálnod.

Azt akarja mondani, hogy a Phoboszt is feladtam. Érzem. Vagy csak azt gondolom, hogy érzem, mert én is éppannyira hiszek benne, mint mindenki más. Hiszem, hogy a helyemben neki valahogyan sikerült volna valami rémséges csodát tennie, és menekülésre késztetni az ellenséget.

Nem szól semmit.

– Életem legnehezebb kérése ez, Darrow. A legnehezebb… – csuklik el a hangom. Visszanyelem a könnyeimet. – Minden reggel, amikor felébredek, te vagy az első gondolatom. Hogy talán, amíg aludtam, kaptunk hírt felőled. Hogy talán le is szálltál Ageában… – mondom, a hangom tiszta feszültség. – De ott kell maradnod, túl az ostromgyűrűn. Csakis egy hadsereg élén térhetsz ide vissza.

– Nincs seregem.

– És ha mégis lenne?

Ezt elereszti a füle mellett, és olyan mérhetetlen fájdalommal néz rám, hogy majdnem visszavonok mindent. Ennyit utazott, és még haza sem ért, máris elzavarják, de nem valami megalázott istenség űzi el vagy a sors kellemetlen fordulata babrál ki vele, hanem a saját felesége.

– Kell hogy legyen valami más megoldás – mormolja. A két kezét méregeti, mintha azok tehetnének a közénk rekedt távolságról és évekről. – Mondtad, hogy ne menjek el. Amikor eljöttem a Lunáról. Hallgatnom kellett volna rád. Én csak… be akartam végre fejezni ezt az egészet.

– Tudom.

– Azt hittem, elég egy utolsó, nagy lökés, és vége. Hogy összeszorítom a fogamat. És elintézem. Gyorsan. És végre élhetjük azt az életet, amit elterveztünk. Élvezhetjük mi is a jövendőt, amit Paxnak szántunk. Butaság volt, tudom.

– Nem volt butaság. Csak a valóság még nálad is makacsabb.

Nagy, mély lélegzetet vesz.

– Tudod, mit mondogattam magamban, amíg távol voltam? Minden alkalommal, amikor valamit elrontottam? Azt, hogy ide figyelj, Darrow, legközelebb tényleg hallgass Virginiára, te seggfej! Ha lesz egyáltalán akkora mázlid, hogy viszontlásd. Akkor majd hallgass rá, ahogy mindig is kellett volna. Nem azt mondom, hogy mindig neked van igazad. De azt látom, hogy én folyton bezárkózom. Van, hogy akár évekre is. Ami nem jó. Többé nem… ezen az ösvényen akarok járni. Mert ez így magányos út, és te meg én mindig is erősebbek voltunk együtt. Végül is együtt hoztuk össze a családunkat. Együtt csináltuk Paxot – vigyorodik el féloldalasan, a szemében ördögi huncutság csillan. Nem érdekel, hogy csak megjátssza, nem érdekel, hogy nem a beígért dicsőséggel tér haza. A Merkúrt talán elveszítette, de önmaga legrosszabb részét legyőzte: a makacs fafejűségét. Úgy tűnik, semmi sem tesz olyan bölccsé, mint a nagy veszteségek.

– Szóval. Miután esetünkben az idő kulcsfontosságú, várom a parancsaidat, Uralkodóm.

35

Darrow

A KÖTELESSÉG HÍVÁSA

– A Vörös Galambok Napját követően Regulus ag Sun a személyes védelmi flottájának legjavával elhagyta lunai otthonát, és elmenekült. Látták őket a Mars és a Vénusz között a Narkisszosz-állomáson, később pedig az egyik kémdrónunk fogta a nyomaikat az ekliptikus pályán túl. Egy itteni katonai radarállomás érzékelte őket utoljára. És ennek is nyolc hónapja – koppint Virginia ujja egy aprócska aszteroidára az Öv belső szélén.

Virginia holója az Archimédész pihenőjében lebeg. A hajót jelenleg Aurae irányítja, a pilótafülke ajtaját rázártam. Egyelőre nem tudni pontosan, hogy a tisztelet vagy a rémület némasága telepszik ránk Sevróval és Cassiusszal, ahogy egyre nyilvánvalóbbá válik, hogy mostantól nem a Mars a célunk. Csak Sevro késének pattogása hallatszik, ahogy a körmét nyirbálja.

Czk, czk, czk. Tudtam, hogy tőlem soha nem fogadná el a hírt, és csak remélhetem, hogy Virginia meggyőzőbb hatással lesz rá.

– Eleinte azt gyanítottam, hogy Regulus az Övben épített magának búvóhelyet, mondjuk hadállomások sorát, erődítményeket, ahol biztonságban meglapulhat, ha teljesen elfajulna itt a háború. De aztán elkaptuk a logoszát. Aki a szabadságért cserébe átadta nekünk Regulus könyveit. Nem a hivatalosakat, amelyeket minden évben leadott a Köztársaság adóhatóságának, hanem a titkos könyvelését és a nyersanyagainak leltárjegyzékét. Abból kiderült, hogy Regulus birodalma hatalmasabb, mint bárki is sejtette. Úgy tűnik, az elmúlt tíz évben titokban megcsapolta a kimériai héliumbányáit, ráadásul az Övben ritkafémbányászatot folytatott. Hadihajók és új generációs fegyverek gyártásához elengedhetetlen fémeket, javarészt antimóniumot, rhéniumot, neodímiumot és tantalumot termelt ki.

Miután ezt a felfedezést tettem, ügynökeinket és távcsöveinket megbíztam a laboratóriuma és hadiüzemei felkutatásával, de hiába minden erőfeszítésünk, egészen néhány héttel ezelőttig nem bukkantunk a nyomára. Most azonban rátaláltunk – tűnik fel egy tojásdad szikla Virginia arca mellett. Cassius elhúzza onnan, és ránagyít. – Ez itt a 12193-as aszteroida. Olyan jelentéktelen égitest, hogy a felfedezése után hatszáz évvel sincs még rendes neve.

Sevro kése megáll a levegőben, míg a számítógép az égitestnek a Marstól való távolságát és a lehetséges sebességekhez rendelhető becsült repülési időt kalkulálja, azzal a kitétellel, hogy minél gyorsabban haladunk, annál nagyobb a kockázat.

– Elemzőinknek és egyébként személy szerint nekem is meggyőződésem, hogy ez az aszteroida nem puszta rejtekhely, nem Regulus tevékenységeinek egyszerű bázisa, hanem egyben katonai kutatólaboratórium és gyár is. Figyelembe véve a hajók jellegét és számát, melyeket Regulus távozásakor magával vitt, valamint az elmúlt kilenc év alatt kitermelt fémek minőségét és mennyiségét, bátran hihetjük, hogy ezen az aszteroidán olyan hadiarzenál található, ami a teljes erőegyensúlyt kibillentheti a háborúban. Öt leggyorsabb hajónkat elküldtük oda. Mindegyikkel megszakadt a kapcsolatunk. Azt nem tudjuk, hogy az Aranyak zavarjelei miatt-e vagy valami más okból. A ti hajótokon olyan egyedi és sajátos együttállás valósul meg, ami sikerre predesztinálhat benneteket ott, ahol mi kudarcot vallottunk. A Peremen gyártotta Sóhaj-rendű korvett Regulus legjobb technológiájával leárnyékolva, miközben a Ceresen figyelemelterelő támadást hajtunk végre, hogy egységeiket elvonjuk, és így baj nélkül átsurranhassatok.

– Ki vezeti a támadást? – kérdezem.

– Ciarti Inarwan Prétor.

– Veszedelmes aszteroidaharcos – bólintok. – Orion egyik legjobb embere.

– Küldetésetek felderíteni az aszteroidát, felvenni Regulusszal a kapcsolatot, és rávenni, hogy felhalmozott jószágaival térjen vissza erőinkhez, és vegye ki részét a harcokból. Regulus úgy tudja, hogy te és Sevro meghaltatok. Matteón kívül ti ketten álltok közel annak a rohadéknak a hideg szívéhez. Számítok rátok. Győzzétek meg, hogy ismét szálljon be a harcokba az oldalunkon.

– Miért nem küldhetünk neki egyszerűen üzenetet? – kérdi Sevro.

– Egyrészt az átjátszóink nem működnek. Másrészt a jel erősségére ellenségeink is felfigyelnének, és eljutnának hozzá az aszteroidára. Harmadrészt egy üzenetet egyszerűen figyelmen kívül hagyna.

– Quick makacs, mint a pikkelysömör. És ha semmivel se vehető rá a jóra? – kérdi Sevro, hátha mégis megúszhatnánk a dolgot.

– Akkor kényszerítitek, hogy kapható legyen a jóra, ahogy Lornt is visszahoztátok Octavia ellen – mondja Virginia, és kinéz a kamerából. Aggodalma felkavar. Azt reméltem, több időnk lesz, de a legrosszabb félelmeim igazolódnak be. – Úgy tűnik, az ellenség végül csak felfigyelt a kommunikációnkra, azon dolgoznak, hogy rátok találjanak. Percek kérdése, és a Fényhozó beméri a koordinátáitokat.

– Victra – szólal meg most Sevro. – Látni akarom Victrát. És a babánkat.

Virginia egy merő együttérzés.

– Sajnálom, Sevro, de ő lent van a bolygón. Csakis azért értetek most el, mert a pajzsunk még nem blokkolja a jeleket. Ha én is odalent leszek… megtörténhet, hogy amíg vissza nem tértek, nem hallunk egymásról. Hacsak a pajzsok nem tartanak ki…

– Tudja, hogy életben vagyok?

– Végig tudta. Ő még akkor is biztos volt benne, amikor bennem is felütötték fejüket a kétségek, Sevro.

– Azt akarná, hogy hazamenjek – mondja Sevro leginkább önmagának.

– Ő azt akarja, hogy megnyerjük végre ezt a háborút. Te is tudod, hogy csakis így védheted meg a családodat. Annyi minden történt, és ti még mindig életben vagytok. Ne dobd most ezt el a semmiért!

– Az Iszonyat kérte, hogy adjam át neked az üdvözletét – döfi felé Sevro. – Ha valaha még találkoznánk. Ezzel köszönt el tőlem. „Mondd meg a nővéremnek, hogy üdvözletemet küldöm.”

Virginia megdermed.

– Sajnálom, ami történt, Sevro.

– Mennyire vicces. Hogy részese lehetek a klónozott családi drámátoknak. Annyira örülök, hogy téged kimentettek, engem meg hagytatok megdögleni.

– Én is alig tudtam megszökni. És vissza akartam menni érted…

– De hívott a kötelesség, nyilván. Világos. Te vagy az Uralkodó. Semmi gond, lovacska. Az égvilágon semmi.

– Szeretnél üzenni valamit Victrának?

Lesüti a szemét.

– Neeem. Tudja ő.

Azzal feláll, és kimegy. Cassius is indul utána, hogy válthassunk pár szót kettesben, de Virginia utánaszól. Érzem azt a régi, ifjúkori féltékenységet, hogy rá akar pazarolni értékes másodperceket.

– Rég láttalak, Cassius, de örülök, hogy visszatértél közénk. Ide tartozol.

Cassius rámosolyog.

– Ahogy te is mindig ide tartoztál – mondja, majd bizonytalanul elhallgat. – Beszéltél Lysanderrel? Élőben? – Virginia bólint. – Csak egy jótanács vele kapcsolatban. Csak mert szeretné megtartani a szavát, még nem feltétlenül jelenti, hogy meg is fogja.

– Ezt nem felejtem el. És Cassius, a Köztársaság üdvözöl. Szeretnélek a csatatéren kinevezni a Köztársaság Hajnal Lovagjának. Ha elfogadod.

Cassius döbbenten pislog, azután mélyen, nagyon etikettesen meghajtja magát:

– Megtiszteltetés, Uralkodóm.

Biccent nekem, és távozik. Most, hogy magunkra maradtunk, Virginia nem rejtegeti tovább az aggodalmát.

– Mondd csak, Sevro…

– Dolgozunk rajta – szakítom félbe. A szeme elhomályosul. – Mi az?

– Semmi. Bűntudat, gondolom. Jó hármótokat megint együtt látni, akárhogy alakul is – vágja ki magát, de valamit eltitkol, látom rajta. Nem feszegetem. – Valamit még tudnod kell, Darrow. Az ügynököt, aki Quicksilvert megtalálta, Lagalosi Lyriának hívják. Akarata ellenére részt vett Pax és Electra elrablásában. Victrával többszörösen is az adósai vagyunk, ne engedd, hogy Sevro megölje.

– Akarata ellenére?

– Csak egy egyszerű lány, nem tudott semmit. És azóta sokszorosan helyrehozta a botlását. Te se öld meg. A fiad küldte el az űrbe. Pax hisz benne.

– Ismered Regulust, Virginia. Talán azóta halott az a lány.

Megrázza a fejét.

– Lehet. Bár úgy érzem, Matteo a szövetségesünk ebben az ügyben. És még valami: Volsung Fát és az Olümpiát kifosztó Obszidián hordákat arrafelé látták dúlni, amerre mentek. Meg kell ígérned, hogy nem eredsz a nyomába.

Amíg korábban Sevróra és Cassiusra vártunk, mesélt ezt-azt erről a Fáról. Háborogva forrongott a vérem, ahogy hallgattam a történetet erről a csalóról, aki kivégezte Sefit. Azzal meg végképp nem tudok mit kezdeni, hogy ezek után a Volk azzal a rohadékkal tartott. Persze az egésznek rég nincs semmi jelentősége.

– Tudom, mi a feladatom. Bízz bennem! – nyugtatom meg mosolyogva. Szótlanul néz rám, és a mellkasomon érzem a szíve lágy dobogását.

– Nehezebb, mint hittem. Hogy elküldjelek. Olyan közel vagy. És annyi mondandóm lenne.

– Nem valami igazságos, ugye?

– Nem.

Majd beleszakadok, hogy még ezt az utolsó pár pillanatot sem fordíthatjuk saját magunkra.

– Figyelj, Virginia, ha Quick nem hajlandó visszatérni, ha kényszeríteni se tudjuk, akkor… talán volna más megoldás – vágok bele, és amilyen gyorsan csak bírom, vázolom Aurae és Athéné Sevrónak tett ajánlatát.

– Iliumban? – kérdi, amikor a végére érek. – Akkor hónapokkal tovább…

– Igen, így van.

Elhallgat, tudom, hogy a személyzet beszél éppen hozzá.

– Én tisztában vagyok vele, Darrow, hogy csak a béke érdekében engedtél Romulusnak akkor. De a tisztogatások után szerintem neked nem szabadna Iliumba menned.

– Jó, hát nem is engem hívtak. Mennyi ideig tudod tartani a Marsot?

Kicsit húzom az időt, mert nem akaródzik elválni tőle.

– Ameddig csak muszáj. Küldök neked egy információs pakkot, amelyben benne lesz minden az ellenségről. És koordinátákat is találsz majd benne. Amikor visszatértek, az összes köztársasági hajó, ami nem tartózkodik a pajzsunk alatt, azon a koordinátán vár majd benneteket a hajóhaddal, amivel remélhetőleg érkeztek. Ne rohanj haza a semmivel, mert a vesztedbe futsz. Nem játszhatjuk el az utolsó esélyünket. Azért szállítom le a Marson, a pajzs alatt biztonságban a flottát, hogy kivárjuk, amíg friss erőkkel megjöttök. Ígérd meg, hogy csakis akkor térsz vissza, amikor úgy gondolod, hogy van esélyünk a győzelemre!

– Úgy lesz – mondom. Végtelenül nehéz belenéznem a szemébe. Elkapom a pillantásomat, és úgy folytatom, hogy jól kihasználjak minden cseppnyi időt: – Szeretném, ha megmondanál valamit a nevemben Paxnak, Virginia. Mondd meg neki, hogy… büszke vagyok rá. Hogy csakis érte tettem mindent, még ha néha nem is tűnt úgy. Elrontottam egy csomó dolgot, de változatlanul úgy gondolom, hogy… hiszem, hogy a jó okból tettem. Mondd meg neki, hogy a saját életemnél is jobban szeretem őt. Mondd meg neki…

Elhallgatok, már nincs velem.

Megszakították az adást. A holója nélkül sötétebb lett a terem és én is. De nem töröm meg a csöndet, nem nézek fel, csak ülök ott, mert amíg nem látom a hűlt helyét, addig nem érzem őt annyira távolinak. Elégszer végigolvastam a Völgybe vezető ösvényt, hogy tudjam, bizonyos áramlatok ellen hiába tempózunk, bármennyire is jól úszunk. Okosabb inkább abban reménykedni, hogy a zuhatag, amin vitorlázom, végül új lehetőségek felé sodor, új szövetségesek közé száguld velem. Csakhogy minél közelebb értünk a Marshoz, annál többet álmodoztam arról, hogy hamarosan a karjaimban tartom, hogy belélegzem végre az illatát és helyrehozom a rengeteg hibámat. De ezek szerint erre még várnom kell.

Végül készen állok a valóságra, és felemelem a fejemet, belenézek a semmibe, amit nemrég még megtöltött fénnyel.

– Mondd meg neki, hogy azt kívánom, bár többet motoroztunk volna a gravMotorján – fejezem be. – Mondd meg neki, hogy ha ennek vége, keresztülvágunk az egész kontinensen, és együtt motorozunk fel végig a tengerparton. Csak ő meg én.

Némán költjük el a vacsorát. Aurae is velünk eszik, kérdezget egy ideig a Virginiával folytatott beszélgetésünkről, de hamar feladja, miután sem én, sem Cassius nem felel. Több millió kilométerrel távolabb vagyunk a Marstól, mint délelőtt, és a hajónk kong az ürességtől, pedig nem ment el senki. Sevro elő se jön vacsorázni.

Vacsora után viszek egy tányér sonkát Sevro mentőkapszulájának bejáratához, és leteszem a földre.

– Sajnálom – mondom az ajtón keresztül. – Nem igazságos, nem ezt ígértem. Ha… ha két hajónk lenne, vagy ha valami katapultrendszerrel kilőhetnénk egy kapszulában, hazairányítanálak. Nem igazságos, hogy én beszélhettem Virginiával, te meg Victrával nem. Nem igazságos, és sajnálom. De életben vannak, mind a ketten. És együtt vannak, vigyáznak egymásra, ahogy mi is. Ők is segítik egymást, ahogy mi is, és a végén hazajuttatjuk egymást. Most befogom. Ja, és hoztam kaját, ha ennél. Sonka – mondom, és nem bírom ki, hozzáteszem: – Reggel Cassiusszal megint edzünk, ha szeretnél csatlakozni.

Nem válaszol, de nem gáz. Én elmondtam, amit akartam, amit helyesnek éreztem.

Visszamegyek az étkezdébe, eltakarítom a vacsora maradványait. Különösen megnyugtató, hogy mindent szépen elrendezhetek, hogy minden szem morzsáról gondoskodom, hogy minden felület tiszta lesz. Cassius a borospohara fenekén lel hasonló megnyugvásra. Aurae egy időre eltűnik, majd a lanttal tér vissza, amit Harnasszosz készített neki.

– Soha nem maradtam ennyire hosszasan távol az otthontól – mondja. – Nagyon hiányzik, úgy tűnik, gyötör a honvágy. Miközben Athéné egyszer azt mondta, hogy egy rabszolgának nincs is valódi otthona. Csak a gazdája hiteti el vele, hogy a ketrece az. Egy rabszolga igazi otthonra csakis az álmaiban lelhet. Kivéve a Marson, mert ott a rabszolgák megvalósították az álmaikat. Mindig annyira tetszett ez a gondolat.

Nincs szövege a dalnak, amit a lanton penget, csak lágyan dúdol hozzá. De ahogy lehunyom a szememet, és a fülembe hatol a zene, enyhül a háború mázsás súlya, felszínre buknak az emberi érzések. Az otthonra gondolok. IstenFák növekednek az agyamban, ágaik burjánzón fogják közre fáradt elmémet, a Thermikus-tenger felől lágy szellő sodorja a fiam tunikáját, feleségem arcát napfény cirógatja.

A múltam szellemeit szólítja elő a finom muzsika.

Ragnar újra él, vad és hatalmas és bátor, látom, ahogy Tínoszon gyerekhad mássza meg isteni testét, ahogy a sárban átveszi tőlem a beretvát. Apámat látom, ahogy a szűk konyhánkban megcsókolja anyámat az asztal mellett. Oriont, ahogy a parancsnoki hídról rám vigyorog, a hajón, amit akkoriban az otthonunknak tartottunk. Látom Lornt, ahogy helytelenítőn húzza össze a szemöldökét, Alexandart, amint elismerésért pislog felém. Fitchnert, ahogy sietősen biztonságba ránt, miután elárulta nekem, hogy ő Arész, és ahogy nyugtatgat: „Én vagyok az, kölyök, ugyanaz az én.” Látom, ahogy Eo hátrapillant rám a válla felett, és leszalad a mélybányába, a képe az időbe fagyva, akár a csillagfény, ami még évekkel a halála után is száguld tovább.

Folynak a könnyeim. Amikor letörlöm, látom, hogy nem vagyok egyedül. Cassius is sír. Miután Aurae befejezi a dalt, Cassius mindannyiunknak hoz bögrét, és bort tölt. Felvonom a szemöldökömet rá, erre magának csak kisebb adagot tölt.

Az ő szeme a legvörösebb, szipogva törli meg az orrát az ingujjába, és megemeli a poharát:

– Igyunk a meghajtókra, a reaktorra, a gyors szelekre, hogy részünk legyen bennük! Szíveinkre, kezeinkre, hogy igaz és bátor tettekre vigyenek bennünket! A Köztársaságra, a Marsra, a reményre és szabadságra, hogy összetalálkozzanak – sorolja, egy pillanatra elgondolkodik. – Uralkodónkra, Aranyoroszlánunkra, ki bölcs, mint a szürke szemű Minerva!

Iszunk. Amikor kiürül a pohár, mindenki felszívódik a hajó üregeiben. Ma este egyikünk sem említi a holnapi edzést. Mellkasomon az Ösvénnyel heverek az ágyamon, és a feliratot nézem a plafonon, amit még Lysander karcolt bele, amikor tíz éven át ez a hely az ő otthona volt. A szemem megtapad a családi jelmondatán: LUX EX TENEBRIS.

Fény a sötétségből.

Ellenségem szavai függenek a fejem felett, és a lelkemet ismét kitölti a cél eltökéltsége, ahogy régóta nem. Megtettem, amit a több mint félévnyi börtönéletben, az 1632-es Határvidéken megfogadtam. Hallgattam Virginiára. A többi most már csak rajtam áll. A kabinom aprócska kajütablakán át kinézek a Marsra. Többé nem a hazaérkezésünk közeledtét mutatja egyre növekvő fénye. Amikor Virginia elmondta, mit kell tennem, azt gondoltam, hogy a Mars utolsó pislákolását látva ki fog hunyni bennem a remény, de nem ez történik. Hiába zsugorodik semmivé a látóhatár peremén az otthonom, hiába száguld fekete hajónk az Öv irányába, bennem megmaradt a fény, és őrzöm.

36

Lysander

IGAZSÁGSZOLGÁLTATÁS

– Ébredj, Lysander!

A sötétségből a fájdalomba rúgom fel magamat. Ismerős hang szólongat. Az aggodalmasan ziháló Pytha az.

– Hallasz engem, Lysander? Megmérgeztek, és kénytelenek voltunk mesterséges kómában altatni, most ébresztettünk fel. Történt valami. Szorítsd meg a kezemet, ha hallasz.

Értem, amit mond, de képtelen vagyok neki válaszolni. A testemet hideg láng szállta meg. A pokol emlékeként járja be a testemet, át akarna forrósodni, de valami nem hagyja. A gyógyszerek lefojtják a lángot. Érzem a gondolataim bénultságát.

– Ez így nem lesz jó. Tiszta fejjel van szükségünk rá. Nem zöldségként – mondja Cicero hangja. – Halljátok ezt?

– Mit? – kérdi Pytha.

– Bakancsok. Jönnek. A fenébe. Exeter bizonyára elmondta nekik.

Suhanás, ahogy nyílik az ajtó. Bakancsok csattognak be a helyiségbe. ImpulzusFegyverek nyüszítenek fel. Démoni hang recsegi:

– Lépj el a Vértől!

– Nem akarunk ártani a dominusotoknak, Pretoriánusok. Én vagyok az, Cicero!

– Lépj el a Vértől, dominus, máskülönben tüzet nyitunk rád!

– Késő, Küber, kiemeltük – rázza meg a testemet Pytha. – Ébredj, Holdfiú! Hallasz engem? Fel kell ébredned. Minden kockán forog.

– Térj magadhoz, Küber Pretoriánus – mondja Cicero. – Lysander legjobb barátai vagyunk, a társai, ráadásul én magam láttalak benneteket vendégül a Vénuszon, én fürdettelek benneteket tejben-vajban, borban és Rózsaszínekben. Arról nem is beszélve, hogy Hódító család feje vagyok. Rhone, Jupiternek hála, végre itt vagy! Állítsd le az embereidet, elég ebből a beteg viselkedésből.

– Felébresztettétek? – kérdi Rhone hangja ellenségesen. – Az utasításaim világosak voltak.

– Igen, és te, jóember, túllépsz a hatáskörödön. Nincs jogod…

– Én vagyok a Dux, kapitány. Amíg ő nincs tudatánál, minden döntés joga engem illet. Te vagy az, aki túlterjeszkedik. És a Fényhozó rangidős tisztje is magam volnék, Pytha kapitány.

– Mi a bajod, Flavinius? – förmed rá Pytha. – Tudod jól, hogy ő szeretne a leginkább magához térni. Hiszen mindent kockára tett a Peremmel való szövetségért. Soha nem bocsátja meg, ha…

– P thaaa – mormolom.

Elhallgatnak. Cicero az ágyamhoz pattan, félrelöki Pythát nagy igyekezetében, mindenképpen első akar lenni előttem.

– Üdv, testvérem. Hogy érzed magad?

– Szaruul…

– Meghiszem azt. Azt gondoltuk, meghaltál. Soha többet ne csináld ezt velem. Tudod, mennyire ijedős természet vagyok. A nővérem mindent kézben tart, csak ne aggódj ezen.

– Je… lentést.

– Megmérgeztek, dominus – lép közelebb Rhone. – Emlékszel?

– Eső… zuhogott?

– Víz kell neki – mondja Pytha, és fém szívószálat döf az ajkaim közé, Cicero és Rhone zavarba jön, hogy ők bezzeg nem gondoltak a szükségleteimre.

Boldog vagyok, hogy Pytha hajol fölém. A homlokára tetoválták a Polgári Koronát, nagyon jól áll neki. Nehezen nyelek, de jólesik a hűvös víz, enyhíti a torkom száraz kaparását. Kis híján félrenyelek mohóságomban. Pytha az egyenruhája csücskével törli le a könnyeket az arcomról. A könnyem véres.

Most jövök rá, mi az a hideg láng, ami bennem lobog. Eszembe jut a méreg.

– Medúza… Siralma – mormolom. Rhone bólint. Még a fogaim is fájnak, és csak rosszabb lesz. Sokkal rosszabb. Beletelik néhány pillanatba, mire átgázolok elmém mocsarán. – Mióta…?

– Nyolc nappal ezelőtt történt – mondja Pytha, és képtelen leplezni megkönnyebbülését. – Ne erőltesd magad.

– Elkaptuk Atalantia bérgyilkosát – tájékoztat Rhone. – Az egyik Rózsaszín légtáncos tette. – Az, amelyik leereszkedett elém a selyemszálon, hogy gyönyörökre csábítson. – Rath szóba sem került. A lány vallomást tett, rögzítettük, bármikor elküldheted a Kétszázaknak, hogy hivatalosan is bepanaszold a tettest. Sokan enélkül is tudják, mi történt, dúlnak az indulatok. Népszerűbb lettél, mint azelőtt voltál, hogy vért sírtál.

– Micsoda nyereség! – lelkendezik Cicero a mérgezésem felett. – Célzott, és elhibázott, Lysander. Csodálatos! Talán ez lesz annak a vérengző nőszemélynek a legdrágább gyilkossági kísérlete egész pályafutása során. Összehívatjuk a Kétszázakat, és rendkívüli ülésen fosztjuk meg hatalmától. Vagy járhat még annál is rosszabbul. Legyőzhetetlen Lysander, úgy ám. De inkább ne is törődj ezzel, a lényeg, hogy végre magadhoz tértél. Annyi minden történt közben.

– Mondj el… mindent – károgom.

– Lysander… a Perem kilép az ostromból – böki ki az áldott Pytha köntörfalazás nélkül. – Diomédész tegnap óta szeretne végre beszélni veled, de Rhone nem volt hajlandó…

– Az orvosok szerint még kilenc nap szükséges, hogy teljesen felépüljél – magyarázza Rhone. – Egyeztettem Apollóniosszal és Lady Bellonával, és úgy rendelkeztem, hogy be kell tartani az orvosok utasításait. Nem akartam kockáztatni az életedet, dominus.

– Hol van… Ajax? – Erre mindenki elhallgat. – Ó. Bocsássatok meg, ködös az elmém.

Cicero nem bír magával:

– Nem engedheted, Lysander, hogy a Perem elmenjen! Annyit dolgoztunk ezért. Hatalmas a kockázat, és Dido hallgat rám meg Lady Bellonára. Érd el, hogy Diomédész végighallgasson, hogy meggyőzze az anyját, hogy nem mehetnek el. Vagy legalább abba avassanak be bennünket, hogy mi történik!

Pytha tekintete alapján ez elég kétséges forgatókönyv, látom rajta, hogy ő nem ezért akart felébreszteni. Megszorítja a kezemet.

– Van más út is – mondja. – Diomédész ennyit elmondott nekem.

Bólintok, és villámként hasít végig a testemen a fájdalom.

– Vezessétek be.

– Dominus, a Medúza Siralma még nem tisztult ki a testedből – tiltakozik Rhone. – Dolgozik benned, és ha ébren maradsz, bajod eshet. Elragadhat a sokk. Az idegrendszered és a szerveid…

– Elfogadható. Vezessétek be.

Az öreg katona állja a pillantásomat, majd kénytelen-kelletlen bólint.

Diomédész a tisztségét szimbolizáló poros köpenyében lép be.

– Attól tartok, nagy kavarodást okoztam – mondja, és aggodalmasan méreget az ágyban. – De örülök, hogy végre magadnál vagy. Flavinius szerint megöltelek, mert túl korán ébresztettelek fel.

– Túlfélt engem – dörmögöm. – A kötelességét végzi.

Ha a látványom nem ébresztett volna benne aggodalmat, a reszelős légzésem és a beszédem mindenképpen megtette volna. De az aggodalma alatt feszültség lappang, egyből megérzem. És kicsit sem örülök neki. Ezek szerint a barátaim nem túloztak, tényleg elmegy. Visszanyelem a feltörő rémületet.

– Beszélik, hogy a Medúza Siralma igen kellemetlen élmény – közli a szokásos visszafogottságával. – Örömmel hallom, hogy túléled. Vannak fájdalmaid?

– Miért… mentek el? Az Esőnk… – A kín új rohama markolja össze a bal szemüregemet, és kavarja fel az agyamban a véres iszapot. – Mi… – zihálok, és kezemmel esetlenül hessegetem el segítő szándékát: – Mi történt?

– Jupiter fáklyái vörösen lobognak. Iliumot megtámadták.

Ezt nem értem. Ilium. Jupiter holdjai. Az otthona.

A fájdalom is megnehezíti a gondolkodást, de az orvosi karkötőmből belém pumpált fájdalomcsillapítók még inkább. Olyan érzés gondolatokat formálni, mintha nyakig érő sárban járnék.

– Támadás?

– Igen.

– A Köztársaság? Darrow? Hogyan?

– Nem, nem a Köztársaság – mondja, majd némi habozás után folytatja: – Két napja a nagyanyám privát vészjelzést küldött Napsírból, és a Holdtanács is jelentkezett a Ganümédészről. Az Öv közeli hosszúlencséink igazolták, hogy mind a két üzenet valódi.

Bizonytalanul elhallgat.

– Bízz bennem!

– Egy hadúr támadta meg Obszidián flottájával Iliumot. Talán a te hírszerzésed is jelentette a létezését. Egy bizonyos Volsung Fá.

Gondolkodom, tiszta erőből.

– A kalóz. Ugyanaz, aki Olümpiát feldúlta? És ellopta a Pandorát meg a Volk flottáját? – Olyan érzés, mintha éveket aludtam volna át. – Az Aszteroidaövben fosztogat. Köztársasági városokat. Kereskedelmi állomásokat. Az ő ellensége a…

– Mi is így hittük. De úgy fest, hogy változtak a dolgok – vág a szavamba Diomédész. – Három napja az Iliumi Őrséget Garmagához, a Jupiter egyik külső holdjához riasztották. Varéga támadást jelentettek, de amikor odaértek, nem varéga korvettek fogadták őket, ahogy a hírszerzés jelentette, hanem cirkálókból és rombolókból álló Mag-beli technológiával épült hadiflotta és olyan rengeteg varéga hadihajó, amennyit még nagyapám sem látott a maga idejében. Az Iliumi Őrséget megsemmisítették.

Ez csak a fájdalomcsillapítók köde lehet az agyamon. Vége a teljes hadseregnek, amely a Raák otthonát védi?

– Persze nem a semmiből jött ez az egész, voltak figyelmeztető jelek. A nagyanyám… a közmondásos farkast kiáltó. Az elzárkózás híveként túl sokszor riogatott bennünket. Az információink sajnos hiányosak, de úgy véljük, hogy Fá egyesítette a varégákat és a Volkot. Ragnar Volarus apjának nevezi magát.

Ezek a pletykák hozzánk is eljutottak.

– És valóban az?

– Nem tudjuk. Még azzal is megszegem a törvényt, hogy elárulom neked, hogy nem tudjuk. Hozzád hasonlóan mi magunk is abban a hitben éltünk eddig, hogy az Övet járja, és a Köztársaság városait zaklatja. Most azonban úgy tűnik, hogy a Marson elkövetett gonosztettei, Sefi meggyilkolása, a hatalmának átvétele csak az előkészület részei voltak, kis lépések a nagy tervben, melynek az igazi célja az, hogy a mi népünk ellen indítson háborút. Akkor, amikor a legkevésbé számítunk rá, és amikor a legfájdalmasabban érint bennünket.

Milyen ravasz. És igazából nem is annyira meglepő. Ez a legfőbb gond a lázadásokkal. Hogy másokat is lázadásra biztat. Kimerülten lógatom a fejemet a zavaros gondolataimba.

– A Mars… a markunkban van, Diomédész. Amit eddig tettünk… ha most elmentek…

– Tudom, és sajnálom, Lysander. De nincs az a győzelem, ami egy nép otthonával felérne. Meg kell védenünk Iliumot. Mi vagyunk közelebb, valójában lényegesen közelebb vagyunk, mint az Árny Ármádia. Konzuljaink mind egyetértenek, még anyám is. A Sárkány és a Por Ármádia teljes gőzzel hazaindul.

– Démétér Öve – suttogom. A Perem kenyereskosarát ért támadásnál semmi sem ösztönözhette volna jobban és egységesebben Didót és Hélioszt a hazatérésre. – Attól tartotok, hogy a varégák rátehetik a kezüket az Övre.

– Még a Hamu Lovagja, még Fabii se tudta Iót bevenni – horkan fel. – De akkor sem nézhetjük szó nélkül, hogy Obszidiánok dúlják fel a rendszerünket. Nem minden tájékunk olyan jól őrzött, mint az Ió, és azokat is meg kell védenünk. Meg kell védenünk a népünket.

Megkönnyebbülten sóhajtok fel, hiszen ha Démétér Öve oda lenne, az az egész Peremen éhínséget és halált jelentene. A Perem sokkal törékenyebb rendszer, mint mutatni szereti. A Naptól annyira messze nem könnyű az élet.

– Mikor indultok?

– Amint behajóztuk a csapatokat.

– Mikor?

– Nagyjából három óra múlva.

Még ha mélyen együttérzek is a Peremmel, képtelenség nem azon lamentálnom, hogy én magam milyen nehéz helyzetbe kerültem. Mert az ő hajóik és csapataik nélkül az erőim még az ostromot se nagyon tudják fenntartani, a bolygó felszínének bevételéről ettől fogva álmodni se merhetünk. Érzem, hogy újabb szakadékok nyílnak majd a táborunkban, elveszítjük az eddigi eredményeinket. A szövetségeseim kitérnek hitükből, ha megtudják, hogy cserben hagytak bennünket, Atalantia pedig jót kacag majd rajtam. A Köztársaság megkönnyebbülhet. Ugyanakkor Pytha nem ébresztett volna fel pusztán azért, hogy tehetetlenül végignézzem ezt a felfordulást. Biztosan tehetek valamit. Szétárad bennem iránta a szeretet. Hunyorogva vizsgálgatom Diomédészt.

Vajon csak a fájdalom és a gyógyszerek miatt érzem úgy, hogy túlságosan is bőbeszédű?

– Ez esetben miért volt olyan fontos, hogy felébressz?

Átgondolja.

– Amikor Iliumba jöttél, amikor szövetséget kínáltál nekünk, úgy véltem, csak egy nagyszájú fiú vagy, aki olyan keservesen vágyik arra, hogy valaki legyen, hogy bármit képes félredobni. Még az igazságot is. A Merkúron úgy éreztem, a gyanúm beigazolódott. De aztán kiálltál Rómában elénk. És megszólaltál. És utána útnak indultál. Majd mikor itt a szép ígéreteket vérrel kellett nehéz igazságokká változtatni, te felvágtad az eredet. Azt tetted, amit ígértél. Félek… tudom, hogy Atalantia nem ilyen vezető. Tartok tőle. Ha távozunk, szövetségünk oda, de muszáj elmennünk. Ezért neked mindenképpen velünk kell tartanod. Bizonyítsd be Héliosznak és mindenki másnak, hogy a szövetségünket nem csak a pillanatnyi kényszer szülte. Bizonyítsd be, hogy ez a jövőnk! Hogy többé nem a Rhea árnyékában élünk, kiléptünk a saját fényünkbe.

Még soha nem láttam ennyire szenvedélyesnek.

Nem fogom meg a kezét, pedig engem is magával ragadtak az érzelmek.

– Ha most… elhajózom veletek, mi a biztosíték, hogy később visszatértek velem, hogy befejezzük, amit elkezdtünk?

– A becsületem. Neked adjuk Akari Pajzsát – mosolyodik el. – És a Konzulom, Dido au Raa felhatalmazott, hogy az ő becsületét is biztosítékul ajánljam. Ha te segítesz nekünk, akkor a Sárkány Ármádia visszatér ide, és segít neked.

– Akari Pajzsát? – kérdezi Lady Bellona. – Mag-beli Aranynak Silenius halála óta nem engedték át azt a kincset. Biztos méteres por rakódott rá azóta valahol Plutoszban.

Szövetségeseim minden bizonnyal nevetségesnek látnak a lebegő székemben, amiben a Julia Bellona rezidenciáján – a néhai Quicksilver-birtokon – összehívott vészgyűlésen megjelenek, mivel még képtelen vagyok talpon maradni. Horatia hazament a Merkúrra, az ottani ügyeket is intéznie kell valakinek. Cicero azonban mellettem van, határozottan támogatja a Perem megsegítéséről szóló indítványomat. Természetesen Apollóniosz futott be utolsónak. Vagy inkább repült, mert a Julii-menazsériából zsákmányolt szárnyas kimérán lovagolva érkezett. Miután a Bellona-őrség kissé idegesen kivezette a jószágot, be is avatom társaimat a Perem drámai helyzetébe és Diomédész ajánlatába.

– A Pajzsot száz évre szóló egyezmény zálogaként adják – bólintok Bellonának –, és Silenius óta nem született ilyen. Ha most ezt megváltoztatjuk, a tragédiánkat teljes egységgé fordíthatjuk.

– És Diomédész tényleg neked ajánlotta? – kérdezi Julia kétkedőn.

– Igen. Az anyja és a Sárkány Ármádia pedig beállt az ajánlat mögé.

– Az Obszidiánok rátámadtak Iliumra? – kacag fel tiszta szívből Apollóniosz. – A barmok. Alkibiadész szicíliai hadjáratához méltó gondolat. Micsoda veszedelmes ambíciói vannak ennek a Fának! Van képünk az ördögfattyúról?

– A Köztársaságnak talán igen, nekünk viszont nincs – felelem, és közben minden erőmmel a kínjaimat igyekszem leplezni.

– Csodás, egy rejtély! Flaviniusnak azonban akkor is igaza volt. Jobb lett volna átszunyókálnod ezt az alantas ügyet, és virgoncságodat értelmesebb kihívások fuvolahívásáig tartogatnod. Mars az a mező, ahol a hírnév terem. Amint Darrow hazaoson, a nagy nevek mind odalenn várják majd fénylő lándzsáinkat.

Mivel a szolgái nem maradhattak bent az ülésen, kénytelen maga fésülgetni a haját. Elég idétlenül fest, ahogy a gubancokat rángatja. Arcán a kellemetlen és taszító golyó ütötte seb untathatta, mert a faragók elkezdték rajta a rekonstrukciós munkálatokat.

– Lealacsonyító volna neked azokra a távoli, kietlen árnyvidékekre hajózni, hogy félidiótákat hajkurássz – folytatja a szónoklatát. – Maradt itt még bőven tennivaló, Lysander.

Julia gondterhelt türelemmel hallgatja Apollóniosz tirádáit.

– Pajzs ide vagy oda, kénytelen vagyok ebben Rath mellé állni. Mindent megtesz, hogy lejárassa mondandóját, mégis igaza van – fürkészi mozdulataimat Julia egy befektető vizsla tekintetével: ajánlatomat és béna állapotomat mérlegeli. – Mennyire szorult a helyzetük? Még Fabiinak sem sikerült az Iót feltörnie, Napsírról és az Övről nem is beszélve. Pedig ő a Kard Ármádiával érkezett oda.

– Ahhoz kellőképpen szorult, hogy visszahívják minden csapatukat. Mindkét Ármádiát.

– Te egyetértesz vele, Flavinius? – villan Julia tekintete a mellettem álló Rhone-ra. Ő bizonytalanul pillant rám.

– Válaszolj a kérdésre – nyugtatom meg.

– A tekintete megfelelt rá – mondja Julia. – De hűséges embered, ne hozd hát kellemetlen helyzetbe. Amilyen felfordulást ez hozna a vállalkozásunkba…

– Ha elmegyek velük, ha nem, a felfordulás adott – zárom le a kérdést. – A Marsot a Raák vagy a Grimmus-Ház támogatása nélkül nem tudjuk bevenni. Amennyire állapotom ezt megmutathatja, ez utóbbi soha nem következhet be, sőt lassan nyílt háborúba sodródunk Grimmusszal. Ez tény. Ahogy az is, hogy Diomédész távozását nem tudjuk megakadályozni. Ha pedig elengedjük őket, az elzárkózók remek kifogást találnak majd abban, hogy mi bezzeg nem sietünk az ő segítségükre a bajban, és ezzel véget is ér szövetségünk, ők pedig soha nem térnek vissza.

– Pontosan látom a problémát és a lehetőséget is – jelenti ki Lady Bellona. – Ha nem hajlunk, akár el is törhetünk. De mit szeretnél?

Nagy levegőt veszek, és leküzdöm a beleimet szaggató éles fájdalmat.

– A Rath-és a Bellona-Ház minden kliensével hátramarad, és fenntartja a Mars ostromát. Közben helyrehozzátok a Phoboszt, hajókat építetek, bővítitek erőinket. A Lune-Ház és Cicero a maga néhány hajójával velem tart, hogy kisegítsük a Perem Birodalmát. Mivel a Fényhozó nem tudja tartani az ármádiájuk sebességét, én magam és a Pretoriánusaim Diomédész vagy Dido hajóján előremegyünk, Cicero pedig követ bennünket a zászlóshajómon a házi légiómmal és egyéb hajóinkkal – tárom eléjük, és mielőtt még a személyes biztonságom miatt aggodalmaskodni kezdenének, a kifogásaik elé vágok: – Nagy eséllyel még bőven Ilium előtt összefutunk az Obszidián flottával, és együtt elpusztítjuk őket. Nem szeretném elvesztegetni ezt a lehetőséget, hogy bizonyíthatjuk szándékaink komolyságát. Nem hagyhatom, hogy egyszerű színpadias gesztusnak higgyék a felajánlást, ezért magam is részt fogok venni a harcokban, hogy senki se mondhassa, hogy nem segítettem ki a szövetségeseimet.

– Téged is megcsípett ez az egység-őrület, Votum? – ráncolja Julia a homlokát.

– Igen – bólint Cicero. – A Phobosz elleni támadás miattam vallott kudarcot. Tudom, hogy azóta senki se veszi komolyan a véleményemet, és ez jogos és érthető. Mindenkitől bocsánatot kérek. Bolygómat… és személyes érdekeimet a szövetségünk elé helyeztem. De úgy vélem, most erkölcsi kötelességünk cselekedni. Hiszem, hogy meg kell mutatnunk, hamis az az elmélet, mely szerint a Mag becstelen volna. Ezért ajánlom fel a vállalkozáshoz a zászlóshajómat, és benneteket is kérlek, hogy ti se fukarkodjatok. Támogassátok terveinket. Nem szabad engednünk, hogy még a legtávolabbi civilizációkat is szabadon feldúlhassák a barbárok.

Apollóniosz felpattan, és járkálni kezd. A haját fonogatva gondolkodik.

– Ünneplem bátorságodat, Lysander, de… légy őszinte! Alkalmas vagy rá? – kérdezi Julia. – Lábra állni se tudsz egyelőre. A Siralom nem tréfadolog…

– Rhone – nyújtom ki a kezemet. Időbe telik, míg észbe kap, és végül kisegít a székből, de akkor felállok. – Egy Lune soha nem áll fel a testőre nélkül – felelem. – A hagyomány az hagyomány.

Apollóniosz felnevet, és látom rajta, hogy a babérokra gondol, amiket majd távollétemben learat. Julia a szemét forgatja.

– Nos, minthogy az Esőt egyébként is elhalasztottuk, akár jól is jöhet az idő némi készülődésre. Újjá kell építenünk flottánkat itt és a Vénuszon. Pallas veled tart – mondja, és végignézi, ahogy Apollóniosz vagy harminc méter magasba hajítja a beretváját, és csukott szemmel elkapja. – Ne halj meg.

Három órával azután, hogy Diomédész távozott az ágyam mellől, Rhone betol lebegőszékemen a hangárba, ahol a Raa-hadsereg hajózik be éppen. Az utolsó csapattestek és műszakiak zuhannak felfelé a széles gravitációs oszlopon a Sárkánydal méretes hasnyílásába. Rhone olyan képet vág, mintha a vesztőhelyre vinnék. Mögöttünk ezer legjobb Pretoriánusom masíroz. Vinnék szívem szerint többet is, de a teljes légió mozgósításához több idő kellene, és a Raák hisznek a pontosságban.

– Hadd ismételjem el aggályaimat, dominus – szólal meg Flavinius. – Ha elhagyod a Phoboszt, meghódított területeid veszélybe kerülnek. Tárva-nyitva hagyod Atalantia előtt az ajtót, el fogja tőled szakítani szövetségeseidet. És akkor még az életed kockáztatásáról szót sem ejtettünk.

– Ezt úgy mondod, mintha nem Atalantia jelentené a legnagyobb kockázatot az életemre – felelem. – Áruld el, Rhone, ha a Merkúr védelmére hajóznánk el, akkor is ugyanezt a nótát fújnád?

– A Merkúr megérdemli a védelmünket.

– Tudom, hogy nem bízol a Raákban, hogy neheztelsz rájuk, de amíg a múltba kapaszkodunk, nem építhetjük fel a jövőt.

– Dominus – állítja meg a székemet Rhone –, könyörgök, ne tedd ezt! Nemcsak az idődet fecséreled el, de megsérted azokat a katonákat, akik Iliumnál az életüket adták. Eddig tartottam a számat, de most kénytelen vagyok kinyitni. Ez a vállalkozás nem méltó hozzád.

– Tényleg nem ártott volna, ha magadtól felébresztesz – nézek bele kemény szemébe. – Tudom, hogy az életem védelmére esküdtél fel, de eddig azt hittem, ismered a szívemet is.

– Szíved, akár barátaid, nem mindig adnak jótanácsot.

– Vigyázz, ne feledd, hogy a Duxom vagy, nem a börtönőröm. Nagyra értékelem aggodalmaidat, de engedelmességgel tartozol nekem, és kész – nézek bele a szemébe. Úgy sajognak a szemgolyóim, mintha tőrt döftek volna beléjük. A Siralom úgy garázdálkodik a testemben, akár macska az üres házban.

– Igenis, dominus.

Diomédész az anyjával a behajózó csapattestek mellett vár rám. Egyikünk se tűnik boldognak. Dido dús, sötétarany haja jobb vállán omlik le. Kurtán rám mosolyog, de a szeme komor marad. A Pretoriánusaimat méregeti.

– Némileg változott a terv. Kissé talán kínos, de nem áthidalható.

– Héliosz átvette mindkét flotta felett az irányítást – adja meg a magyarázatot Diomédész. – A Holdurak pánikba estek, nagyanyám anyámat bünteti ezért a háborúért. Amikor Héliosz megismerte szándékaidat, megtiltotta, hogy anyámmal együtt utazz.

– Hogy jött rá?

– Én tájékoztattam, mivel ez a kötelességem – feleli Diomédész.

– Az én fiam. Tőről metszett fafej – mondja Dido. – Bölcsességnek véli a makacsságot és őszinteségnek a fecsegést. Persze Héliosz még akár bele is egyezhet. Igen jó véleménnyel volt a phoboszi teljesítményedről.

– Mit mondott?

– Semmi rosszat. Egyszer sem – feleli Diomédész.

– Ennél szédítőbb támogatást nem is várhatsz a vén seggtől – forgatja a szemét Dido, majd a pillantása a hangár végébe szökik: – Emlegetett szamár…

Héliosz és az elzárkózáspárti kísérete siet keresztül a hangáron. Jobb kezén ott csillog a Porvető istenkesztyűje. Dühödten méri végig a Pretoriánusokat.

– Hallom, reklámútra indulnál – támad le engem.

– A büszkeség nálunk jobb embereket is tönkretett a történelem során – válaszolom. – Ha engeded, veletek tartanánk a Fényhozóval és egy kisebb flottával. Az embereim két hete dolgoznak rajta, szebb nem lett, de újra ütőképes. Tekintsd ezt a flottát a biztosítéknak részünkről. Ha nincs rá szükséged, hát ne használd, de engedd, hogy kifejezzük irányotokban tiszteletünket. Vagy most rögtön tegyük semmissé szövetségünket.

Héliosznak nincs ellenére a válaszom.

– Mondd csak, Lune, harcoltál valaha a Messzi Tinta varégáival? Gárdádból akár egy is látott varégát? Harci stratégiájuk pontosan olyan idegen nektek, mint a beszédük. Végetek lesz.

– Harcoltál valaha Darrow Volk rohamegységei ellen, Lux Konzul? – kérdi helyettem Diomédész. Héliosz pillantása idegesen villan túlságosan is őszinte védencére. – Mert én még soha. A Pretoriánusok viszont igen, és úgy tűnik, Fá Darrow veteránjait is magával vitte.

– Kételkedsz a fegyvereinkben? – szegezi neki a kérdést Héliosz.

– Nem, csak a tapasztalatainkban, ahogy te az előbb Lune-éiben. Talán mégiscsak lenne mit tanítanunk egymásnak.

Héliosz hosszú, kínos csendbe süpped, ám amikor újra beszélni kezd, egészen más hangnemet üt meg. Ebből is látszik, milyen nagyra tartja Diomédészt, még ha engem nem is.

– Arra kérsz, bízzak benned, Lune. Legyen. Bizonyíts! Jöjj velünk, de legföljebb tízet hozhatsz magaddal a gyilkosaid közül. A többiek csiga hajóitokon követhetnek bennünket.

– A tíz sértés a rangja ellen – szólal meg Rhone a hátam mögött. – Ő egy Lune.

– Pontosan – vágja rá Héliosz.

– Hallgass, Flavinius – fordulok hátra Rhone-hoz. Megdöbbent fegyelmezetlensége.

A mozdulatra iszonyatos fájdalom cikázik végig a gerincemen, egészen le a vádlimig.

– A Sárkánydalra annyi emberét hozza magával, amennyit csak szeretne – veti fel Dido gondterhelten Konzultársának.

– Tíz ember – szögezi le Héliosz. – És ha velünk akar utazni, az én hajómon jön. Veletek túlságosan is összemelegedett.

– Tíz ember elég lesz, köszönöm – mondom.

– Válaszd ki őket, és szálljatok be! Így is épp elég időt fecséreltünk el. Diomédész, te vagy a biztosítéka – fordul sarkon, és vonul tovább az embereivel. Mennyi energia. Azt hitte, hogy meggondolom magamat, ráadásul Flavinius is próbálta megakadályozni. Rajta vezetem le a dühömet:

– Flavinius. Mondd meg nekem. Hagyjalak téged is hátra?

– Ne, dominus. Bocsáss meg.

– Akkor válassz magad mellé másik kilencet, szedjétek a holmitokat, és fel a hajóra – nézek a háta mögé. Visszük Demetriust, Drusillát, Markust, Coriolanust és még a legjobb ötöt, de hol marad a pusmogóm? – Kübert látta valaki?

– Igen, dominus. Egy orvlövész lelőtte – mondja Rhone.

– Hogyan? Épp most? Hiszen az előbb még láttam – támad fel az aggodalom a szívemben. Rhone közelebb inti Demetriust.

– Amikor a barakkok felé tartott, hogy elhozza a holmiját, meglőtték, dominus. Megmarad. Az orvlövészről ugyanezt nem mondanám – tájékoztat Demetrius. – A pusmogót bevittük az orvosiba, mielőtt még elvérzett volna. De ahogy ismerem, a Fényhozón jön majd utánunk.

– Helyes – felelem. Megszédülök. A halántékomban lüktet a fájdalom, a gerincemen zongorázik végig, a lapockáim között nyilall a kín. Émelygek. – De orvlövészek?

– Azóta jelentek meg, amióta kómába kerültél. Ennyit Oroszlánszívű adott szaváról – jegyzi meg Rhone.

– Feltéve, hogy van hozzá bármi köze – merengek, majd a kilenc útitársamon kívül hátramaradó embereimhez fordulok, kérem őket, hogy a nevemben kívánjanak gyors gyógyulást Kübernek. És míg a velem tartók a felszerelésüket szedik össze, én Didóhoz és Diomédészhez lebegek.

– Hogy értette azt Héliosz, hogy te vagy a biztosítékom, Diomédész?

– Ha bármi csalafintaságot elkövetsz, elveszítem a köpenyemet – feleli ő, mintha hatalmas győzelmet aratott volna. Dido nem örül, olyan komoran néz Konzultársa után, mintha patái lennének.

– Mi a gond? – kérdezem.

– Csakis azért mondott rád igent, mert megfordult a fejében, hogy talán tényleg szükségünk lesz rátok.

– Harcolt valaha ez ellen a Fá ellen?

– Nem – rázza a fejét Dido –, még soha egyikünk sem. Eddig a támadásig azt gondoltuk, hogy nem is létezik, csak legenda. Mindegy. Varégák és a Volk. A genetika torzszüleményei, nehézfejű gyalogosok. Valószínűleg darabokra tépik egymást, mire mi hazaérünk – mondja, és a kezembe nyom valamit. – A méreg ellen. Segít. Diomédész majd megmutatja, hogy használd. És sebesen, fiúk. Iliumban találkozunk.

HARMADIK RÉSZ

VIHAR

Jaj, csak örökkön az isteneket vádolja az ember:

azt mondják, a csapás mind tőlünk jön, de bizony hogy

ostoba vétkeikért szenvednek a végzeten is túl

Homérosz: Odüsszeia

(Devecseri Gábor fordítása)

37

Darrow

HANGZAVAR

Ahogy az Archimédész megközelíti az állítólag a Köztársaság megváltását rejtő aszteroidát, Pax gravMotorkulcsával játszom. Az ölemben Thraxa beretvája, Rosszkislány. Egyformán öröm mindkettő: az egyik arra emlékeztet, hogy nem térhetek le az ösvényről, a másik pedig nagy segítség ebben.

Nem valami nagy szám az aszteroida, szürke, tojásdad kőtömb az Öv külső karéján egy bányászrégióban, ahol jóval Ovidius kora előtt folyt érckitermelés.

– Nos, egyben ideértünk – kortyol elégedetten a kávéjába Cassius. Termopulcsiját az álláig felcipzározza, egy zúzódás kandikál ki alóla, felér egészen a füléig. – Ezzel a neheze letudva.

– Mert még soha nem tárgyaltál Quicksilverrel – támasztom fel a talpaimat a falra, mire a vállamba bokszol. – Bocs – veszem le a lábamat.

– Közel álltok egymáshoz – összegzi. – Eddig legalábbis ezzel etettél. Hogy te vagy a kis kedvence.

– Igen, de… trükkös tud lenni.

– Még mindig nincs semmilyen energiajel. Csupa fém, de bányászszektor volt… küldjek üzenetet az aszteroidának? – kérdi.

– Ha tényleg itt van, rég tudja, hogy megjöttünk.

– Lopakodóburkunk van.

– Ja, amit az ő cége gyártott. És ő soha nem alkot olyan kérdéseket, amelyekre ne tudná a választ. Szerintem, ha itt van, akkor egy ideje nézeget bennünket.

– Szerintem meg pont olyan megrettenve nézegeti a burkolatunk állapotát, mint én. Szegény kis hajóm lassan darabokra hullik. Mondjuk az is csoda, hogy a folyosók nincsenek szó szerint teleszarva. Ahol te meg Sevro megfordul…

– Bocs. Megszoktuk, hogy vannak takarítók.

– Nem mondod? Sevro le se húzza. Csak mert selyemben-bársonyban éltetek, még nem kell igénytelennek lenni. – Leteszi a kávéját, fertőtlenítőt spriccel a falra, ahol az előbb a talpam pihent, és gondosan letörölgeti. – Nem ártana végre megtanulnod becsülni azt, ami a tiéd, Darrow.

Hallgatásba merülünk, miközben egyre közelebb lopakodunk az aszteroidához. Aurae hellyel-közzel jelentést tesz a radarok állásáról a pilótafülkéből. Egyébként csak a hajtómű zúgása hallatszik a hajó farából, meg a műhelyből elmosódva a zene, amit Sevro hallgat. Alig félórányira lehetünk az aszteroidától, eljött az igazság pillanata: vajon a semmiért utaztunk idáig?

Mindent összevéve az elmúlt harminchat nap eseménytelenül telt. Aggodalmaskodtunk, ez igaz, de csak ritkán érezhettük magunkat szorultságban. A Perem szinte teljesen kivonta az Övből az erőit, a Mars elleni támadás elszívta az összes csapattestet a Sárkány és a Por Ármádiába. Nagy ritkán került a látóterünkbe egy-egy vadászegységük. A hírhedt Obszidián kalózoknak azonban színét sem láttuk, ami, ha meggondoljuk, milyen felfoghatatlanul hatalmas térségben szóródnak szét az Öv aszteroidái, nem is annyira meglepő. Elég belegondolni ezekbe a dimenziókba, és az ember ép elméje is beleszédül.

És a „szétszóródnak” nem is fedi elég érzékletesen a lényeget. Mert az Övben olyan távol lebegnek egymástól az aszteroidák, mint szigetek a tengereken. Csak metaforákkal képes valamennyire elképzelni ezt az emberi agy: mondjuk, ha a világok minden tengerének, melyen valaha ember hajózott, minden vizét egy gigászi övet formáló gyűrűbe öntenénk, és abba belepöccintenénk egy szem homokot, még az is nagyobb lenne, mint amilyen apró a Föld az Öv megragadhatatlanul hatalmas térségéhez képest.

Persze itt nincs egy olyan méretes égitest se, mint a Föld, csak csokrokba, tömbökbe és oszlopokba tömörülő több tízmillió aszteroida. Mindössze két és fél milliónak nagyobb az átmérője egy kilométernél. És még ennél is sokkal kevesebb lakott. Melyek között alig-alig akad olyan, ahol nem csak maroknyi bányász él a kirendeltségeken. Vagy nem kalózok búvóhelye. Az olyan aszteroida, amelyen valódi városok találhatók, ritkák és távolra szakadtak minden civilizációtól, ezek a helyek leginkább a végső emberi menedék az Űr szurokfeketesége peremén. Ezek a távoli kis fénypontocskák valaha a Köztársaság fehérségében izzottak a végtelenben. Ma vagy a Raák kékjében pislákolnak, vagy végleg kihunytak.

Amint az ember elhagyja ezeket az utolsó kikötőket, elnyeli a hajóját az Űr, vagyis az az ingovány, amely a Perem Birodalmat és a Köztársaságot választja el egymástól. Feneketlennek érződik, ám a sötétsége nem végtelen. Miután átszelte a hajós, megérkezik az árnyak és a por világába – a rettentő Gázóriások és a holdjaik közé, ahol a Perem Aranyai rendezték be otthonukat évszázadokkal ezelőtt. A Raa-Ház ezt a kietlen, távolba rekedt civilizációt uralja és irányítja az Ió vulkanikus holdjáról.

Arrafelé is akadnak még aszteroidák, városokkal és élettel, mint amilyen Priamosz a Trója-klaszterben vagy Agamemnón a Görög-klaszterben. Annak ellenére, hogy ezek a csoportosulások is a Jupiter bolygó körüli pályáján kerengenek, a messzeség rejtélyes köde és lakóik remete-természete az ismeretlenség homályát vonja köréjük. Még én is alig tudok valamit ezekről a városokról, a népeikről és szokásaikról.

A Jupiteren túl pedig természetesen az Uránusz, a Szaturnusz és a Neptunusz pályái sorakoznak. Ahová még soha nem hajóztam, és feltehetőleg soha nem is fogok. Ha pedig még innen is távolabb nézünk… jóval távolabb, ott kereng a magányos kis Plútó, ahol véget ér a civilizált élet. Mögötte pedig a Kuiper-öv, ameddig eljutott ugyan a Társadalom egyik-másik fáklyavivője, de a teljes sötétség hamar elfojtotta fényüket.

Különös azon merengeni, milyen lehet az élet azokban a szférákban. Itt, az Övben is elkap az érzés, hogy mélyen a sötétség birodalmában hajózom, miközben a Gázóriások lakói azt mondanák, még a küszöbükön sem kopogtatok.

Amikor utoljára ilyen távolra kerültem a Naptól, a Lunára igyekeztem a Hajnalcsillagon. Most Lysander alszik a régi ágyamban, miközben én az ő valaha volt kuckóját kaptam meg az Archimédészen. Mit mondjak, furcsa fintorai a sorsnak.

Ijesztő itt lenni. Nem a Perem Aranyait érzem fenyegetőnek, még csak nem is a hírhedt Obszidián kalózokat. Hanem azt az érzést, hogy mintha a Nap, az élet maga megfeledkezett volna rólam, és egyszer csak elnyelne a sötétség, anélkül, hogy bárki számára is valaha kiderülne, hol és mikor merültem a semmibe. Fogalmazhatnék úgy is, hogy elkap a kétség, hogy valaha is viszontlátom-e az ismerősen otthonos istenFa-erdőket és ködlepte felföldeket.

Ez a félelem tudatosul bennem, nyugtázom, és hagyom, hogy átfolyjon rajtam.

És akkor Cassius egy kiélesített szorongás-gránátot vág hozzám:

– És mi van, ha Quicksilver nincs is itt? Ez a Lyria csaj elég gyanús nekem. – Hátrapillant, hogy Sevro tutira nincs-e a helyiségben: – Mármint mégiscsak ő lopta el a gyerekeiteket, ember – biccent Pax mocikulcsa felé. – Én ugyan nem vagyok senki apja, de az ilyet nyilván nem sepri a szőnyeg alá csak úgy az ember. Nem akarom adni a nagy pesszimistát, de mi van, ha Virginia csak kitalálta az egész sztorit a mesebeli flottával, hogy ne akarj mindenáron öngyilkos módra hazarohanni, és elkaszáljanak a Raák?

– Úgy érted, hogy kihasználja a reménykedésemet, és hazudik nekem, nehogy az ellenség szert tehessen egy ötcsillagos politikai és propagandafegyverre, amellyel átdöfheti a Mars szívét? – kérdezek vissza. – Vagyis a fejemre? – kortyolok nagyot a kávéból. – Akkor azt mondom, hogy csak a dolgát végzi.

– Bakker – dől hátra a székén Cassius –, nem szívesen vennék el egy Uralkodót.

– Én se vettem el. Én Virginiával keltem egybe, ő meg velem. Az Uralkodó meg az Arató csak csatolt árnyak. A csomag részei.

Ezen kérődzik magában kicsit.

– Szóval… ha Quicksilver nincs itt, vagy ha itt van, de nem óhajt segíteni?

– Az aggodalom egy önmagába torkolló spirál, Cassius, melynek a fődíja a halál – válaszolom neki.

Érzem, ahogy Aurae elmosolyodik. Azt meg látom, ahogy Cassius a szemét forgatja.

– Egy önmagába torkolló spirál… ne már! Lornt akarod túllicitálni?

Megvonom a vállam. Magabiztosabbnak mutatom magam, mint amilyen vagyok, de hogy vezethetne másokat az, aki járni sem tud – és hogy járjon az, akinek minden lépés rettegés? Amikor kételkedni kezdek, hogy helyesen döntöttem-e, mindig a Völgybe vezető ösvény lencséjén keresztül veszem szemügyre a helyzetet. Ilyenkor általában a tizedik feltétel egy részlete szokott beugrani:

Felejtés nélkül nincs tanulás,

ahogy kilégzés nélkül nincs lélegzés.

Lélegezz be, majd ki.

Találd meg az énedet,

majd veszítsd el újra.

Így halad előre az ösvény.

Megnyugszom, kilélegzem a múlt hibáinak és kétségeinek emlékét, és friss nézőpontokat lélegzek be. Meglehet, hogy aggodalmaim a kényelmetlen igazságokból szökkennek szárba, ugyanakkor – legalábbis Aurae szerint – a tunya szellem és a tunya test szüleményei. És ami még ennél is rosszabb, hogy csakis a kiszolgáltatottság érzéseit erősítik bennem. Ahelyett, hogy azon rágódom, jól döntöttem-e, arra koncentrálok, hogy felkészüljek a következő döntésemre, legyen az bármi is.

Most döbbenek rá, hogy én magam is olyan voltam, mint a Határvidék: a lefolyó körül kerengő múltbeli szennydarab. Másnap reggel, ahogy továbbálltunk a Marstól, rájöttem, hogy minden rajtam múlik: vagy minden áldott nap csak bámulok vissza az otthon, a bolygó távolban zsugorodó fényei felé, és érzem, ahogy egyre jobban hiányzik a melege, vagy leküzdöm magamban a késztetést, hogy egyáltalán visszanézzek.

Aznap reggel ellenálltam, nem néztem vissza, és megerősödtem. És ez a testi választás azóta lelkivé nőtt bennem. Egyszer sem néztem vissza, és nem is fogok. Virginia megbízott egy küldetéssel: amikor visszatérsz, olyan erőket hozz magaddal, hogy esélyünk legyen végre megnyerni ezt a háborút.

Én a nyílvessző vagyok, melyet ő lőtt ki az íjából.

Az úton egyetlen percet sem vesztegettem el. Megtanultam ellenségemtől a leckét, Apollónioszt majmolom. Cselekvési tervet szerkesztettem, melyet három részre osztottam: testre, agyra és szívre.

Ami a testemet illeti, mindennap hat órát edzek Cassiusszal – hármat ébredés után, hármat lefekvés előtt. A testem kék és zöld, az izmaim sajognak, a tenyerem hólyagos, és az egóm nap nap után darabokra törik. Cassius lenyűgöző vívómester, és ahányszor fölém kerekedik, mosolyogva csak annyit mond:

– Acélon lesz éles az acél.

Nem téved. A csatamezők kavarodásában hanyaggá, sutává váltam, önbizalmam elhájasodott a sikersorozatoktól, miközben ellenségeim kifürkészték és tanulmányozták, hogy bírhatnak le, és hogy győzhetik le a Fűz-változatot.

Hatszor harminchat az kétszáztizenhat óra. Ennyit töltöttünk munkával. És érzem is a változást. Igen, és napi tízezer kalóriát eszem, a testem gyarapszik, és a hajam is megnőtt. De a szakállamat megtartottam, titokzatos módon ez táplálja bennem az érzést, hogy küldetésen vagyok.

A szívemet a könyv gazdagítja, amelyet írok, és a másik, amelyet olvasok. Folytatom a Határvidéken elkezdett hagyományt, minden este elalvás előtt írok a fiamnak. Ez stabilizál a múltamban, és segít, hogy előre nézzek, hogy felszegett fejjel menjek előre a jövőért, ami neki jár. A fájdalmakból és a veszteségeimből sokat tanulok, remélem, hogy nem a fájdalmat, hanem a tanulságokat adom tovább belőlük. És közben olvasom az Ösvényt. Aurae minden áldott nap birkózik velem, de nem érezteti, hogy unná az Athéné vagy az Ösvény felőli állandó kérdéseimet.

Azt hiszem, az ereje abból fakad, ahogy a szenvedést bírja. Velem ellentétben ő nem kapott esélyt, menekülőutat. Engem átfaragtak, a testem alkalmassá vált arra, hogy dühömet a világokra okádjam. A testileg törékeny Auraénak ezzel szemben csak egy lehetősége maradt: a szívét kellett megerősítenie, máskülönben a világok ízzé-porrá zúzzák.

A cselekvési tervem agy-szekcióját arra az adathalmazra összpontosítom, amelyet Virginia küldött át. Napi öt órában tanulmányozom ellenségeink sikereit: Atlasnak végtelen a listája. Zseniális húzás volt, hogy a lunai hadjáratában mindenekelőtt az élelmiszerkészleteket semmisítette meg. De Észak-Amerika leszerelése is hibátlan. Most Dél-Amerikán dolgozik, de próbálok nem teljesen rácsavarodni. Tény, hogy ő mindannyiuk közül a legveszedelmesebb, de nincs egyedül. Ő csak egy pont ebben a háborúban.

Olvasok Lysanderről és születőben lévő szövetségéről a Peremmel, a Perem jellemzőiről és a Birodalom erejéről, politikájáról, főbb személyiségeiről és ipari teljesítményükről és darabunk minden szereplőjéről. Megismerkedem Lyria, Ephraim, Volga múltjával, megtudom, hogy jelentkezett ez utóbbi önként, hogy Fával tartson. Egyébként ezt a részt érzem a legzavarbaejtőbbnek – ezt a Fá-rejtélyt. Kevés adatot sikerült szerezni erről a misztikus hadúrról és a varégáiról. A jelentések alapján valami nem egészen tiszta. Amit a Marson tett, annak gyanúsan különleges egység szaga van. Persze manapság mindkét fél körül zsonganak a köpönyegforgató exkommandósok, de itt még ez sem elég magyarázat. Szükségem volna még adatokra.

A magamra erőltetett elhivatottság és szorgalom a többiekre is hatott. Az Archimédész bizsereg az alkotó energiától. Csak Sevro nem veszi fel a ritmust.

Cassius hirtelen megmarkolja a vállamat, és ezzel kiránt mélázgatásaimból.

– Csak velem van baj, vagy az a kráter tényleg kitátja a száját, és felénk köp valamit? – kérdi.

– Szerintem is köp.

Vigyorogva figyelem a különös csillagjárókat, amiket az aszteroida egyik kráterén megnyíló rejtett hangár bocsát ki magából. Szögletes, gyöngyházszerűen áttetsző anyagból készült hajók. Soha nem láttam még ilyeneket. Cassius elkomorodik.

– Nincs pilótafülkéjük. Mesterséges intelligencia?

– Talán. De inkább irányított drónok.

– Hmmm.

A hajónkba éles zaj hasít, a fények villódznak. Azután egy arc jelenik meg a kijelzőn. Szépséges férfi, korai ötvenes. A szeme rózsakvarcrózsaszín. Mosolyogva üdvözöl bennünket.

– Lykosi Darrow. Szakállt növesztettél!

– Matteo – szakad fel belőlem megkönnyebbülten. – Nem lep meg, hogy látsz.

– Nem lepődtem meg, viszont nagyon örülök, mint mindig. – Majd kissé élesebben folytatja: – Tűzokádóink bekísérnek benneteket. Kérlek, au Bellona, ne vesződj az irányítással.

– Simán csak Bellona – javítja ki Cassius.

– Érdekes – enyhül meg Matteo hangja. – Hamarosan találkozunk, Darrow.

Eltűnik, én felpattanok, megragadom Cassius vállait, és nagy csókot nyomok a fejére.

– Jöhet a neheze – mondom, és a hajó hátsó traktusába indulok.

– Mondd meg Sevrónak, hogy tisztítsa ki maga után a lefolyót! – kiabál még utánam.

A pilótafülkéből a folyosó elvisz a radarszoba előtt, át a pihenőn és a legénységi étkezdén, el a hajóágyúkhoz vezető csúszólejáratok előtt, aztán a kiszolgálóhelyiségek következnek, majd a raktérbe vivő rámpa és végül ott van a műhely ajtaja. Zárva, ezért kopogok. Sevro nem felel, résnyire benyitok.

A süvöltő zene kis híján hanyatt lök. A barátom késeket készít, felsőteste a tetoválásait leszámítva pucér, közönyösen vizsgálgatja éppen egy hatalmas filézőkés élét. A köszörűhöz nyomja, felcsapnak a szikrák. Felsandít, látja, ahogy kiabálok neki, de folytatja a munkát.

Nem szívesen van itt. Csakis azért jött velünk, mert nem volt választása. Tudja, mennyire fontos a küldetésünk, de ettől még nem nagy élvezet a közelében lenni. Szabályokhoz tartja magát: étkezéssel és a hajóval kapcsolatos esetekben képes egy helyiségben megmaradni velünk, de a múltról például egy szót sem hajlandó szólni. És semmi jópofáskodás. Néha megesik, hogy vacsora után marad még, és hallgatja Aurae játékát, de alapvetően eszik, és húz is vissza a műhelybe vagy a mentőkapszulába, ahol berendezkedett.

Szólongatom egy darabig, de megjártam kevesebb lármával járó csatákat is, mint amit ez az ageai utcazene csap. Ha számít a véleményem, kijelenthetem, hogy a Zöldeknek soha nem lett volna szabad akár csak ránézniük is egy Obszidiánra. A stílus neve egyébként az, hogy hangzavar. A lényeg, hogy kikapcsolom, és csak a köszörűlézer visítása áll közénk.

– Dolgom van – mondja, de közben kikapcsolja a köszörűt. Egy ronggyal megtörli izzadt felsőtestét, és eszik egy kanállal legújabb szenvedélyéből, egy üveg napraforgóvajból. – Van az a szabály – mondja. – Zárt ajtók.

– Amint te betartod Cassius szabályait, én is betartom a tieidet. Az ő hajóján vagyunk, és te folyton teledzsuvázod a mosdót.

– Aurae volt – mordul egyet. – Ahhoz képest, hogy Rózsaszín, rohadt igénytelen.

– Legalább erőltesd meg magad, ha hazudsz. Amúgy megérkeztünk. Most beszéltem Matteóval. Megnyitottak nekünk egy leszállóhangárt.

Feldobja a rongyot, az visszahullik a megélezett penge élére, és kettéválik.

– Szépséges.

– Ennek mi a neve?

– Iszonyat.

Megforgatja a filézőt. Végigmérem a falat, ahol a privát kis fegyverarzenálját tárolja. Készített egy Lysandert, egy Lilathot, egy Atlast és egy Apollónioszt. Kétlem, hogy a kiegyensúlyozottság jele lenne, hogy azokról nevezi el a késeit, akik bántották, de nyilván mindenki a maga módján dolgozza fel a sérelmeit.

– Jössz? – érdeklődöm.

Párszor megforgatja Iszonyatot.

– Épp benne vagyok egy elméletben.

Helytelennek érzem, hogy nélküle találkozzam Quicksilverrel, pedig mindig is taszították egymást. Mint olaj és víz.

– Ez még nem válasz. A hazaúton megmutatod majd, hogy lehet ilyet csinálni?

Elindul felém, a tekintetét egy pillanatra sem veszi le rólam, Iszonyattal az arcom mellé bök, és a hegyével visszakapcsolja a zenét. Ismét a hangzavarban állunk mi ketten, és én értem a célzást.

38

Darrow

TABULA RASA

Regulus ag Sun goromba, szószátyár és őrülten okos, összetett és ravasz ember. Beceneve is erre utal, Quicksilver, azaz higany. De mindenekelőtt végtelenül óvatos. Ez a megszokás talán az alatt a másfél évtized alatt gyökeresedett meg benne, amikor Arész Fiait pénzelte. Bár az is előfordulhat, hogy akkor is ilyen volt, amikor Fitchnert még nem ismerte. Miközben beúszunk az aszteroida méretesebb kráterei alatt kialakított hangárba, a hajónkat alaposan átvizsgálják, atomot meg még ki tudja, mit keresnek nálunk.

Amikor végül kinyílik a hajó ajtaja, és kibomlik a leszállórámpa, egyedül ballagok le rajta. Sevróból csak a zenéje tart velem. Matteo szívélyes beköszönése ellenére automata tűzerő fogadóbizottságára számítottam. De csak Matteo áll a hangárban. Idegenül hat ebben a kopár hodályban a civilizációk határmezsgyéjén, ezerszer inkább képzelnék köré egy vénuszi luxusudvart vagy egy elit lunai szümpóziumot.

– Darrow, jóember, harcosom. Ismét vissza a halálból.

Azt gondoltam, szökevénynek fogom titulálni, de nem tudok rá haragudni. Matteóra soha. Gyilkolni Lorntól tanultam, de a bánya utáni életem első tanára Matteo volt, sok szempontból ő volt a legfontosabb tanárom egész életemben. Mert ő tanított meg Aranynak lenni.

Hozzálépek, hogy kezet rázzunk, de ő kitárja mindkét ágacska karját, és átkarolja a törzsemet. Átölelem a vállait, és csókot nyomok a feje búbjára. A haja sötéteb lett és jázminillatú.

– Hogy vagy? – kérdezi, ahogy szétválunk. – Annyi mondandónk van egymásnak…

– Sajnálom, Matteo, de nem igazán érek…

– Több időd van, mint hinnéd – szakít félbe. A homlokomat ráncolom. – Hogy vagy?

– A végsőkig el vagyok keseredve. De ezt te is tudod.

– A feltámadottak általában azok. Soha nem ok nélkül térnek vissza a halálból – mondja, majd a tekintete a hajónkra villan. – Gyönyörű darab, csodálom a mestert, aki építette. De mit műveltél vele? Úgy fest, mint a koldus cipője, amit már csak a jó szándék tart egyben.

– A Merkúr megvámolt bennünket. Harnasszosz javítgatta, amennyire lehetett.

– Rettenetesen elintézett.

– Mégiscsak hadmérnök volna. Az ő fajtája tűzőgéppel varr.

– Úgy értem, a Merkúr – sóhajt mélységes együttérzéssel. – El sem tudom képzelni, milyen borzalmakon mentél keresztül – veszi szemügyre a sebesüléseimet, napégette majd napszegény bőrömet, a legújabb zúzódásaimat. És nem kapja el a tekintetét, ahogy általában mások tennék, hogy képük a sérthetetlen Aratóról makulátlan maradhasson. Sőt, megcsodálja tökéletlenségeimet, leltárba veszi a hibáimat, hogy könnyebben megértse a történetemet, és még jobban szerethessen. Bár az egyértelmű, hogy a szakállamtól rosszul van.

– Sajnálom a Merkúrt, Darrow. Hogy a Szenátus hibájából nem érkezett hozzátok erősítés. Gyászolom a Szabad Légiókat. – Két keze az arcomhoz emelkedik, hogy megfogja. El akarnék húzódni, de nem hagyja magát. – Gyászolom Theodorát.

Valami a pillantásában megállít, és már nem tiltakozom. Talán az, hogy ő egészen fiatalon is ismert, az Eo halála utáni időkből, amikor a legdühödtebb voltam. Talán az, hogy táncolni tanított, amikor még egy szteroidokon dübörgő újszülött Arany fegyver voltam. Talán az, hogy amikor ránézek, láthatónak érzem magam.

– Theodora egész életében népszerű volt, de soha senki sem értékelte. Te igen, te értékelted, és ezért szeretett téged. Soha nem ismertem másik Rózsaszínt, aki ennyire hűséges lett volna. Okos volt és találékony, de mindenekfelett boldoggá tette, hogy téged szolgálhat, majd később a Köztársaságot legfőbb kémmestereként. Tiszta boldogságba oltott céltudatosság. Oly kevesünknek jut ki ez. Színünk hőse volt, minden szabad Rózsaszín éljenzi a nevét. Nagy megtiszteltetés volt számára, hogy téged szolgálhatott, és ugyanilyen nagy megtiszteltetés nekem, hogy ismerhettem őt.

Váratlanul ér ez a búcsúbeszéd.

– Gyászolom Oriont is – folytatja mit sem törődve az arcom rángásával –, igazi üstökös volt, az emberiség generációkon át nem talál még egy hozzá hasonlót. Gyászolom Alexandart. Tudom, hogy Lorn kedvéért vetted őt magad mellé, de aztán megszeretted, pedig sok szempontból önmagadat láttad viszont benne. Generációja legjobb Aranya volt, de mindenáron olyan akart lenni, mint te. Egy Vörös. Amikor a hullámok elragadták Tükhét, bebizonyította, hogy még annál is sokkal több.

– Mindenről tudsz? – kérdezem elfúló hangon.

Bólint.

Kéretlenül gyűlnek könnyek a szemembe. Minden tiltakozik bennem a fájdalom ellen, meg akarom keményíteni a szívemet. És mégis átengedem magamat a fájdalomnak, és ezzel a gesztussal csatlakozom Matteóhoz, és kifejezem a holtak iránti megbecsülésemet. Végre érzem, hogy fényük ragyog még, hogy nemcsak én látom, hanem ez a férfi is, aki ismeri a történetemet és azoknak a történetét, akiket szerettem. Matteóban találom meg a vigaszt, amit Sevrónál kerestem.

– Gyászolom Táncost.

Hangtalanul állok, és ahogy meghallom Matteo szájából régi barátom nevét, visszaváltozom a valaha volt fiúvá. Látom magam előtt Táncost, ahogy füstpálcát szívva figyeli, hogy gyakoroljuk Matteóval az Arany modort. Látom az izgatottságát, ahogy első találkozásunk alkalmával megeszem a sarlós kártyát. Atyai aggodalmát, amikor felszállok az Intézetbe tartó vonatra. És a rémületét, ahogy a Vörös Galambok Napján a saját vérébe fulladt.

Jobban hiányzik Táncos, mint az apám vagy Eo. Ők ketten az első életem részesei voltak, Táncostól kaptam ezt a másodikat.

– Soha nem találkoztam még Táncosnál tisztább jellemmel – beszél tovább Matteo. – Az eltaposottak közé született leprás volt, akiből az emberiség hercege lett. Erényes volt és igaz, amilyennek minden embernek lennie kellene. Makacs volt, néha naiv is, de soha nem ostoba. Imádott téged, a fiút, aki a mi segítségünkkel vált férfivé. És a férfit is imádta, még ha alkalomadtán kénytelen volt is az utadba állni.

Bólintok. Egyébre nem vagyok képes.

– Sevrót gyászolom mindnél jobban…

– Micsoda illetlenség – motyogja Sevro – olyat gyászolni, aki még meg se halt. – Matteo szeme elkerekedik, ahogy Sevro lecsattog a hajónk rámpáján. Ezek szerint mégse tudnak ők ketten Quickkel mindent. – Bocs a késésért. El kellett mosogatnom. Acélért jöttünk, Matteo. Nem siránkozni. Acélért. Szóval, ha nem gond, vigyél bennünket a férjedhez. – Rám pillant. – Van, aki sietne.

Quicksilver dolgozószobájában Luna utcáin találjuk magunkat. Életnagyságú hologram rejti az egész helyiséget. Sevro a bajsza alatt keserédes színpadiasságról dörmög.

A hologramon aljaSzín-tömeg menetel zászlók és láncok alatt Luna utcáin. Az eget felhőkarcolók és égi állomások takarják el. Lángcsóvát húzó hajó száguld el. A Vörös Galambok Napja után a Luna részeg, torz mulatozás helyszínévé korcsosult. Sokan a Tiltott Dalt danásszák, Ezüstök rongyos maradványait maguk után vonszoló gravMotorok száguldoznak általános ujjongás közepette. Az üzletemberek kasztjából származó tetemek legtöbbjén ott a Sugár Művek emblémája.

A hologramon át megpillantom Quicksilvert. A tömeg képe felett lebeg. Éppolyan köpcös, kopasz, gőgös és összeférhetetlen, mint mindig. Zöld hímzéses fekete kimonót visel fénylő papucsokkal.

– Úgy voltam vele, hogy majd megvigasztal, ha éhezni látom őket, ha egyszer ők őrültekre, tébolyodottakra, klónokra, Csontlovasokra és Grimmusokra meg a legalja szocialistákra cserélték a Köztársaságot – fogad bennünket, ahogy keresztülgyalogolok a lázadókon. Sevro nem jön utánam, a szoba bejáratában megáll, nekidől a falnak, éberen jár a szeme, a veszélyt lesi. – De nem érzek semmi elégedettséget. Ha bármit is érzek, az… a semmi.

A zavart kijelentést követően Quicksilver hallgat egy ideig.

– Azon persze szoktam gondolkodni, hogy mit csinálhattam volna másként. Mintha csak téged hallanálak, Darrow. A különbség csak az, hogy te a végén mindig magadat okolod, míg én tudom, hogy ki is igazából a hibás: a tömeg.

Úgy mered a csőcselékre, mintha a pikniket széttrollkodó hangyák lennének.

– Aha, szóval így telnek a napjaid – jegyzi meg Sevro.

– Jaj, hát a hívatlan vendégek gúnyolódásának nincs párja – vágja rá Quick. – Azzal a szakállal amúgy tényleg úgy festesz, mint az apád, Sevro. A saját biztonságotok érdekében, kérlek, tartózkodj az erőszak minden fajtájától. Ne feledd, önként engedtelek be ide.

– Nem fogjuk elfelejteni, mert nyilván elmondod még párszor – közli Sevro –, miután lekapaszkodtál a keresztedről.

Matteóval összemosolygunk. Sevro és Quick mindig is minőségi seggfej volt egymással, de Quicksilver ennek ellenére elfogadta őt, mintha a fekete bárány fia lenne. Ismerte Fitchnert, amikor Sevro még kisfiú se volt, messziről figyelte, ahogy cseperedik. Sevro mindig is fújt az Ezüstre. Mint aki igazságtalanságnak érzi, hogy az apja, aki igazából a melót végezte, meghalt, és a pénz éli világát.

Ebben van is igazság, de szerintem az elkerüli a figyelmét, hogy Quicksilver rajta kívül senkitől sem tűri el azt, amit tőle igen.

Quicksilver unottan pörget bele a jelenetbe. A tömeg végigáramlik az utcán, a daluk digitális köddé oszlik. A papucsa elhalványul, és leereszkedik a földre.

A tágas dolgozóban alig akad bútor. A padló zöld kőből van, egy majdnem vakablak egy kertre néz. A falfelületeken nyers adatok futnak. Kivéve azon, ami az íróasztal mögött található. Arra a múlt relikviáit aggatták. Ősi lándzsák és tabletek sorai között akad néhány tárgy, amit konkrétan felismerek, köztük egy csillagos forgós fekete sisak.

Megdörzsölgeti rejtélyes gyűrűjét, aminek a közepén az Arany szemgolyó díszlik. Akkor is viselte, amikor először találkoztunk. Állom a tekintetét. Végigmér.

Amennyire Sevro a fekete báránya, annyira vagyok én az arany fiacskája.

– Darrow – kapja el mindkét karomat. – Drága fiam. Istenek! Merkúr – fújja ki a levegőt nagy svunggal. – Sajnálom, ami a seregeddel történt. Egytől egyig hazafiak voltak. Hősök. Nem érdemelte meg a tömeg az áldozatukat. De hol voltál eddig?

– Azóta figyeltük az Archimédész mozgását, amióta beléptetek az Övbe – ad magyarázatot a szavaira Matteo. Ránézek. Jó hosszú szemeik lehetnek. – És arról is értesültünk, hogy Kavax elküldte érted Cassiust a vadonatúj lopakodóhajóval, hogy elmenekülhess a Merkúrról. De a kettő között hol töltötted az időt?

– Az egyik Határvidéken kempingeztem.

– Az Ikarusz-bázison? – kaffant Quicksilver. – Nahát, istenek, meghallom ezt a nevet, és elkap a nosztalgia. Emlékszel, amikor csapatokat küldtünk oda felépíteni azt a vackot, Matteo?

– Lehet arra nem emlékezni? Amikor megállás nélkül fel-alá járkáltál a lakásban, és őrjöngtél, hogy milyen istenverte vakmerő alak ez a Fitchner. Hogy a Votumok ki fogják szúrni az építőhajókat, és beköpnek bennünket a Pretoriánusoknak.

– Ó, a régi szép idők – csillog Quicksilver szeme. – Micsoda izgalmak! De a bázis maga határozottan spártai. Nem lehetett túl kellemes.

– Valójában… oktató jelleggel bírt.

– Aha? És mit tanultál?

– Sokat. A perspektíváról.

– A perspektíváról, mi? Tudod, egyszer hallottam, ahogy Magnus au Grimmus arról tart kiselőadást a régi haverodnak, annak a Roque-nak, hogy ha egy hadvezér elveszíti a seregét, akkor vagy filozófus lesz belőle, vagy öngyilkos. Boldogság, hogy te nem Fabiihoz hasonlóan választottál.

– Utána pedig a Vénusz Kikötőiben.

Quicksilver és Matteo összenéz, felkacagnak.

– Az te voltál?

– Gyakorlatilag ő – intek a fejemmel Sevróra.

Ezt nem értik, csak a homlokukat ráncolják. Világos, hogy az emberárverésről nem értesültek. Sevro rám néz, egyértelmű, hogy nem szeretné, ha most megtudnák. Kínosnak érzi.

– Ha tudtátok, hogy jövünk, akkor nyilvánvalóan azzal is tisztában vagytok, hogy mit akarunk. Virginia öt másik hajót küldött hozzád. Megérkezett bármelyik is?

– Nem. De a feleséged ügynöke világosan beszélt Matteóval. Szerinte a Köztársaságot csak mi menthetjük meg – mondja Quicksilver.

– És megmenthetitek? – nézek körbe a szobában. A falakon futó adatsorok felőlem akár ősi kínaiul is lehetnek, egy mukkot sem értek belőlük. A Matteóval megjárt hosszú liftutazás a dolgozóig azonban egyértelművé tette, hogy az aszteroidát üregesre vájták. Herkulesi munka lehetett. A végén Virginiának ebben is igaza lesz, és kikötők meg hajógyárak és új hadihajók töltik meg a belsejét. És mégis ott motoszkál bennem a gyanú, hogy valami más lapulhat itt. De mi?

– Gyertek – int Quicksilver –, üljetek le, ha úgyis ordítozni fogunk egymással.

Egy süllyesztett nappaliba irányít bennünket, ahol a földön hatalmas ülőpárnák fogadnak, és egy neptunuszi esőoszlop. Könnycseppet formáz, és gyémántból van, ahogy abban a távoli szférában a valóságban is. Sevro nem huppan le velünk a párnákra, hanem a besüllyesztés peremén helyezkedik el. Figyel.

– Ugyan, Sevro, ülj végre ide hozzánk – kéri Quicksilver. – Nem az én hibám, ami a Lunán veled történt, bármi legyen is az. Ezt te is tudod. Barátok vagyunk. Akkor miért nem ülünk le és beszélgetünk barátokként? – Sevro bemutat neki, Quick pedig aggodalmas pillantást vet rám. – Na jó. Szóval. Kemény meneten vagy túl, fiam. Nagyon keményen. Viselkedj kedved szerint. Jogod van hozzá – villan ravaszul a szeme. – Hiszen Virginia Köztársaságában egyébként is ez a módi, nem igaz?

– Virginia nagyon is visszafogottan viselkedik – vágom rá. – Főleg veled.

– Ugyan kérlek! Ha hallgatott volna rám, évekkel ezelőtt összezúzta volna a Voxot. Ha csak feleolyan kemény kézzel bánt volna velük, mint az én Ezüstjeimmel, a Társadalom mostanra füstölgő hamuvá porlik. És most nem lett volna kénytelen rám küldeni a férjét, hogy visszacibáljon a mészárszékre.

– Nem azért jöttem, hogy cibáljalak. Hanem beszélni.

– Beszélj hát – mondja kétkedőn.

– A segítséged nélkül a Köztársaságnak talán csak hónapjai maradtak – kezdek bele. – A Perem és Lysander szövetsége elfoglalta a Phoboszt, és bármikor Esőt zúdíthatnak a bolygóra, ha nem tették már meg. Atalantiáról nem is beszélve, aki blokád alá vette a Lunát. Több millióan pusztultak ott éhen. Szükségünk van a hajóidra és a fegyvereidre, máskülönben vége életünk álmának. Megvan az okod, hogy dühös legyél rám meg Virginiára. Nem voltam mindig ideális társ, sokszor nem hoztam az ígért eredményeket. Nekem nincsenek hosszú távú vízióim, mint Fitchnernek, és olyan kifinomult se voltam soha. De ezt a háborút együtt kezdtük, Quick, együtt is kell befejeznünk. Mindig megvédtelek, most te is védj meg engem. Add nekem a fegyvereket, hogy mehessek a háborúba!

Belekortyol a whiskey-be, és Matteóra pillant.

– Csuda szép szavak, de ki mondta, hogy vannak fegyvereink?

– Virginia megszerezte a könyvelésedet. A régi logoszodtól.

– Az elvarratlan szál – vonja fel a szemöldökét Matteo felé. – Úgy rémlik, mintha azt mondtam volna, hogy bérelj fel egy csapatot.

– Hármat is felbéreltem.

– Hát a fenébe is! És ez lett belőle.

– Tudunk az összezabrált fémekről és alapanyagokról – nyomulok tovább. – Bármilyen flottát vagy fegyverarzenált halmoztál is fel, itt a világ végén nem sokra mész vele. Azért jöttem, hogy elkérjem tőled. Hadd legyen értelme annak, hogy megcsináltad. Be kell végre fejeznem ezt a háborút, és be is fogom.

– Attól tartok, semmi ilyesmit nem tehetünk, Darrow – sóhajt nagyot Quicksilver.

– Nem tudjátok megtenni, vagy nem akarjátok? – kérdez rá Sevro.

– Mindkettő, ha már így kérded.

– Ez így nem teljesen igaz – szól közbe Matteo.

Quicksilver dühödt pillantást lövell felé, majd rám mosolyog.

– Ide hallgass, Darrow. Nem arról van szó, hogy ne hinnék bennetek. Kértelek, hogy hegyeket mozgassatok meg, és ti megmozgattátok. Kértelek, hogy a mennyekkel szálljatok szembe, és ti szembeszálltatok. A picsába is, gyerekek, nyomotokban istenek hullái hevernek. Az, hogy túléltétek a Merkúrt, hogy idáig eljöttetek… – csóválja a fejét őszinte csodálattal, amitől azon nyomban neheztelni kezdek rá. – Nos, ennyi elég is lenne, hogy egy vén nihilista is visszanyerje a hitét. Hősök vagytok, és én hiszek bennetek, Darrow. Legalábbis abban, hogy te meg Sevro az utolsó leheletetekig harcolnátok. De az Aranyak újra összeszedték magukat. Atalantia napról napra sokszorozza meg az erejét. Lune… az a Lune, akit, emlékezz csak, nagyon szerettem volna, ha megölünk annak idején… felélesztette tetszhalott erkölcsi szenvedélyét, és megnyerte maga mellé a Peremet. Még a legutóbbi fejleményeket figyelembe véve is halálra van ítélve az ügyünk.

– Legutóbbi fejlemények?

– Őszintén szólva – ereszti el a füle mellett a kérdésemet –, egy ideje nem hiszem, hogy a népben megvolna a győzelemhez szükséges akarat. Úgy egyáltalán, nem hiszek többé a népben.

– Soha nem is hittél – jegyzi meg Sevro.

Matteo keményen néz rá.

– Aha, úgy, ahogy te? – nevet nagyot az Ezüst. – Mondd hát ki, a szemembe! Mondd, hogy a Köztársaság ereje a népben lakozik – hecceli Quicksilver Sevrót, de az csak szótlanul és dühösen mered rá. – Nem mondod. Látod? A nép egy keskeny, éles pengét kíván. A Volkot. Titeket. A Szabad Légiókat. A nép csak meghúzza magát a sarokban, nyüszög és kivár. Te is gyűlölöd a népet, Sevro. Mocsárnak tartod őket. Mikor bántak veled tisztességesen? Mikor számíthattál rájuk? Neked egyébként is csak a feleséged meg a gyerekeid számítanak. És tudod, mit mondok erre? Hogy ez így van jól. Hiszen természetes. És őszinte. Csak ne tégy úgy, mintha én rosszabb lennék nálad. Te hamarabb elhagytad a Szabad Légiókat. Már előttem hagytad Darrow-t megrohadni. – Sevro szégyenkezve süti le a szemét. – Én csak akkor hagytam el őket, amikor a nép egy lándzsa hegyén lökte vissza nekem az ajándékomat. A szabadságot.

Most Matteo süti le a szemét. Quicksilver hátradől, és a lábát feldobja az esőoszlopra, amiért annyi pénzt lehetne kapni, amiből tíz évig fenntarthatnánk húsz marsi asszimilációs tábort.

– Görénykedhetsz meg szenveleghetsz, amennyit csak akarsz, Quick, de nem bujkálhatsz itt a végtelenségig – felelem neki. – Ha az Aranyak kiterítik a Köztársaságot, szerinted nem indítanak utánad hajtóvadászatot? Atalantia a Cerest ígérte annak, aki téged vagy Matteót elviszi neki, hogy legyen mivel játszadoznia. Amint a Köztársaság elesik, te következel. Nem tudsz elbújni, nem lesz hova menekülni.

Rejtélyes félmosoly ül ki az arcára.

– És ha mégis volna hova menekülni? Ha mégis létezik egy búvóhely, ahol az Aranyak soha nem érhetnek el, ahol az uralmuk mocskát lemosta magáról az emberiség, és mi tiszta lappal kezdhetünk mindent… tabula rasa… velem tartanátok egy ilyen jövőbe?

– Ez meg mit akar jelenteni? – bizonytalanodom el.

– Ne szórakozz tovább velük. Ők a barátaink – szól rá Matteo. – Mutasd meg nekik!

– Utálni fogják – mormolja a férje.

– Megegyeztünk, hogy megmutatod Darrow-nak. Mutasd meg mindkettejüknek. Mindketten megérdemlik, hogy tudják, nem a semmiért háborúztak ennyit.

– Mit akartok megmutatni? – kérdi Sevro.

– Az álmomat – feleli komoly tekintettel Quicksilver. – És emlékeztetlek, hogy itt az erőszakkal nem mész semmire – biccent nagy büszkén a kertre nyíló ablakra. Felállok, odamegyek. A tejüvegtől nem látom rendesen a kertet, csak annyi biztos, hogy víz csobog odakinn és burjánzik a növényzet. Eddig azt feltételeztem, hogy csak egy oxigéntelep, de Quicksilver szavai meg a kert halványan érzékelhető görbülete ennél többet, mást sugall.

És akkor a tejüveg kitisztul, és felfedi a csodát.

Megáll az idő, olyan érzés, mintha most lépnék ki Táncossal a gravLiftből, és életemben először meglátnám a Mars felszínét.

Nem egyszerűen egy kert bújik meg az üveg mögött, hanem egy egész világ. Miniatűr, de teljes világ. Az aszteroida üregesre vájt hasát több száz fajta fa és gyümölcsbe borult bokor borítja, és ennek az új világnak a közepén apró izzó nap ragyog. A tájban alakok mozognak kettesével, hármasával. Gyerekek, esik le hirtelen. Annyira masszív a gravitáció, hogy a szaladgáló, géptanáraiktól tanuló, a fák között üldögélő gyerekek még akkor sem esnek le az aszteroida belső görbületéről, ha fejjel lefelé vagy oldalirányban lógnak. Akárhol vannak is, a világ közepén lebegő nap a fejük felett marad.

– Ez meg milyen hely? – kérdem.

– Ahhoz túl későn születtem, hogy a tengereket járjam felfedezőként, ahhoz meg túl gonosznak, hogy valaha feljussak a mennybe, ezért be kell érnem a csillagokkal. Ez itt, fiam, egy csillagközi generációs hajó. Egy magába forduló ember gyerekkori álma, melyet most végre megoszthat élete egyetlen szerelmével – mondja Quicksilver, és Matteo megfogja a kezét.

Még Virginia se jutna szóhoz a kivitelezés és a technológia láttán, de nem ezért érzek gombócot a torkomban. Furcsák a gyerekek. A tekintetem megállapodik a hozzám legközelebb esőn, egy kislányon, aki a társaitól elszakadva fut felénk egy sarjadzó marsi istenFa-ligeten át. Olajos barna bőre van, tizenhat körül járhat. Barna szeme és haja van, a kezei simák.

Nincsenek rajta a kasztjelek.

– Látjátok, fiúk, nem az Aranyak a mi gondunk, vagy legalábbis a probléma nem áll meg az Aranyaknál. Még ha velük végzünk is, a művük fennmarad. A Színek a probléma, maga a rendszer, a kasztok sora. És ezek a gyerekek itt, a mi gyermekeink nem Aranyak vagy Vörösek vagy Kékek, esetleg Zöldek. Hanem Homo sapiensek, akik megérdemlik, hogy ne örököljék meg a mi világunk bűneit.

– Ez nem hajógyár vagy erőd – suttogja Sevro –, hanem életmentő tutaj. Cserben hagysz bennünket… – Felemelkedik, minden tagja reszket dühében. – Nincsenek hajóid. Az ércet mindet… ebbe… ezt csináltad belőle… ezt.

Mindhárman őt nézzük, várjuk, hogy robbanjon. Égnek meredezik a karomon a szőr, szerintem Sevrónak is. Megfordul, és féltucatnyi gonosz vörös szempár néz vissza rá. Azt nem látom, hogy mi van a szemek mögött, csak érzem, hogy valami hatalmas és veszedelmes. Sevro ajkai vigyorba torzulnak. Szerintem nem akart volna bántani senkit, de most, hogy látja, mennyire semmi értelme se lett volna, a dühe minden gátat átszakít, már remegni sem remeg tőle. Visszafordul Quicksilverhez.

– Harminchat nap, mire visszajutunk, hetvenkettő lesz – mondja. A szemében könny ragyog. – Láttad, hogy jövünk. Üzenhettél volna – csuklik el a hangja. – Ti ketten nem apák vagytok, azok ott nem a gyerekeitek. Istent játszó gyáva korcsok vagytok. Rohadjatok meg magatokban. Rohadjatok meg és pusztuljatok, Aranyak!

És kisétál. Dühe tehetetlenségébe beleszakad a szívem. Kezdetben éppen ez a düh volt a hajtóerőnk. Az életet adó energiánk. Nagyon rég rájöttünk erre, mind a ketten, együtt. De most nem vesszük hasznát.

Felejtés nélkül nincs tanulás,

ahogy kilégzés nélkül nincs lélegzés.

Még egyszer a kertre pillantok, lélegzem. Ez az ösvény itt véget ért, el van falazva, akármennyire is mennénk rajta tovább.

– Mi a neve ennek a helynek?

– Mi Tabula Rasának hívjuk.

– És nem vezetsz körbe az új világodban, régi barátom? – kérdezem. – Hogy jobban megértsem.

39

Darrow

AZ ARANY PILLANTÁS KERESZTTÜZÉBEN

Ahogy Quickkel a Tabula Rasa kertjében sétálunk, eszembe jut egy réges-régi beszélgetés: Nero az Oroszlánlépcsőn egyszer beavatott nagy álmába, hogy az emberiséget ebből a romlott korból kiemelve a csillagokat fogjuk meghódítani.

Milyen nemes gondolat. De akkor is nehezemre esik nem a fiatalabbra cserélt csalódott szerelmes duzzogásává hagynom korrodálódni lelkemben a csodálatot. Valaha közös álmot dédelgettünk, és hiába látom a hajó szépségét és a gondolat emelkedettségét, hibáztatom Quicksilvert, hogy immár ebbe öli minden reménységét, és elhagyta azt az ideát, amelyért együtt küzdöttünk. Közben megértem, mi jár a fejében. Túlságosan is ismerős az az érzés, ami hajtja, az a hasztalan ingerültség, hogy egyedül van, és magányosan görgeti egyre csak felfelé a követ a hegyoldalban.

Időközben esteledni kezd idebenn, és a robottanárok bevitték a gyerekeket. Így, hogy a Quicksilver megalkotta univerzum kiürült, csak álomképekként derengenek fel bennem, mintha nem is léteznének, csak a fűben kitaposott lábnyomok mutatják, hogy valódiak.

– Nem egy kifejezetten praktikus hajó – jegyzem meg.

– Ja, ez csak a hajó szíve – feleli Quicksilver. – Így nevezzük, és hát spirituálisan az is. Ezen túl a sötétség óceánja hömpölyög. Az acél és a folyosók erdeje az ellen kevés. De persze végigvezethetlek a gépházon, megmutathatom a reaktorokat, a hálórészlegeket, az iskolát vagy a víztisztító telepeket. Csakhogy ez itt a rendkívüli, ez itt maga a miért. A többi pedig mindössze a hogyan.

– Értem.

– Tényleg?

– Azt hiszem. Meg akarod adni ezeknek a gyerekeknek azt az esélyt, amit te soha nem kaptál meg.

Quick végigmér, az arcomat fürkészi, ahogy egy istenFa törzsét simítja végig a kezem, és magamban azt kívánom, bár marsi talajba nyomódna a talpam, bár marsi levegő forogna a tüdőmben.

– Szerinted Sevro ledöf, ha tudta volna, hogy megteheti? – kérdi.

– Szerintem átlátta, hogy úgyse számítana. Mert azzal még nem változtatja az acélt flottává. És persze nem is engedtél volna bennünket ide, ha bármi fenyegetést jelenthetnénk.

– Nem. Még emlékszem, hogy vontad bele Lornt ebbe az egész polgárháborúba. Árulóvá tetted, hogy kénytelen legyen harcolni.

– Akkor meg miért?

– Mit miért?

– Miért engedtél ide, miért hagytad, hogy egyáltalán idáig eljöjjünk? Miért nézted végig, hogy megtesszük ezt a hosszú utat?

– Amikor a feleséged ügynöke idetalált, épp a hajtóműveket teszteltük. Készen állunk, viszont kell egy ablak, amikor elhagyhatjuk a rendszert. Egy idő után rendesen fel tudunk gyorsulni, csak az indulás lesz döcögős, mert hatalmas tömeget kell megmozgatniuk a hajtóműveknek, és ha egyszer elindulunk, akkor oda az álcánk. Látszani fogunk.

Végiggondolom. A Magban dúl a háború. Rég nyitva áll az ablak idekinn.

– Hát persze. Az Árny Ármádia.

– Igen, a Perem vadászflottája. Többek között.

– Hol vannak most?

– Mostanra majdnem a megfelelő távolságban – mosolyodik el lágyan.

A szeme sarkából les engem, ahogy éppen egy füves mezőn tartunk egy bársonyos, vörös leveles liget felé. Sokkal nagyobb a gravitáció, mint a Marson.

– Sokat változtál az utolsó találkozásunk óta. Talán tényleg tanulságos volt a Határvidéken eltöltött idő.

– Talán igen – sandítok fel a világ fejjel lefelé csüngő tetejére. Nagyjából három kilométeres térség húzódhat a magasból lefelé növő fák hegye és annak a csúcsa között, amelynek most nekidőlök. – Hosszú idő lehetett, mire ezt a helyet megépítetted. Már akkor nekifogtál, amikor nyerésre álltunk.

– Igen.

– A remény vagy a kétely szülte?

– Mindkettő. Igazából mindig is erről álmodoztam, már jóval azelőtt, hogy Fitchnerrel szervezkedni kezdtünk. Te még gyermek lehettél, amikor először megpróbálkoztam ezzel, de akkor még képtelenség lett volna megcsinálni. Hiányzott a technológia és a megfelelő tudósokhoz sem fértem hozzá. De amikor ti elfoglaltátok a bolygókat, az Aranyak legjavából válogathattam.

Megforgatja híres gyűrűjét, ez amolyan kattanás nála. Ahogy leül a fűbe, az Arany szemgolyó engem figyel az ujján. Szél kotorászik a levelek között. Elég bizarr egy aszteroida belsejében ezt érezni, de úgy tűnik, hogy a világában saját időjárási mintázatok működnek, ahogy saját napja és gravitációja is van.

– Ebből a hatalmas vállalkozásból és nyersanyag-felhasználásból… akár négy másik Hajnalcsillagra is telhetett volna. És évekkel ezelőtt legyőzhettük volna az Aranyakat – próbálom közömbösen, vádaskodás nélkül megjegyezni.

– Első alkalom a történelem során, hogy valakit, aki kardból kalapált kaszát, gonosztevőnek bélyegeznek.

– Nem bélyegeztelek gonosztevőnek.

– De magadban ezt gondolod, még ha szavaidat mézbe mártod is. Az ember elunja, hogy mindenét a háborúra fordítsa. Szerinted mi lesz, ha tényleg ti győztök, Darrow? Ha szétveritek az Aranyakat? A Vox jó előre megmutatta, hogy mi várna ránk azon az oldalon… Jó, tény, hogy egyelőre kaptak hozzá egy kis segítséget az Aranyaktól. De akkor is. A győzelem küszöbén álltál, és az emberek ellened fordultak. Még ha győzedelmeskednél, akkor se tudnád ettől a kórságtól megszabadítani a világokat. Az Aranyaktól. Rég megtanultam a leckét. – Összefonja az ujjait, ide-oda tekergeti a gyűrűjét. Kissé közönyösen néz le rá. – Tudod, hogy talán te vagy az egyetlen, aki még soha nem kérdezte meg tőlem, miért hordom ezt a gyűrűt?

– Azért hordod, hogy mindenki megkérdezze, ezért nem kérdeztem meg.

– Mivel most látjuk egymást utoljára – mondja kissé bizonytalanul –, késztetést érzek, hogy mindenre rávilágítsak. Hogy mit adtam azért, hogy Fitchnerrel esélyünk lehessen.

Elhallgat, összeszedi a gondolatait.

– A korábbi… vállalkozásaimban volt egy társam, Darrow. Egy Ezüst, akit éppolyan teljes szívvel szerettem, ahogy most Matteót. Ő… jobb ember volt nálam. Miközben én megadtam magamat a… a valóság földhözragadt természetének és pragmatistává váltam, ő álmodozó maradt. Miatta fogadtunk örökbe gyerekeket.

– Voltak gyerekeid?

– Négy – mondja, és megint elhallgat. Egyre csak a gyűrűjével játszik. – Mikor az első vállalkozásunk nehézségekbe ütközött és csődbe ment, ahogy az lenni szokott, a nevünk bemocskolódott. Egy veszedelmes Aranytól kértem kölcsön, hogy a második vállalkozást beindítsam. Nem volt más lehetőségem. A céh szárazdokkba rakott, és ismersz, amilyen nyomulós dög vagyok, egy cápát vettem magam mellé. Az Arany üdítő gondolatnak érezte, hogy egy záradékot iktasson a kölcsönszerződésbe: ha fizetésképtelenné válnánk, húsban is beszedheti a tartozásunkat. Nem is törődtünk a hóbortjával, megszoktuk az… efféle megalázó különcködéseket, és bízhattunk a bevételeinkben. Igen ám, de kalózok rabolták el az egyik ércszállítmányunkat, majd egy másikat is. És ez így ment egészen addig, míg végül nem tudtuk fizetni a kölcsön részleteit, és kénytelen voltam a combomból és a hátsómól kivágni egy fontnyi húst, hogy kielégítsem a hitelezőnket. A lovaival etette meg. Igen, húsevő lovakat tartott. Szégyenünkben a társam nyomozni kezdett a kalózok után. Felteszem, téged nem lep meg, hogy a kalózokat nem más vezette, mint a hitelezőnk legfiatalabb lánya. Én akkoriban azonban igen naiv voltam még, váratlanul ért a hír. Pedig a reálpolitika művelőjének és tanítványának tartottam magamat. Bejelentettem a bűncselekményt a megfelelő hatóságoknak. Szerencsétlenségemre a megfelelő hatóság vezetője és a hitelezőm együtt tanult retorikát Rodoszon. Egy hétre rá a hitelezőm a lányával és annak bátyjaival betört hozzánk. Aludtunk, a gyerekeinket lepedőkbe csavarták, és felakasztották a plafonra, aztán addig verték őket, amíg el nem folyt a vérük. Ott ültem a vörös zuhatagban, és… és akkor felfogtam, hogy nincs olyan, hogy megfelelő hatóság. Az egyetlen hatóság az erőszak. Azt mondták, egyikünknek meghagyják az életét. A társam nem volt hajlandó meghozni a választást, én pedig önmagamat választottam.

Nem szólok semmit, csendben várok, amíg a maga kedve szerint fejezi ki a fájdalmát.

– Erről egyedül Matteo tud. Fitchnernek se mondtam el… túlságosan is szégyelltem magamat. Ő az életét adta volna a feleségéért. Rettegtem, hogy nézne rám, ha megtudja, én nem haltam meg a szerelmemért. – Sóhajtva engedi szabadon az éveken át gyülemlő szégyenét, majd szenvtelenül folytatja. – Azt az éjszakát követően a hitelezőm érdekei szerint voltam kénytelen a piacon ténykedni, míg végül erősebb védelmezőt tudtam megfizetni. Évek kellettek, hogy bosszút állhassak, de mire a végére értem, az az Arany földönfutóvá vált, a gyermekeit elveszítette és Olümposzi Lovagok üldözték. Lefizetéssel, hírek terjesztésével és mások kezével értem el mindezt. Majd amikor utoljára találkoztunk, egy kanalat nyomtam a kezébe, és azt mondtam neki, hogy egy szemgolyójáért cserébe meghagyom az életét.

Hüvelykujja végigsimítja a gyűrű foglalatában nyugvó szem bogarát.

– Álltam a szavamat. Miután nekem adta a szemét, egy reaktor-hajtóműves mentőkapszulába zárattam, és kilövettem a mélyűrbe. Ennek harmincnyolc éve. A gyűrű azóta is sporadikusan veszi a szívdobogását – mondja, én meg kissé émelyegve hallgatom. – Még mindig életben tartja a mentőkapszula táplálógépe, mozdulatlanul fekszik a helyén, és hiába vágyakozik a halálra. Nyolcvankét éves lesz, amikor majd elhaladunk mellette, mert az ő röppályáján indulunk el, és az állomás hajtóművével alig öt év kell, hogy elérjük. Erre képes a haladás. Elrugaszkodik a múlttól, csakhogy az utunkat meghatározó traumákat képtelen semmissé tenni. Soha nem leszek más, mint az a gyáva féreg, aki ott vacog a szerelme és a gyerekei hullája alatt. Soha nem fogom nem látni magam előtt azokat a gúnyos Arany szempárokat, amelyekben ott villogott a tény, hogy nincs kihez fordulnom, hogy mindenképpen ők az erősebbek. Ahogy te se fogod tudni soha elfelejteni Nero tekintetét, amikor Eót felköttette. Mindannyian mindörökre az arany pillantásuk kereszttüzébe ragadtunk. Ezért hordom ezt a gyűrűt. Hogy soha ne feledjem el, hogyan is kezdődött ez a háború.

Csend ereszkedik ránk. Néhány perc hallgatás után töröm csak meg:

– Ezért készítetted ezt a helyet. Hogy a gyerekeid soha ne tapasztalják meg ezt a pillantást?

Bólint, és hirtelen rájövök, miért a robottanárok.

– Soha nem is találkoztak veled ezek a gyerekek, igaz? Nem ismernek téged.

– Nem. Én is fertőzött vagyok. Mind azok vagyunk. Az Aranyak elrabolták az emberiség sorsát, de nem hagyom, hogy megörököljék a láncokat, amelyek mindannyiunkat béklyóznak. Ezek a gyerekek szabadnak születtek és azok is maradnak a távoli csillagok között. Szabadon megtébolyodhatnak és felfalhatják egymást, mielőtt még elérnék a legközelebbi napot. Vagy szabadon teremthetnek maguknak egy új és szebb világot. Szabadon dönthetnek arról, hogy mivé válnak.

– Talán mégis álmodozó vagy.

– Elképzelhető.

– Meghosszabbítod az életedet a telomeráztartályban?

– Még nem döntöttem el – felel elgondolkodón. – Tudom, hogy magányosak leszünk, Matteóval felkészültünk rá. Hiszen az istenek magányosak, nem igaz? Nem hinném, hogy helytelen, ha így gondolok magamra. Elvégre az ember hozta létre az isteneket.

A hosszú háborúskodásba belefáradt arcát fürkészem, mély árkokat vájt belé a küzdelem, ősöreg, akár egy hajó orrszobra.

– Érdekel, hogy mit gondolok?

– Valószínűleg a te véleményed az egyetlen, ami számít nekem – mondja, és elhallgat. Értem, miért. Bizonyos szempontból engem is ő teremtett, én vagyok az elveszített gyermekei után született legelső. – Mindent összevetve te vagy az egyetlen, akitől el akarok búcsúzni.

– Azt gondolom, hogy amikor utoléritek azt az Aranyat, légy kegyelemmel iránta. Ne akarj az arcába nézni, gyűrd le a kísértést, egyszerűen robbantsd fel a kapszulát, ahogy elhaladtok mellette – kezdem. Lehunyja a szemét. – Azt kérdezted, mit tanultam a Határvidéken. Ezt. Lehet, hogy mások készítették a láncokat, de mi ápoljuk őket. Vess véget a fájdalmának. És a sajátodét is felejtsd el. Ki tudja, megeshet, hogy nagyobb gyönyörűségedet lelnéd az apaságban, mint abban, hogy az istent játszod.

Elgondolkodik. És amikor újra beszélni kezd, egy más ember szólal meg, mintha idegen nyelven próbálkozna. Meglep. Az érzelem mindig is távol állt Quicksilvertől.

– Tudod, Darrow, mindig azt mondtam, hogy te vagy az életem legjobb beruházása. Miközben nagyon régóta sokkal több vagy nekem annál – fordul félre, próbálja közönyösen szemlélni a saját sebezhetőségét. – Sok éve a fiamként tekintek rád.

Pont, ahogy gondoltam. Azért hagyta, hogy megtegyem idáig azt a hosszú és felesleges utat, hogy ne bocsássa rendelkezésemre a csodát, amire pedig most olyan nagy szükségem lenne. Nem Odüsszeusz bölcs, szürke szemű istene ő, hanem csak egy azon istenek hosszú sorában, akik kínozták Odüsszeuszt. Az önző istenek egyike. Találkozni akart velem, és nem azért, hogy megértés ébredjen bennem iránta, hanem hogy megbocsássak neki, amiért elmenekül. És bár dühös vagyok, őszintén meg is bocsátok.

Megfogom a kezét. Összerezzen, de nem rántja el, és hagyja, hogy lehúzzam ujjáról a szemgolyós gyűrűt.

– A te háborúd véget ért, Quick. Mostantól átveszem tőled. De ha bármilyen segítséget adhatnál nekünk, amivel nem veszélyezteted ezt a hajót és a küldetésedet, azt nagyra értékelnénk.

– Annyit nem adhatok, hogy megváltoztathatnám számodra a végét.

– Úgy érted, vár rám a Völgy? – húzom el a számat.

Bólint.

– Volt egy kegyelmi pillanat, amikor győzhettünk volna, de hagytuk kicsúszni a kezünk közül az esélyt. És késő.

– Adtam én neked valaha is üzleti tanácsot? – kérdem tőle mosolyogva. – Hát te is tedd meg nekem azt a szívességet, hogy háborúskodás kérdésében ne akarj okosabb lenni nálam.

Elneveti magát.

– Mire volna szükséged? Csak hajót ne kérj, mert az enyémeket szétszedtük, és felhasználtuk a Rasához. És a kevés megmaradtra szükség van a távozásunkig, hogy ha kell, megvédhessük magunkat ebben a pokoli rendszerben.

– Élelmiszerre, felszerelésre, fegyverekre, vértekre és a feleségem ügynökére. De a legégetőbben információra. Tekintve, hogy vándorló világoddal új hazát kerestek, ráadásul messziről láttad, ahogy jövünk, nyilvánvalóan rendkívüli a teleszkópotok.

A Tabula Rasa fő teleszkópsora olyan, mint valami acél-üveg szélvihar. Több részből épül fel, melyek önállóan is képesek a kráterekből kiemelkedni, és látószöget váltani. A teljes berendezés egy sötétben függő gömb alakú megfigyelőteremhez kapcsolódik, itt futnak össze az adatok. Az aszteroida felszínén nyolc kisebb, rövid hatótávolságú teleszkóp is telepítve van, a dőlésszögük módosítható, nem kell az egész rendszert folyton egymáshoz hangolni. Még egy olyan csillagászatilag képzetlen zöldfülű is képes értelmesen kezelni, mint amilyen Quicksilver, ráadásul mesterséges intelligencia működteti.

– Mutasd a rendszert – adom ki az utasítást.

A terem alatti feketeségben megjelenik a teljes galaxis. Egy központi emelvényen pedig egy második, háromdimenziós kép emelkedik ki. Nem a valóságot mutatja, mert ahonnan nincs elegendő jelen idejű vizuális információja, azt a teret kitölti az égitestek nem látható elemeivel. Elképedve fogom két kezembe a rendszerünket.

Zeusz törékeny mindentudását tárja elém a teleszkóp, egyetlen korlátja, hogy csak a Tabula Rasa szemszögéből láthatom a világokat. Ha jobban megnézem, az aszteroidák itt-ott kitakarnak szeleteket az űrből, akadnak vakfoltok, de ennek ellenére is lélegzetelállító az élmény. Látom, ahogy a bolygók lassan forognak tengelyük körül, feltárul szemem előtt minden titkuk, míg körbetáncolnak a Nap körül. Amíg a látcsövek lencséi figyelnek, a mesterséges intelligencia mindent rögzít, kedvem szerint visszatekerhetem az időt.

Matteo jól mondta, sokkal több időm van, mint hittem.

Ott lebeg előttem a Mars. A holdjai, a Phobosz és a Deimosz továbbra is az ellenség birtokában vannak, de ezenkívül nem változott a helyzet, a bolygó ostroma nem durvult el. Az Acéleső még mindig várat magára. Félelmeim nem váltak valóra. Sőt. Az ellenséges flotta jócskán megfogyatkozott, vagy a felének nyoma veszett. Visszatekerem a felvételt, hogy lássam, nem rejtőznek-e a bolygó árnyékában, de nem.

Meghökkentő látvány, ahogy húsz nappal ezelőtt a teljes Por és Sárkány Ármádia veszi a cókmókját, és kihajózik a Phobosztól. A mesterséges intelligencia az egyik kisebb távcsővel végigkövette az útját, így nem veszítettük el őket. Máskülönben soha nem bukkannánk a nyomára a hideg meghajtókkal hasító peremi hadiflottáknak, annyi űrszemét és törmelék lebeg mindenfelé a több milliárd sugárkilométernyi világűrben, és akkor az aszteroidák pöttyeit még nem is említettük. Így azonban tökéletesen nyomon követhetem a Porvető homályos alakját – az Öv felé vezeti hajóhadát. Két nappal ezelőtt átszelték az Aszteroidaöv harmadát, száznyolcvanmillió kilométernyire vannak a Tabula Rasától. Nem jelentenek azonban rá fenyegetést, a pályájuk nem erre hozza őket, a céljuk láthatóan a Jupiter, eltökélten és gyorsan haladnak.

Tíz nappal a flották távozta után egy újabb indul utánuk a Phobosztól.

Ezt a Fényhozó, leánykori nevén Hajnalcsillag vezeti.

Vagyis két flotta is becélozta a Jupitert. De ugyan mi okuk van erre?

A választ egyértelműen az úti cél adhatja meg, ezért a Jupiterről kérek egy közelit a mesterséges intelligenciától. Az emelvényen ott lebeg a gigantikus bolygó, egészen aprónak érzem mellette magamat. Százhuszonegy holdja közül jelenleg harminckettő látható, a többit a Gázóriás tömege kitakarja.

Több órán keresztül nagyítok ki innen-onnan képeket, a látószögek és fények váltakozva ugrálnak előttem. Hitetlenkedve hullok lassan térdre a teremben: mióta nem érkezett jó hír! De ez most az, és alig hiszek a szememnek. Pedig világosan láthatom, ez bizony az. Csupa jó hír.

És az ösvény, ami csak rám vár.

Tíz órával később, miközben az Archimédészen folynak a javítások, Auraéval, Cassiusszal és Sevróval a teleszkópteremben gyűlünk össze. Sevro egy bögre kávét babusgat, Cassius pedig egy láthatóan feneketlen flaska brandyt szopogat. Pedig azt gondoltam, hogy ezt a szokását elhagyta valahol az Övben.

– Azt tudjuk, hogy Quicksilver nem tér velünk vissza a háborúba. Úgy tűnik, a flottája javát darabokra szedte, és beépítette ebbe az állomásba – kezdek bele.

– Vagyis hagyjuk, hogy ez a pöcsfazék egyszerűen kihajózzon a rendszerből – motyogja Sevro. – Nem érdemli meg. Rondán rá kéne erre faragnia.

– Mi volna hát a javaslatod? – kérdezem.

– Jó okkal dobtuk ki azt a távközlőbóját korábban – feleli.

– Igen. Hogyha nem adja át a hajóit, akkor közzé tegyük a koordinátáit az egész rendszerben. Hogy pisztolyt tarthassunk a fejéhez. Na de akinek egy fillér sincs a zsebében, azt nem érdemes kirabolni.

Sevro nagy sóhajjal megadja magát.

– Szerintem még csak nem is szereti azokat az ő híres Homo sapienseit. A gyerekeit. Vagy inkább szánalmas embertojásait – morogja. De a haragja jócskán alábbhagyott, mert amióta beindultak a javítások az Arcsin, tudja, hogy hamarosan hazaindulunk. Felsandít a teleszkópra. – És akkor mi van? Kitaláltad, hogy húzunk haza?

– Mondhatjuk azt is – felelem. Gyanakodva húzza össze a szemét. – Amikor elindultunk ide, nem kértem ki egyikőtök véleményét sem, mivel Uralkodónk parancsát teljesítettük, és csak egy hajónk volt. Most azonban mindenki elmondhatja, hogy mi az álláspontja, miután látta, amit én. A te véleményed egyértelmű, Sevro, te hazaindulsz. És nem is akarok semmin változtatni, nem nyomasztani akarlak, de mindenképpen tudnod kell, amit én tudok.

Kihúzza magát, figyelni kezd.

Aktiválom az emelvényt. A Jupiter holdjai homályos aranyfényben fürösztik társaim arcát. Sevro felnéz. Aurae szája mosolyra húzódik, és akkor meglátja az Obszidián hajókat.

– Háborúkban, főleg ha évtizedekig tartanak, elkerülhetetlenül felbukkannak a keselyűk, akik csipegetni kezdenek a meggyengült felekből – magyarázom. – Mostanra a mi háborúnk is kitermelte az első igazi keselyűjét: Volsung Fát. Mielőtt még Sefi és az ÖsszTörzs megvethette volna a lábát a Köztársaság elleni lázadásukat követően, lecsapott rájuk. Ellopta Sefi trónját, a vitézeit és a flottáját. Mivel tisztában volt azzal, hogy ha a Marson marad, előbb-utóbb kivéreztetjük, sietve továbbállt, és a távoli, meggyengült városainkat és kereskedelmi állomásainkat kezdte fosztogatni az Övben. Most azonban friss vért szimatol.

Sokat tanakodtunk útközben, hova lettek az Obszidián kalózok, akik közé a veteránjaink egy része is beállt. Elvileg az Aszteroidaövben kellett volna lecsapniuk mindenre, amit találnak. De felszívódtak. Hát most megkaptuk a választ, láthatjuk, hogy rég nincsenek az Övben. A Jupiter holdjait támadják. A Raák otthonát.

– Iliumra támadni – krahácsol Cassius –, öngyilkos vállalkozás.

– Ezúttal nem feltétlenül. Dido és Héliosz annyira szeretett volna a végére járni a harcoknak, hogy a Perem haderejének legjavát a Magba vitte. Két teljes Ármádia távozott, a Por és a Sárkány a Mars ellen vonult, mint tudjuk, és csak az Árny maradt a haza védelmére. Márpedig a Perem hatalmas, egyetlen flotta és a helyi erők mit sem érnek abban a végtelen térségben. Szerény becsléssel is legalább három egész hetvenkettő milliárd kilométer a Neptunusztól a Jupiterig tartó birodalom. Abból, hogy a Sárkány és a Por hazafelé füstöl, arra következtethetünk, hogy az Árny nagyon meg lehet szorulva – vigyorgok. – A keselyű letolt gatyával kapta őket, és jól a seggükbe mart.

– De ott van nekik az Iliumi Gárda is, nem? – dörmögi Aurae.

– Azt a helyőrséget Volsung Fá szétverte – felelem neki, szinte büszkén a szörnyetegre, aki megölte Sefit. – Felvétel nem készült az esetről, de a törmelék látszik. A holdrendszerben jelenleg nincs számottevő védelmi erő. A Sefitől elrabolt hajóhad az én flottám élvonalában harcolt, és a Volk tengerészete kemény. Cirkálók, rombolók. Ez nem egy elhanyagolható fosztogató csapat.

– Sajnos jóval kevesebbet látok, mint szeretném, okosan használják a holdakat a rejtőzködésben, de úgy tűnik… és ez az egészben a legkülönösebb, hogy ez a Fá egyesítette a Marsról szerzett hajókat és az ÖsszTörzs vitézeit a Messzi Tinta varégáival – intek a holdak között ólálkodó kisebb csoportnyi hajóra: nagyjából kéttucatnyi apróbb jármű, korvettek talán, de a formájuk igen különös, egyikünk sem látott még hasonlót.

Cassius felröhög. Sevro a kávét iszogatja. Látja, milyen jó hír ez a Marsnak. Aurae olyan arcot vág, mint aki mindjárt elhányja magát. Megzabolázom a fene nagy lelkesedésemet. Tény, hogy a Raákból csináltak épp bolondot, de Aurae népe látja valójában a kárát.

– Ez a gond a mesterséges intelligenciával – közli Cassius. – Fantáziálgatnak a kis szörnyek. A Messzi Tinta varégái, hát persze… jó, nem mondom, hogy nem létezhetnek. Elképzelhető. De rohadt messzire vannak. És vadak. Feltéve, hogy maradt még belőlük. Hajókat viszont kizárt, hogy gyártanának, arra képtelenek. És hogy nekimenjenek Iliumnak? Ne nevettess! Szerintem ez a mesterséges intelligencia túl sokat volt egyedül, és mindenféle röhejes mesével szórakoztatja magát.

– Vagy Fá olyan hatalmas Obszidián flottát kalapált össze, amilyet a Sötét Lázadás óta nem látott a világ – veszi át a szót Sevro. – Lehet, hogy tényleg ő Ragnar apucikája. De én azt mondom, hadd egyen. Zabálj, zabálj, te gonosz görény!

– A magam részéről, úgy hiszem, egy szélhámos, de semmiképp se lesz hosszú életű a szerencséje. Az érkező Ármádiákkal nem tudja felvenni a harcot, a Volk hadihajói ide vagy oda. Héliosz élve felfalja őt. De… az is tény, hogy most kitör a totális káosz a Jupiter százhuszonegy holdján.

Sevro úgy méreget, mintha én lennék a legnagyobb barom az egész világon. És kávézgat tovább.

– Kihasználhatjuk. Be tudunk lopózni Iliumba. Miután elfogadtuk Athéné meghívását. Találkozunk Kalükében az ügynökével, bemutatom Arész Sisakját, és átvesszük a flottát, amiről beszélt, hogy a Köztársaság erőivel egyesítve lezárjuk végre a háborút.

Néma csend.

– Remélem, van elég hajója, hogy tényleg felvehessük végre a harcot az Aranyakkal, de ki tudja? Csak azt tudom biztosan, hogy Virginia és Victra számít ránk, várják az erősítést. Ez az utolsó esélyünk, hogy harcba szállhassunk. Senkit sem kényszerítek, hogy velem tartson, de nekem oda kell mennem.

– Nem, Darrow, nem kell ezt tenned – nyögi Sevro.

– Feladatot kaptam. Küldetést. Teljesítenem kell.

– Athéné meghívása nem neked szól, Darrow – szólal meg ekkor Aurae kissé zavartan. – Ha Sevro nélkül jelensz meg nála, nem biztos, hogy megkapod azokat a hajókat.

– Ugyan miért nem? – mered rá Cassius.

Aurae rám néz, vajon elmondom-e az igazat.

– Tizenkét éve az Iliumi Csata előtt Romulus segítségét kértem Roque-kal szemben, és cserébe átadtam neki a Perem összes Arész Fiának nevét – mondom. – A Raák a nevek birtokában tisztogatást rendeztek.

– Tisztogatást?

– Megöltek mindenkit – mondja ki Aurae szépítgetés nélkül. – Még többet is, mint akiről tudtak.

Cassius álla leesik, döbbenten bök felénk:

– És semmi feszkó… semmi gólyavére méreg a reggeli kásában?

– Ha valakinek, hát neked tudnod illenék, hogy hiszek az ember változásra való képességében. Hogy bárki ki tud lépni a saját árnyékából, Cassius – magyarázza Aurae. – De én beépített ügynök voltam, nem ismerem annyira az elvtársaimat, nem tudhatom, hogy mindenki megbocsátott-e.

– Athénétől kaptad a Völgybe vezető ösvényt, nem? – kérdezem, mire bólint. – Akkor ha elvezetsz hozzá, kész vagyok szerencsét próbálni vele.

Aurae láthatóan aggódik értem, de egyben mintha büszke is lenne rám.

– Az lenne a legjobb, ha Sevro mégiscsak jönne. Te vagy Arész fia, Sevro. Felelősséggel tartozol ezért. Segítened kell!

– Nem fogok hazudni, király nagy gerillaharcos vagy – csatlakozik hozzá Cassius is –, hasznodat vennénk, Barca.

– Nem – szögezem le. – Sevro ezerszer többet adott, mint amennyit bárkitől kérni lehet. Ahányszor csak kértem, ő készen állt. Kérni sem kellett. Megérdemli, hogy hazamehessen. És így, hogy a Perem seregei nincsenek ott, jó eséllyel lejuthat a felszínre, és végre a családjával lehet.

Sevro hálás ezért a pár mondatért. Látom a szemében, ahogy elképzeli, mint öleli végre magához a lányait, az új kisfiát.

– Háborús övezetbe akarsz hajózni, ahol az egyetlen biztonságos hely olyanokkal van tele, akiknek minden oka megvan rá, hogy golyót repítsenek a fejedbe – szólal meg barátságos komolysággal.

– Ez az én ösvényem, másfelé nem indulhatok – bólintok rá. – Apád rád hagyta, de a testvérem vagy, szóval felfoghatjuk az én örökségemnek is.

40

Lyria

TÁVOZÁS

A tükör előtt állok, ujjamat végighúzom a homlokom tetején induló, a fejemet koszorúként ölelő rózsaszín friss hegen.

– Felnyitottátok a koponyámat, mint egy cukorkásdobozt.

– Megmondtam, hogy nagy beavatkozás lesz – szól ki Matteo a kórházi helyiségből.

– Hát és tényleg, micsoda remek választási lehetőségeim voltak!

– A hegek begyógyulnak, és végre a szarkazmusod is feléledt. Remek! Az első héten csak és kizárólag a nyál folyt a szádból.

Jól mondja. A műtétet követő héten tényleg csak nyáladzottam, beszélni se tudtam, hiába nyitogattam a számat. A második héten sikerült egyáltalán lábra állnom. A harmadik hétig olyan volt, mintha a testem csak egy báb lenne. Mindössze a negyediken kezdett a testem visszatalálni hozzám, azóta nagyjából megint önmagam vagyok. De ami a legfontosabb, hogy minden emlékem megvan, a szépek és a rémesek, mind biztonságban. Persze honnan tudnám, ha nem lennének meg?

Ha, ahogy Matteo mondta… tabula rasa lennék. Tiszta lap.

Matteo nem jött el mindennap, és ha meg is látogatott, sokáig egyszer se maradt, nem voltak nagy beszélgetéseink. De ahhoz képest, hogy az elmúlt öt hétben csakis fényes robotokat láttam, remek érzés, hogy mosolyogva ott ül a kórteremben, amikor kijövök a fürdőszobából.

A kanapén ül, és mintha selyemből lenne. Semmi ránc, semmi gyűrődés, minden sima rajta. Az ő ragyogó zöld és kék megjelenésén kívül minden más savfehér és acélszürke a helyiségben. A mosolya lehervad, és komolyan emeli a szemöldökét a rácsra előttem.

– Kérhetek egy rácspróbát?

– Megint? – kérdezek vissza csüggedten.

– Ez lesz az utolsó. Gondolj a szívemre! Mégse küldhetlek vissza a világba, ha csak halvány esélye van annak, hogy kacskalábú leszel.

Visszafordul a határidőnaplójához. Nem látom, mit csinál, de az ujjai rángatóznak, egyértelműen ügyködik valamin. Elindítom a rács programját, elkezdem válogatni a holotömböket. Egy idő után minden színkódos tömb más frekvencián szólal meg, ezek érzelmeket váltanak ki belőlem. Ez a lényeg. Nosztalgia, rémület, sajnálat, öröm, féltékenység, jókedv és megbánás szerint osztályozom mindet, az érzelmeket egy skálán helyezem el a rácson. Kilenc és fél perc alatt végzek vele, ekkor Matteo feláll, és szemügyre veszi az eredményemet.

– Bámulatos – mondja.

– Mi?

– A személyiséged – kacsint rám. – Az agyad ismét a sajátod, Lyria. Majdnem. Még mindig érzed?

Kutakodom az agyamban. A parazita eltűnt belőle, valamit azonban… még mindig érzek.

Mondják, hogy amikor egy végtagját levágják az embernek, akár még évek múlva is érezni véli. Ez is hasonló lehet. Leszámítva, hogy ez nem egy végtag volt. Hanem egy idegen a testemben, amit nem tudtam irányítani. De azon kapom magamat, hogy hiányzik. A biztonságérzet. Hogy valami nagyra hivatottnak érezhettem vele magamat. Vigaszként hatott rám, amikor a saját kiszolgáltatott kicsiségemmel szembesültem az óriások világában.

– Érzem.

Biccent, feláll, a kórterem másik végébe ballag. Esetlenül követem elegáns lényét. Éles fényben fürdő acélmosdó előtt állunk meg. Egy kerek kis irányítópanelt nyom a kezembe.

– Semmisítsd meg. Ez soha nem te voltál. Te soha nem voltál ez. Rajzolj háromszöget a hüvelykeddel a fénytörőre, semmisítsd meg, és légy tiszta.

Lepillantok a parazitára.

Mozdulatlanul hever a mosdóban, ártalmatlan és mégis csábító. Olyan aprócska, mint a kisujjam körme, lapos, és a kis testét ezernyi áttetsző csápocska veszi körül, mint valami árvalányhajkóc. Azóta nem láttam, hogy Volgával és Victrával lezuhantunk a Marson, és átmászott belém Függelékből. Beásta magát az agyamba. Ettől a gondolattól, az erőszaknak az emlékétől mozdul meg a hüvelykujjam.

Háromszöget rajzolok.

A parazita felett az éles fény erősödni kezd. Matteo elfordítja a fejemet, a mosdóból meleg árad a tarkómra. Amikor elül a bántó fény, visszafordulhatok, és a parazitából mindössze folyékony fémtócsa maradt. A lefolyóba csordogál. Matteo az enyémhez koccintja a poharát.

– Szép volt, Lyria, végre szabad vagy – mondja. Tényleg annak érzem magamat. – És örvendezhetsz, időközben az Uralkodó küldöttei is megérkeztek. Darrow vár.

– Hogy? Ő jött el – meresztek rá nagy szemeket.

– Igen, a szomszédos szobában szállt meg. A hajóját fel kell kissé turbózni, de nem marad sokáig – közli, elhallgat. – A Perembe indul tovább.

– A Perembe? – zakatol az agyam. – Miért oda megy? Hamarosan megtámadják a Marsot.

– Jaj, nem, a Marsot megtámadták. És a Peremet is. Épp Volsung Fá, ami azt illeti – markolja meg mosolyogva az ingén keresztül a medálját. – Gondoltam, ez téged is érdekelhet, hiszen ő ölte meg a barátodat, Ephraimot is.

– Ephraim nem volt a barátom.

– Nem, tényleg, a másik volt a barátod. Hogy is hívták? Vulgar? Volgana?

– Volga – javítom ki. – És nélkülem is jól tudod.

– Csak ellenőriztem, hogy minden klappol a memóriádban – kacsint rám.

Darrow nem a leghatalmasabb ember, akivel valaha találkozom, de olyat még nem láttam, akinek saját gravitációja van. Minél közelebb kerülök hozzá, annál jobban vonz. Vörös fény alatt fekszik egy orvosi ágyon, orvosi drónok veszik körbe. Izmos, hegekkel borított teste izzadságban fürdik. Egyetlen lábában nagyobb erő lakozik, mint nekem az egész lényemben.

Távolból sokkal egyszerűbb volt őt bírálni. Mert közelről elég egyetlen pillantást vetnem a testére, hogy tudjam, ég és föld a kettőnk létezése, a tapasztalataink a világban. A kettőnek semmi köze egymáshoz. Miféle ellenfelekkel kell az embernek megküzdenie ahhoz, hogy a hadigépezethez hasonlatos teste ennyi sebet kapjon?

A hangja így élőben jóval mélyebb, beleborzongok, amikor meghallom.

– Bizonyára te vagy Lagalosi Lyria – szólal meg fektében, még a szemét sem nyitja ki.

– Veled akarok menni a Peremre – bököm ki.

– És mégis honnan tudod, hogy hova megyek? – nyitja ki a szemét.

– Matteo mondta.

Hallgat egy kicsit. Még a némasága is ijesztő.

– Mit mondott még Matteo? – kérdi végül.

– Hogy hajókra van szükséged, de itt nem kaptál, ezért indulsz a Perembe. Ami a varégák, pontosabban Volsung Fá támadása alatt áll.

– Ezt mind elmondta neked?

– És még többet is.

Felhorkan.

– Hiányzik neki a hüperióni pletykaklub.

– Én találkoztam Volsung Fával.

– Valóban? – csendül kíváncsiság a hangjában.

– Egyszer üldözött egy folyosón. Koromfekete vértezet borította. Amiből tüskék álltak ki.

– Tüskék?

– Embereket nyársalt fel velük. Volga kellett neki.

– Ja, igen, amikor a Pandoráról menekültetek el.

– Tudod, ki vagyok. És mit tettem.

Még mindig a mennyezetet nézi.

– A feleségem szerint megbocsátottunk neked, és nekem kell gondoskodnom róla, hogy épségben hazaérj.

– Megbocsátottatok? Cseszd meg! Unom, hogy olyasmi miatt érezzem magamat bűnösnek, amit soha nem akartam elkövetni. Azért kérdezem, mert ha tudod, ki vagyok, akkor azt is tudod, hogy jóban vagyok Volgával. Éppen ezért fel nem foghatom, hogy miért ne akarnál magaddal vinni, amikor én vagyok Ragnar Volarus lányának az egyetlen barátja ezen a világon.

Csak akkor néz bele a szemembe, amikor közvetlenül mellette állok. Fáj neki a kezelés. És én hírből is csak töredékét ismerem annak, amit ezek a szemek láttak, mégis agyonnyom a súlya. Eo akasztása. A lángokban álló ármádiák. A pengéjétől holtan összecsukló Uralkodó. Egy szörnyű pillanatra átjár a felismerés, hogy milyen lehet ő lenni. Olyan embernek, aki átokként cipeli a kötelességet, hogy az ellenség fegyvereivel szabadítson fel olyanokat, amilyen én is vagyok.

Mindezt miért? Hogy az olyanok, mint én csípőre tett kézzel álljanak elé, és mindenfélét számonkérjenek rajta.

A sokévnyi iránta érzett düh feloldódik a lénye valóságával szemben. Soha nem szeretnék Acélesőbe kerülni. Soha nem szeretnék Páratlan Sebhelyes ellen harcolni. Márpedig ő nem eggyel, hanem minddel harcolt.

– Nem azért megyek, hogy Volgát megmentsem – mondja most. – Egyébként is mostanra nyilván halott, vagy átmosták az agyát. Bocsáss meg, de ez az igazság. Fájó igazság. Ez a Fá nem játszadozik az étellel.

– De…

– Ilium háborús övezet. És minden csak még rosszabb lesz. Fának nincs sok hátra, mert hamarosan hazaér Héliosz a Perem teljes katonai arzenáljával, és lecsapnak rá. Katona vagy, Lyria?

– Nem – mondom ki.

– Akkor ne akarj…

– Mert Vörös vagyok, ugye?

A szemében harag villan, de a következő pillanatban éppolyan gyorsan ki is alszik benne. A hangja is sokkal kedvesebb, ahogy folytatja: – Ismerem a Vörösek bátorságát, Lyria. Nagyon is jól ismerem, épp ezért azt is tudom, hogy egy Vörös bátorsága nem a vértjében, vagy a termetében, vagy a tapasztaltságában lakik. – Nagyot sóhajt. – Figyelj rám, Virginia átküldte nekem az anyagodat. Tudom, mi történt a táborban, ahol a családoddal éltél. Azok a táborok nagyon nem olyanok lettek, aminek szántuk őket. És ezt mélységesen sajnálom.

– Nem kell engem megvédened – csattan a hangom élesebben, mint szándékoltam. – És most te figyelj! Nem kell a sajnálatod. Volga a legjobb barátom. Az egyetlen barátom. Azért adta át magát Fának, hogy megvédje a Marsot. És ezt mindenki hagyta. Nem vádaskodni akarok, csak mondom, hogy nincs neki senkije. És én tudom, az milyen érzés. Megfogadtam, hogy visszahozom őt. És senki más nem áll ki érte. Tényleg magasról teszel rá? De hát nem ő Ragnar örököse? Ez semmit sem jelent neked? Ragnar a barátod volt. Ezt mindenki tudja.

– Nem segíthetek mindenen és mindenkin – húzza el a száját. – Ha minden a tervek szerint zajlik, nem is találkozunk Obszidiánokkal. Valószínűleg legfeljebb a hátrahagyott mocskukat látjuk. Ami különös, a Mars nekik köszönhetően jutott lélegzethez, ezért sok szerencsét kívánok nekik a Perem ellen. Harcoljanak csak. Neked pedig sok szerencsét az utadon. A hajód holnap 05:00-kor indul. Menj haza! Én személy szerint bármit megadnék, hogy hazamehessek.

Viszketek a haragtól, bolhapöcsnyinek érzem magamat. Valami miatt arra számítottam, hogy minden másképpen alakul, csak mert valaha Vörös volt. Még mindig az. Vörös. És én is Vörös vagyok. Lehet, hogy azért, mert tudja, hogy Gamma vagyok? Azt gondoltam, hogy meglátja a bátorságomat, a húzásomat, és a rakománnyal együtt engem is bepakoltat a rakodódrónokkal a hajója gyomrába. De nem. A lehetőség, hogy számíthat valamit a létezésem, a parazitával együtt lefolyt a csatornába.

Másnap kora reggel Matteo ébreszt.

Hallgatagon zuhanyozom le és öltözöm fel. Mielőtt végleg elhagyom a szobát, még egyszer utoljára kinézek a kerek ablakon, és hallgatom kicsit az üvegen át beszivárgó zenét. A lábadozásom alatt végig velem volt, és ez az egy fog ebből az egész helyből hiányozni.

– Szerencsés vagy. A hajót a saját konyhánkból töltöttük fel. Egy Pilóta nevű kifinomult mesterséges intelligencia vezeti – magyarázza Matteo a hangárba menet. Y alakú hajó várakozik odabenn, a rámpája nyitva. A hangár másik oldalán Darrow fekete hajója áll a javítódokkban. Mintha egy lándzsaviperára hasonlítana. A padlóra hegesztődrónok vetnek veszett árnyakat. – Talán nem túl kreatív, de ahogy a neve is mutatja, legalább olyan biztosan visszavisz a Marsra, mint egy ember.

– És ha megtámad bennünket egy ellenséges hajó?

– Felveszi a harcot.

– És ha megpróbálom átvenni az irányítást?

– Nincs irányítás. Te nem számítasz a hajó működésében. – És semmi másban sem. – Hamarosan… – az órájára pillant –, pontosan félóra múlva indul. Te csak dőlj hátra, és élvezd a hajó nyújtotta kényelmet. Utastársaddal pontosan harminchárom nap múlva landoltok Ageában. Ha nem lőnek le benneteket, vagy nem ölitek meg egymást útközben.

– Az utastársam? – torpanok meg a rámpán.

– Ő korábban elfoglalta odabenn a helyét. De mielőtt még beszállnál, szeretnék neked köszönetet mondani, Lagalosi Lyria.

– Miért?

– Hogy emlékeztettél rá, milyen szép is a barátság, és ha jobban megnézzük, a tömeg is emberekből áll. Miattad sokkal jobb szívvel fogok mindenre visszagondolni – mondja. Visszagondolni? Nem tudom, hogy most sértődjem-e meg vagy sem, mindenesetre érzem, hogy fülig pirulok, amikor hozzám lép, lehajol és ad két puszit. Égbolt-és virág-és napsütésillata van.

– Barátság – duzzogok. – Darrow meg a többiek mennek a barátom után. Engem meg elküldenek az ellenkező irányba.

– Hát hogyne. Pisztolyt nyomunk a fejedhez, hogy hazamenj – vonja fel a szemöldökét. – Utazz jól! – fordul sarkon, és fütyörészve indul a hangár kijárata felé.

A rámpa egyenesen a hajó közös pihenőhelyiségébe visz, ahol félmeztelen tetovált férfi ül a padlón, és kávésbögréből iszogat valamit. Elképedten meredek utastársamra.

A Mars Koboldja. Azt a szentséges szarveretes szart. Nem sokon múlik, hogy a nyakamba kapjam a lábaimat, és fussak, amerre látok.

– Elkéstél – vakkant felém.

– Hogy?

– Elkéstél.

– Darrow azt mondta, hogy a hajó 05:00-kor indul.

– Szerinted mi a szarra várunk még, vöröske? Benzinre? Tiszta égboltra? Á-áá. Rád – bök felém a bögréjével. A padlóra csap. – Nosza neki, Pilóta!

– Negatív, Barca utas. Hajónk csak a kijelölt ablakban indul. Nem vagyunk egyedül az Aszteroidaövben. Kérésed megtagadva.

– Cseszd meg magad. Indulás!

– Negatív, Barca utas. Hajónk csak a…

– Elsőre is hallottam.

– …kijelölt időablakban indul.

Sevro a bögréjébe borong. Én meg idétlenül álldogálok ott, míg végül rám mered.

– Mit bámulsz?

Felnézek a mennyezetre, tiszta hülye vagyok. Lenézek rá. Darrow súlyos és hallgatag. Sevro olyan, mintha egy faaprítóval nézne az ember farkasszemet, ami bármikor megindulhat felé.

– Te Sevro Barca vagy.

– Mondták már.

– Én…

– Nem izgat.

– Lagalosi Lyriának hívnak.

– Nem izgat. Csinálj valami hasznosat a száddal!

A fejével az étkező felé int. De én gyökeret eresztettem előtte.

– Azt akarom mondani… – elcsuklik a hangom –, azt szeretném mondani, hogy sajnálom. Ulisszeszt – bököm ki, és a feje olyan sebességgel csapódik felém, hogy hátraugrom.

– Hogy mondod?

– Ulisszeszt. Hogy…

– Hogy? – pislog felfelé Sevro.

Rémülten bámulok rá. Nem tudott róla. Ó, istenek. Azt hittem, tudja. Azt hittem, az Uralkodó elmondta nekik. Azt hittem, ő is tudja, hogy ki vagyok. Mint Darrow. Most akkor ő is tudja, ki vagyok? Mégis, mit tud? Jaj, a picsába. A picsába!

– Hogy? – ismétli Sevro megint. A torkomban gombóc, nagyot nyelek. – Hogy? – áll fel Sevro a földről. Magasabb, mint amilyennek elsőre látszik. Erőteljes testalkat, hatalmas pörölykezek. A következő pillanatban a levegőben lógok, azok a pörölykezek markolják a torkomat, szorítják ki belőlem a szuszt. A kézfejére farkaskoponya van tetoválva. Nincs benne semmi kedves. Csak rémisztő. Nem kapok levegőt, a lábaim rúgkapálnak. Az övén tokokban kések lapulnak. Egy szörnyeteggel összezárva küldenek haza. A tetovált kezet csapkodom. Olyan, mintha egy fatörzset akarnék szétverni. – Hogy?

– A fiad… – nyögöm –, Ulisszesz.

Egyre jobban szorít a marka. Meg fog ölni. A tüdőm levegőért sikít. Fehér pöttyök vibrálnak előttem.

– Fiú? – pislog, és a szorítása enyhül. – Mit sajnálsz? – ráz meg, mint egy rongydarabot. – Mit?

Fogalmam sincs, hogy mit tud és mit nem, ezért inkább mindent bevallok.

– Én… a Pandorán voltam. Victra börtönében, Volgával együtt. Fá a varégákkal ránk támadt, és a hajó megsemmisült. Victrával menekültünk a Marsra, ő beszorult egy fatörzs alá, mi segítettünk neki, és hármasban menekültünk. Victra megszült, mielőtt még biztonságba jutottunk volna. Amennyire tudtam, segítettem. De egy halászfaluba jutottunk, és hiába hittük, hogy biztonságban vagyunk. Mert nem voltunk.

– Meghalt? – kérdi halkan.

– Sajnálom. Azt hittem, tudsz róla.

Leszegi a fejét, a padlóra mered.

– Hogy történt? – kérdezi, de nem merek válaszolni. Nem tőle félek, hanem a saját szavaimtól, amelyek élesebbek a késeinél. – Hogy történt?

– A Vörös Ököl. Ők… elvitték – csuklik el a hangom.

– Hogy történt?

– Egy fához szegezték.

Elereszt, a földre rogyok. Összeroskad. Mielőtt még lenne esélyem tovább sajnálkozni, egy aprócska ezüstkockát nyom a markomba: – Ezt add át az Uralkodónak. – Majd félrelök, és lebotorkál a hajóról, mint egy részeg.

Tisztes távolból megyek utána, megállok a rámpa tetején, és még látom, ahogy kiviharzik a hangárból. Egyedül maradok a hajón. Az ezüstkockát forgatom a kezemben. Mi lehet? Üzenet Virginiának a férjétől? Vagy Paxnak?

– Indulás húsz perc múlva – duruzsolja Pilóta.

Visszaér még Sevro időben? Visszajön egyáltalán? Egymagamban fogok utazni?

Visszaindulok a hajóba, de aztán megtorpanok. Nemcsak a hajón vagyok egyedül, hanem az egész hangárban. Darrow hajója a másik oldalon pihen, hegesztődrónok dolgoznak a burkolatán. Rakománnyal megrakott másfajta drónok jönnek-mennek ki-be a rakteréből. A nyitott rakteréből.

Hátrapillantok a nekem kijelölt hajóra, a szűk, magányos folyosóira. Visszafordulok Darrow hajója felé. Lassú mosoly virágzik ki az arcomon. Matteo búcsúmondata jár az eszemben: Pisztolyt nyomunk a fejedhez, hogy hazamenj. Mivel sehol sincs egy pisztoly sem a közelben, berohanok a Marsra induló hajóba, lerakom a holokockát az étkezőben az asztalra, és szaladok is kifelé.

41

Darrow

IRÁNY A CSILLAGOK

Szarkofágjából ébredő múmiának érzem magam az indulás reggelén. Kikászálódom az ágyból, fáj minden ízületem. Quick említette, hogy a fényhullám-terápia ezzel járhat, de hogy reumás legyek tőle… Pont ellenkezőleg, nagy javulásokat ígért a mobilitásomban. Elvégzem a reggeli nyújtásomat a szoba egyetlen ablakán át beszűrődő zene ritmusára, hogy megmozgassam tagjaimban a vért, kicsapassam ízületeimből a port. A kezdeti nehézkes mozdulatok fájdalmát kellemes meglepetés követi: évek óta nem voltam ennyire hajlékony. Felugrom, könnyedén megérintem ujjaimmal a mennyezetet. A fenébe is, sok szempontból hiányozni fog ez a Quick.

Lezuhanyozom, bevágok egy csésze kávét, majd fürgén elballagok Cassius és Aurae lakosztálya előtt, és benyitok Sevróhoz. Az este rezzenetlen képpel köszönt el, de én azért még mindig reménykedem, hogy meggondolta magát, és most békésen hortyog az ágyában.

Nem gondolta meg. Az ágya bevetve, és a hangárban már nincs ott a hajó, amit Quicksilver neki és Lyriának bocsátott a rendelkezésére, hogy hazamehessenek a Marsra. És elvihessék Virginiának az üzenetemet.

Sértetten és a sértettségemtől kiborulva keresek magamnak valami elfoglaltságot. A rakodók több raklapnyi gravMotort helyeznek el éppen az Archimédész gyomrában, én pedig a zajban szemügyre veszem a hajó frissen javított lopakodóburkolatát. Egy idő után Cassius és Quicksilver is befut a hangárba.

– Gyárilag javítva – füttyent Cassius elégedetten –, sima, akár egy leviatán irhája. – Megsimogatja a friss festéket. – Elismerésem a szakijaidnak, Sun. Még ha szilikonagyúak is – sandít gyanakodva az építő-és karbantartó drónokra.

– A festék utolsó generációs, a létező legmodernebb technológia – mondja Quick. – Fedőtulajdonságai jóval felülmúlják az előzőt, amelyet még Kavax bocsátott a rendelkezésedre a merkúri küldetéshez. Ugyanakkor érzékenyebb a kinetikus sokkhatásokkal szemben. Ahogy az előző, ez is csak akkor működik, ha nincs fenn a pajzs, Bellona. Tehát tartsd magatokat távol a kalózoktól és a Holdemberektől.

– És a szküllákkal meg a leviatánokkal szemben mi a metódus? – érdeklődik Cassius.

– Mit hablatyolsz itt nekem tengeri szörnyekről?

– Darrow-t ismerve az Európén fogunk lezuhanni, és majd kénytelen leszek egy szál evezővel féken tartani a dögöket. Be kell vallanom, gyáva alaknak tartalak, Sun. Ilyen időkben menekülsz a sűrűjéből… Az állomásod azonban a leghatásosabb vállalkozásod, azt elismerem. Soha ilyet még nem hallottam. Ha máshoz nem is, a merészségedhez mindenképpen gratulálok – nyújtja a kezét Quicksilvernek. – Príma szerencsét odakinn a Naprendszeren túli világban. Ha ártatlan nimfák lakta bolygóra bukkannál, mindenképpen üzenj értem.

Quick megvetően méregeti Cassius kezét.

– Apád a szeme színe ellenére is tisztességes ember volt. Anyád soha nem volt, és nem is lesz az. Ami téged illet… neked még van esélyed. De a férfi, akit tizenkét éve levágtál, mint valami marhát, igazi és ritka titán volt. Te eltékozoltad ifjúságodat, míg ő szenvedett és harcolt, és akkor te… éppen te végeztél vele. Fitchner a barátom volt. Örülök, hogy Sevróval megbékéltetek egymással. De ennyi. Egy dolog a szíveslátás és a vendégszeretet. Kezet soha nem rázok veled, Páratlan. Ha csak valamire való lennél, Lune most nem az Arany ármádia élén pompázna. Nincs igazam?

Az utolsó sértés kivételével Cassius mindent méltósággal fogad. Lysander említése azonban az elevenébe talál. Mutattam neki, ahogy a Fényhozó is a Perem felé igyekszik. Azt hiszem, tart az összecsapástól.

– Per aspera ad astra, jóember – hajol meg mélyen, és magunkra hagy bennünket.

– Cassius… – próbálkozom Quicksilvernél.

– Nem érdekel. Szerinted tudja, hogy végezni akarsz Lysanderrel?

– Végezni akarok vele?

– Hát hogyne – kuncog. – Tudod, hova tart. Ha lehetőséged adódik rá, természetesen élni fogsz vele. Ő a kapocs a Mag és a Perem között. Ha meghal… – Ujjával ollóként nyisszant a levegőben. – Milyen csodás első útja lehet ez a vadonatúj flottádnak. Ha létezik egyáltalán.

– Talán mégis tudsz egyet s mást a háborúskodásról – vigyorgok rá.

– Képes lesz vajon rá? – mereng Quicksilver. – Tíz év nagyon hosszú idő bárkivel is. Elveheted tőle még egy fivérét? Hagyni fogja vajon? – sorolja a kérdéseket, amelyek nekem is épp elég aggodalmat hoztak. Quick egy fekete rekeszre int, amit épp berakodnak az Archimédészbe. – Míg aludtatok, mindenkinek levettük a méreteit. És tessék, megkaptátok az új impulzusVértet, ahogy kérted. A legújabb kiadás. Tíz teljes készlet. Tudom, hogy legyalázod őket, bár ezt nem csinálod ki egykönnyen, azt garantálom.

– Van hozzá használati útmutató? – nézek rá izgatottan.

– Mindig van, vagy talán nem?

– Hiányozni fognak az ajándékaid.

– Az utolsót imádni fogod. Istengyilkos, I-es széria – kacsint rám. – Csak ne ellenem használd, ha kérhetem. Jupiterre, ne vigyorogj így! Olyan kínos.

– Bocs – mormolom. – Imádom a kütyüket.

Az arca felderül, ahogy Matteo Auraéval kéz a kézben belép a hangárba.

– Micsoda pár!

Jól mondja. A két Rózsaszín egyenként is lélegzetelállító. Most úgy nevetgélnek, mint két rég nem látott jóbarát, akik a színházban összetalálkoztak, és az előadás után könnyű szívvel elcsevegnek mindenről és semmiről.

Quicksilver Auraénak nyújtja a kezét, ahogy hozzánk érnek, de ezúttal őt nézik levegőnek. A lány puszit ad Matteónak búcsúzóul, majd úgy ballag el a világ leggazdagabb embere előtt, mintha nem is létezne.

– Elvei vannak – magyarázza mosolyogva Matteo.

– Elfogadom – sóhajt nagyot Quicksilver. – De legalább egy szépség utasított el még utoljára, nem egy Bellona.

Matteo mögött egy drón érkezik a sisakkal, amelyet Quick irodájában láttam a falon. Kézbe veszi, felhördül, hogy mennyire nehéz. Rám mosolyog. Fél kézzel veszem át tőle. Ugyanolyan formájú, mint az, amelyet Fitchner Arészként mindig viselt, csak épp tiszta fekete.

– Ez a legelső sisak, amit neki készítettem – nézegeti. – És a legjobb, pedig alig néhányszor használta. Úgy érezte, túl drága, és ebből az Aranyak egyből kitalálnák, hogy nincs egyedül. Igaza volt. Kicsit elragadtattam magam ezzel, ónixiumból van, a legtöbb vérttel kompatibilis. A legjobb mérnökeim dolgoztak rajta.

– Neve is van? – kérdem.

– Alkony Sisak – közli Quicksilver.

– Sose félt a túlzásoktól, mi? – bököm oldalba Matteót.

– Igazából ezt itt szó szerint kell érteni – mondja Quick. – Vedd csak fel, és mondd, hogy „én vagyok Arész” – biztat, de nem tudom rászánni magamat. Helytelennek érzem, mintha valaki más tollával páváskodnék. – Na, gyerünk! Fel van töltve.

– Nem, még nem. Ha Athéné szerint meg kell tennem, akkor megteszem, de addig nem.

– Értelek, nekem is hiányzik Fitchner – pislog kissé csalódottan. – Nos, akkor eljött a búcsú ideje. Nem tudom, mit mondhatnánk még.

– Mondhatnád például, hogy meggondoltad magad. Hogy belátod, hogy mégsem késő még a Köztársaságnak – felelem.

– Bár így gondolnám – nyújtja a kezét. Finoman megfogom. A tekintete a kisujjamra siklik, ahol a gyűrűje pihen. Nehezen engedi el, de azért sikerül. – Mostantól a te kezedben van. Tudod, mit gondolok. De én csak egy gyáva vénség vagyok, bizonyítsd be, hogy tévedtem.

– Be is fogom. Te pedig bizonyítsd be, hogy nekem meg igazam volt.

Quicksilver a szemét forgatva fordul sarkon, megszorítja Matteo vállát, és vissza se néz többet. A Rózsaszín utánafordul.

– Sajnálom, hogy nem tehettem többet értetek. Nem mintha nem veletek értenék egyet, de Regulus és ez az állomás… szóval… végül talán itt még nagyobb hasznom lehet majd.

A mellkasára teszem a kezemet, a szíve fölé.

– Az erőd mindig is a kedvességedben rejlett. Mindent köszönök.

Mindkét kezét a kezemre szorítja.

– Nemes tett kívül rekeszteni a szörnyetegeket a házon. Bármit mondjanak is az emberek, ha te nem lennél, alkalmuk sem lenne mondani. – Azzal lábujjhegyre emelkedik, de még így is le kell hozzá hajolnom, hogy arcon csókolhasson. – Ezt Paxnak küldöm. Ezt Virginiának – mondja, majd a homlokomra is nyom egyet. – Ezt meg neked – végül az orrom hegyét is megpuszilja, és elmosolyodik: – Ezt pedig Sevrónak.

– Sevrónak?

– Engem megharapna.

A pillantása a hangár bejáratához táncol, ahonnan fegyverkupac imbolyog felénk. Sevro van alatta. Hosszú haja eltűnt, a koponyája két oldala frissen borotválva fénylik, csak egy keskeny hajtarajat tartott meg. A régi harci taraj. A képe rettenetes, koncentrált.

– Van fegyver bőven a hajón – szólok oda neki, ahogy elhalad mellettünk.

Mint aki meg se hallja, felmegy a rámpán a hajóba. Megölelem Matteót, és viszem fel a sisakot. Bezárom magam mögött az ajtót. Sevro épp egy hatos raklap gravMotor elé hajigálja le a szállítmányát.

– Apádé volt. Nesze.

Odahajítom neki a sisakot, de nem nyúl érte, hagyja, hogy nagy koppanással talajt fogjon.

Jól van.

– Láttad az új impulzusVértet? – kérdezem, hátha felkelthetném valamivel az érdeklődését. Ott figyelnek a direkt miattuk beszerelt új tárolókban. Közelebb lépek az egyikhez, nagyot füttyentek. – Még annál is áramvonalasabb, mint amiben annak idején a Merkúrra zuhogtunk. Ennek itt a sebesség a lényege. Kettős hegesztés, megerősített mellkasvért, nanosisak, adaptálódó álcabőr, és megtriplázott generátorteljesítmény – sorolom. Megnyalom az egyiknek a vállát, hogy milyen íze van. – Poliénszállal szőtt. Istengyilkos, de mennyire.

Hátrafordulok hozzá, változatlanul a felszerelését rendezgeti.

– Ezek szerint velünk tartasz. És megnyírtad a fejedet. Helló, régi jó taraj! Mi ez a fordulat?

Fel sem néz.

– Egyelőre nem mehetek vissza.

Végzetesen rémisztő a hangja.

– Sevro…

– Engedd el. A lényeg, hogy itt vagyok. Repüljünk.

Felkapom a földről a sisakot.

– Ha számít, én örülök, hogy velünk tartasz.

Nem szól semmit. Magára hagyom, és megyek az Archimédész pilótafülkéjébe, miközben elemelkedünk Quicksilver aszteroidájáról, és magunk mögött hagyjuk az új világát.

42

Lyria

PATKÁNY A GÉPEZETBEN

Soha nem repültem még olyan halk hajón, mint az Archimédész. Annyira csendes, hogy attól tartok, meghallják a gyomrom korgását, ahogy átkúszom a keskeny alagúton a műhelybe a segédreaktorból, ahol nyomorúságosan szűkös tanyát vertem. A bokámhoz rögzítve húzom magam után a teliszart és -pisált élelmiszerzacskókat, amibe a dolgom végzem. Miután kihúztam őket magammal, a helyére illesztem a szellőzőakna ajtaját. Egy ideig csak állok a műhely félhomályában, feszülten hegyezem a fülemet, hogy a hajtóművek zaján túl egyebet is halljak.

Porszáraz a torkom, a szám duzzadt. Lüktet a fejem. Egész nap a rejtekhelyemen lapultam, és a Matteótól kapott kargépemen nagalul tanultam. Közben meg egyfolytában ugyanaz zakatolt az agyamban: kaja, kaja, kaja. Őrülten éhes és szomjas vagyok.

Mivel a hajtóművek morajlásán kívül semmit nem hallok, óvatosan nekiindulok. Ki a műhelyből, át a raktérbe. A hajó ciklusa szerint késő éjjelre jár, vagyis a többiek alszanak. Csak az autopilóta őrködik a hajó útvonalán, de az út hosszú a sötét Öblön át a Peremig. Eleinte úgy tűnt, rendesen beleválasztottam a búvóhellyel, a hajó végébe ritkán téved bárki is Sevrót leszámítva, aki viszont jó sokat van a műhelyben. Gyakran láthatom, ahogy hegeszt, köszörül, nyög, morog, szentségel és talán nevetgél. És hallgatom a zenéjét. Ami istenekre, rohadtul klassz.

De min dolgozhat annyira?

Tudom, hogy az én hibám, hogy nem hazafelé tart. Olyan, mintha eszét vesztette volna attól, amit Ulisszeszről mondtam neki. A fenébe is, jobb lett volna, ha befogom a pofámat!

Kilenc napja senkinek se tűnt fel, hogy potyautasként itt vagyok, szóval ebből a szempontból jó a választásom. Viszont messze vagyok a víz-és kajakészletektől, majdnem a hajó túlvégéig kell osonnom, ha inni vagy enni szeretnék. Eddig kétszer merészkedtem előre, nagy nehezen megtettem a közel negyvenméteres utat. De az is a helyzet, hogy egyszerre nem hozhatok magammal túl sok kaját, mert arra felfigyelnek, és akkor máris lebuktam.

Nehéz volna megtippelni, hogy reagálnának egy potyautasra. Lehet, hogy azon nyomban visszafordítanák a hajót, de az is lehet, hogy egyszerűen csak kilöknének dühükben egy légzsilipen. Elég pofátlan vagyok…

Eszembe jutnak a 121-es táborban a testvéreimmel közösen elképzelt történeteink. Ahogy arról álmodoztunk, hogy egyszer személyesen is találkozunk a hőseinkkel, amint épp visszatérnek valamelyik fantasztikus kalandjukról, és mi elképzeltük, hogy mi leszünk a merész Lándzsásaik. Mert ahogy megismernek minket, és látják, hogy milyen bátor szív dobog a kis testünkben, egyből a vállunkra kanyarintják a farkasköpenyt, és visznek is magukkal a következő vállalkozásukra.

Így szemtől szemben azonban Darrow és Sevro is félelmetes: a sebhelyeik, hogy olyan hatalmasak, mint egy gép, és a szemükben ott fortyog a veszedelem… Olyan gyorsan semmisítette meg utólag is minden képzelődésemet a látvány, ahogy a hegesztőpisztoly leperzseli a szőrt az ember karjáról. Mert ezek nagyon komoly emberek. Veszedelmes, komoly emberek. Persze nem is lehetnek másmilyenek, ha élve meg akarják úszni azt, ami folyton rájuk les. Csak közben valahogy azt reméltem, hogy kicsit kedvesebbek lesznek.

Dübörgő szívvel lopakodom el a raktérben a fényes, vadonatúj harci ruhájuk előtt. Ott sorakoznak vigyázzban a szekrényeikben, hatalmasak és kísértetiesek. Az egész raktérből árad az erőszak ígérete, mindenütt fegyverek és harci gépek.

Mibe keveredtem már megint?

Felóvakodom a rámpán, el az orvosi szoba, az edzőterem és a zuhanyzók előtt. A hónaljam és a nemesebbik felem bűzlik, de fürödni végképp nem merek. Ezután következik a legrizikósabb szakasz: el kell jutnom a hálókabinok előtt. A Rózsaszín és Darrow ajtaja mögül semmi zaj nem szűrődik ki, egyedül Cassiustól hallok hangokat. Megint holókat néz. És hallom az ismerős fémcsengést, ahogy a fémkulacsokból tölt magának. Vagyis ébren van. És iszik. Mint egy bányász, őt mindig könnyű megtalálni, a szokásai elárulják. De általában olyankor piál, amikor mindenki más visszavonult, és magára marad. Ezzel tölti az időt. Olyankor, amikor én idekinn járkálok.

Mázli, hogy a részegek hallása tisztára olyan, mint az öregeké: pocsék. Gond nélkül eljutok a pihenőig, innen egyenesen a hajókonyha felé veszem az irányt. Az ajtó halk, szisszenő nyílására összerezzenek, és ahogy a friss étel szaga csodásan megcsapja az orromat, majdnem hanyatt vágódom. Megindul a nyálam.

Szépséges kísértés vár rám a pulton: a melegen tartó tompa vörös fénye alatt egész kis lakoma pompázik – fél vekni friss kenyér egy nyitott doboz aranysárga vajjal, mellette fénylő baracklekvár, mindenféle szagos, zsíros sajt és egy gusztusos darab méztől csillogó, pácolt sonka. Sajognak a nyálmirigyeim, szédelgek, de ehhez nem nyúlhatok. Semmihez. Nem merek. Mert azt egyből észrevennék, ha ennek lába kelne. Fegyelmezetten kell eljárnom. Soha ne vigyél a friss kajából, Lyria, ez az első szabály.

Még egy utolsó, magányos pillantást vetek a lakomára, és a kamra felé lopózom, ahol először is belőtyölök egy liter vizet egyenesen a tartályból, semmi fakszni. Aztán feltöltöm a vesetasijaimat is. Miután bepakoltam a táskámba, következhet az étel: a szárított zacskós tápból válogatok, mindegyik fajtából csak egyet, leghátulról, hogy senkinek se szúrjon szemet a hiány a rekeszben. Többnapnyi élelmet összeszedek. A napraforgóvajas üvegeknél elbizonytalanodom. Sok tucatnyi sorakozik a ládákban, de én kettőt lenyúltam. Ez az egyetlen örömöm. De csak nem szúrják ki, ha még egyet megkaparintok… Hátulról kiemelek egy üveggel, és nagyon büszke vagyok a merészségemre.

Indulhatok vissza. De akkor a konyhában újabb nagy kísértést kell leküzdenem. A rehidratáló a görög regék szirénjeként csábít, vonz, hogy szinte megzavarodom a vágytól. Ha legalább visszahidratálhatnám ezeket a zacskós kajákat, és nem a hideg, kiszárított kalóriákat kellene rágcsálnom a hajó végében az odúmban. Gyökeret eresztek a szerkezet előtt, bárcsak be merném kapcsolni. De nem tehetem, túlságosan is hangos. De ha csak egy, max. két adag kaját felmelegíthetnék! Tiszta őrület. Elment az eszem, de komolyan. És különben is, itt van nekem a napraforgóvaj, egyszerre legyen annyi eszementség elég. Az erőmet megfeszítve robbantom ki magam a szerkezet elől, és akkor egy még nagyobb csábítás ragadja meg a tekintetemet. A sonka. Az a nagy darab, csodálatos sonka. Jaj, édes Völgyem, az a sonka!

Nagy sonka nagy embereknek. Nyilván soha nem vennék észre, ha egy vékony kis szelettel kevesebb lenne. Vagy kettővel. És pont van is a pulton egy kés. Egy kis sonka meg egy falatnyi vaj. És egy szelet kenyér. Csinálhatnék belőle szendvicset. Aranyfényben ragyogó álomkép elevenedik meg előttem: ahogy a sonkás szendviccsel bekuporodom a fészkembe, és úgy komolyabban összemelegedünk, egymáséi leszünk. Igenis csinálok magamnak egy szendvicset! Ilyen nagy merészségért megérdemlek egy kis jutalmat, nem? Hátrapillantok a vállam felett, tiszta a terep. Lerakom a táskámat, egyik remegő kezem a késért, a másik a sonkáért nyúl, hogy vágjak egy kis szeletet belőle. Csakhogy annyira nagy darab, hogy véletlenül túlságosan is nagy szeletet kanyarintok le belőle.

Ahogy megemelem a sonkát, hogy levágjam a szeletet, furcsa ellenállást érzek benne. Hunyorogva nézem meg közelebbről, és igen, látok is valamit. Szinte láthatatlan szál indul ki a sonkából, elvezet a falhoz, ahol egy rejtélyes körömnyi fémizéhez csatlakozik.

Az agyamban valami ősi ösztön azelőtt kapcsol, és veszélyt jelez, mielőtt tudatosan is összeállna a kép: ráharaptam a csalira. Basszus! Basszus! Basszus! Valami kirántja alólam a lábaimat, megperdít a levegőben, és máris fejjel lefelé lógok.

A fejembe áramlik a vér. A kés kirepül a kezemből, de a sonkát nem eresztem. Odakinn a folyosón léptek csattognak. A karjaimmal csapkodva forgok a semmiben.

Sötét alak robban be teljes sebességgel a konyhába. Ördögi vigyor villan a tébolyodott arcban, a száj hatalmasra nyílik, felüvölt. Fejjel lefelé, sonkával a kezemben sikoltok fel, ahogy Sevro rám veti magát, és egy zsákba dug.

– Lépj el a zsiliptől, Sevro, és tedd le a lányt! – parancsolja Darrow.

– Felzabálta a készleteinket.

– Tedd le!

– Jól van – morogja a zsák szövetén túl Sevro gépiesen. – Sevro, paranoiás vagy! Sevro, nem alszol eleget! Csak képzeled azt a patkányt! Hülye Bellona. Megmondtam, hogy patkány van a falakban. Én aztán pontosan számontartom a napvajamat – cipel a zsákban a vállán.

– Mondd, hogy nem bántottad – hallom Darrow hangját. – Sevro!

– Még megvan a skalpja.

– Jupiterre, Sevro. Ez csak egy kislány.

– Mi az ábra? – kérdi meleg, férfias hang a világ legcsodásabb kiejtésével. Még soha nem hallottam ilyet. Cassius. – Beindult a zsilipriasztó. Aurae hol van? Jól van?

– Jól vagyok – hallom most a Rózsaszín hangját. – Mintha egy lány sikolyát hallottam volna.

– Nem sikoltottam – szólok ki a zsákból.

– Hogy a fenébe nem – vágja rá Sevro.

– Nem, nem is.

Belém rúg a zsákon át. Durván. Belehasít a bordáimba a fájdalom.

– Fejezd be, Sevro! – csattan Darrow hangja.

– Az egy ember abban a zsákban? – kérdi Cassius.

– Igen – vágom rá. – Lyria vagyok. És ember.

– A Vörös felderítő? – kérdi a Rózsaszín, akit Auraénak hívnak. – Szegénykém, engedd ki onnan!

– Nem.

Dulakodás hangja, majd Sevro fájdalmasan anyázik.

– Szemétláda.

A zsák szája kinyílik, és a következő pillanatban kiborítanak belőle a földre Sevro, Darrow, Cassius és egy olyan gyönyörűséges nő lába elé, hogy egészen biztosan nem húsból, hanem csillagfényből és árnyakból van. Pislogva gyönyörködöm benne, teljesen megfeledkezem a fölém tornyosuló óriásokról. Nem is, ködből és árnyakból. Abból van.

– Helló – köszönök neki.

A nő kedvesen rám mosolyog, azután megszimatolja Sevro vállát: – Ez vizelet?

Barca kést ránt, akkora, mint a lábszáram.

– Sevro… – kiált rá Darrow. Sevro olyan dühösen néz rám, mint aki mindjárt kivégez. Darrow is látja azt a tekintetet, kérdi tőle, hogy jól van-e. A harag nem a sonkának és nem is a vizeletnek szól. Hanem annak, hogy elmondtam neki Ulisszeszt. A többiek nem tudnak róla. A napnál is világosabb. Ahogy az is, hogy a gyűlölködő pillantása figyelmeztetés: Tartsd a pofádat!

Tudja, hogy vettem az üzenetet. Megy a dolgára.

Cassius annyira röhög, hogy neki kell támaszkodnia a falnak. Auraénak egyáltalán nem tetszik ez az egész, feddőn néz Cassiusra, majd letérdel hozzám.

– Lyria, ugye? Fáj valamid? – kérdezi. Megrázom a fejemet, és felnézek Darrow-ra.

– Mégis mit képzelsz? Mit keresel itt? – kérdi.

– Megmondtam, hogy segíthetek.

– Hát, lehugyozta Sevrót, és még életben van – nyögi két röhögésroham között Cassius. – Csak egyvalakit mutass nekem, aki erre képes.

– Ez elképesztő és kegyetlen – jelenti ki Aurae, és beáll közém és Darrow közé. – Egyébként is a saját ügynökötök, vagy nem? Legalább hagyd átöltözni szegényt, mielőtt vallatni kezded.

– Nem vagyok olyan törékeny – tolom félre a lányt, és felállok. Istenek, Darrow óriási. És Cassius is. Szélesek, mint két beépített szekrény. Kifacsarodik a nyakam, annyira fel kell néznem rájuk. – Megesküdtem, hogy segítek megmenteni Volgát, és úgy is lesz.

– Parancsot adtam.

– De én nem vagyok katona, rémlik?

– Sevrótól kaptál egy üzenetet, amit a feleségemnek kellett volna átadnod.

– A hajó elmegy Ageába, akár benne vagyok, akár nem. Az üzenetet az étkezőasztalra raktam. Volgának szüksége van rám. A Marsnak nincs.

– Ki az a Volga? – kérdi Aurae.

– Ragnar lánya, Fá unokája – mormolja Darrow. – Állítólag.

– Te ismered annak az Obszidián hadúrnak az unokáját, aki megtámadta a Peremet? – pislog meglepetten Aurae.

– A legjobb barátom – felelem igencsak büszkén.

– És te azt mondtad neki, hogy nem jöhet velünk? – fordul feddőn Darrow-hoz a Rózsaszín.

– Ez az én küldetésem.

– És az én világaimat rohanták le, Darrow – húzza ki magát bátran a lány. – Tekintve, hogy egy háborús övezetbe tartunk, nem az a legészszerűbb, hogy minden lehetséges eszközzel felszerelkezünk, ami csak a segítségünkre lehet? És ha te nem veszed hasznát a lánynak, elhiheted, hogy Athéné majd igen.

– Az Obszidiánoknak valószínűleg hamarabb annyi, mint hogy mi egyáltalán odaérnénk – veti ellen Darrow.

– És ha mégsem?

Egyből elkap a bűntudat, hogy úgy rárivalltam a Rózsaszínre. A védelmébe vett, ezért rögtön a szívembe zártam. Ráadásul Darrow hallgat rá.

– Tudom, hogy a Volk szolgált téged. De utána elhagytak – mondja, és láthatóan ez Darrow elevenébe talál. – Ha tetszik, ha nem, a lány is az ösvényünkön halad.

Darrow megvakarja a szakállát.

– Nincs kiképezve.

– Nem csak erőszakkal harcolhat az ember – közli Aurae.

– Igaza van – csatlakozik hozzá Cassius, aki nyilvánvalóan odavan érte. – Jól jönne a hajóra egy takarító.

Aurae dühös pillantást vet rá.

– Mihez értesz, Lyria? – kérdi tőlem.

– Tudok legénységként hajózni. A felderítők megtanítottak EVO-ugrani és -lőni – sorolom, Darrow felrántja a szemöldökét. – Valamennyire repülni is tudok. És lehet, hogy kicsi vagyok, de egy csomó mindent tudok, amit ti nem. Kilenc napon át éltem veletek észrevétlenül. Utánam tudnátok csinálni? Kizárt. Mert egyikőtök se férne be a vezetékfuratba. Mert kurvára nagyok vagytok. Ha nem lett volna a sonka meg az az őrült seggfej, az egész utat végigcsinálhattam volna észrevétlenül. Nem mintha nem volna mindegy. Ha visszavisztek, tizennyolc napot elvesztegettek.

Elhallgatok, és reménykedve mosolygok fel Darrow-ra.

– Én azt mondom, hajítsuk ki egy zsilipen. Semmi fakszni, intézzük el – mondja Cassius, de azután rám kacsint. Amikor leesik, hogy csak viccel, elpirulok, és rámosolygok. Ő a pártomat fogja, valószínűleg csakis Aurae miatt. Egyébként meg még soha nem kacsintott rám ennyire helyes pasi. Matteo gyönyörű, de Cassius… na, ez igazi férfi. Gyorsan magyarázkodni kezd közben, mert Aurae nem értette a viccet. – Persze ha a hidegvérrel elkövetett gyilkosság senkinek se pálya, akkor Lyriának igaza van. A nyakunkon maradt. És szerintem sok jó ember kis helyen is elfér. Ráadásul nem jönne rosszul a segítség a hajón.

Darrow közben nagyon elcsendesedett, amit valahogy nem érzek jó jelnek.

– Miből gondolod, hogy Volga nem boldog, hogy Fával lehet? – fordul hozzám.

– Nem ismered őt, de én igen. Fá egy szörnyeteg, megölte Ephraimot. Apjaként szerette azt a Szürkét. – Ez betalál Darrow-nál.

– Ne már, Ari – áll ki mellettem Cassius. – A kölyök velejéig Mars-gyerek. Nézd, egyértelmű, hogy legszívesebben bemosna neked egyet. Még a karjait is hogy összefonja.

Végül Darrow megadja magát.

– De mostantól azt teszed, amit én mondok, Lyria. Még csak az hiányzik, hogy az Obszidiánokat is magunkra húzzuk. A küldetésem nem az, hogy Volgát megmentsük.

– Hanem az, hogy felvedd Athénével a kapcsolatot – szalad ki a számon, Darrow arca pedig megkeményedik. – Bocs, a vezetékeken át hallottam.

Tényleg nem ártana befogni végre a pofámat.

– Én döntöm el, hogy mikor és hogyan használlak. Értem? Ha a céljaink egybeesnek, remek. Ha nem, benyeled. A prioritásunk az, hogy erősítéssel térjünk haza a Marsra.

– Jól van, de nekem is van egy feltételem – mondom. – Ha esélyem nyílik megmenteni Volgát, te hagyod. Amennyiben ezzel nem veszélyeztetem a küldetésedet. Megmondtam, hogy nincs szükségem a védelmedre. Megegyeztünk?

Darrow nagy sóhajjal a markába köp, és felém nyújtja. Én is köpök, és a kezem eltűnik a markában. Most először érek hozzá. Beleborzongok az érzésbe. Ha a nővérem élne, ha a bátyáim élnének, belepusztulnának az irigységbe, hogy köpkezet ráztam az Aratóval, aki majdnem el is törte közben a kezemet. Nem hinném, hogy direkt csinálta, szerintem észre se vette, mennyire erősen megszorít.

– Húzok vissza az ágyba – ásít nagyot. – Cassius, Aurae, ti ketten vagytok a védelmezői, mi? Mostantól a ti felelősségetek a csaj. Keressetek neki valami ágyat, aztán reggel fogjátok munkára.

Cassius viccesen vigyázzba vágja magát, és tiszteleg:

– Igenis, Imperátorom. Boldogan, Imperátorom. Jó döntés, Imperátorom.

Darrow odahajol az arcához, megszimatolja, felvonja a szemöldökét. Cassius szégyellősen vállat von.

– Szóval. Tényleg tudsz hajót vezetni, vagy az csak duma volt? – fordul hozzám Cassius Darrow távozása után.

– Tudok.

– Remek – bólogat, most meg ő szimatol meg engem, és Auraéra pillant.

– Én intézem a bűzt, ha te kerítesz neki ruhát – ajánlja a Rózsaszín. – Gyere velem! Bűzlesz, mint egy antilop.

– Mint egy mi?

Hosszasan zuhanyozom. A saját bűzömben leélt kilenc nap után a meleg víz maga a Völgy. Ahogy kilépek a kabinból, Aurae áll előttem. A cickóm és a szebbik felem elé kapom a két kezemet, és visszaugrom a kabinba.

– Ez csak hús – dob be egy törölközőt. És nevet. Persze csodásan.

Miután szárazra töröltem magamat, egy legénységi kabinba visz, közvetlen a magáé mellett. Egészen aprócska lyuk, de az odúmnál ezerszer tágasabb. Van benne ágy matraccal, szekrény, asztal és egy hololejátszó. Meg egy nagy halom cukor és Kék űrtérképek. Olyan most az a matrac, mint a mézes sonka. Kilenc nap földön alvás után nem is csoda. A törölközőbe tekerve zavartan állok Aurae előtt. Gőzöm sincs, mi a következő lépés. Soha még olyan esetlennek és rondának nem éreztem magamat, mint a Rózsaszín jelenlétében. Olyan, mintha édes levegőből lenne. Talán ezért is csattantam fel úgy, amikor a védelmébe vett.

– Köszönöm – nyögöm ki végül. – Hogy kiálltál értem. És egyébként ki is ez az Athéné?

– Tanár és vezető. Fiatalabb voltam, mint most te, amikor felszabadított.

– És milyen a csaj? Ő a Perem Arésza?

– Arész harcos volt. Athéné… építő. Legalábbis az én szememben. Ha majd találkoztok, eldöntheted, hogy szerinted micsoda. Cassius mindjárt hoz neked ruhát. Szeretnél még valamit? Esetleg egy altatódalt? Ijesztő este volt.

– Nem vagyok kilencéves. Ja, hogy csak vicc volt…

– Nem akar mindenki bántani, Lyria. Örülök, hogy itt vagy – búcsúzik.

Egy törölközőben heverészem az ágyon, amikor kopognak. És belép Cassius a ruhákkal. Az ágyra hajítja a kupacot.

– A régi pilótánk itt hagyta a holmiját. Ha úgyis az ő lakosztályába bútorozol be, ez is jól jöhet. Kicsit talán hosszú, de ennél kisebbet nem találsz a hajón.

– Köszönöm. És hova lett?

– Kicsoda?

– A régi pilóta.

Elhúzza a száját.

– A legénység másik tagjával tartott – mondja. Elhallgat. – Lysander au Lune-nel.

– Egy Lune – meredek rá, ő meg biccent, és az állával a folyosó másik oldala felé bök. Darrow ajtajára. – Ott egy Lune aludt?

– Előbb-utóbb úgyis megtudnád…

– Ez őrület. Egy Lune ott. Én meg itt. – Elképedve nevetek fel. – Miért ment el?

– Úgy döntött, inkább Lune lesz megint.

– Ó – szalad ki a számon. Valamivel komorabban teszem hozzá. – A pilótád meg úgy, hogy inkább Kék lesz megint?

Azt hiszem, meglepi a kérdésem. De kellemesen.

– Igen. Úgy szabod át, ahogy tetszik. A műhelyben találsz varrókészletet, bár arrafelé jobb, ha vigyázol. Újabban nagy disznóól lett. És csináltam neked egy kis vacsorát is. A sonkából. De a szobádban nem ehetsz. Csakis az étkezőben, asztalnál, mint egy emberi lény. A morzsákat rosszul viselem. Az embernek legyenek elvei.

Egy pillanatig méregetem.

– Most nincs itt a Rózsaszín.

– És… – vonja össze a szemöldökét. – Ez azt jelenti, hogy?

– Tetszik neked. Mi másért lennél velem ilyen kedves?

– Legyek inkább goromba? – kérdi kacéran, mire elpirulok. – Neked az jön be? – Nagyot sóhajt. – Talán manapság az a menő? Ezer éve nem jártam a Marson.

– Nem… csak… tudom, hogy ki vagy.

Elborul az arca, megfakulnak a vonásai.

– És ki volnék?

– Te vagy… szóval. Te vagy az Áruló. A Köpönyegforgató. Bevitted Darrow-t a Sárkánypofába, hogy levágja Octaviát. És… te ölted meg Arészt.

– Igen – mondja, aztán hallgat egy kicsit. – Valamikor régen.

Most már szomorúnak tűnik. Egy pillanatra talán azt gondolta, van itt valaki, aki nem tud a gazságáról. Egy pillanatra talán azt gondolta, hogy maga dönti el, milyen benyomást tesz valakire. Annyira elkeseredett, hogy feltámad bennem az együttérzés, rokonságot érzek vele. Szeretném felvidítani. Hányszor történt meg velem, hogy az emberek teljesen másképp néztek rám, amikor megtudták, hogy Gamma vagyok?

– Ők ketten úgy döntöttek, hogy mostantól Arany és Kék akarnak lenni, ezért elmentek. De te még mindig itt vagy – mondom. Csillogó szemmel néz rám. – Társaságban még az a sonka is sokkal jobban esne. Elmondhatnál mindent az Archimédészről, meg hogy mi lesz a dolgom. Rendes legénység leszek. Nem csak holt súly. Esküszöm.

– Whiskey-t iszol? – mér végig.

– Míg ki nem ugrik a szemem. Száznegyven fokosat.

Felnéz a mennyezetre, mintha a mennyországot keresné.

– Végre egy rendes ember, köszönöm. Hívójeled van?

– Vörös banya – mondom.

– Udvariatlanság hazugságra alapozni egy barátságot – feleli erre. – Igazából mi az? Velem lehetsz őszinte.

– Trüflimalac – fintorgok.

– Ó, anyám – nyögi, és lassan elmosolyodik. – Hát, jobban tetted volna, ha ezt nem árulod el.

43

Lysander

A VÉGTELEN TÖREDÉKE

Három és fél hete száguldunk vissza a Peremre, amikor Diomédész váratlanul és figyelemre méltóan meginvitál a Porvető hajóhídjára.

Mosolyogva méregetem egykedvű őreimet, ahogy a lifttel a hajó végéből, ahol maroknyi Pretoriánusommal elszállásoltak bennünket, megteszem az utat. Évtizedek óta nem kapott ilyen meghívást Arany a Magból. Egyre biztosabbra vehetem, hogy partnerre találtam a Perem és a Mag egyesítésére tett erőfeszítéseimben.

Egyrészről hallgatagon üli végig a tiszttársaival rendezett heti közös vacsoráinkat, másrészről viszont engedélyezte az embereimnek, hogy együtt eddzenek a saját Villám Falanxával, használhatják a napozóikat, kertjeiket és az uszodát, melyek alapvetően csakis a Perem kiérdemesült Szürkéi számára állnak nyitva. A kemény edzések, majd a jóleső úszás még Rhone-t is kezdi megenyhíteni a Perem iránt, noha a konyhájukat változatlanul ehetetlennek tartja.

Az áthatolhatatlan védvonal és egy végtelen nagy ajtó mögött feltárul a méhkasként nyüzsgő hadihajó agya. Mintha egy fegyelmezett könyvtárba jutnék. Az életben nyilvánvalóan az itt szolgáló minden Színnek van egyénisége és akadnak saját szükségleteik. Ezen a hajón azonban csak élő csavarok a gépezetben: a Jupiter holdjaitól a Plútóig húzódó végtelen birodalom végtelen hadseregének végtelen nagy flottájában ezen a végtelen nagy hadihajón. Viszonylagos jelentéktelenségük, vagy talán az, hogy egy ilyen hatalmas erőfeszítés cselekvő részesei, láthatóan elégedettséggel tölti el őket. Volna mit tanulni tőlük a Magban.

Területi nagyság szempontjából a Perem a valaha létezett második legnagyobb birodalom a Társadalom után, amikor még a Perem is a részét képezte. Ez a méret felfoghatatlanul összetett logisztikát és szervezést igényel. Egy megfelelő méretű mesterséges intelligencia persze nagy vonalakban el tudná rendezni, de azzal durván megsértenénk saját, emberközpontúságában sarkalatos elveinket. Ezért több milliárd emberi lény együttes és összehangolt, minden Színnek a csakis önmaga számára átlátható és értelmes munkája kell a működtetéséhez. Civilizációjuk ezen apró, ám mégis erőteljes töredékében otthonosan érzem magamat, béke telepszik a szívembe, megszilárdít meggyőződésemben: az őseink létrehozta harmonikus rendszer testén a Köztársaság rákos megbetegedés csupán.

A Volsung Fához hasonlatos emberek csakis Darrow átkos ténykedése miatt létezhetnek.

Ahogy a hídra lépek, szólítom a Szellem Szemét. Fókuszált érzékszervekkel az anyagok, hangok és részletek teljes szimfóniája zendül fel bennem. De akkor az elém álló tejfehér egyenruhás Arany nő orrán a mitesszerek uralkodnak el a képen, a vaskos gigájából előtörő bariton morgás szállja meg a hallójáratomat. Pusztító nő, óriási, durva, kemény. Úgy bámulok rá, mint egy sün, melyet agyonzúzott Zeusz villáma.

– Én vagyok a híd kidemónasza. Az a megtiszteltetés ért, hogy Akari tekintete alatt lélegezz – harsogja. Elengedem a Szellem Szemét, és felpillantok a mennyezetre, ahonnan a halott Arany acél domborműve néz le rám. – Most átadod nekem megőrzésre a beretvádat.

Készségesen nyomom a kezébe a fegyveremet.

– Egy személyes megjegyzés – hajol felém a nő. – A Phoboszon a villámháború. Egyszerű. Mocskos. Hatékony. Tökéletes Acél – nyom csókot az öklére, és csap a mellére. – Viselkedj, gahja. Még több nagy hírű tettre számítok tőled.

Biztosítom, hogy beteljesítem a reményeit, majd megkérdezem a nevét.

– Ophelia au Zagra.

– Au Zagra, aki elsőként tört be a Deimoszon – mondom, ő pedig úgy biccent, mint akit aggaszt növekvő hírneve. Int.

– Hamarosan lezárul a szimuláció. Itt várj!

A parancsnoki háromszögletű emelvényt süllyesztett legénységi árok övezi. A Porvetőt Diomédész irányítja. Körülötte háborús holókon lángoló csillaghajók. Bal keze Héliosz istenkesztyűjében. Különös látvány nem Héliosz kezén látni.

A Cestus átengedi Arany viselőjének a hajó főbb rendszereinek irányítását. Ez amolyan mobil parancsnoki híd, bár akinek nincs a rendszerbe rögzítve a DNS-e, állítólag a tűzhalálnál négyszerte rémesebben pusztul el, ha a Cestusba dugja a kezét. Elképzelésem sincs, hogy tudták ezt lemérni.

A kesztyű nem egy irányítási felületet vetít Diomédész elé, hanem az ujjai pöccintésével könnyedén irányítható, szabadon lebegő gömböket. Persze a Cestusnak leginkább szimbolikus jelentősége van, sokkal hatékonyabb és pontosabb, ha a hajó irányítását a legénység végzi.

A legénységet elnézve mintha valami táncot figyelnék. A Perem harcmodora ez. A sebesség, meglepetés, elegáns támadórohamok együttes munkája, nem a Magra oly jellemző nyers erő. Arra emlékeztet, ahogy Cassius forgatja a beretvát.

Kissé fájó nosztalgiával gondolok vissza az Archimédészen töltött tétlen időkre, miközben a híd végéből figyelem, mint verik vissza a Kék és Zöld legénységi erők a rohamozó varégákat. Végül elhalványul a parancsnoki híd holója, és felgyulladnak a fények. Csodás teljesítmény volt, de Diomédész elvárásait nem elégítette ki. Azért köszönetet mond mindenkinek a kétheti közös munkáért, és a kijelzők ismét a valóságot mutatják, melyet a hajó orrába süllyesztett kamerák közvetítenek. Majdnem átszeltük az Öböl parttalan ürességét, a Jupiter borostyáncseppként függ előttünk a távolban.

Diomédész int, hogy csatlakozzam hozzá a háromszögemelvényen.

– Azt hiszik, izzad a tenyerem a Cestusban – int a fejével a legénység felé.

– És igen?

– Aki ilyen erőket irányít, az a rabszolgája is – néz a Cestusra. – Szívesebben vagyok a rombolómon. Inkább vagyok sárkány, mint vulkán.

Héliosz a felderítő lángHajóján egy egységgel a fő ármádia elé sietett, a Porvető parancsnokságát ezért vette át Diomédész. Rendkívüli jele ez a Konzul bizalmának.

– Héliosz még mindig radarsötétben halad?

– Olyankor hozza a legjobb eredményeket. Mert nem béklyózza a parancsnoklás nyűgje. – Fejével a kijelző felé int, amit kitölt a Perem flottája. Hat, lándzsa formájú egységbe csoportosítva haladunk, ezer kilométerre előretolt hadállásokkal. Egy harcedzett, tapasztalt parancsnoknak sokkalta szórakoztatóbb, ha kis rohamegység élén előttünk jár, és csak üzemanyagért, utánpótlásért, javításokra és információcserére fut néha hátra. Ő az elöl haladó beretva, amely átmetszi az ellenség lábszárát, és utána jön a pöröly, hogy lebunkózza, amikor még fel sem tápászkodott az első karcolásaiból.

– Ettél már? – érdeklődik Diomédész.

– Ha a fehérjepüré számít, akkor igen.

Magához inti az inasát:

– Szólj a szakácsnak, hogy gőzöljön fel egy kis pisztrángot.

– Gőzölt pisztráng – facsarodik össze a gyomrom. – Micsoda csemege.

Mivel a Porvető kapitánya Héliosz távollétében Diomédész, a lakosztályát is ő kénytelen használni. Ott fogyasztjuk el az ételt. Kör alaprajzú, spártai berendezésű helyiségek, minden nagyon funkcionális: egy térképszoba, egy meditációs kamra, egy aprócska személyes tér, amit a Kallisztó hangjai töltenek meg – innen származik Héliosz –, egy edzésgömb és egy étkezőrész, ahol kéttucatnyi tiszt is le tud ülni. Itt az asztal igazán ritka kincs, a maga műfajában olyan, mint egy szellemraptor: ez egy Anyaasztal. A hagyomány szerint Démétér Kertjeinek nyolc ősfájának ágaiból készült.

Kettesben és némán fogyasztjuk el az ételt a nagy asztal végében. Diomédész úgy rágja a gőzölt pisztráng utolsó falatkáit, mintha legalábbis narancslében marinált kalériai angolna lenne, pedig köze sincs hozzá. Ennek a halnak papírállaga és poros kesuíze van. De a zöldség és a babköret mellette ízletes. A Kertekből csuklómnyi vastagságú répák, diós zamatú olajos bab érkezik. Sajnos azt a legelején elpusztítottam, és csak a halból árválkodik már a tányéromon. A Peremen soha nem tudták jól elkészíteni az állati eredetű ételeket, zöldségben viszont profik. Az is igaz azonban, hogy most a legénység is ezt kapja, mert a Raák egyik alapelve, hogy a parancsnokság sem ehet jobban a katonáinál, legfőképpen háborúban nem.

Diomédész egyébként odavan a pisztrángért. Az utolsó falat előtt megáll a levegőben a villája, kivár.

– Fáj még a Siralom?

– Tompán sajog – felelem. – A sós medencéitek és az orvosaitok csodát tettek velem. Vagy inkább a pióca, amit anyádtól kaptam. Az igazi istenajándéka volt.

Az ingemen keresztül kitapogatom a piócát, amely most is a helyén van: a derekamon tapad a bőrömre, ott szívja magába a véremből a mérget, úgy mossa át, mintha egy második májam lenne.

– Szóval használod?

– De a Pretoriánusoknak ne szólj, ebben is egy újabb holdas összeesküvést sejtenének!

Diomédész mosolyogva döfi a villájára az utolsó falatot. Nagyon lassan rágja, és csak kelletlenül nyeli le.

– Öt nappal ezelőtt a külső holdak pályáján Héliosz megütközött az ellenséggel – mondja, miközben a száját törölgeti. Végre engem is tájékoztatnak. – Egy varéga felderítőegységgel vette fel a harcot, és meg is semmisítette őket. Utána lement a radarról, és lopakodó üzemmódban még beljebb hatolt Iliumba, hogy bele-belemarjon Fá flottájába, ha alkalma adódik. Négy napja megsemmisített két Volk-lángHajót. Még a Köztársaság felségjele alatt hajóztak.

– Úgy véled, talán Virginia küldte őket? Legalábbis hallgatólagosan?

– A Konzulokban is felvetődött ez a lehetőség. De te jobban ismered őt nálunk. Te mit gondolsz?

– Én nem hiszem, hogy ő állna a háttérben, nem volna rá jellemző. Értesüléseim szerint Fá a Marson kifosztotta Olümpiát és még két várost, és akiket nem vetett rabszolgasorba, azokat Mindenatyának áldozta, és továbbállt az Aszteroidaövbe, hogy a Köztársaság ottani erődítményeire támadjon. Nekem úgy tűnik, Fá mindenkinek az ellensége.

– Akkor talán Darrow kreatúrája lenne? Ha jól tudom, az Obszidiánok valóságos félistennek tartják őt, némelyikük igazi istennek is, és változatlanul senki sem tudja, merre lehet.

Az asztal alá kukkantok. Nagyot nevet a tréfámon.

– Őszintén szólva, jobb lett volna hagyni, hogy Darrow hazatérjen a Marsra, mert akkor legalább tudnánk, hogy hol van. Most meg folyamatosan aggódhatunk, hogy a legváratlanabb helyen és időben pattan elénk, és tépáz meg bennünket, miközben mi épp békésen eszegetjük a pisztrángunkat.

– Jobb, ha az ellenség erős és jól látható, mint ha nincs sehol és tetterős – bólogat Diomédész.

– Én úgy tudom, Darrow szinte a húgának tekintette Sefit. Ha Fá megcsonkította a nőt, ahogy a hírszerzésünk jelentette… – csóválom meg a fejemet. – Arról nem is szólva, hogy ha a Volk vitézei nem hagyták volna cserben őt a Merkúron, egészen más kimenetele lett volna annak a csatának – sorolom. – Szóval nem, nem Darrow áll a háttérben. Arról persze ő tehet, hogy a Volknak immár modern, ütőképes haditengerészete van.

Ezen elmereng egy ideig.

– És hogy érzik magukat a Pretoriánusok?

– Mint a kutyák az óriásmacskák országában. Alig várják, hogy visszajussunk a Magba.

– Meghiszem azt – piszkálgatja a fogát egy halcsonttal Diomédész. – Biztosan sok barátjukat veszítették el az Iliumi Csatában. Talán éppen apám vagy az én veteránjaim végeztek velük. Még mielőtt Darrow a Lunára hajózott, és a Társadalom összeomlott.

– Annak tizenkét éve. Gondolod, azóta is éberen él bennük az a sérelem?

– Mindketten jól tudjuk, hogy igen.

– Tény, hogy Rhone emlékezete messzire nyúlik a múltba, de sem nem ostoba, sem nem fanatikus. Ő realista. Realista és hű hozzám – magyarázom, miközben a szolgák leszedik az asztalt. – Ő tanított meg lőni, ismer, amióta megszülettem. Tudja, hogy Atalantia és a Köztársaság az ellenségem, nem pedig más – szögezem le. Diomédész a szilvalikőrt szopogatja, ami ritka csemege. Én rég a nyakára hágtam az enyémnek. De mielőtt visszatérünk, mindenképpen szereznem kell belőle egy rekesszel Apollóniosznak. – Azt persze elismerem, hogy egyre idegesebb, ahogy közeledünk Iliumhoz. De ez érthető, nem? Te is egyre idegesebb vagy. Két hét alatt negyven gyakorlatot vezényeltél.

– Inkább gondterhelt. De ez nem a vacsoraasztalhoz való téma. Gyere!

Megköszöni az asztalt leszedő inasok munkáját, és átmegyünk Héliosz személyes pihenőjébe. Leül egy európéi stílusban kékes leviatánbőrből készült fotelbe, míg én Héliosz trófeáit nézegetem. A Peremben jellemző módon ő is olyan fegyvereket gyűjt, amelyek vagy a barátaival végeztek, vagy rajta ejtettek sebet. Aztán ott a saját hasta-és kitari-gyűjteménye is. És másik húsz penge között ott lóg a lánya kitarija, melynek a markolatába beleolvasztották az intézeti gyűrűjét: Dionüszosz-Ház. Az acél szőlőszemek valamiért Thesszalonikát és Apollóniosz szőlőkertjeit juttatják az eszembe.

Diomédész megköszörüli a torkát, mire lehuppanok egy Titán-stílusú kempingszékre. Ő a hasán összekulcsolt kezekkel hanyatlik hátra.

– Azért gyakorlatoztatom a legénységet, mert feszült vagyok. Te gyerekkorodban mit hallottál? Mármint a varégákról. Hogy sötét démonként kuporognak a távolban az aszteroidafészkeikben? És jönnek, és felfalják a rossz gyerekeket, vagy ellopják őket, hogy a gyémántbányáikba hurcolják őket rabszolgának?

Megvonom a vállamat.

– Körülbelül. De a nagyanyám kicsi koromban edzeni kezdett a szörnyekhez, hogy immunizáljon a félelemmel szemben. Egy pórázon kikötözött mindenféle rémséget a szobámban, míg végül minden további nélkül tudtam aludni az ágyamban a közelükben is. Még csak nem is sejtette, hogy végül egy kobold fog álmaimban kísérteni.

– Komolyan mondod? – méreget Diomédész kételkedve.

– Még kicsi voltam, amikor egyszer Sevro au Barca az ablakon át kirángatott a szobámból, és egy táskába dugott. Túszként átadtak Darrow-nak.

– És nem az Arató illik inkább a rémálmaidba kettejük közül?

– Nem. Darrow-val ellentétben Sevrónak nincsenek erkölcsi aggályai, könnyűszerrel megölne egy gyereket is.

– Még soha nem találkoztam a Mars Koboldjával – közli csalódottan.

– Ha egyszer szerencséd lesz hozzá, javaslom, gyorsan végezz vele. És győződj meg róla, hogy halott.

– Úgy tűnik, a Minótaurosz nem fogadta meg a tanácsodat.

– Nem. Határozottan nem.

– Ugyanezt mondanám neked a varégákkal kapcsolatban – bólogat. – A könyörtelen sötétség fattyai. Végül is, onnan származnak: a Kuiper-öv feketeségéből. És a sötétség mindig megtalálja az útját. Egy bukott lázadás szülöttei, Kuthul király harcos követőinek ivadékai. Nyughatatlan túlélők. Van annyi eszük, hogy tudják, miben jók, és kellőképpen bölcsek, hogy felismerjék, ha valamiben nem. Ha egyszerű, űrlakó Obszidiánnak nézed őket, veszélyesen alábecsülöd a fajtájukat.

– Soha egyetlen rabszolgából lett fosztogatót sem becsülnék alá.

– Ők rabszolgából lett rabszolgatartók. A Magtól tanulták el, és utána tökéletesítették. Kegyetlenebbé tették. A küllemük is a rabságban tartott faragók munkájáról tanúskodik. A mi Kékjeink, Narancsaink, Zöldjeink, Liláink és Vöröseink azok. Több generációt raboltak el a családjaiktól, és azóta még több generációnyi született belőlük a messzi aszteroidák városállamaiban. Ezek a Színek kínkeservben senyvednek, csak mert tudnak energiahálózatot működtetni, repülni, fegyvert gyártani, mindenféle technológiai fejlesztést létrehozni. Akár ötezer vitéze életét is kockára tenné bármelyik varéga király, csak hogy a te Glirasztészedhez hasonló Narancsra rátegye a kezét. Tízezret is áldozna az övéiből, hogy a Kertek egy kertészét megszerezze.

Összefacsarodik a szívem, ahogy eszembe jut a munkája fölé görnyedő Glirasztész, ahogy valamelyik őrült új vállalkozásán ténykedik.

– Tényleg többre tartják a Barnákat a Narancsoknál?

– Ha az a Barna a Kertjeink kertésze. Csak egyetlen helyen találni belőlük, és ők az élelmezési rendszerünk sarokkövei. Soha még egyetlen ellenségünk sem tehette be a lábát azokra a megszentelt vidékekre, ahol olyan növényeket állítanak elő, melyek többmilliárdnyi éhes szájat tartanak jól.

– De hogyhogy nem ostromolják folyamatosan a Kerteket?

– Annak ezer oka van. Túl messze van a királyságaiktól, és túlságosan is jó a védelmi rendszerünk. A varégák egymással is harcban álló törzsekbe tagozódnak – magyaráz a szálkával mutogatva Diomédész, mintha egy karmesteri pálcát pörgetne. – És egészen mostanáig hajóik se voltak, melyekkel szembeszállhattak volna velünk. Alkalomadtán lecsaptak egy-egy ipari létesítményünkre a központtól távol: héliumfinomítókra, jégdarabolókra, terraformálókra, ónixbányákra és hasonlókra. Most azonban Fának és a Köztársaság ostobaságának köszönhetően szert tettek masszív Mag-beli hajókra. Képzelhetjük, micsoda veszedelmet hoz, ha a Volk és azok a Messzi Tintából szakadt barbár férgek összebeszélnek.

– Vagyis alkalmazkodnak.

– Igen, gyorsan tanulnak. Kénytelenek – dől előre, és porolja le a két kezét. – Ősidők óta vadászunk rájuk, és mégsem tűntek el. Még rettegett bácsikám se tudta kiirtani őket. Sőt, a megjelenésére inkább felbolydultak, mint a megpiszkált hangyabolyok. Úgy egy évtizede kezdett terjedni a pletyka erről a Volsung Fáról. Atlas mészárlásai nyomán ébredt a mozgalom, a mendemonda egyesítette az acsargó törzseket. A legtöbbet az elfogott vitézeikből csikartunk ki kínzással. Azt azonban eddig még nem sikerült kiderítenünk, hogy valóban egyetlen ember áll-e a forrongások mögött, és ha igen, hány törzset tudott maga mögé gyűjteni. Apám azonban eljátszott azzal a gondolattal, hogy Atlas talán nem is a Köztársaság elleni harcokhoz igyekezett olyan bőszen csatlakozni, hanem egyszerűen elüldözték a sötétség egyre jobban fortyogó erői.

– Ezért nem is akartatok háborúba jönni a Köztársaság ellen? Féltetek, hogy közben megszállhatják…

– Hogy megszállják? – nevet nagyot. – A megszállás soha szóba se került. Olyan hajókkal nem rendelkeztek. Esetleg az, hogy a Neptunusz holdjaira támadnak. De hogy megszállják Iliumot? A mi Konstantinápolyunkat? A mi Rómánkat? Soha. Csakhogy most úgy tűnik, elkerülték a Neptunuszt és az ott állomásozó flottánkat, bolondot csináltak belőlünk. Még egyszer azonban nem fordulhat elő – mondja, és összeszűkül a szeme. – Kérted, hogy osszam meg a berepülési vektorainkat a flottáddal. Kövess!

A térképszobába vezet, ahol kis kék gyűrűt húz a kisujjára, mire százhuszonegy kő válik le a plafonról, és ereszkedik az asztal fölé. A Raák Ilium-tengerének nevezik – a Jupiter összes holdja, méghozzá mindegyik a maga keringési sebességével mozog.

Diomédész elindul velem az apróbb kövek között, és úgy az út egyötödénél megáll.

– Ide igyekezünk teljes gőzzel. Ez a Kalüké – bök az ujjával egy kis szürke kavicsra. – Héliosz visszafoglalta, és itt alakította ki a műveleti bázist – magyarázza, és ujjával követi a Jupiter körül lassan mozgó kavicsot. – Itt fogunk lelépni a radarokról – ugrik a lassú kavicsról egy gyorsabb fehér üveggolyóra, ahogy elhalad mellette. Egy fekete golyó mögött, két lépéssel közelebb jutottunk a bolygóhoz. – És megkezdjük a parittya-manővert. Tizenkét manőver szoros egymásutánban, a hajtóerők egyszázalékos üzemben.

Még egypárszor eljátssza ugyanazt a mozdulatot, egyik elhaladó kőről pattan a másikra, és egyre közelebb araszol a Jupiterhez, míg végül csak négy csoda szép kövecske, egy zöldeskék, a Ganümédész, egy zafírkék, az Európé, egy acélos, barnás, a Kallisztó, és az utolsó, a legfontosabb, a mérgessárga, társainál gyorsabban száguldó hold, az Ió marad. Ió, a Raák és Démétér Kertjeinek otthona.

– Szellemhajózás – mondom elismerően, ahogy visszajátszom gondolatban az utat. – Igaz, hogy sokkal inkább művészet, mint matematika?

– Csak a kormányos szempontjából – vonja meg a vállát. – Valójában a bolygó körüli pályákon múlik minden. Van, hogy kedvezőtlen az időjárás, rosszul rendeződnek a holdak és pályák. Máskor meg, ritkábban persze, ideális az idő – teszi rá az Ióra az ujját. – Mielőtt még a múlt héten Napsírral megszakadt volna a kapcsolatunk, nagyanyám jelentette, hogy az Obszidiánok holdat fogtak. Fá hajói ostrommagasságba ereszkedtek. De a hold tömege és a Jupiter radioaktivitása elleplez majd bennünket előlük. Az utolsó pillanatig fel sem tűnik nekik, hogy közeledünk.

– És milyen időjárás várható?

– A körülmények hibátlanok lesznek, az égitestek felsorakoznak előttünk, lassítani sem kényszerülünk. Ezért is manőverezünk így.

– Tanakodtam is magamban, miért vezeti személyesen Héliosz a felderítőket – mondom félhangosan. Kalükénél a flotta sebezhető lesz, a rengeteg hajó kis helyen szorul össze. Így kisebb energiákat kell a pajzsokba ölni, és mégsem figyelnek fel ránk egykönnyen az ellenséges radarok.

– Héliosz mindig legelöl jár. De ki másnak sikerülhetett volna ilyen szépen megszerezni a Kalükét?

A tekintetem visszatér az Ióra, ahol a jelentések szerint Fá legnagyobb erejét észlelték. A Diomédész otthonát megjelenítő sárga kavicsot keskeny zöld sáv öleli.

– És mi történik, ha az Obszidiánok most elfoglalják Démétér Övét? A Perem teljes növénytermesztésének hatvan százaléka zajlik itt, nem?

– Nem foglalják el – feleli Diomédész egyszerűen.

– Na de ha átjutnak a falakon és pajzsokon?

– A Perem hatalmas és hideg – sóhajt nagyot. – Ha a varégák sikerrel járnak, akkor a világainkban kitör az éhínség. Legfőképpen a Neptunusz és az Uránusz holdjain. De a Kerteket még mindig meg tudtuk védeni, ahogy Napsírt is. Ha a szellemhajózás sikeres lesz, márpedig miért ne lenne az, akkor pont lecsaphatunk Fára, amikor az Obszidiánjai java az Ió felszínén tartózkodik, és jócskán a flottád érkezte előtt véget is vetünk ennek a kis felfordulásnak.

– És irány vissza a Mars.

– És irány vissza a Mars.

– Vagyis minden itt kezdődik el, a Kalükén.

– Igen. Ezért is szeretném, ha érkeztünkkor fenn lennél mellettem a hídon.

– Miért?

– Mert ha a Mag és a Perem ismét jó barátságban akar létezni, kellenek az ilyen pillanatok. Azt akarom, hogy a legénység is lássa, hogy velem vagy. Sőt, Héliosz is lássa.

– Még az elégedetlenségét is vállalod értem?

– Amíg nem tér vissza, én vagyok itt a parancsnok – vonja meg a vállát.

44

Lysander

SZŐLŐ ÉS ACÉL

A parancsnoki háromszöget körülvevő holoKivetítőn a Kalüké aprócska érme méretű. A Jupiter nagy gömbje sötétlik a háttérben, és a sok kis holdja a távolban pislog. Az Ió, a végcélunk, ahol Fát porrá zúzzuk majd, négynapi szellemhajózásra van. Jelenleg a Gázóriás túlsó oldalán.

Úgy tizenkét év körüli kis Kék pilótalány hajol Diomédészhez, aki elmosolyodik.

– Lux Konzul bejelentkezett, dominus. Kapcsolom a kihangosítóra. Fátylat kért.

A hírre a híd legénysége vidám méhkas zsongásába kezd, mindenki örvendezve látja a távolban az ellenséges hajók törmelékét. Bárcsak a Fényhozón lehetnék most. De a flottám négyheti hajózásra van lemaradva, ami nagy csalódás. Tegnap beszéltem Ciceróval és Pythával. Az Öv és a Jupiter holdjai között ásító Öböl nagyobb út lesz, mint hittük, a reaktor rendetlenkedik. Tartok tőle, hogy a Fényhozónak nem sok szerepe lesz ebben a konfliktusban.

Miután a fátyol sötét falakat emel a parancsnoki háromszög köré, felizzik egy holo. Héliosz sólyomarca néz ránk a lángHajója hídjáról.

– A borszínű sötétségben dúl a vész – mondja.

– De öröm száll a széllel, ha keletnek mész – feleli rá Diomédész, majd beüti a tizenhat jegyű kódot. Héliosz a maga kódját adja meg válaszul. Miután mindketten beazonosították magukat és egymást, megnyugszanak. Héliosz arcán tenyér formájú friss égési sérülés, a szemei alatt sötét karikák. Kifogyott a bőréből. Kimerítette az ellenséges területen töltött napok hossza.

– Bizonyára féltékenység gyötör, ifjú sárkány. Én ontottam az első vért – vigyorog a bajsza mögül. – Csoda egy vadászatból maradtál ki, fiam. Hogy van poros hölgyem?

– Még egy darabban. De nagyon várja, hogy visszatérj a Cestushoz – mondja erre Diomédész.

– Mit keres Lune a hídon? – húzza össze Héliosz a szemét.

– Úgy éreztem, ez közvetíti a megfelelő üzenetet, Konzul.

Héliosz hallgat kicsit, mint aki szíve szerint leparancsolna innen, de aztán csak horkant egy nagyot.

– Talán jól mondod. Szükségünk lehet még a segítségére ezekkel a férgekkel szemben. Többtucatnyi holdunkat fertőzték meg, mindegyikre betelepítették helyőrségeiket. Csak néhány egységet hagytak hátra mindenütt, de ahhoz épp eleget, hogy megnyomorítsák a helyieket és nehezítsék a dolgunkat.

– Pretoriánusaimmal alig várjuk, hogy harcba szálljunk, Lux Konzul.

Most Dido holója is bejelentkezik a saját fő hajójáról, a Sárkánydalról.

– Kezdtünk aggódni, Héliosz, hogy túlzásba vitted az elzárkózást – mondja köszönés helyett. – A tervezettnél jóval tovább maradtál a sötétben.

– A hírszerzés alábecsülte az ellenség méretét. Jól felszereltek, soha ilyen számban nem találkoztam még varéga erőkkel. Mindazonáltal a Volk az igazán veszélyes. A rombolóik köztársasági kódtörő technológiával vannak felszerelve, nehézfegyverzetű osztagokkal járőröznek. A hajóik a legújabb anyagokból készültek.

– És hol az egységed maradéka? Csak három lángHajót látok.

– Fá fő erőit tartják szemmel. A Volk négy rombolója állandóan a Pandorát kíséri. Azok a faltörői. Mindig rajtuk akarom tudni a szememet.

– Mi a helyzet Napsírnál? – kérdi Dido, aki nyilvánvalóan aggódik három gyermeke miatt, akik a Raa hegyi városban maradtak hátra.

– Napsír ostrom alatt áll, de erre számíthattunk. És Démétér Öve is. Vela a főparancsnokunk, de akkor se várassuk meg a kelleténél jobban gyermekeidet, Dido. Diomédész, kezd meg a flotta összevonását, húzódjatok be a Kalüké árnyékába. A szellemhajózásra visszaveszem a parancsnokságot a Porvetőn, készítsd fel a falanxodat az átszállásra. Legyenek a rombolódon, amikor az Iónál csatarendbe állunk. A lándzsa hegye ti lesztek.

Diomédész boldogan hallja ezeket a szavakat. Héliosz au Lux elköszön, és Diomédész válláról a teher egy része legördül. Keze végigfut Zeusz kötelékén, és nagyot sóhajt. Ő irányította a Porvetőt, és minden rendben lezajlott. Az ember ennél többet nem is óhajt, ha nem ő maga Héliosz au Lux. Észreveszi, hogy figyelem, és megajándékoz ritka mosolyával. Ez az.

Úgy harmincpercnyire a Kalükétől Dido a Sárkánydalon elrendeli az Ármádiája összevonását a Por Ármádia mellé. Rombolójának hasa a méretesebb Porvető fölé úszik, a két Konzul hajóját alig egy kilométer választja el egymástól. Miközben lassulva közelítjük meg a holdat, Héliosz lángHajója a kíséretével csatlakozik a kettős flottához. Hajója befut a hangárba, majd a gravLiften egyenesen a parancsnoki hídra jön.

A mentőkapszulákkal szemközt nyíló rombusz alakú parancsnoki ajtón lép be. Az acélajtó szisszenve zárul kísérete mögött. Rajtam kívül a hídon mindenki más tiszteleg, ahogy előrebiceg, a Főnix Falanx elkoszolódott narancs és szürke egyenruhájában két Arany és négy Szürke kíséri.

Héliosz kissé görnyedten mozog, feltehetőleg a törzsén is megsebesült. Fehér olümposzi köpenye mocskos, akár a vértje, több díszes lándzsát és fejszét is cipel magával. Diomédész addig vigyázzban áll, míg Héliosz el nem foglalja helyét a hídon, és nagy csörömpöléssel le nem hajítja a lába elé a zsákmányolt fegyvereket.

A hajó ura trófeáktól terhesen tért haza.

– A harci szentélybe – morogja oda Diomédésznek a fogait mutogató széles mosollyal. Kopasz fején friss, mérgesvörös hegek. Kurtán biccent nekem is. Kimerült és nyilvánvalóan több sebet is szerzett – nemcsak görnyedten jár, sántasága is látványos –, de energiája sistergő. Aranyai és Szürkéi az emelvény tövében húzódnak össze, a két Arany a régi gárdájából van, felismerem őket, de a harcok megfiatalították, felélénkítették őket.

A varéga lándzsákat mindenki érdeklődve méregeti. Sima fekete acélnyelükre rúnákat véstek, jó hosszúak, a fejük közel vádli nagyságú és valamivel világosabb, fényesebb acélból van.

– Rémültnek tűnsz, Lune. Nem láttál még schwarzspart?

Nemet intek a fejemmel.

– Az a fém oxínium? – kérdem.

– És csak a Kuiper-övben bányászható. Szénnel vegyítve majdnem olyan jó, mint a poliénrost. Úgy hasít keresztül az impulzusVérten és a hajóburkolaton, mint a vajon. Intézzük végre, Diomédész!

Diomédész int Zagriának, a hajóhíd nagyra nőtt kidemónaszának. Háta mögött az állig felfegyverzett nővel és három veterán Porjáróval, Diomédész megkezdi a hajó átadását. Szembefordul mentorával.

– Lux Konzul, ezennel átengedem a Porvető feletti uralmat neked. Elfogadod a parancsnoklás kötelékeit?

– Elfogadom, Vihar Lovagja. Hála biztos kezű irányításodért.

Diomédész lehúzza a Cestust a kezéről, és egy kódot nyújt az árokban az egyik Zöldnek. Héliosz is átadja a maga kódját, és a Zöld ünnepélyesen átvezeti a hajó irányítását Héliosz személyére. Egy Kék jelenti, hogy az átadás bejegyzésre került a központi irányításban.

A két Arany tiszt felügyelete mellett húzza le Héliosz a kesztyűjét és karvértjét, hogy visszavegye a Cestust. Bőrkeményedéses keze sietteti a folyamatot, érthető módon igyekszik vissza a parancsnokságba. De ez így normális, hiszen legalább negyven éve ez az ő hajója. A helyében én is megkönnyebbülten ülnék vissza a kis lángHajóból az óriásomba, hogy ismét az Ilium-tenger legnagyobb fenevada lehessek. Jobban hiányzik a Fényhozó, mint hittem.

Felegyenesedem a lándzsáktól. Közben valami különösre leszek figyelmes: Héliosz híres hastája, Naptűz a jobb csípőjén pihen. A balján azonban a Dionüszosz-Ház szőlőjével díszített acélmarkolatú kitari függ. Furcsa. A homlokomat ráncolom.

Héliosz keze furcsán csusszan bele a Cestusba, bátortalanul rugaszkodik neki, azután egy lendülettel belemerül, mint amikor az ember jeges zuhatagba veti bele magát. Egy pillanatig nem történik semmi. Héliosz pillantása izzón mered maga elé. A Cestus belsejében vékony tűk vizsgálják a vérét és a csontvelejét. A kesztyű kötelékein felragyognak Homérosz szavai, ez mutatja, hogy kioldott. Héliosz félhangosan mormolja a verssort:

– Végzet a részem a földön, meghalok és nyugszom: de előbb nyerek itt ragyogó hírt – majd felnéz Diomédészre: – Jó hazaérni.

Diomédész, Zagria és a Porjárók tisztelegnek.

A szőlőket nézem a kitari markolatán. Ez a lánya fegyvere, csakhogy a lánya fegyvere a lakosztályában, a fegyvergyűjteményben lóg a falon. Sandán mérem végig ezt a férfit. Mi volt az a nagy összpontosítás és hirtelen múló rémület, amikor a Cestus a DNS-ét vizsgálta?

Diomédésznek nem tűnt fel, ő Héliosz bakancsára függeszti a tekintetét. Azokon nem veszek észre semmi oda nem illőt, mégis érzem, hogy nem stimmel valami. Héliosz elbocsátja Zagriát, és aktiválja a parancsnoki háromszög fátylát. A sötétséglepel körénk borul, elzár bennünket a legénységi ároktól és az irányítóhelyiség többi részétől. Nincs fegyverem, Zagriánál kellett hagynom. Igyekszem valahogy magamra vonni Diomédész figyelmét.

– Maradj, Zagria – szól a kidemónás után Diomédész, mielőtt még a nő kibújna a fátyol alól. Megáll, a Porjárók értetlenül fordulnak vissza vele.

– Milyen szépség rejlik a hold mögött? – teszi fel a kérdést Diomédész. Újabb kód. Talán Rúmi, ha nem tévedek.

– Ezt a táncot már eljártuk, Diomédész – néz rá Héliosz ingerülten.

– Milyen szépség rejlik a hold mögött? – ismétli el Diomédész. Zagria keze a hastája markolata felé indul. A Porjárói lassan közrefogják Hélioszt, aki mintha jót mulatna ezen.

– A hold mögött rejlő szépség a HoldKészítő – feleli.

Diomédész bólint, megnyugszik. A következő pillanatban egy vipera gyorsaságával odaugrik hozzá, megragadja a Cestust, és felrántja Héliosz ingujját.

Először nem fogom fel, amit látok. Héliosz izmos bal alkarját könyékig övezi a Cestus szíjrendszere. A könyöke felettig sápadtan fehér a bőre, de ott nagyon megváltozik: durva, napégette lesz, az izmok szíjasabbak, a csont vékonyabb. A két egymástól élesen különböző részt hibátlan rózsaszín vonal választja el egymástól.

Zagria és a két Porjáró pengét ránt.

Lehet, hogy a Cestusban Héliosz karja pihen, és talán Héliosz arca mosolyog ránk, de a férfi, aki átvette a Porvető parancsnokságát, nem Héliosz au Lux.

45

Lysander

MINDENATYA

Diomédész elborzadva néz rá, de a keze kitarit nyom a szélhámos torkához. Zagria a másik kettővel szorosan közrefogja.

– Vedd le a kesztyűt, különben… – suttogja Diomédész.

A szélhámos vértje több tucat helyen felnyílik, alatta méhkaptárszerű nyiladékok tárulnak ki a vádlijától fel egészen a mellvértig. Valami kipermetez belőle, könnyű páraként terjed a levegőben. Diomédész hátrahőköl, és felsikolt. Zagria és a Porjárók vele sikoltoznak.

A szélhámos ellép a kitaritól. Zagriához ugrom, hogy lekapjam az övéről a beretvámat, de nem jutok messzire. A kézfejembe hihetetlen fájdalom döf, ahogy megfordítom, mintha apró, fekete szőrszerű tüskék állnának ki a bőrömből, mint egy kaktusz finom szúró sörtéi. Az én torkomból is éles üvöltés tör fel, az izmaim görcsbe rándulnak, a testem vonaglik a szétterjedő kíntól.

Diomédész és Zagria üvöltve, rángatózva zuhan el a földön. Én botladozva botorkálok, végül a lábaim megadják magukat, eldőlök, a testem félig kiesik a parancsnoki háromszöget borító fátyol mögül.

Tűzharc lármája fogad.

A parancsnoki teremben dúl a mészárlás. A szélhámos kísérete rég végzett a hídon őrt álló Szürkékkel, most a legénységi árokban dolgozó szakembereken a sor, mindenkit lepuffantanak, akit érnek, módszeresen haladnak, ömlik a vér mindenütt. A fegyvereik már forrón izzanak. Amióta leereszkedett a fátyol, folyik a gyilkolás.

A kínzó izomfájdalom dacára visszavonszolom magamat a háromszögbe, a fátyol mögé Zagriához. Semmi nem hallatszik be a lövöldözésből. Zagria és Diomédész úgy rángatóznak a földön, mint halak a halászbárka fedélzetén. A szélhámos könnyed mozdulatokkal lepuffantja a Porjárókat, Zagriához ballag, a torkára tipor, míg meg nem hallom a gégéje roppanását. Héliosz arcával néz le rám. Sóhajt.

– Nem akartam, hogy itt legyél. De ha kolbászt akarsz enni, kénytelen leszel végignézni a disznóvágást.

Ott hagy a földön, és Diomédészhez lép.

– Ki vagy te? – kérdi hörögve az ifjú.

Megacélozom magamat, várom Diomédész halálát, de a szélhámos nem öli meg, ahogy odalép hozzá, csak elővesz egy fekete tojásra emlékeztető valamit, melyet megtör Diomédész fején. Tintaszerű folyadék csorog le a fején, beborítja és rászorul. Valószínűleg se nem hall, se nem lát semmit, levegőt azonban kap az anyag alatt.

A szélhámos felemeli a Cestust. Sötéten aranylik, rángatózva kel életre, ahogy a férfi átveszi az irányítást a hajó fő rendszere felett.

Kívül a flotta mit sem sejt a támadásról, az összevonás folytatódik. A Kalüké már egészen közel van hozzánk, és akkor rádöbbenek valamire. Ha ez itt nem Héliosz, akkor a lángHajója sem derítette fel a holdat, és akkor Fá nyilvánvalóan nem az Ión van.

A Perem hadiflottái egy csapdába szellemhajóznak bele.

Az izmaimat tépő fájdalomtól elhomályosul a látásom, mintha egy rémálomba kerültem volna, minden lebeg. Főnix egyenruhás, sisakos Szürke bújik be a fátyol alá, puskája forró vörösen füstölög.

– A híd tiszta, dominus. A néma riasztást kiiktattuk. Szellemek vagyunk.

A szélhámos deaktiválja a fátylat, körülöttünk a maroknyi Arany és Szürke, akik a szélhámost kísérték, bevégzi véres puccsát. A híd mostantól nem a Perem Birodalom irányítása alatt áll. Diomédész szája hangtalan visításba merevedett a fejét magába záró tintasötét maszk alatt, a tagjai mozdulatlanok, a méreg teljesen lebénította. A testemet gyötrő fájdalom járja át, de én még nem vagyok teljesen bénult, az ujjaimat, lábujjaimat tudom mozgatni.

– A csatlakozóvonal semlegesítve – szól ki egy Arany a legénységi árokból.

– A flottairányítási kulcs nálam – toldja meg az egyik Szürke, aki valójában nem lehetne Szürke, hiszen azoknak nincs halántékcsatlakozójuk. Ez a nő viszont pont úgy kapcsolódik rá az irányítópultra, mint egy Zöld. – Féreg telepítése folyamatban. Két perc.

– Tökéletes. Mindennel időben vagyunk – sommázza a szélhámos. – Addig felmérem Sápadt Lovat – mondja még mindig Héliosz hangján, bár a hanglejtése időközben megváltozott. – A sántikálásom árult el, igaz? – kérdi Diomédésztől, még ha az nem is hallhatja. Az ujjai a levegőben balettoznak, jelet küld a Kalükére, és várja a választ. – Héliopolisz a külső lábközépcsontjait terheli. Nem ártott volna többet gyakorolnom, hanyagság volt a részemről.

A korábban kiadott jelére egy hajó küld választ.

De nem valakinek az arca köszön be a holón, hanem egy fejformába összeálló sáskaraj.

– Elvégeztetett?

– Első Fázis rendben. A vírus menetre kész. Indítom a Kettes Fázist. Ne feledd, nem ejtünk foglyokat.

– Fiat voluntas tua. Mindenatya, fogadd kegyesen foltjainkat!

Fiat voluntas tua. Legyen meg a te akaratod.

Az adásnak vége. Hagyom a kísérletezgetést a lábammal, nem próbálom mozgatni, mert a szélhámos felém fordul, hogy megértettem-e, mi történik. Hát meg.

A szeme más, az arca más, a hangja is más, de a tudatalattimban teljes bizonyossággal összeállt a kép, nem kétséges, hogy ki ez az ember. Atlas au Raa. Nem Darrow-ra vadászik, nem a Dél-Pacifikát zabolázza meg a Földön, soha nem is ez volt a programja. Tervei voltak, konkrét tervek, hiszen mondta is, tervek, amelyeken nem lehet változtatni. Ezért kérte, hogy tartsam távol magam Diomédésztől. Ezért mosolygott magában olyan gúnyosan Atalantia, amikor elhagyta a Kolosszeumot a nagy beszédemet követően.

Atlas a varégákkal játszik össze. Azokkal, akiknek a kiirtását Octavia várta tőle, akiknek a vérét kellett volna vennie, amikor ide küldték. De ő nem tette meg, és most a Perem teljes ármádiáinak megsemmisítése a célja. De mégis miért? Mit nyerhet ezzel?

Magamban felteszem ugyan a kérdést, de hangosan felesleges lenne, hiszen pontosan tudom a választ.

A Perem soha nem fizetett meg a lázadásért.

És most Atlas a Gorgóival behajtja a számlát.

A sáskaraj nem mást fedett, mint őt. Magát Volsung Fát.

A holo rég semmivé foszlott, de a sáskák zaját még mindig hallom, fülemet megtölti félelmetes zümmögésük.

A halál érkezett meg, az éhínség.

A legénységi árokból kiszól a Szürke, Atlas Gorgója:

– Féreg kész!

– Küldd el – adja ki Atlas az utasítást, és indítja a Cestusszal a hajót. Körülötte hologömbök kavalkádja jelenik meg. Első lépésként a reaktorokat terheli túl. Második lépés: a hajóelhárító ágyúkat élesíti, megadja a célpontokat. Végül Didót hívja. Diomédész nem hallja őt, nem lát semmit, és már nem is dobálja magát, amikor az anyja holója megjelenik előttünk.

– A flotta mindjárt kész, összevonás bevégezve, Héliosz. Nem látunk benneteket – ráncolja a homlokát Dido. Elhallgat, valamilyen információt értelmez. – Miért terheled túl a reaktoraidat? A felderítőid ellenséges…

– A Társadalom ellen elkövetett árulás bűne miatt halálra ítéllek, Dido au Saud.

Dido kifejezéstelen arccal mered rá.

– Minden energiát a…

A jel meghal, csak a fehér zaj marad utána.

A flottaösszevonó manőver során a Perem ármádiájának két fő hajója között minimálisra csökkent a különbség. Alig pár száz méter. A Sárkánydal természetesen biztonságban hitte magát a flották kellős közepén, a birodalmuk leghatalmasabb hajója felett. A pajzsokat jó előre leengedték, hogy ne terheljék feleslegesen a reaktorokat, és a hőképük is minimális legyen. Mivel a lopakodás lett volna a legfőbb szempont. Így a Porvető közvetlen közelről trafálja telibe a védtelen hasát – és ezzel igazából el is intézi. Ráadásul még tüzet is nyit rá az összes ágyújával, több atomlövedéket is rázúdít.

Ez a halálsorozat egyenesen Dido parancsnoki hídját célozza.

De ahhoz persze túl nagy a hajó, hogy Atlas egyetlen sorozattal elintézhesse, ezért hármat lead egymás után. A harmadik megroppantja a hajó vázát, és kettétöri, hogy szinte tökéletesen két darabra szakad. Diomédésznek fogalma sincs róla, hogy az anyja por és hamu lett.

Izmaimban és csontjaimban égő lüktetéssé tompult a korábban vakító kín. Megpróbálkozom a karommal, nehézkesen és komótosan, de meg tudom emelni. Azt hiszem, senki sem törődik velem, nem látnak most. Nem a Szellem Szeme ad erőt a méreg leküzdéséhez, sokkal inkább a pióca, amit Didótól kaptam. Az dolgozza ki a szervezetemből a mérget. Folyamatosan magamon tartom, hogy a Siralom utolsó hatásaitól is megszabaduljak végre, és hát mi tagadás, kissé paranoiás is lettem az utóbbi időben. Hálás vagyok neki, még ha nem is dolgozik elég gyorsan.

Atlas kezd bemelegedni. A holokivetítőt szélesebbre nyitja, látszanak körülöttünk az egybegyűlt Ármádiák hajói, mintha könnyű kis játékszerek lennének romboló kezei között.

– Fiat iustitia et pereat mundus! – harsogják a Gorgók.

Atlas nincs beszédes kedvében, nem tesz hozzá semmit. Csak a magasba emeli a Cestust, és ökölbe szorítja: a holdTörő minden ágyúja és torpedócsöve tüzet nyit a közelben található birodalmi hajókra.

Egy hajó pajzsa csak akkor működhet, ha aktiválva van. Olyankor a hajó sajnos fáklyaként lobog a radaron. Mivel a jelentések szerint a Kalükét tisztának hitték, ráadásul a lopakodás lett volna a legfőbb szempont, egyik hajó sem használja a pajzsát. Ez a tűzzápor hatalmas károkat okoz a soraikban, egy mindennapi ütközetnél is nagyobbat. Teljesen nem semmisül meg a Perem két Ármádiája, épp csak annyi történik, mint amikor a lovasroham egy ellenséges vassulyom-mezőbe fut bele. A lovak lesántulnak, felbuknak, kitör a káosz… Atlas körül egyszeriben csupa füstölgő romhalmaz, meglékelt, oxigént eresztő, az áramkimaradás miatt elsötétült vagy épp a meghajtóból kékes füstöt okádó roncs marad.

De ezek csak a hozzánk közel esők. A flotta többi hajója lenyűgözően reagál: miközben veszettül igyekeznek felvenni a kapcsolatot velünk, együttes tüzet nyitnak a Porvetőre. Márpedig hiába vagyunk a leghatalmasabbak és legerősebbek, két majdnem teljes Ármádia ellen nem sok esélyünk lehet. A parancsnoki híd idővel füstölögni kezd nálunk is, a pajzsunk kezdi megadni magát, miközben egyre csak ontjuk magunkból az ellenséges tüzet a Perem hadaira.

Ekkor csapódik fel Atlas második csapdájának a fedele.

A káosz tetőzéseként a Kalüké kráteres felszínéről több ezer torpedó veszi célba a hadihajókat, a holdról is tűz alá kerülnek. Több tízezer torpedót telepítettek ehhez a halálos csapáshoz. Elképesztő, nem térek magamhoz a látványtól.

A Perem hajói próbálják felvenni a küzdelmet.

És eközben a harmadik csapást, a kegyelemdöfést is megkapják, mert a hold rejtekéből most előbukkan Volsung Fá flottája, ami nagyon nem az Iót ostromolja, hanem itt várakozott. És most megrohamozza a Perem félig lebénult erőit.

Elfog a világvége érzése, amely most a Perem Prétorainak szívébe marhat, ahogy meglátják a valaha köztársasági rombolókat és lángHajókat, oldalukon a Volk félhold felségjelével. Az áradatban pedig ott úszik a több száz bizarr alakzatú kisebb jármű, a varégák hadihajói. Az ellenséges felvonulás közepén, a szívében a faltörő kosok: a négy gigászi Julii-csatahajó és maga a Pandora.

Azok a hajók, melyeket eddig a hajtóművükön nem ért találat, könnyűszerrel elmenekülhetnének, hiszen gyorsabbak az ellenségnél. Csakhogy azzal magukra hagynák honfitársaikat, barátaikat, fivéreiket és nővéreiket. Ezért bátor és egyben ostoba döntést hoznak: maradnak harcolni. És velük együtt, becsületben meghalni.

Atlas körül robajlik a káosz.

A Perem Prétorai mogorva utasításokat kaffantanak az éterbe, Kék sárkánySzárny-pilóták cikáznak elő a hangárokból, és veszik célba a barbár ellenfelet. A két fél között hosszú hatótávolságú lövegek kelnek útra, légvédelmi hálók aktiválódnak. Elsőként a karcsú korvettek és a leggyorsabb lángHajók csapnak össze, a kisebb hajók tüze egybevegyül, köpik a halált egymásra. És akkor Fá faltörő kosai egyesített tűzerővel, egyesével elkezdik leszedni a Perem fő hajóit. Atlas módszeresen irányítja a mészárlást, hideg és gyászos minden pillanat, hogy a háború gondolatától is végleg elmegy a kedvem.

Ezt nem bírom elviselni. A pióca szépen, szorgosan végzi a munkáját, a fájdalom szinte teljesen elhagyta a testemet. Végre önmagam vagyok megint, bár azt nem tudom, képes leszek-e megállni a lábaimon. Vagy hogy fogok-e tudni harcolni. Tény, hogy a csata kimenetelét úgysem akadályozhatom meg. Most biztosan nem. A Gorgók néhány pillanat alatt elintéznének, könnyűszerrel végeznének velem, a csapáson nem változtathatnék. Mit tehetnék, aminek értelme is van?

Meglátom Diomédészt.

Őt megmenthetem. Tekintetem felméri a mentőkapszulákhoz nyíló ajtót, a terep adottságait, a lehetőségeimet. Az ajtót nem a Cestus nyitja, a mentőkapszulákat manuálisan lehet indítani.

Megmenthetem Diomédészt, és egyben magam is megmenekülhetek. A gravitáció nem vészes, könnyedén a vállamra vethetem a testét, el tudom odáig cipelni. Persze előtte nem árt meggyőződnöm róla, hogy a méreg valóban nem hat már bennem. A Gorgók időközben újabb ellenséget kaptak, a folyosókról nyitott támadást a hajó megmaradt legénysége, az ajtókat ostromolják. Csak annyi kell, hogy Atlas belemerüljön egy fontosabb tűzharcba, és akkor lassan felállok.

A végtagjaim ólmosak, a szemem mögött hangyák zsibonganak. Megteszek egy lépést. Atlas megfordul.

Lekapok egy gránátot Zagria övéről, kipöckölöm a biztosítékot, és hozzávágom. Ő visszakézből pattintja felém, elsüvít a fejem felett, lenn a legénységi árokban robban. Most Zagria beretváját lódítom felé, át is döföm vele a bal vállát.

Diomédészre vetem magamat, közben azonban elbotlom Zagria lábában, és előredőlök. Négykézláb vergődöm oda Diomédészhez, lerántom magammal a legénységi árokba. Együtt bukfencezünk le a lépcsőn. Nagy nehezen talpra állok, megragadom a kabátja gallérját, és vonszolom magammal. Atlas az embereiért kiált, mögöttem bakancsok csattognak. Elkapom az ajtónyitó kart, letolom. Sziszegve nyílik a mentőkapszulákhoz vezető kijárat. Ekkor a jobb lapockámat bénítólövedék éri. Nem érzem a karomat, de a lövés felhajtóereje nagyot taszít rajtam és Diomédészen, egyből bent is vagyunk a mentőkapszulában. Ahogy azonban indítanám a kilövő mechanizmust, egy ostor szíja csavarodik a bokámra, és visszaránt a hídra. Fejvesztve csapok az irányítógombra, és az ujjaim hegye el is éri, ennyi is elég aktiválni a rendszert. Ahogy kirepülök, az ajtó összezárul, a mentőkapszula a kilövőcsőbe ugrik, hangos csattogások következnek, és Diomédésszel kilő a kapszula az űrbe.

Csak remélhetem, hogy elkerül a kinti csataviharban minden lövedéket, magához tér, és visszajut az övéihez. Mivel azonban egyedül van abban a kapszulában, nincs pilótája, és hát az űr körülöttünk egyre jobban forrong, sok esélye nincs a túlélésre.

Az Arany Gorgó, akinek a beretvája a bokámra csavarodott, a hátamra fordít. A fél arcát elvitte a gránátom. Addig püföli a képemet, míg egy fogamat is lenyelem, utána megmotoz, és letépi a derekamról a piócát. Visszarángat Atlas elé, a fejemet lecsapja a parancsnoki háromszög fedélzetére, és rálép az arcomra a bakancsával, torkomnak szegezi a beretváját.

– ToxPióca. Senki se szúrta ki. Végezzek vele?

– Még ne – böffenti Atlas.

– Kibaszott szimpatizáns.

– A skalpokat ne feledjétek – kiált a többieknek Atlas, velünk nem foglalkozik.

Oldalra dől előttem a világ. Atlas vállából ömlik a vér, tócsában áll a lábainál, de csak akkor száll ki a csatából, amikor a Porvető elérte azt a romos állapotot, hogy a részvétele sem lendít sokat a küzdelmen. Ahogy az Obszidián és varéga flották bolhák gyanánt elárasztják a Perem ármádiáját, felém fordul.

– Bármelyik pillanatban itt lehetnek, dominus – figyelmezteti egy Gorgó.

– Hamarosan mi leszünk a legkisebb bajuk – legyint rá Atlas, és leguggol hozzám. – Diomédész élve kellett volna nekem, Lysander. És te egyszerűen kilökted a biztos halálba.

– Mit tettél? – hörgöm.

Az acélbakancs erősebben tipor rám.

– Megbosszultam egy egész versnyi bűnt – sóhajtja. – Igazság szerint Atalantia azt parancsolta, hogy végezzek mindkettőtökkel, de amiről nem tud, az nem is fáj neki. Hozd őt! Itt végeztünk.

A fedélzetre hajítja a Cestust.

A teljes parancsnoki hidat aknákkal rakják tele, és a parancsnoki kijáraton elhagyjuk a helyiséget. A skalpokat sem felejtik magukkal hozni. A liftből kilépve máris a magánhangárba érünk, ahol a hajójuk vár ránk.

– Állj! Fegyvert földre! – csattan egy hang. Porjárók állják el az utunkat. Atlas meg sem rezzen. Az emberei elhajigálják a fegyvert. – Térdre!

Atlas és az emberei engedelmeskednek.

– Ez nem Héliosz! – kiáltom. – Hanem Atlas.

A Porjárók vezetőjének elkerekedik a szeme rémületében, majd a feje az alsó állkapocstól felfelé semmivé válik. Mire a földre zuhan élettelen teste, mindössze hárman maradnak közülük talpon. Azok szöcskékként ugrálnak szerteszét, a levegőben kapja el őket a mesterlövész. Atlas fogja a fegyverét, és feláll.

– Ignis! – kiált oda hozzánk egy ismerős hang a hangár másik végéből. Összeszorul a szívem.

– Lunaiak! – rikkantja Atlas.

Ahogy arra nézek, a Pretoriánusaim alakja bukkan elő az árnyékból. Alakzatban érkeznek, leeresztik a fegyvert. Elhűl ereimben a vér, ahogy Rhone, Markus, Demetrius, Drusilla és a gondosan összeválogatott társaság többi tagja leveszi a sisakját. Széles vigyorral néznek… hát nem rám. Atlas név szerint üdvözli őket.

– Épp csak ideértünk – közli vele Flavinius. – A varégák megszállták a hajót. Számla rendezve?

– Megfizettek a Kard Ármádiáért és még sok egyébért is – bólint Atlas.

– A Raa hol van? – kérdi Markus.

Az egyik Gorgó hozzávágja a toxPiócámat.

– Nem kell egymásnak esni, srácok – megy Atlas a balhé elébe. – Mindig csúszhat hiba a számításba. – Feje a hajójukra bök, taszigálni kezdenek. – Hogyhogy ilyen kevesen vagytok, Flavinius?

– Héliosz úgy rendelte, hogy csak tíz Pretoriánust hozhat magával a Vér – feleli Rhone.

Atlas vigyorogva pillant hátra rám.

– Katonák tekintetében igen kiváló az ízlésed, ifjú Lune – közli, majd eltűnik a hajója belsejében, és Markus egy fekete tojást tör a fejemre.

46

Darrow

LEMENT A NAP

Az Archimédész folyosóin Sevro kísérteties kacagása visszhangzik. Egyedül ő nevet.

A másfél hónapnyi hajókázásunkat követően arra számítottam, hogy a csata kellős közepébe csöppenünk Iliumnál. Hogy Volsung Fá és a Perem ármádiái annyira lekötik egymást, hogy senkinek sem tűnik majd fel, ha mi elsurranunk mellettük.

De ahogy lassítunk, csak a mészárlás nyomait látjuk mindenfelé. Totálisan érthetetlen mészárlásét.

A Raa-űrflotta két sötét virágát, a Sárkány és a Por Ármádiát megsemmisítették. Kalüké holdja körül lebeg, ami megmaradt belőlük, mindenütt törmelék és a meghasadt birodalmi álmok. Sevro kacagása a leginkább Cassiust és Auraét bántja, Lyria csak értetlen döbbenettel bámulja a pusztítást. Nem sokan láttak valaha is ilyet. Még én se nagyon.

– Az ott a Porvető – mormogom. A hadihajó a törmelékmező közepén lebeg vakon és süketen, akár valami sziklatömb.

– Csak volt – javít ki Sevro, és inge ujjával letörli a kacagás könnyeit. – Van pezsgőd, Bellona? Koccinthatnánk.

Ha nem lenne ennyire teljes és sorscsapásszerű a Perem rossz sorsa, talán én is együtt ünnepelnék Sevróval, de ez így hátborzongató. El sem tudom képzelni, hogy bírta bárki is ilyen alapossággal szétverni Dido és Héliosz seregeit. Talán Fá flottája még annál is nagyobb, mint amilyennek Quick teleszkópjával láttuk? Vagy csak a csapda kerekedett ilyen bámulatosan ki? Mert csakis csapdába eshettek. Egy egészen váratlanba. Borzong a hátam a lehetséges válaszoktól.

Ki ez a Fá? A tízévnyi háborúskodás alatt nem termett a kezeim alatt Obszidián, aki valaha is felérhetne Héliosz és az Ió, a Kallisztó meg a Ganümédész Prétorainak kifinomultságával, hadvezetési kultúrájával. Ők még nekem is főfájást okoznának.

– Hogy történhetett? – néz Cassius Auraéra, akinek hasonlóan elképzelése sincs. De hogy is lehetne?

Úgy tűnhet, hogy Cassiust is a Perem veszte rázza meg, de én sejtem, hogy titokban örül, hogy Lysander ezt elkerülte. Hiszen a Fényhozó hetekkel elmaradt az úton, nem sétált bele a csapdába a Perem hadaival. Ráadásul mostantól a szövetségüknek is vége, hiszen nem állhatnak nem létező erőikkel a Mag mellé, így Lysander kénytelen magában visszafordulni, és hazatérni a Magba. Tehát a rettegett találkozást is elnapolhatja.

Most épp Lyriával gubbaszt a két pilótaülésben, és csak nézik a törmelékmezőt. Mögöttük a radaroknál és szenzoroknál Aurae ül, miközben Sevro kinn, a folyosón örvendezget magában, kiélvezi az ellenséget ért katasztrófa feletti sötét boldogságát.

– Fogsz valami jelet Kalüké bármelyik városából? – kérdezem Auraét.

– Semmit. A radioszkóp vizsgálata alapján ez itt legalább tíz napja történt – mondja. És ez nagyjából egybe is esik az Öböl-beli utunk során érzékelt energiahullámok intenzitási idejével. Csakhogy akkor Kalüké a Gázóriások mögött, a pályája túlsó felén járt.

– Ez akkor azt jelenti, hogy Athéné ügynökei sincsenek itt? – mélázgat fennhangon Lyria, de persze ő maga is tudja, hogy ez butaság, hogy azok az ügynökök egytől egyig meghaltak. Ahogy mindenki más. Na, erre Sevro is abbahagyja a nevetgélést, és úgy mered odakintről a Vörös tarkójára, mintha minden csakis az ő hibája lenne.

És ez meg a kávé otthonos illata maradt meg a jól indult délelőttből. Akkor még derűlátóan vártuk, mit hoz a nap, hiszen megérkeztünk utunk végső szakaszához, átszeltük az Öblöt, Kalükévárosban elvileg várt ránk Athéné embere, aki elvezethetett volna bennünket hozzá. De a városból csak egy kráter maradt a Hold arcán, egy újabb seb, ahonnan eltűnt az emberünk, és megszakadt minden kapcsolatunk Athénével.

Elgondolkodva húzom össze magamat, a hajam a szemembe hullik.

– Beviszel bennünket, Cassius? – kérdezem végül. – Alaposabban körül kellene néznünk ebben a temetőben. Leginkább a Porvető érdekel.

– Mert? – kérdi Sevro. – Talán azon van a nő? Mert őt kell megtalálnunk, Athénét. Nem az ajándék ló pofájára vesztegetni az időnket.

– A kettő nem feltétlenül mond ellent egymásnak. A küldetésünknek nagyjából az is része, hogy ennek a végére járjunk. Mert nem árt tudnunk, mibe hajózunk bele.

– Te is hallottad Quicksilvert, Darrow – figyelmeztet Cassius. – Ha ilyen sűrű törmeléktengerbe keveredünk, megsérül a burkolatunk. És a pajzsot nem aktiválhatjuk, mert az Obszidián flotta, ami ezt művelte, még errefelé járhat. Nem kellene hogy meglássák a hajónk energiajelét.

– Igazad van. Akkor járjuk körül a peremén. Ne kockáztassunk.

Cassius lassan poroszkál a legsűrűbb törmeléktenger szélén, de még így is nekidöccen néha fémes koccanásokkal ez meg az. A temetőt kémlelve minden találatra felszisszenek. A háború borzalma egy évtized alatt olyan lett, mint a reggeli fogmosás, de ez itt valami egészen más. Olyan végtelenül embertelen látvány, hogy még én is nehezen viselem.

Sevro veszi észre elsőként, el is nyom egy Obszidián szitkot. A csatamező közepén hatalmas förmedvény úszik egy gonosz égi istennek állított műemlék gyanánt. A megalázott Porvető oldalán ezernyi Kék, Szürke és Arany holttest lebeg Obszidián holdsarló alakzatban, dróttal egymáshoz rögzítve. Gigantikus. Egyik csücskétől a másikig megvan négy kilométer hosszú.

– Ezt a te embereid… a te Obszidián vitézeid tették? – kérdi Cassius.

– Valószínűleg inkább a varégák – felelem meggyőződés nélkül.

Undor, bűntudat és sajnálat buzog fel bennem. Amikor először vezettem Ragnar népét háborúba, megtapasztaltam, hogy milyen kegyetlen indulatok lappanganak Obszidián légióink lelkében. Fá pedig felkavarta a szívek mélyén megülepedett vágyakat. Már az is rettenetes, amit Sefivel Olümpiában tett, ahogy állatiasan felboncolta, és kiterítette a testét a Vérsasban. De ez, még ha az ellenségeimmel művelte is, ez a romlottság beemeli őt egy igen sajátos tárházba: azok közé, akiket a saját pengémmel szeretnék felszabdalni.

Több órán át keringünk a törmelékmező mentén, de mindhiába keresgélünk, egyetlen túlélőre sem akadunk, aki beszámolhatna arról, mi történt Kalüké holdja mellett. Csak a visszajáró végtelenített üzenetek hangjai kísértenek bennünket – a rég halott hajók rég halott legénységének segélyhívásai, hogy a varégák áttörték a burkolatukat, és behatoltak.

– Találtam valamit – szólal meg Aurae, ahogy elérjük a mező legtávolabbi csücskét, ahol alacsonyabb a sugárzás interferenciája. – Alig van jel. Olyan, mintha az Obszidián sikítódrónokkal iktatták volna ki az átjátszókat. De ez a jel Ilium mélyéből érkezik. És nincs titkosítva – ráncolja a homlokát. – Szerintem Athéné az. Megpróbálom izolálni.

– Figyelj, Lyria, nézd, hogy csinálja Aurae – böki oldalba a legénységünk legapróbb tagját Cassius. A lányka kipattan az ülésből, és a radarállomáshoz megy, közben a nyakába húzza a fejét, hogy Sevro meg se lássa. Eleinte talán idegesített, hogy a néhai Rhonna módjára felpotyautaskodott a hajónkra, de azóta megváltozott a véleményem. Értékelem, hogy annyira igyekszik. Mindent kitanul az Archimédészről, a hajó működtetését és gondozását. Elég egyszer elmondani neki bármit. Cassius megkedvelte. Ha jól sejtem, kettesben szoktak iszogatni hajnalig. Azt megértem, hogy a lány kitölti azt az űrt, ami Lysander és Pytha után maradt az életében, de hogy Lyria is megszerette őt, az sokkal meglepőbb. Soha nem hittem volna, hogy egy Vörös valaha a szívébe zárhatja Cassius au Bellonát.

Miután Aurae és Lyria izolálja a jelet, egy holo kel életre: a fehér zaj hóviharából Athéné izzó vörös szemei merednek ránk. Ahogy a korábbi felvételen, most is fekete korinthoszi forgós sisak van a fején.

– Itt Athéné. Lement a nap. Ismétlem, lement a nap. Alvók és sejtek, mindenki menjen az ómega-fáklyájához, evakuálásra felkészülni. A nap lement. A nap le… – vész el az adás az Ilium gyomrából érkező zavaró jelek özönében.

– Ez meg mit jelent? – kérdi Lyria. – Hogy lement a nap?

– Vészprotokoll – feleli neki Aurae riadtan. – Heliszonba rendelte minden Leányát.

– Heliszonba?

– Az a műveleti bázis.

– Vagyis az ő Tínoszuk – szólok hátra Sevrónak.

– És hol van ez a Heliszon? – kérdi.

– Nem tudom.

Sevro nem nyugszik bele a válaszba.

– Megtettünk milliárd kilométert, és nem tudod?

– Melyik holdon van? A Kallisztón? A Ganümédészen? Európén? Vagy valamelyik külsőn? – faggatom én is.

– A Krüpteia egy évtizede vadászik Athénére. Engem beépítettek a Raákhoz. Nekem végképp nem volt szabad tudnom róla. Mert mi van, ha valaha is vallatni kezdenek?

Ebben van ráció, de Sevrónak még így sincs kedvére.

– Akkor mégis hogy vegyük fel a kapcsolatot Athénével?

– Kalükében voltak átjátszóállomások, ahonnan el lehet érni a hálózatát – mondja, és egy emberként meredünk a szétbombázott holdra. – Ezenkívül csak az marad, hogy megkeressük az én személyes ómegafáklyámat. Az egy vezetékes kommunikációs eszköz.

– Jól van. És hol találjuk?

Bocsánatkérően hebegi:

– Napsírban.

Cassius lecsüggeszti a fejét. Sevro újfent felkacag, de ezúttal cseppet sincs hozzá jókedve. Lehunyom a szemem, erőteljesen préselem ki a levegőt az orromon át. Miért nem mehet valami egyszerűen? Miért nem lehetek otthon a szerelmemmel? A fiammal?

– Ez valami rossz dolog? – kérdi Lyria. – Ez a Napsír?

– Jaj, nem – mosolyog rá elnézően Cassius. – Csak a Raák birodalmának ősi központja. A katonai apparátusuk szíve, bevehetetlen citadella, amit még a Hamu Lovagjának sem sikerült soha megkaparintania. Sajnos ez a lehető legkellemetlenebb hely, ahová csak mehetünk most.

– Ez az Athéné totál idióta? – fröcsög Sevro. – Aurae! Milyen béna szervezés ez? Micsoda nyúlbéla kémhálózat?

– Erről nem Aurae tehet, Sevro – szól rá Cassius.

– Naná, mi mást mondanál, nem igaz?

– Figyelj, Sevro, a Raa-udvar Napsírban székel. Ha ott voltam, hogy mehettem volna bárhová is, ha el kellett érnem az ómegámat? – magyarázza Aurae. – Világos, senki sem erre számított, én se, de legalább van rá mód, hogy felvegyem a kapcsolatot Athénével. El tudom kerülni a biztonságiakat. Használhatjuk a családi átjárókat.

– Hogy merülhet egyáltalán fel ennek a lehetősége? Darrow, ezt nem szabadna…

– Ahol az élet felbuzog, ott hamarosan felbukkan a halál – idézi a Rózsaszín a könyvből. – Ahol jóságra bukkansz, ott közel a gonoszság…

– Az ösvény közöttük egyensúlyoz – fejezem be. Aurae rám mosolyog.

– És mi a szerelmetes poklot akar ez jelenteni? – csattan fel Sevro. – Most komolyan egy poros seggű kötet hasraütésszerű értelmezése lesz a haditervünk?

– Az apád poros seggű kötete – mondom neki.

– Mert ő olyan nagy hasznát vette, mi? – pillant Cassiusra Sevro. – Ja, hát hogyne.

Cassius nem harap rá. A törmeléket nézem az ablakon túl. Ha a Perem teljes ármádiáit meg lehetett semmisíteni, akkor nehezen hiszem, hogy Napsír is a régi volna.

– Ha más mód nincs rá, hogy Athénét megtaláljuk, akkor arra vezet az utunk – szögezem le. Sevro hitetlenkedve mered rám. – Irány az Ió, Cassius. De csak lassan. Fá itt vadászik valahol.

Az Archimédész hangtalanul fordul el a Kalükétől. Arra számítok, hogy Sevro közben elhúzott a saját körletébe, ahogy az összezördüléseink után mostanában szokott, de ahogy kifelé indulok, ott áll előttem az ajtóban, és úgy bámul rám, mintha soha nem látott volna még.

Hiába szeretnék valamit kinyögni, ami összezárná a közöttünk nyílt szakadékot, sajnos nincs mit. Nálam jobban senki sem ismeri Sevrót, így aztán tudom, hogy pillanatnyilag úgysem hallgatna a józan érvekre. Semmi sem lehet elég logikus vagy elfogadható neki. Így aztán csak megrántom a vállamat, és visszafordulok az ablak felé. Előttünk testetlen szemként forog a Jupiter, körülötte molyként kereng a számtalan pislogó holdja.

Ping. Hosszú csend. Ping.

Mindannyian Auraéra nézünk:

– Ez meg mi volt? – teszem fel én a kérdést.

A homlokát ráncolja:

– Vészjelzés – feleli. Sevro gyanakodva méregeti. – Úgy voltam vele, hogy egyelőre ne adjuk fel a keresést, hátha mégis túlélte valaki.

– Mindenfelé vészjelzések zsonganak – vágja rá Cassius. – De ez még nem jelenti azt, hogy bárki is túlélte volna.

– De ez egy szívdobogás.

– Akkor az Obszidiánok miért nem szedték össze? – jön Sevro keresztkérdése.

– Ez rövid hatótávolságú, és aki leadja, nyilván kivárta, míg az ellenség távozik a közelből – mondja Aurae.

Sevróra pillantok.

– Te is tudod, milyenek voltak a vitézeink. Ha nem muszáj, nem hajóznék be a sűrűbe vakon – mondom neki, mert hiába dühöngi végig az életét mostanság, meghalni ő sem akar. – Azonosítsd be, honnan jön a jel, Aurae! Cassius…

– Ha azt mered mondani, hogy „repülj, mint egy sasmadár”, most rögtön sarkon fordulok – közli, és az Archimédész indul befelé a törmelékmezőbe. – Figyelj és tanulj, Lyria – kacsint a lányra. Egy törmelékdarab csapódik a hajótestnek. Mind felszisszenünk. – És kezdődik.

A mentőkapszula tojásdad. Nem menekülhetett el a csatamezőről, ahogy a pilótája kétségtelenül tervezte, mert mélyen belefúródott egy kilőtt romboló testébe. És súlyosan megrongálódott. Sevróval felkapjuk vadiúj Istengyilkos űrruhánkat, kiballagunk hozzá az űrbe, és felvágjuk az ajtaját. Sevro megy elöl.

– Ez itt lélegzik – mondja, ahogy érkezem a nyomában. – Még éppen.

Alig maradt energia a kapszulában, nincs világítás, a fejlámpáink nélkül bent is teljes volna a sötétség. Tetőtől talpig szürke vértbe öltözött férfi lebeg odabenn, a lábai ülő helyzetben összekulcsolva.

– Rohadt nagy állat. Nyilvánvalóan Arany – néz körül Sevro, igyekszik mindent megfigyelni. A férfi sisakjának a hátuljából egy kis cső áll ki, megpöcköli. – Közvetlenül rácsatlakozott a kapszula oxigénellátására, ami mostanra nagyjából le is merült. Nyilván agyhalott egy ideje. Te is láttad, hogy elintézték a külső tartályokat. Kábé ez történhetett: egy ideig próbált jelt adni magáról, beindítani a hajtóművet, aztán rájött, hogy baszhatja. Látta, hogy fogy a kakaó is, szóval magára kapta a cuccost, hogy legalább meg ne fagyjon, rákapcsolódott az anyagra, és inkább elaludt, imádkozva, hogy közben valaki mentse meg.

Egy rejtett tárolóban még több vértezetet is találok bestokizva. Csak egy nincs a helyén.

– Hajóhídi mentőkapszula. Nagyon úgy fest – mondom. – Egy halom Aranyakra szabott felszerelés van itt, még jól jöhet. Ha nem agyhalott, akkor nagy eséllyel van ötlete a történtekről. Még neki lehet a leginkább. Vigyük az Arcsira.

A magányos túlélőt visszavisszük magunkkal az Archimédészre, ott Lyria és Aurae felszerelt hordággyal vár ránk, felfektetjük a tagot. Aurae kötné is rá az oxigéncsőre a sisakját, ha Sevro nem csapna nagyot a kezére:

– Meghülyültél?

– Először vágjuk ki a vértezetből, és lássuk, kicsoda – adok magyarázatot. – Ellenséges lovagot ne nyomjunk tele drága levegővel. Hozd a nyolc milliméteres fúziósvágót, Lyria. Tudod, hol találod?

Már megy is a műhelybe. Egy-két csattanást, koppanást és hosszas káromkodást követően rohan is vissza az eszközzel. Sevro kezébe nyomja, aki nekiesik a vértnek. Nem dolgozik kifejezetten precízen, az Arany vére bőségesen ömlik ki a hordágyra.

Minél több vértlemez kerül le a testről, annál határozottabban araszol a kezem a beretvám markolatára, mert nem egy senkiházi kis pixit hoztunk haza, az egyszer biztos. A karok izmosak, combjai hatalmasak, magas gravitációban edzettek, a mellkasa hordónyi, a válla pedig éppolyan széles, mint az enyém. És akkor Sevro levágja róla a hőtartó felsőjének az ujját, és meglátom a sápadt bőrön a hegeket és sebhelyeket. Annyival nem büszkélkedhet, mint én, de nincs az a Szürke bőrnyakú veterán, aki ne hajtana előtte alázatos tisztelettel fejet. Egy első vonalas Páratlant fogtunk. Gyilkost a javából.

– Bilincset – mondom.

Sevro meg se várta az utasítást, a vendégünk pillanatok alatt kötésbe kerül. És most következik a sisak, ami finom cuppanással enged, vér is alig fröccsen. A férfi kezébe ágyazódott kis szilánkok elvonják a figyelmemet, ezért épp csak meghallom, ahogy Aurae levegő után kap. Mert Sevro kisodorja a férfi arcából az aranyfekete sörényt.

A vértezet teljesen átlagos volt ugyan, de az arcára egyértelműen és letagadhatatlanul rávésték a gének a családi örökséget. Mintha Atlas vagy Romulus au Raa egy izmosabb, komorabb és férfiasabb verzióját látnám magam előtt. Csakhogy a híres testvérekkel ellentétben ez itt fiatal, és túlteng rajta az izom.

– Ez az, akinek gondolom? – kérdezem.

Aurae kivár kicsit, majd biccent.

– Ha Diomédész au Raára gondolsz.

Sevro felpillant a Rózsaszínre, és könnyedén a férfi torkához szorítja a fúziósvágót. Eltolom a kezét, de Sevrót Aurae reakciója érdekelte.

– Mit művelsz? – szólok rá.

– Ő támadott a Phoboszra – feleli, de le nem venné a szemét Auraéról.

– Nem az van, hogy nem olvastad a jelentéseket?

– Csak a fontosakat. Amúgy meg már tudom, amit tudnom kell – hajítja félre a fúziósvágót. – Tiszta minden infó. Tárgyalási alap, túszcsere-lehetőség. Használd a fejedet, Darrow. Mi a fenéért vágnám át a torkát? Nem adsz a régi gazdádnak egy kis oxigént, Aurae?

A lány rányomja Diomédész szájára a maszkot. Sevro jelentőségteljesen vonja fel a szemöldökét.

– Megmondom, hogy lesz. Először a lábujjait nyúzzuk meg – jelenti ki Sevro néhány óra múlva. Időközben Diomédész magához tért, de még nem mondott semmit. Sevro a pihenőben hever egy fotelben, a kései kiterítve előtte, és olyan kedvesen és puhán magyaráz, mintha esti mesét mondana gyerekeknek. – Mindig az ujjakkal kezdjük. Direkt készítettem egy filézőkést, tökéletes választás erre a célra. A lábujjakban tobzódnak az idegek, a körömágy alatt a legérzékenyebb. Miután lebőröztük az ujjakat, besózzuk. És utána kiklopfoljuk. Egyenként, szépen sorban. Aztán fogom a kis Csiklandozót, és elindulunk felfelé.

Olyan, mint aki élvezkedik a körülötte ülők elborzadt pillantásaiban, kéjesen nézegeti Cassius, Aurae és Lyria arcát, de én tudom, hogy csak be akarja őket pörgetni, leginkább a Rózsaszínt, hogy lássa, mennyire tart ki néhai gazdája mellett.

– Van savad a fedélzeten, Bellona?

– Parancsolsz? – kérdez vissza holtra váltan Cassius.

– Sav. Legjobb lenne sósav vagy pentafluorid. Persze a személyes kedvencem változatlanul a gőteméreg lenne, de eddig még nem tűnt fel, hogy tartanánk itt akváriumot. Hacsak persze nem dugdosod előlünk. Dugdosod? – kérdi Cassiust, de közben Auraét lesi.

– Nem.

– Kár. Úgy tudom, a Raák kemények. Akkor maradunk a pentafluoridnál.

Mióta kiderült, hogy kit is ejtettünk véletlenül foglyul, az izgatottság foka az Archimédészen az egekbe szökkent. Sajnos azonban a fogoly makacsul hallgat. Faggattam a Kalükéről, de semmi. Csak szótlanul, pislogás nélkül meredt rám, leszámítva azt, amikor megemlítettem neki, hogy a méreg még nem ürült ki a véréből. Nyilvánvalóan ez okozza a görcsrohamokat, amelyek ötletszerűen előveszik néha a szerencsétlen testét. Egyébként ismeretlen anyag, én arra tippeltem volna, hogy egy varéga fegyver mérgezte meg. Ezt mondjuk nem támasztja alá az, hogy Aurae az ujjaiban és az arcában kis szőrszerű tüskéket talált, amelyekből a méreg származott. Sevro részben ráhibázott az első diagnózisával: Diomédész feltehetően bénultan került valahogyan a mentőkapszulába, abban tért magához, akkor magára vette a vértezetet, rákapcsolódott az oxigénre, és beindította a kapszula vészjelzőjét, hogy valaki ráakadjon. Majd egyfajta meditatív transzba aludta magát, hogy spóroljon az oxigénnel. Máskülönben rég halott lenne.

Mi a szarveretes nyavalya történhetett a Kalüké felett?

– Az én hajómon nem lesz nyúzás, klopfolás meg sózás, világos? – tisztázza Cassius. Auraéhoz fordulna támogatásért, de a lány a Kalüké óta teljesen magába fordult. Erre csak rátesz egy lapáttal Diomédész felbukkanása. És ez nem csak nekem tűnt fel.

– A lényeg, hogy nem ártana kideríteni ezt meg azt, mielőtt még elérnénk az Iót – mondom.

– Én kiszedek belőle mindent – ajánlkozik Sevro.

– Ó, hogyne, most már érdekelnek a válaszok, mi? A törmelékmező túl kockázatos, de ha egy becsületes embert kell megkínozni, azzal nincs gond – vágja hozzá Cassius.

– Becsületes? – fintorog Sevro. – Neked aztán tényleg kimaradt ez az egész háborútéma, kölyök.

Bellona kihúzza magát.

– Az én hajómon nincs kínzás, Sevro. Ezt az embert meg végképp nem kínozhatod meg. Csakis miatta vagyok még életben. Az adósa vagyok.

– Elvileg újabban a Köztársasághoz tartozol, nem? Hm? Tévednék? – mondja Sevro, és felém bök a késével. – FőImperátor. – Magára mutat. – Imperátor. – Cassiusra. – Pilóta.

– A szervezetét kondicionálták a kínzásra – szólal meg váratlanul Aurae. – Sok időbe és olyan eszközökbe telne megtörni, amilyen nekünk nincs.

– Te csak tudod, hiszen a te gazdád – néz rá Sevro. – Bocsáss meg, a néhai gazdád. Hát nem bizarr, hogy épp ő élte túl egyedül, és te épp az ő jelét fogtad véletlenül a nagy kulimászból?

– Véletlen volt. A jel nem a szokásos spektrumon érkezett. Családi jelzés volt, a testvéreivel használták.

– Nincs kínzás, Sevro – jelentem ki. – Ha valóban Fá művelte ezt a hadiflottájukkal, akkor szerintem Diomédész önként is beszámol majd mindenről, ha az Ióra érünk. És itt van velünk Aurae. Ő majd kiszedi belőle, amit tudni szeretnénk. Igaz?

A lány bólint.

Ilium kísérteties hellyé változott, amióta Fá itt garázdálkodik. A valaha lakott holdak szétbombázott, néma sírdombok. Passzív radarjaink csak korlátozottan fogják a jeleket, csupán az Archimédész közvetlen környezetét érzékelik. A fényrezgéseket, a sugárzást és a hőt. És a Jupiter gigantikus tömege, a sok hold és a bolygóról áradó sugárzás zavaros mocsárrá változtatja a környéket, ahol az ellenséges erő észrevétlen meglapulhat.

Amilyen óvatosan araszolunk előre, a Galilei-holdakat napok múlva fogjuk csak elérni. Ráadásul pillanatnyilag az Ió, a Kallisztó és a Ganümédész is a Jupiter mögött rejtőzik. Az Európé éjkék lepkeként rebben a Jupiter szeme előtt, majd a pályáját járva bekanyarodik mögé.

Kalüké ezer kérdése nem hagy nyugodni, hátramegyek Sevro műhelyébe. Mivel a rezgések most veszedelmesek lehetnek mindannyiunkra, fejhallgatón hallgatja a zenéjét, miközben az impulzusVértjét javítgatja. Végül sikerül rávennem, hogy levegye a fejéről a zenét, és engem hallgasson, de akkor meg csak a fejét csóválja nekem.

– Ember, lehetnél ennél is irigyebb? – nyomja az arcomba, amikor a Kalükéről kérdem a véleményét.

– Nem vagyok irigy.

– Irigy vagy. Nem bírod megemészteni, hogy Fának sikerült taccsra vágnia a Perem ármádiáit, miközben te a közelébe se jutottál, és persze elképzelésed sincs, hogyan csinálta. Mondom. Irigykedsz. Meg Színista is vagy persze. Pont, mint Bellona. El se tudod képzelni, hogy egy Obszidián felérhet veled az űrharcban.

– Ha van ilyen, akkor az minden bizonnyal Ragnar faterja.

– Ó, szóval most persze azt mondod, hogy a faterja – horkant nagyot.

– Nem lehetne kicsit úgy dumálni, hogy nem szólsz be nekem minden szavamért? – kérem, amire szótlanul megvonja a vállát, és belemerül a munkájába: épp farkasmotívumokat mintáz az acélba. Nekitámaszkodom a forrasztónak, és úgy figyelem az aprólékos kézműveskedését. – Csak az nem áll össze, hogy még ha rá is hibázott Fá, hogy Dido és Héliosz a Kalükénél készül szellemvitorlázni, hogy itt van a szellempont, miért nem szóródott jobban szét a törmelék? És miért nem találtunk benne varéga és Volk-hajókat is? A Perem Prétorait teljesen érintetlenül senki se tudja elkapni. Szétverheted őket, de te magad is megperzselődsz közben. Egyszerűen így megy. Nekem ez az egész rettenetesen féloldalas. Legalább a fele flottáját el kellett volna veszítenie, még ha tökéletesen kivitelezett csapda volt is. Hogy tudhatta ennyire meglepni őket? És ilyen tisztán levágni mindet? Amazok meg miért nem menekültek el? Megtehették volna, nyilvánvalóan gyorsabbak a hajóik.

Sevro befejez egy bemetszést, és leteszi a szikét.

– Becsületből, szarfej. A Peremben és Cassiusban van valami közös. Mindketten újoncok ebben a háborúban. Nem tudják, amit mi tudunk. Hogy ha létezett is valaha, a becsület volt a legelső áldozata.

47

Lysander

SÖTÉTSÉGHOZÓ

A szobám ajtaja bejáratott nyikorgással nyílik ki. Ám az elmúlt tíz napban nekem ételt hozó néma Gorgó helyett most Rhone lép be rajta. Fáradtnak tűnik, és szappanszaga van. Szeme alatt a bőr vörös és berepedezett. Pont azon a részen, ami szabadon marad a krillMaszk és szemüveg körül.

– Kint jártál – jegyzem meg.

– A Gorgók küldetést kaptak, gondoltuk, besegítünk. Ismersz, utálok tétlenkedni – mosolyog rám óvatosan. Én csak heverek a keskeny priccsemen. – Leülhetek?

– Nekem úgy tűnik, hogy nincs szükséged az engedélyemre – felelem. Elfintorodik, leül.

Kint egy vulkán bömböl a messzeségben. A szobámnak ugyan nincs ablaka, mégse kell sokat tanakodnom, hogy mégis hol landolhatott Atlas lángHajója. Ión, a Raák vulkanikus holdján, Napsír citadellájánál és Démétér Övénél. Most, hogy nincs Perem-ármádia, semmi sem állhatja Fá útját. Esetleg a hold maroknyi védői meg talán az én flottám.

Mármint akkor, ha eljönnek idáig. Hiszen láthatták a műszereiken, hogy csapdába rohantunk. És azóta csak a csöndet hallják. Azt hiszik, meghaltam.

Rhone néhány pillanatig a tenyerét bámulja, a sok közül az egyik bőrkeményedését tépkedi. De nem a mardosó szégyentől vagy a bűntudattól. Gondolkodik. A szoba félhomályában a könnycsepp tetoválásai egyformán sötétek.

– Te tanárodként ismersz engem – kezd bele vontatottan –, versenyek és harcok kitüntetettjeként, a XIII. Drákóiak Prétori alLegátusaként ismersz. De nem voltam mindig Rhone ti Flavinius. Az agogé előtt az Elveszett Városban éltem, és Bolhamarásnak hívtak. Az is voltam. Egy a milliónyi bolha között, akik a város hónaljában dagonyáztak. Az volt az életem, mielőtt családod toborzói rám találtak. És ágyat, tetőt és esélyt adtak nekem. Legfőképpen pedig célt. Egy falkát körém. Azt gondolják rólam, hogy híres családból származom, hogy az őseim öröktől fogva valakinek a szolgálatában álltak. De ez nem igaz.

A luduszon századokban lakunk együtt. Minden szálláson ezren. A végzősök nagy része a Lune-Ház légióiba kerül, belőlük legföljebb, ha öt jut el a Pretoriánus Őrségig. Az én ezredemből, az én századomból mind a százan megcsináltuk. Soha még ilyen nem fordult elő, és nem is lesz ilyen még egyszer. Mind bekerültünk. A fivéreim voltak. Nővéreim. Közülük negyvenhatan vesztek oda Iliumnál, amikor Darrow a Raákat választotta a Társadalom helyett. Huszonegyen haltak meg, amikor Darrow a Lunára jött. A háború tizenkét éve után mostanra mindössze Markus, Drusilla, Demetrius és én maradtunk az ezredünkből. Azért mondtam ezt el, mert látom, hogy dühös vagy. Hogy azt hiszed, elárultunk. De nem csak neked vannak megfizetendő adósságaid. Nem csak te vagy dühös. Diomédészt a barátodnak tartottad, de alig ismerted. Ezért kérlek, gondolkodj el egy pillanatig. Mérd össze veszteségedet a miénkkel. Mi a vérünket, az életünket, a jövőnket adtuk a Lune-Háznak. Lemondtunk arról, hogy örökséget hagyjunk hátra magunk után, lemondtunk arról, hogy gyermekeink legyenek. Az életünket adnánk érted, csak kérned kellene – teszi a combjára pretoriánus tőrét. – És tanakodj el talán azon is kicsit, hogy a mégoly csillogó hálánál többet is érdemlünk.

– És mit érdemelnek a Perem ártatlanjai?

– Se többet, se kevesebbet, mint a Luna ártatlanjai – feleli. – Az otthonunkéi.

Értem, mit akar mondani. Még soha nem láttam bele ennyire a lelkébe, de ez sem változtat azon, amit tett.

– Nem az a Rózsaszín akrobata volt a bűnös. A Phoboszon te mérgeztél meg.

– Sejtettem, hogy egyszer rá fogsz jönni.

– Hogy csináltad? – kérdezem, és igyekszem higgadt maradni. – Az ételembe tetted?

– Legyen elég annyi, hogy a csata előtt nem lett volna szabad egy átkozott rozsdást kitüntetned a kegyeddel. Az ember sosem tudhatja, micsoda kórságokat hordoznak azok a férgek a vérükben.

Biccentek, minden világos. Rhone kente a mérget a köpenyemre, mielőtt a Vörös Pokolfúrótól visszakaptam volna. Felfordul a gyomrom a kicsinyes féltékenységétől. De csak magamra haragudhatok, hogy így félreismertem, hogy hűségnek hittem a hazafiasságát. Vagyis Küber nem tartozik a köreibe. Hiszen őt meglőtte egy mesterlövész. Bizonyára, csakhogy nem a Köztársaság lövésze volt. Mert Rhone nem akarta, hogy velünk tartson.

– Tudtad, mi fog történni – esem neki. – Hogy mi vár ránk a Kalükénél.

– Igen.

– Egész idő alatt összejátszottál Atlasszal? A Merkúr óta?

– Nem. Atlas azután vette fel velem a kapcsolatot, hogy a Phoboszt elfoglaltuk. Az Aszteroidaövbe igyekezett. Kért, hogy tartsalak vissza, ne engedjem, hogy Diomédésszel hajózz a vesztébe. De Cicero és Pytha miatt elbuktam. És alábecsültem a szervezeted szívósságát, sokkal jobban bírtad a mérget, mint hittem. Ha nem féltem volna, hogy megöllek, többet használtam volna. Nyilván nem hiszel nekem, Lysander, de nem akarom, hogy bajod essék. A méreg is csak szükséges rossz volt.

– Nekem ez a szövetség jelentett mindent. Ez volt a Társadalom jövője.

– A Társadalom jövőjéről a hazafiknak és nem az árulóknak kell dönteniük. A Perem csak azt kapja, amit a mi torkunkon akart lenyomni. – Feláll. – Atlas felépült. Téged kéret – nyitja ki az ajtót. A folyosón Markus, Drusilla és Demetrius vár bennünket. – Kérünk, hogy nyitott fülekkel fogadd a mondandóját.

A titkos hadműveleti lángHajó félhomályos folyosóin követem őket. A hajó neve Léthé, és minden ízében jellemző Atlasra: célszerű, minden kézre áll benne, és semmilyen nyilvántartásban nem szerepel. Miközben mindenki úgy tudta, hogy a földi Dél-Amerikában állítja helyre a körülményeket a sokkal hatalmasabb Sztüxön, ő a Léthén elhajózott a Peremre, és várt. A módszerei és tettei felett érzett undorom eltörpül ámulatom mellett: hogy lehet valaki ilyen tetterős és kegyetlen? Ahogy elhaladunk egy pihenő nyitott ajtaja előtt, ahol szabadnapos Gorgók szivaroznak és iszogatnak, kitör az ujjongás és a koccintgatás.

– Fá, Fá, Fá – kántálják odabenn.

– Mi történt? – kérdem Rhone-t.

– A Kertek. Pár órával ezelőtt áttörték a védőfalait. Fá serege zuhatagként árad be az Övbe.

– Az a küldetés a Gorgókkal… – mormolom.

– Kívülről sehogy se tudták kiiktatni a pajzsot – bólint. – Atlas ismert egy járatot, ahol bejuthattunk, és lecsaphattunk. Az apja vitte be ott még gyerekkorában.

Lehorgasztom a fejemet. Tótágast áll a világ. Atlas Obszidián fosztogatókkal áll össze az ártatlanokkal szemben. Ezek a keményvonalasok hazafiságnak tartják a mészárlást. Olyan fojtogatóan sűrűn gomolyog idebenn a falkaszellem, hogy mindjárt elhányom magam.

Egyedül lépek be az orvosi részlegre, tompa fények fogadnak, és csend. A rettegés és titkok övezte Atlas, akiről úgy tartják, hogy akár több helyen is felbukkanhat ugyanakkor, most soványan, elgyötörten, kimerülten roskad magába. De még most is munkában van, egy sztázismezőben előtte lebegő higanygömböt, az Iót tanulmányozza. A megszállást követi, melyet kétségtelenül az utolsó szögig eltervezett jó előre. Szánok mindent és mindenkit, amire és akire ez a férfi szemet vet. Nyomorult Ió.

Bár pillanatnyilag átkerült Fá kezébe az irányítás. Atlasnak ugyanis éppenséggel könyéktől lefelé hiányzik mindkét karja, a haragosvörös csonkokat ezüst sztáziskupakok fedik. Egy acéltálban vaskosabb alkarok és kezek hevernek félredobva, mellettük Héliosz arcának faragó készítette mása és Héliosz szemei. Atlas saját végtagjai egy tartályban lebegnek a bal oldali fal mellett. A szemeit nemrég illeszthették vissza a gödrükbe.

Lila faragója épp a frissiben beültetett szemeket vizsgálja nagy műszerrel. Imádattal mosolyog rá, ahogy elhúzódik tőle:

– A szemidegek a helyükre kapcsolódtak, a dendritek beágyazódtak, dominus. De még kell néhány óra, hogy összeszokjanak. Kerüld az éles fényt és a holokivetítőket. A perifériás homály ne aggasszon, látásod a ciklus végére kitisztul, és tökéletes lesz. Az egész nem tart majd olyan sokáig, mint a legutóbb.

A legutóbb?

– Fogadd hálámat, Xanthus. Reggel folytatjuk a karokkal? – kérdi, de a nő habozik. – Megmondtam, hogy rohammunka lesz. Ez most sorsdöntő időszak.

– Igen, dominus. Reggel a karokkal folytatjuk.

– A penge árult el, igaz? – fordul Atlas most felém. – A lánya tőre. A kitarija kirepült az űrbe, amikor elkaptuk, és nem tudtam, mit vitt magával a küldetésre. – A szeme lassan kúszik fel rám, amikor a faragója távozik. Véreres és könnyben úszik. – Üdv, Lysander.

– Atlas. Vagy inkább Mindenatya?

– Ronda móka istent játszani – húzza el a száját –, de nem én vagyok az első a történelemben, aki ember létére egy istenség orcáját vette magára.

Körülnézek. Az orvosi részleg két helyiségét üvegfal választja el, a szomszédban a makulátlan tiszta ágyon Héliosz – pontosabban, ami megmaradt belőle – hever. Vásári rémlény-darabok: a karjai levágva, a szemüregei üresek, a fejét drótok járják át, melyek egy gacsos Zöldben futnak össze. A Zöld úgy ráng Héliosz teste felett, mint egy pogány pap.

– Azt gondoltam, hogy az arcvonásait és gesztusait lesz a legnehezebb átvennem. Azt magától értetődőnek vettem, hogy élve elfogjuk. Pedig kemény ember volt.

– Valódiság megerősítve, dominus – motyogja a Zöld. – Napsír védelmi rendszerének kódjai megerősítve.

Atlas nagyot sóhajt.

– A legjobb biztosra menni. Szép munka, Centix. Válj le, és küldd el a kódokat Sápadt Lónak. Rendezzük le végre az Iót a tervek szerint – mondja, majd a Sárgákat utasítja: – Megtette kötelességét, mehet az Űrbe.

Nézem, ahogy a Sárgák beinjektálják Hélioszt, a mellkasa megemelkedik, kettőt zihál, majd mozdulatlanná válik. Halála fájdalommentes. Gyászolom e nagyszerű ember nemességét, méltóságát, siratom halálát. Megsirattam Didót és Diomédészt és a Perem tiszteletre méltó sötét lovagjait, akik mind elhullottak Atlas csapdájában. Mennyi élet és mennyi szép reménység vált szörnyetegek martalékává. És ezek a szörnyetegek azóta Démétér Övét is megszerezték, hamarosan Napsír urai is ők lesznek.

De a siratáson kívül talán tehetnék egyebet is. Figyelmeztethetném őket. Atlas nem az a fajta, aki kieresztene a ketrecemből, ha a legcsekélyebb esélyem lenne belerondítani a terveibe. Most azonban magunk maradtunk.

– Anyád is Napsírban van – mondom neki. – Gaia.

– Valóban – bólint. – A húgommal és az unokatestvéreimmel együtt. És ma este, miután lefeküdtünk, vagy talán holnap reggel, amint reggelizünk, a varégák beosonnak a családi alagútjainkon, és Fá betör a citadella főkapuján. És utána… Nos, te magad is tanultál történelmet, tudod jól, mi történik az olyan városokkal, melyek ellenállnak. Márpedig Napsír sok száz éven át állt ellen a Társadalomnak. Ezért sokszorosan kegyetlen pusztulást érdemel.

– Ennyire gyűlölöd a családodat? Annyira gyűlölöd a Hazádat, hogy megfosztod őket a létezésüktől is?

– Hogy gyűlölöm? – kapja fel a fejét sértetten. – Azt hiszed, ez személyes? Hogy ez valami… kicsinyes bosszú? Hogy most így fizetek meg nekik azért, mert gyerekként túszként átadtak a Lunának? Ez undorító. Nem Adrius au Augustus vagyok. – Általában áthatolhatatlan arca és szemei kivételesen felfedik, amit olyan hűen szoktak védeni. A fájdalmát. A gyászát és a mélységes bánatát. – Kívülről tudok minden verset, amit valaha a Sárkánygerincre felvéstek. Ismerek minden kanyart a családi alagutak mélyén. Ősi sírboltjaink minden lakójának megkövült arcvonását. Az apám és anyám hálójában bolyongó minden árnyat. Ismerem Napsír hangjait és szagait, a társadalmi kegyetlenkedéseit és testi szépségét. Tudom, milyen virágok nőnek az Alvilági Kutak falain, melyeket apám anyám párnáján hagyott. A számban érzem a hét évszázada népünket tápláló szent vízfolyam, a Flegeton vizének záptojásbűzös ízét. Itt láttam megszületni a húgomat, éreztem puha bőrén anyám vérét, amikor segítettem apámnak vászonba bugyolálni a kis testét. Napsír örökké az otthonom marad, Lysander. Az otthonomnak azonban vesznie kell. Családfámat gyökerestül ki kell fordítani, és az utolsó zöldellő ágát is tűzre kell vetni. A szívem megszakad, de ez nem személyes ügy. Ez államügy. Az emberiség legfenségesebb ügye. Érzéseim teljesen másodlagosak és elhanyagolhatók itt, miképpen a tieid is.

Teste megbillen a széken, a szenvedélyes kirohanás túl sok energiáját felemésztette, megszédül ültében. Mély sóhajjal áll fel, és a viseltes fekvőhelyéhez megy. Amikor hátat fordít nekem, felkapom a szikét, és ruhám ujjába rejtem. Szisszenve ereszkedik le az ágyára.

– Ma erőtlen vagyok, Lysander. Téged azonban nem hagynak nyugodni a kérdések. Most, hogy minden elvégeztetett, kész vagyok felelni neked bármire. Úgy gondolom, ez tisztességes ajánlat. De ha azt tartanád helyesnek, tessék csak, végezz velem azzal a szikével. Vagy akár helyet is foglalhatsz, és meghallgathatod, milyen mélyre fúr le ez az alagút.

Jobb csonkjával int a felszabadult ülőkéjére, és miközben leülök, újabb ujjongást hallok a falon át. A szikét nem teszem le.

– Fá velük szolgált nálad, igaz? Ő is Gorgó volt – szólalok meg.

– Aki egyszer Gorgó volt, az örökre az marad. Vagnar Hefgának született, és nála remekebb katonával még soha nem szolgáltam.

– Tényleg ő Ragnar Volarus apja?

– Genetikailag igen. Viszont nem a gének tesznek apává egy férfit. Nem ismerték egymást. Emlékezz, a Grimmusok eredetileg Obszidián-tenyésztőkként és -kereskedőkként szereztek vagyont. És egy Vagnarhoz hasonló kiváló tenyészbika igen nagy kincs volt az istállóikban, így miután a Grimmusok megvásárolták őt és a népét a Juliiktól, hosszasan használták a tenyészetben. Több száz vagy akár több ezer ivadéka lett.

– Mióta tervezted ezt a támadást?

– Miután nagyanyád száműzött, többször változtak a műveleti paraméterek, de mióta a bátyám összeállt Darrow-val, és háborúba indult a Társadalom ellen, én ezen dolgoztam. Az hány év is? Tizenkettő? Hogy is mondják, repül az idő? – hallgat el, de mivel látja az arcomon, hogy nekem ennyi kevés, folytatja: – Értsd meg, miután Octavia utasított, hogy addig ne térjek vissza, amíg nem végeztem a varégákkal, a Gorgóimmal egyből megértettük, hogy soha többé nem érezzük arcunkon a napsütést. Ezzel a paradigmával nehezen köt békét az ember. Nem is éltem volna túl Vagnar nélkül. Barátok lettünk. A bizalmasom lett. A bátyám. De nem a saját egoista érdekeibe belemámorosodott testvérré vált számomra, hanem olyan testvérré, aki túl lát önmagán, és tud hinni valami nagyobban és nemesebben. A sötétségbe száműzve abban leltünk vigaszt, hogy a Társadalom fényét terjeszthetjük. Ez lett a megtartó erőnk. A vallásunk. És akkor jött az Iliumi Csata. Majd maga a Luna is elesett. És kialudt a fény.

Lesüti a szemét.

– Fény nélkül nem élhet semmi. Semmi jó. Minden hazahúzott, hogy rendbe hozzam a dolgokat. Csakhogy nem volt hajóm és seregem, mellyel megfordíthattam volna az árt, ezért be kellett érnem a rendelkezésemre álló eszközökkel. Türelemmel, jó katonákkal, néhány hajóval és a műveltségemmel és tudásommal. A Messzi Tintában töltött évek alatt, míg az ottani törzseket irtottuk, leginkább a fészkeiket kémleltük ki. El sem hiszed, micsoda feketeség uralkodik odakinn. És akkor rádöbbentem, hogy csakis egy módon vihetem véghez küldetésemet: ha a varégákat hangyáknak tekintem, és úgyis bánok velük. Kicsalogatom őket a búvóhelyükről, és úgy intézem, hogy maguk vigyék haza a kolóniájukba a mérget.

A varégák gyűlölik egymást, bár a legtöbbször fogalmuk sincsen, hogy miért, oly nagyon ősiek a sérelmeik. Szerencsére a gyűlöletüknél munkál bennük valami erősebb is, mégpedig a mohóság. Ezért Vagnart és ötven Obszidián testvéremet megbíztam, hogy először csak kisebb varéga törzsfőket nyerjenek meg maguknak, majd nagyobb hadurakat és végül a királyaikat. És akkor elterjedt a törzsek között, hogy egy legyőzhetetlen harcos érkezett az Űrből, akit személyesen Mindenatya áldott meg, és aki szent háborút indít ellenem és a Társadalom ellen. Személyes sérelmeik tovaszálltak, és rájöttek, hogy ha Fá zászlaja köré gyűlnek, együttesen talán elérhetik a Holdurak Napsütötte Területeit.

– Kitaláltál nekik egy messiást. Egy Obszidián Darrow-t.

– Igen. Viszont a varégáknak változatlanul nem volt meg sem a fegyverzetük, sem a tudásuk, hogy elfoglalhassák Iliumot. Ezért hazaküldtem legjobb Fehéremet, Xenophont, hogy Sefi köreiben tegye magát hasznossá. Ő apránként elidegenítette Sefit Darrow-tól, míg végül Volsung Fá karjaiban landolt. És a Volkkal a varégák épp a hiányzó mozaikokhoz jutottak hozzá: hadihajókhoz, nehéz rohamosztagokhoz és a modern hadviselésben tapasztalt katonatársakhoz.

Elképedten dőlök hátra. Tizenkét év! Miközben Atalantia, az apja és Darrow a Magban bolygókat és hajókat csereberélt, Atlas végig ezen a terven dolgozott.

– Te tetted… azt a sisakkamera-felvételt, amit az Ophion Céh adott el Didónak… ami bizonyította, hogy Darrow és Victra pusztította el a kikötőket a Ganümédészen… Te taszítottad a Peremet a háborúba.

Egyszerűen csak biccent, nyoma sincs az arcán kárörömnek vagy gúnynak.

– Valójában Atalantia kapcsolata szerezte meg a Céhben. Ő járt közben, hogy megvehessük a felvételt egy áruló Valkűrtől.

Elképesztenek ezek az összefonódások. Az ujjaim megszorítják a szikét.

– Csak a véletlen sodort bennünket Cassiusszal a Vindabona útjába? Te intézted, hogy találkozzam Seraphinával? A kezdetektől fogva játszadoztál velem?

– Bár ilyen szinten mindenható lehetnék – motyogja. – Vigyázz, ne tulajdoníts nekem többet annál, mint amire képes vagyok! Úgy fest, a véletlen nincs híján a humorérzéknek. De a szabad akaratod nagyjából még megvan. A Merkúrig halottnak hittelek, Cassius prímán rejtegetett.

– Akkor tehát az elismerésen a sor – jegyzem meg epésen. – Romulus, Dido és Héliosz halott. Ilium megrogyott. Mi jön most?

– Autofágia – közli, mire értetlenül ráncolom a homlokomat. – A sejtek tervszerű belső leépülése, melynek során a szükségtelen vagy sérült összetevőiket távolítják el magukból. A természet okos rendszer. Az egyedi organizmusok a sérült szövetekből újakat növesztenek. Teljes fajok fejlődnek ki, és ha kihívással találják szembe magukat, vagy tovább fejlődnek, vagy kihalnak. Teljes életközösségek alakulnak át, egyszerre egész generációk, vagy megkövesedve lerakódnak a felszín alatt. A régi, alkalmatlanná torzult élet megújul, önmaga sikeresebb változatává alakul. A civilizáció ezzel szemben nem okos rendszer, hanem nagyon is ostoba: az ember hübriszének művi, fenntarthatatlan kivetülése. Saját mítoszaiból táplálkozik, mindenáron ellenáll az autofágiának. Általában az erkölcs indokával, amely majdnem mindig a jólétet szolgálja. Evolúciós zsákutca az egész.

A Perem függetlenségi vágya a kezdetek óta a Társadalom Akhilleusz-sarka. A széthúzás hiba, diszfunkció. És Darrow ezt kihasználva jutott hatalomra. Először a Bellonákat játszotta ki az Augustusok ellen, utána a Peremet a Mag ellen. Az ő megjelenése mérgezi a corpus mundaet. Megosztottságunk betegítette meg a világok testét. Legnemesebb családjaink fortyognak a bosszúvágytól, küzdenek a hatalomért. A megosztottság a rák, Lysander, és én kimetszem a beteg szöveteket. A Perem önkéntelenül tartja fenn ezt a megosztottságot. Űrhajózási gőgje, harcos kasztja, a családom feljebbvalósága, mind azt a rákot élteti, amely a corpus mundaet falja. Így kerültek a képbe az Obszidiánok. És ha majd a Perem összeroppan és megalázkodik, amikor büszkeségét a porba tiporják, amikor megfosztják mindentől, mellyel a lázadást szította eddig, és újra feltámad benne a rettegés a káosztól és a szenvedéstől, akkor majd megérkezik a megmentőjük, aki az ügyét az ő ügyükké teszi.

– Megmentő? – pislogok.

– Atalantia jó ideje pályázik a megmentő szerepére. Én azonban kezdem úgy hinni, hogy valaki más alkalmasabb lenne a feladatra.

Nem szólok erre semmit. Atlas elmosolyodik, folytatja.

– Szomorú tény, hogy gyakran éppen azok, akik képesek rendkívüli hatalmat felhalmozni, képtelenek vele igazságosan élni. Sem te, sem pedig Atalantia nem a tökéletes jelölt. Míg ő megbocsáthatatlanul kegyetlen, addig te a józanságon túlmutatóan erkölcsös vagy. Mindkettő hiba. Ami a te esetedben erény, az övében azonban végzetes bűn. Atalantia a megosztással szerzi a hatalmát, de te, ifjú Lune ügyesen manőverezel – néz rám, ahogy nagyot nyelek –, és az egyesítésből húzol hasznot. Nem is tudom, lehetnél talán te a Társadalom mindenekfelett várt megmentője?

– Nem.

– Nem? Nem akarsz talán többmilliónyi birodalmi életet megmenteni? A végtelen háborúskodásban szenvedő milliárdoknak élhető életet adni? Nem akarsz te lenni az én gyógyírom erre a kórságra? Nem akarod, hogy a Hajnaltrónra ültesselek, hogy egy boldogabb jövőbe vezess bennünket?

– Nem veszek részt ebben a… népirtásban.

– Akkor ostoba vagy. Vagy ami még rosszabb, önző. Ezeket a halálokat nem lehet meg nem történtté tenni. Ez az ár, melyet fizettünk. Logikai baklövés lenne hagyni, hogy befolyásoljanak döntésedben. Csakis a jövő befolyásolhat, az, ami akkor következne be, ha elutasítod az ajánlatomat. Atalantia úgy tervezi, hogy a Perem három éven át fog nyögni az Obszidián uralom alatt, és ő csak azután jön el felszabadítani őket. Három éven át, Lysander. Gondolj bele, micsoda veszteségek… A becslések hátborzongatóak. Miért hagynánk? A hajóid ide tartanak. Ha úgy döntesz, hogy közbeavatkozol, több száz millió ártatlan életet menthetsz meg.

– Nem – állok fel hiábavaló tiltakozásom jeleként.

– Ez esetben meg kell hogy öljelek, Lysander. Senkinek sem fogsz hiányozni. Odahaza régóta dolgoznak az űr betöltésén, amit magad után hagysz.

– Hogy érted? – rándulok össze. – Klónoztak talán?

– Ugyan, semmi perverz kockázatot nem vállalunk. Egy klón kiszámíthatatlan. Egy másolat ezzel szemben megbízható. Atalantia kiválasztotta szeretői istállójából a Lepidus nevű jelöltet. Kedve ellen tettél, ezért a neveden és arcodon kívül nem tart igényt belőled egyébre – pillant könnyedén Héliosz au Lux holttestére.

Fordul egyet a gyomrom a gondolattól.

– Ettől még Cicero és Pallasz lecsap Fára, és megsemmisíti, ha ideérnek. A Fényhozón érkeznek, és…

– És ott utazik velük kétszáznyolcvanegy Gorgóm a fedélzeten, akik csak a parancsaimra várnak. Cicero hűséges barátod volt, ezt többször is bizonyította, de ettől még a személyes rémálmaim átvágják álmában a torkát. Akkor te persze már halott leszel, Atalantia a Hajnaltrónon ül, és a Perem háromévnyi kínszenvedésbe, háborúba és éhínségbe süllyed.

Csüggedten zuhanok vissza a székre.

– Ha a Peremen megtudják, mit tettél… így kerekedik majd felül Darrow.

– Ebben nem tévedsz. Rhea felégetése taktikai hiba volt, mert mindenki pontosan tudta, ki adta ki a parancsot és ki hajtotta azt végre. De én tanultam Octavia hibáiból. És óvatos ember vagyok, Lysander. Nyilván lesznek majd találgatások, sustorgás és gyanú, de soha senki nem bukkanhat semmiféle bizonyítékra arról, hogy én állnék a háttérben. Mellesleg túlságosan is Darrow-ra fókuszálsz. Darrow nem győzhet. Darrow-nak annyi. Minden megmaradt ereje abban rejlik, hogy senki sem tudja, hol van. Ezen a rejtélyen kívül nincs semmilyen eszköze, amellyel új életet lehelhetne ügyébe. Sehol egy szövetséges. A Mars pedig… Augustus és Julii talán elodázhatja az elkerülhetetlent még egy ideig. Minthogy te megszerezted a Phoboszt, és nyomod veszett, Atalantia könnyedén lecsaphat a Marsra, és a hatalmát sem kockáztatja. Ha úgy dönt, hogy beveszi a bolygót, könnyűszerrel meg fogja tenni a Valeria au Carthiitól kapott hajókkal. – Elvigyorodik. – Na, mi az? Lehet, hogy te juttattad Valeriát a kikötőkhöz, de attól még nem fogja az életét adni érted. Ebben biztos vagyok.

Lesütöm a szememet, és eltűnődöm, vajon apám és anyám mit szólna, ha látná, milyen döntést kell meghoznom. Glirasztész mit mondana? És Cassius? Már azért megvetne, hogy egyáltalán elgondolkodom ezen a hidegvérű politikai pragmatizmuson, amely Atlas minden mondatából csöpög. Ajax csak vigyorogna, de egészen más okból.

– Nagyra értékelem óvatosságodat és habozásodat, Lysander – folytatja. – Nem is sejted, mennyire. Ha ez megnyugtat, nem a dicsőségért vagy a személyes megelégedésemért teszem, amit teszek. Hanem azért, mert hiszek a Társadalomban, és ezért vállalom, hogy eszközeként a javát szolgáljam. Én vagyok a szörnyeteg, ahol a helyzet szörnyetegért kiált. Miután a szörnyeteg kitombolta magát, és a rettegés káoszába taszította az embereket, szükség lesz egy megmentőre, aki segít nekik kilábalni a pokolból, visszatalálni nemesebb énjükhöz, és egy jobb, egységesebb jövőbe vezeti őket. Elhoztam a világokra a legteljesebb sötétséget, hogy te elhozhasd utánam a fényt.

Felnézek rá.

Ez az ember meggyőződéssel hisz abban, amit mond. Szavai nem egy nagyratörő politikus üres ígéretei. Nem a vereséget soha még nem látott parancsnok hetvenkedései. Atlas egy pap, ünnepélyes és eltökélt, aki ismeri a fájdalmat, a szenvedést, akit e kettő olyan bölccsé és magabiztossá tett, hogy szinte a kísérteties mindentudás állapotába ért.

– Ha majd a trónra ülsz, kezdened kell valamit a Társadalom működőképtelenségével. Vissza kell vinned Silenius álmának tökélyéhez. De dönthetsz úgy is, hogy az utad ezzel véget ér, és halálod még lábjegyzet sem lesz a történelemben. Választhatsz.

Ami képtelenség.

Lázasan zakatol az agyam, próbálok felnőni a pillanathoz. Atlas azt ajánlja nekem, amiért eddig harcoltam, amin eddig minden erőmmel munkálkodtam, arról nem is szólva, hogy valóban milliók életét menthetem meg. Csakhogy ennek a lelkem az ára.

Amikor a Zsarnokok Temetőjében leültem Apollóniosszal, azt hittem, feladtam minden illúziómat. Akkor úgy éreztem, képes leszek Atalantia szabályai szerint játszani. Utána azonban jött Diomédész, és arra gondoltam, hogy talán erkölcsösen is lehet győzni. Akkor ott, Rómában újabb illúziót szítottam fel a szívemben, és most, az álmom szétzúzott roncsai között elkapott az érzés, hogy csupán megcsalt színész vagyok, aki úgy tudta, drámában kapott szerepet, miközben a nézők komédiára vettek jegyet.

Atlas azonban nem gúnyosan méreget. Csakis a válaszomra vár.

Hagyom, hogy magába szippantson a Szellem Szeme, eltűnik a hajó, eltűnik a szorongásom. Látom magamat a Hajnaltrónon, látom, ahogy a Lázadás megsemmisül, a világok békében élnek, reformjaim a Plútótól a Merkúrig elhozzák a jólétet, és Atalantia, Atlas és Rhone holtan hever a lábaim előtt.

– Jól van – mondom ki. – Leszek a megmentőd.

Atlas hátrahanyatlik a félhomályba. Ajka halvány mosolyba rándul:

– Üdv, Lune, üdv, Fényhozó.

48

Darrow

A CSIKLANDOZÓ

Zuhogásra riadok éjszaka. Még mindig három nap az út az Ióig, de azt hiszem, ránk találtak a varégák, betörtek a fedélzetre, és most darabokra szaggatják Lyriát és Auraét a null-gravitációban. Áruló Obszidián vitézeim röhögve tipornak Cassiusra, és isznak Sevro koponyájából. Vigyorgó bogaraknak tűnnek a sötétben, nehézvértezetben vonszolnak bennünket Fá trónusa elé, hogy Vérsassá tegyenek minket.

Ne! Üvöltve ébredek.

A szobában néma csend. Az ágy meleg. A riasztók nem visítanak. Viszont valaki tényleg dörömböl az ajtón. Felkapom Rosszkislányt, résnyire nyitom az ajtót: Lyria áll a küszöbön halálra váltan.

– Sevro kínozza a foglyot!

És iszkol vissza a folyosón. Én meg utána. Nem felejtem el behúzni a fejemet, ahogy az elválasztó átjárókhoz érek. De nem csak én ébredtem fel Lyria segélykérésére. A következő kanyarban Cassiusba szaladok bele, ő is a szobájából érkezik, a lehelete fenyőszagú. Gin.

Hányféle italt tarhált össze a szekrényeibe?

Félrelökjük egymást, kissé talán ingerültebb vagyok az indokoltnál, de idegesít, hogy megint részeg, és futok tovább az orvosi felé. Lyria és Aurae a folyosón fogad minket. Hiába próbálkoznak, képtelenek bejutni, mert az ajtó nyitórendszerét szétverték. Aurae rosszul van.

– Teljesen őrült a tag, én megmondtam – közli Cassius.

Az ajtó túl vaskos. Bekukkantok a kerek duroÜveg kukucskálóablakon: homályosan látom, ahogy Sevro kábelekkel a kezében hajol Diomédész fölé.

Püfölöm az ajtót, de hiába, Sevro vagy nem hallja, vagy nem akarja hallani.

– Az ajtó irányítópaneljét kicsinálta. Emlékszel, Lyria, hogyan indítjuk be a tűzriadót? – kérdi Cassius.

– Ja. Ó, igen, akkor elenged a mágneszár – örül meg a hirtelen ötletnek a lány.

– Menj a hídra, indítsd be a protokollt, és utána írd felül az oxigénlezárás protokollját – mondja neki Cassius, és megadja a jelszavát is, hogy beléphessen a rendszerbe.

– Menj vele – biztatom, de elereszti a füle mellett a javaslatomat. Igyekszem úgy helyezkedni, hogy én férjek hozzá elsőként az ajtóhoz. – Ne zúdíts olajat a tűzre, Cassius – kérem. Auraéra pillantok, hogy segítsen, mire a lány a vállára teszi a kezét, de Cassius lerázza magáról.

– Még a végén megöli – mondja a Rózsaszín, Cassius azonban láthatóan nem érzékeli az elkeseredettséget a hangjában. Nekem feltűnik.

– Valakinek észhez kell végre térítenie – morogja Bellona.

A folyosón villogni kezdenek a fények, megszólal a tűzriasztó, és cuppan az ajtó. Szisszenve kinyílik, és Cassius egyből bent is van. Ő az első, én a nyomában, mögöttünk Aurae. Állatias látvány fogad bennünket. Persze, nemegyszer láttam rémesebbet, nem azt mondom, azt a mészárszéket, amit Atlas hagy maga mögött, semmi sem múlhatja fölül. De hogy a legjobb barátodat fogóval a kezében kapd, ahogy kitépi egy lekötözött ember fogát, majd áramot vezet a szabadon maradt idegekbe… több, mint felkavaró.

Cassius nem találja a szavakat:

– Te… kobold.

– Tűnjetek innen. Dolgozom – vágja rá Sevro.

– Elég legyen! – szólok rá.

– Elég? Miből? Úgy néztél rám – jelenti ki rezzenetlenül. – Vagy nem ezért hoztál magaddal? Nem ezért hurcolsz mindig mindenhová magaddal? Mert engem nem zavar a mocsok. És te tiszta, fényes maradhatsz – fordul felém fintorogva. – Kérdeztem Athéné hajóiról. Hogy egyáltalán léteznek-e.

– És? – szalad ki önkéntelenül is a számon.

Sevro körbejáratja a tekintetét, elvigyorodik Cassius torz fintorán.

– Hallgat, mint a sír. Akarod, hogy a Kalükéről kérdezzem? – kérdi egy foggal a fogójában.

– Menj innen! – csattan fel Aurae, és olyan erővel löki félre Sevrót, hogy az majdnem kimozdul a helyéből. A lánynak meg is fájdul a csuklója, és Sevro gálánsan félrehúzódik végre. Aurae Diomédészhez siet, mi meg hárman nézzük, mit tesz. Cassius nekikeseredik, de túlzottan nem éri váratlanul a gesztus.

– Te menj ki innen, Cassius. Aurae… hozd rendbe a foglyot, de ne oldozd el. – A Rózsaszín rám néz, bólint. – Gyere a szobámba, Sevro. Beszélnünk kell.

Sevro hozzám vágja a fogót a foggal együtt, de időben elkapom, ami csak még jobban felhúzza.

– Nem baszakodni jöttem ide. Azt mondtad, válaszok kellenek. Ez a Raa egy nagy hólyag, húsz perc alatt kiszedek belőle mindent. És akkor kiderül, hogy ez itt mekkora kamu – bök az ujjával Auraéra.

– Nem így csináljuk.

– Jól van – porolja le a kezeit, és könnyű léptekkel távozik.

Cassius ugrana utána, de elállom az útját.

– Csak adod alá a lovat – mondja nekem.

– Jól van, szét akarod rúgni a seggét – szimatolom meg a leheletét –, hát csak tessék.

Cassius elrugaszkodik, és repül, mint a golyó. Aurae elképedve mered rám.

– Vagy most rendezik le, vagy máskor, amikor sokkal alkalmatlanabb. Felnőtt emberek, megoldják. – Diomédészre pillantok, majd vissza Auraéra. – És nekünk nem kell valamit lerendeznünk egymás közt?

Kihúzza magát, és visszafordul a hordágyhoz. Az egyik ujja nyilvánvalóan eltört, amikor meglökte Sevrót.

– Arész Lánya vagyok – mondja háttal. – És ember. Ha valaki, hát te tudhatod – teszi hozzá, és az ajtó felé int. – Most menj, nehogy megöljék egymást!

– Jogos – felelem, és mélyen belenézek Diomédész szemébe.

Aztán megyek a barátaim után. Cassius a raktér rámpáján jár. Sevro még nem ért a műhelybe, most felénk fordul, Cassiusra néz, és kést ránt a bakancsa szárából.

– A gazdag srácot is csiklandozzam kicsit? – Hosszú, karcsú, görbe pengéjű a kés. – Bemutatom Lysandert.

– Kínzod a foglyaidat, azután kések mögé bújsz. Hogy lennél te Imperátor, amikor csak egy magányos kis vadember vagy – intézi el Cassius.

– Koboldnak kell mondani – adja Sevro a sértettet.

– Az az ember megmentette az életemet. És most a foglyunk és sebesült. Nem helyes…

– Hogy mondod? Bocs, nem hallak rendesen, túl mélyen csücsülsz az üvegben. Visszhangzik a cucc, artikulálj jobban. Használd azt a szép domború Bellona-mellkasodat.

Sevro szeme úgy csillog, mint a gyufával játszó kisgyereké. Ezeknek itt mindenféle dühöt kell kidolgozniuk a szervezetükből, és a Vénusz óta egyikük sem harcolt. Ha itt zavarják le, legalább az irányításom alatt marad a balhé. Hirtelen elkap a türelmetlenség, átjár a megvetés mindkettejük iránt. Visszanyelem az érzést, felidézem magamban a könyv szavait: Ha egyenesebbé válnál, előbb hétrét kell görbülnöd.

Hát hadd görbüljenek kicsit. Letelepszem egy rekeszre, és onnan figyelem a fejleményeket.

Lyria viharzik be, intek neki, hogy üljön csak mellém. Értetlenül kapkodja a fejét, de azért szót fogad.

– Diomédész hadifogoly, vannak jogai – jelenti ki Cassius hercegi méltósággal.

Erre még én is csak a szememet forgatom.

Savanyú kis kuncogás szűrődik ki Sevro fogsora közül, aztán lassan hasfakasztó hahotába csap. Majd éppolyan váratlanul marad abba, mint ahogy kezdődött.

– Az a te bajod, szarparaszt, hogy két marokkal kapsz minden kínálkozó alkalom után, amikor végre hős lehetnél, mert magadban tudod, hogy örök életedre te maradsz a gonosz. Mert nem tudod lemosni magadról ezt az Arany szennyet – kacsint rá Sevro. – Ezért se fog Aurae soha rád mászni. Mert romlott cucc vagy, kölyök – vigyorog. – Egy nagyra nőt, csinos kis semmi. Még azt is képtelen voltál elviselni, hogy az öcséd odaveszett az Átjáróban, mikor pedig az egész a saját játékszabályotok szerint működik. Neked duzzogni kellett miatta. Naná, nagyra nőttkis óvodás. Elkényeztetett kis Bellona. Szegény, szomorú és magányos kis Cassius. Üres vagy, ember, kihúzni se bírod magadat egyedül, kell egy nő, aki felfújja a gerincedet.

Elkezd hadonászni az orra előtt a késsel.

– Juliant nem tudtad megmenteni, Quinnt nem tudtad megvédeni, Musztángot nem tudtad megtartani. Te vagy a medence sekély vége. Az Uralkodódat nem tudtad megmenteni, mert áruló vagy, de a Köztársasághoz nem tudsz beállni, mert itt se kérnek belőled. Ez az egész Arész-ügy, ugye. De a legnagyobb szarság az egészben az a sok hosszú év, amit a Lune paréra áldoztál. Hogy utána az első adandó alkalommal ejtsen téged annak a világnak a kedvéért, ami téged megrágott és kiköpött. Ilyen kudarcok csak ezerévente akadnak, öreg. A Darrow gyerek túl cuki, hogy ezt az arcodba mondja, de hát itt vagyok én. Pont ezért vagyok itt – mondja, és lemondón csücsörít. – Nem akarsz inni egy kortyocskát, hogy ne fájjon annyira a bibi? De holnap akkor is ugyanúgy utálod majd magadat, te semmi.

A Lysander-sértés döf a legmélyebbre Cassius szívében. Elszomorít ez az egész, sajnálom a barátomat, hogy olyan magányos, amióta megöltük Octaviát, és Adrius végzett a testvéreivel. De én nem állhatok ki érte. Önmagának kell feldolgoznia valahogy az Arész meggyilkolása miatt érzett bűntudatát, neki kell szembenéznie Sevróval.

Az tény, hogy Sevro elérte a kívánt hatást, Cassius harci állásba helyezkedik, és lecsap rá. Sevro visszadugja a bakancsába a pengét, ököllel fognak megverekedni. Cassius egy balhorogba mozdul be, de csak félrevezetés, hatalmas testének minden erejét egy gyorsan utánaindított jobbegyenesbe adja bele. De bármilyen nagy és izmos is, a gin sokat kivesz belőle. Sevro ezzel szemben halál józan, és egész életében nálánál nagyobbra nőtt tagokat provokált átgondolatlan lépésekre. Most könnyedén elhúzza a fejét az ütés elől, és tiszta erőből tökön vágja Cassiust. A nagyra nőtt férfiból kiszalad minden levegő.

Ám mielőtt még összegörnyedhetne, Sevro békaként ráugrik, alulról belefejel Cassius állába, hogy a fogai hangosan összekoccannak. Cassius nem ájul el, és valami csoda folytán az álla se törik el.

Hátratántorodik, kiköpi a metszőfogai felét, azután kihúzza magát. Sevro viszont közben egy pillanatra sem áll le, a bal fülét sorozza meg, majd kis híján eltöri a bokáját egy oldalsöpréssel. Cassius gyors könyékütés-sorozat után újra elhátrál, és egy Sevro gyomrában elhelyezett rúgással nyer némi távolságot.

– Állítsd le! – kiáltja Lyria. – Ez egy szörnyeteg. Állítsd le!

– Majd Cassius.

– Nézd már a Hajnal Lovagját – gúnyolja Sevro, előreszökken, jobb-és balegyeneseket visz be, hogy Cassiusnak sugárban fröcsköl a vér az orrából. – Hát nem megint elverik?! – Erre Cassius ráront, de Sevro elegánsan félretáncol, és kétszer is megcsapja a jobb fülén. – Többre nem is vagy te jó. Csak vedelni és kikapni kegyetlenül és… – Egy felütést indít, de nem találja el. Cassius hirtelen támadásba lendül, egészen közel rányomul Sevróra, és bal könyékkel balról oldalba kapja Sevro fejét. Sevro koponyája nagyot reccsen. Megy a feje az ütéssel, hogy tompítsa az erejét, de Cassius résen van, és máris beviszi a párját a másik oldalról, a jobb halántékra. Reccsenés. Sevro hátratántorodik, megszédül, és Cassius lába rúg, bele Sevro védekezésébe. Ő elemelkedik a talajról, belecsapódik egy rekeszbe. A bordáit markolva kapkod levegő után.

Cassius kihúzza magát, lerázza az ökleit.

– Maradj lenn – vigyorog elő a képéből a régi Cassius. Az a rothadtabbik énje, amiről azt hittem, rég kinőtte. – Nem én tehetek róla, hogy nem voltál ott, amikor a feleségednek a legnagyobb szüksége lett volna rád.

Valamiből kimaradhattam, mert ez a mondat újabb gyomrosként hat Sevróra. Elsápad, és olyan sebzetten néz Lyriára, hogy egészen biztos lehetek benne, hogy valamiről nem értesültem. Valami szörnyűségről. Lyria kétségbeesik.

– Cassius, ne… – könyörög.

Sevro egyetlen hang nélkül veti rá magát Cassiusra. Bemozdul oldalra, lebukik Cassius újabb rúgása alá, és a vállával landol a másik ágyékában. A földre kerülnek. Sevro felülkerekedik, megpróbálja arcon harapni Cassiust, de az egy kravat mozdulattal bepörgeti maga alá, és elkezdenek összekapaszkodva felénk gurulni. Sevro fogai a levegőben csattannak össze, Cassius mögé fordul, és hátulról kezdi ütlegelni a fejét.

Lyria rájuk veti magát.

A nyaka után kapok, de gépzsíros a sok szereléstől, és kicsusszan a fogásból. Picsába! Felpattanok. Egyikük sem látja a lányt. Cassius a csípőjével nagyot taszít Sevrón, az elveszíti az egyensúlyát, átfordulnak. Cassius közben hátrahúzza az öklét, hogy bemosson egyet Sevrónak, de a könyöke telibe találja Lyria arcát. A lány úgy zuhan hátra, mintha egy napmén rúgta volna fel.

Még földet sem ér a teste, máris hortyogó hangokat hallat.

Üvöltök, hogy álljanak le. Cassius hátrapillant a válla felett, meglátja a padlón rángatózó Lyriát. Az orra az arcába lapul, ömlik a vére. Aprócska Vörös testéből újabb ijesztően ziháló, hortyogó hang tör fel. Cassius elképed.

– Ne, ne, ne, ne, ne, ne!

De Sevro még nem fejezte be. Feltápászkodik, és újra őt rohamozza. Lecsusszanok a rekeszről, és olyan erővel rúgom meg a bal válla alatt, hogy a levegőbe emelkedik, és szállítódobozok falába csapódik. Az arcából vér szivárog, ahogy lassan felkászálódik, bal szemét ronda liluló duzzanat zabálja fel.

– Elég! – harsogom.

Gyerekszobák sötét sarkaiban megbúvó mumushoz hasonlatosan ronda, zihálva szedi a levegőt, de látja a tekintetemet, hogy Lyria magatehetetlenül hörög a padlón, és inkább nekidől a dobozoknak. Cassius a karjaiba veszi a lányt.

– Idegegység. Az orvosiba, Cassius – mondom, de meg se hallja. Fejbe csapom. – Az orvosiba!

Végre botladozva lábra áll, és rohan ki a raktérből Lyriával a karján. Magamra maradok Sevróval.

– Boldog vagy? Telezabáltad magad gyűlölettel végre? Elteltél? Az Ióig megleszel vele, vagy mindenképpen neki kell menned a legénység minden tagjának, hogy érezd?

Motyog valamit, amit nem hallok, vért köp. Szédelegve vonul el mellettem, és mielőtt még kimenne a raktérből, Cassius után bök az ujjával:

– Kockázat – majd felém bök az az ujj: – Fuldokló.

– És akkor te mi lennél?

– Kobold.

De nem tűnik elégedettnek. Inkább nyomorúságosnak. Ezt a hangnemet még eddig nem hallottam tőle. Elveszettnek tűnik. Mint aki mindjárt elhányja magát.

– Mi volt az, amit Victráról mondott? – kérdezem barátságosabban.

Pislog, nagyon távol jár. Dühe se maradt. Teljesen kiürült.

– Sevro.

– Kisfiú volt – szakad fel belőle végül reszelősen. – A kisbabánk. Kisfiú, Ulisszesz. Együtt választottuk a nevet. De Harmony megölte őt a Marson. Egy fára szegezte. És én nem voltam ott.

A remény, ami a Határvidéken ébredt a szívemben, és amit azóta babusgatok a lelkemben, most gyertyalángnyi apróra összemegy. Szívembe jeges fekete szél süvölt. A gyertya rebben, kis híján kialszik. Gőzöm sincs, mit mondjak. Sevrót legyűrte az élet. A földre szegezi a tekintetét.

– Sajnálom, Sevro – mondom. Fél perc hallgatás. – Istenek, annyira sajnálom. Mikor tudtad meg?

– A potyautas kotyogta ki. Még Quicknél.

Ettől minden összeáll.

– Nem otthon kellene lenned?

– Nem voltam ott – mered a semmibe. – Hogy mehetnék így haza? Hogy állhatnék elé? Victra elé. Azután, amin keresztülment. Egyedül. Biztos ő is ott volt Virginiával, csak nem akart velem beszélni. Én próbáltam jó apa lenni. De egy Barcának az nem megy. Szörnyetegnek profik vagyunk, ahhoz értünk. Hogy a frászt hozzuk az ellenségre. Mert ellenük koboldok kellenek. Itt. Az otthontól távol. Mert a Kobold intézi a szaros részét.

– És Sevro is – mondom.

– Nem. Tudod, ezt még a Lunán megtanultam. Az Iszonyat tudatosította bennem, amit sejtettem valahol mélyen a lelkemben, csak kiment a fejemből. Srácok, feleség, vagyon, győzelem. Ez a sok puhány szarság nem nekem való. Nekem nem lehet. Sevro vágyik rá, de Sevro gyenge. Sevro mindent elcsesz. Sevro családot és csendet és békességet akar. Így tudott elkapni a klón. Sevro szükségletei miatt. De a Kobold nem ilyen. A Kobold szöget eszik, és lángot szarik. Ő megteszi, amire Sevro képtelen.

– Baromság.

– Mi van?

– Mondom, baromság. Ez baromság, Sevro. Nem a Kobold tartotta össze Arész Fiait, amikor a Sakál asztalában raboskodtam és az apád meghalt. Hanem te. Sevro Barca.

– Persze, megöltem egy halom embert. De ha nincs Táncos, akkor mindent felégetek. Ha te meg Victra nem jöttök…

– Vagyis azt akarod mondani, hogy a barátaid nélkül kész volnál, és a Lázadás elhamvadt volna? – dohogok. – Hát üdv a klubban, seggfej! Szerinted én hol lennék nélküled? A barátaink nélkül? Rég holtan feküdnék valami árokban. Egymást támogatjuk, hogy ne bukjon senki feje a víz alá. Mindig is így volt. De ez nem gyengeség. Ez az egyetlen erőnk. És mindenki közül te vagy nekem a legfontosabb. Fél életemben te voltál a hajtóerőm. A motorom – teszem a két kezemet a vállaira. – Nézz rám, Sevro!

Két szeme a szomorúság feneketlen verméből sandít fel rám.

– Tudom, hogy nem tudok olyat mondani, ami ezt helyrehozhatná. Tudom, hogy kegyetlenül elbánt veled a világ, hogy megszámlálhatatlan alkalommal hasították fel a bensődet. És hogy ezt soha nem lehet kiheverni. El sem tudom képzelni, milyen lenne Paxot elveszíteni. De én vagyok a legjobb barátod. Az életemet adnám érted, Victráért, a gyerekeidért. Szóval higgy nekem: nem jókedvünkben jöttünk ide. És ha nem vagy képes kirángatni magadat a hajadnál fogva a fájdalmadból, ha nem vagy képes részt venni ebben, ahogy egyébként részt vennél, akkor ott a zsilip, ki lehet sétálni rajta.

Döbbenten mered rám.

Ehhez nincs hozzászokva. Mindig zokszó nélkül viseltem a viharos kedélyét, tomboló haragját és a kisstílű húzásait. Tudom, hogy a Kobold az énje része, de ha nem fogja fel, hogy vannak más elvárások is, ha nem tér magához, akkor a végén a vesztébe fog rohanni, és talán bennünket is visz magával.

– Fincsi – szögezi le keserűen. – Nem is ismertem a kölyköt. És apám is lejárt lemez. Felejtsem el azt a köcsög Bellonát…

– Puszta kézzel vertem agyon a testvérét. Az ikertestvérét. A bátyját félbevágtam. A barátaink végeztek az apjával. És így tovább és tovább! – ordítom a képébe, de ha egyszer el kéne szakadnia végre önmagától! – A sok véres gyilkosság ellenére is itt van velünk, és a jövőnkért harcol az oldalunkon. Érted és értem meg a családjainkért a Marson. És a marsi táborok borzalmai ellenére is itt van az a kis Vörös, aki most az orvosiban vergődik, és nem számít, hogy az egész családját a szeme láttára mészárolták le, ő velünk tart. És hiába árultam el a Peremen Arész Fiait, hiába adtam át őket Romulusnak évekkel ezelőtt, és hagytam, hogy sok ezrüket kivégezzék, Aurae mellettünk áll, velünk tart. Mind a mi gyerekeinkért harcolnak velünk.

– Úgy fest, meg is van az újabb adag Vonítód ezek szerint. A régiek helyett. Vagyis felesleges lettem én is. Ki is ugorhatok az űrbe – mondja Sevro, de nem mozdul.

– Szeretlek téged, Sevro. Szeretem a családodat. Nem azt mondom, hogy változz valami géppé, és felejtsd el az egészet, ahogy van. Csak azt, hogy ne legyél végre ekkora seggfej, és hagyd, hogy osztozzam a fájdalmadon.

– Te a Koboldot szereted. A pengét szereted, ami a semmiből villan elő, és átvágja az ellenség torkát. Varázslat. Ta-dam! Mielőtt még felaprítana téged. Ezért vagyok neked érték.

– Jaj, testvérem – sóhajtok. – Szerinted Victra hozzád ment volna, ha csak ennyi volnál? Szerinted a legjobb barátom lennél akkor is? Faszt! Valdir sokkal profibb nálad a gyilkolásban, és rohadtul szerette volna elfoglalni a helyedet a szívemben.

– Csak meg akart dugni – röhög nagyot.

– Fenéket – mondom. Sevro úgy néz rám, mintha hülye lennék. – Nem is.

Megrázza a fejét. A nevetés hozott egy kis változást, megkockáztatom hát, hogy a vállára tegyem a kezem. Hagyja.

– Bár te is látnád, amit én, ember. Amit Victra meg a lányaitok látnak, amit több millió Vörös kisgyerek lát, amikor rád néz. A Kobold a szent borzadály, igen. Hasznos eszköz, akitől az ellenség összecsinálja magát, és a népünk bátorságra talál.

Sevro meglepetten hunyorog, hogy hirtelen mégis egyetértek vele.

– De Sevro Barca? – folytatom. – Hadészra! Ő a színpad, amelyen a Kobold néha vendégszerepben megmutatja magát. Ő az, aki a Vonítókat megteremtette. Aki mindig ügyel az Aratóra. Mindenkire ügyel. Ő volt Ragnar testvére. Sevro vezető és apa és barát. Neki küldte el Athéné az üzenetét. Nem a Koboldnak. Nem nekem. Mindannyiunknak szüksége van Sevróra, hogy lássuk, milyen magasan is állhat. Mert ha az Aranyak addig gyötörhetik, míg aprónak és nyomorultnak érzi magát, milyen remény maradhat nekünk?

Erre nem mond semmit. Keresztülbámul rajtam, üres tekintete lyukat fúr mögöttem a hajó testébe.

– Egyvalamit mondok még neked, öreg barátom: sem Sevrónak, sem a Koboldnak nem vesszük hasznát, ha a szövetségeseivel marakodik, ha a barátai ellen dolgozik. Végeztél a Vonítókkal? Rendben. Az ajánlatom még mindig áll: megteszek minden tőlem telhetőt, hogy hazajuttassalak. Lopunk neked hajót az Ión, és fedezünk, hogy hazaindulj.

– És a légzsilip?

– Tudjuk, hogy nem a te stílusod – szorítom meg a vállát keményen. – De ha a falkával rohansz tovább, akkor ne akard végre lerágni a lábainkat, mintha csapdába szorultunk volna. A küldetésünk fontos, mert ide küldtek bennünket. Gondold csak át. Amint megérkeztünk az Ióhoz, felderítésre megyek. Hogy egymagamban vagy Sevróval együtt, azt nem én döntöm el.

Megveregetem a vállát, és indulok vissza az orvosiba, hogy ránézzek Lyriára.

Bár többet is tehetnék érte, de az időben nem utazhatok vissza, hogy megmentsem a fiát. A sajnálatot nem tartja semmire, vagy talán azt gondolja, hogy nem érdemli. Elménk hideg tömlöcében végső soron mind magunk csücsülünk az öngyűlöletünk, kétségeink és bűntudatunk társaságában. Sevro mindenkinél inkább. Egy barát bedughatja a kezét a rácsok között, hogy mellette legyen, de az ajtót nem tárhatja ki helyette. A kulcs a fogolynál van. Én csak annyit tehetek, hogy biztosítom, idekint várunk rá.

49

Lysander

VAE VICTIS

Majdnem olyan veszettül viszket az arcomra faragott Obszidián pótlás, mint az álszakáll az államon. Fekete kontaktlencsék vannak a szememben, a fogaimon aranylemez. A Porvető hídján szerzett skalpok hintáznak fagyosan az övemre kötött szíjon, koppanva csörömpölnek Obszidián combvértemen.

GravMotoromon az Ió olvadt folyamvidékén vágtatok Atlas oldalán. A távolban Volk motoros őrjárat száguld el, intenek nekünk. Atlas visszaint. Alkarjait nemrég illesztették vissza, a Léthéről a hosszú út iszonyatos kínokat hozott neki, kevesen viselnék el a helyében. Viszont gond nélkül megtettük az utat a hajónk búvóhelyétől úti célunkig, barbár házigazdánk vértje és a Nagy Fá digitális menlevele jó szolgálatot tett. Az elmúlt hónap során, míg én az Öblön hajóztam át Diomédésszel, Fá a hold nagy részét uralma alá hajtotta (leszámítva a legnagyobb erődítményeket), és mégis több félnivalónk lehetett az út során a Perem gerillái, mint az Obszidiánok miatt.

Most azért jöttünk Plutoszba, hogy közöljük Fával, hogy az eddig tervezett hároméves iliumi királyságának hamarosan vége szakad, és megtárgyaljuk vele a flottám érkezésekor aktuális veresége minden logisztikai részletét. Atlas ugyan tökéletesen bízik emberében, én mégis kínosan tudatában vagyok annak, mennyire ki vagyunk neki szolgáltatva.

És minden porcikám retteg tőle.

Előttünk a horizonton Démétér Kertjeinek védőfala húzódik a végtelenbe. A falon túl kellemes mikroklíma váltja az Ió pokoli táját. A területet borító paraKupola-hálózat bent tartja a nyomást, valamint az oxigént, megszűri a sugárzást, és úgy dereng felette, mint téli pára a tó felett. Meggörbíti a benti műnapok fényét, ettől pedig minden ezüstösen ragyog.

A Kert adminisztratív fővárosának, Plutosznak az utcáin nyüzsögnek Fá egységei. A város felett két Volk-romboló kuporog, mint az áldozatát leső fenevad. Egyik sem Fá zászlóshajója, mert a Pandora még most is Napsírt bombázza.

A falhoz közeledvén lassítunk. Magasan felettünk áruszállító hajók araszolnak a pályán gyülekező, egyre duzzadó karaván felé. A sarcot gyűjtik be a holdról, a győzelem árát. Elhűl ereimben a vér, amikor látom, hogy nem csak élelmiszert visznek el az Ióról. Diomédész említette, hogy a varégáknak legjobban az itteni rabszolgákra fáj a foga. És miközben a Perem ármádiája a Magból igyekezett hazafelé, a varégák betakarították az Ió lakosságából azokat, akik nem tudtak a megerősített erődítményekbe menekülni előlük.

A rabszolgák is része Atlas „szükséges veszteségének”. Sokan közülük mindenféle betegségekkel fertőzöttek, ők a hangyák, akik hazaviszik a bolyba a mérget. Elborzasztó gondolat.

A védfal tövében a zord körülmények ellen vaskosan bebugyolált Vörös rabszolgák gyűjtik a varéga és Obszidián hullákat, akik az ostrom során vesztek oda. Közös fagyos kupacba pakolják őket a Raa-katonákkal. A ciklopszi szobrokkal közrefogott kapukhoz közeledve egyre nagyobb a forgalom, mert itt őrség ellenőrzi és engedi át az embereket.

A kapu impulzusMezején túl meleg és gyászos fény fogad bennünket. A levegő langyos, belélegezhető és megüli a füst. A beérkező járművekről gőzölögve párolog el a kénkristály-lerakódás. A furcsa acél nyakörveket viselő Kékek vezette harci gépek és a fegyveres gyalogság tömegén túl varéga felügyelők ostort csattogtatva igazgatják a Vörös rabszolgák munkáját. Ezres csapatokban gyűjtik a pusztítás útjait szegélyező elesetteket, a fal keskeny betörési pontjaitól befelé legyező alakzatban kitáruló területeken a Plutosz felé megnyíló gabonamezőkben és gyümölcsösökben.

A varégák magasabbak és nyúlánkabbak az Obszidiánoknál, a bőrük földbarna vagy szürke. A hajuk sprőd, egyenes, sűrű fekete bozót. Ónixiumból készült, fényes, fekete páncélt viselnek, és érthetetlen, vad nyelven ugatnak egymás között. Emberi lények, még ha faragók titokzatos és torz munkájának segítségével ki is facsarták emberi testüket az évszázadok alatt. Akadnak közöttük gyermek méretű rémszülöttek is, másoknak meg kutyapofa vicsorog a fején, és rettentően bárdolatlanok.

A varégák a paradicsomi létet szennyező romlottság.

A Kertek ékköve Plutosz városa, ahol a növénytermesztés egyszerre tudomány és filozófia. Kertészeti édenkert hatalmas csűrökkel, ligetekkel, akadémiákkal és laboratóriumokkal, ahol a nagyra tartott Barnák munkálkodnak. A Vörös mezőgazdasági munkások közparkokban, színházakban, fürdőkben pihenhetnek. Az energiát korlátlanul biztosítják a bolygó árapály vonzását kiaknázó erőművek, saját időjárása és napsütése van – a termés jellegétől függően gyöngyház-vagy ezüstszínű –, és évszázadokon át sérthetetlenül burjánzott a Raa-helyőrség, a kinetikus pajzsok és a felszín-bolygó körüli pálya hatótávolságú rakéták védelmében.

És a város most gyászolja hármas őrbástyáinak bukását.

A pajzsot Atlas és a Pretoriánusaim intézték el. A pajzsoszlopok romjaitól nyugatra még most is a szabotázsakcióról árulkodva gomolyog a füst. A védelem másik két pillérét a bombázás és a zsákmányéhes vadak bősz rohama pusztította el.

Atlas a forgalomban cikázva halad a gyümölcsösök mentén kígyózó úton, és én követem őt. A szilvafák ötször akkorára nőnek itt, mint a Magban. Alattuk böfögő varégák heverésznek csoportokban, mint eltelt kutyák, tömik magukba a gyümölcsöt, és a fákra szegezett Szürkéket gúnyolják. Nem a legrémesebb szörnytett, amit itt és a városban látni, ahol tombol az erőszak. De az a tekintet, amivel egy fiatal iói Szürke a kínzóira pillantott, örökre beleült a lelkembe, és kísért. Szögesebb ellentétben nem is állhatott volna az az arckifejezés a jóságosan mosolygó Démétér-szobor arcával, ami a várostól északra magasodó, megszelídített vulkán csúcsán trónol.

Frissen kivágott fákból ácsolt asztalokkal teledobált udvaron állítjuk le a motorokat. Miközben a szomszédos udvarban varéga hóhérlegények fejszével végzik ki a Raa Szürkéket, itt folynak a lakoma előkészületei.

– Meglep, hogy nem dobattál atomot Fával a Kertre – jegyzem meg, ahogy elindulunk Akari Ligetébe a lépcsősoron. Hozzám hasonlóan Obszidián álcát hord az arcán, az orra rettentően görbe, orcáin hegek tömkelege és arca teletetoválva a Pecsétesek koponyájával. – Ezek szerint nálad is léteznek még határok.

– Megbízható élelmiszerforrás híján nem létezhet civilizáció – feleli. – Nem az a cél, hogy elpusztítsuk a Peremet, Lysander, hanem az, hogy te akár a palatinuszi vacsoraasztalod mellett üldögélve is uralmad alatt tarthasd. Démétér Kertjeit többtucatnyi generáció hozta létre. Családom hivalkodhat azzal, hogy vérünk nemessége tett bennünket az aszteroidamezők és az azon túl elterülő végek uraivá, a valóság azonban az, hogy a Perem gyomrát fogja két marokra az, akinél a Kertek kulcsa van.

– És ha Fá úgy dönt, hogy inkább mégsem ereszti el ezt a gyomrot? – kérdezem. – Mi van, ha úgy határoz, inkább megmarad királynak, mint hogy a hálátlan Társadalom katonája legyen?

– Jó kérdés. Tedd fel neki te magad.

Megtorpanok, a szél zokogását hallgatom. Amíg a motoron ültem, nem hallottam, de most megtölti a fülemet. A város siratja magát. Atlas pár lépcsőfokkal felettem megfordul.

– Ez a dolgok rendje, Lysander – mondja gyöngéden. – Felmagasztalt múltunkban ezerszámra buktak el városok ezernyi hadsereg ostroma alatt. A megrázkódtatások időszakait a béke időszakai követik. Minél nagyobb a megrázkódtatás, annál hosszabb ideig kitart a béke. Viseld el, és ez lesz az utolsó évnyi háború hosszú életed során.

– Szavadon foglak – felelem, és indulok tovább.

Akari Ligetét megkímélte a várost feldúló pusztítás, a gyilkosságok, fosztogatások nem jutottak el idáig. Fá megtartotta magának és belső köreinek a Raa kertészettörténeti épületet.

Miután a vérrel mázolt varéga harcos ajtónállók beengednek bennünket a Ligetbe, három Obszidián veterán jön elénk. Arany kasztjellel és ékkövekkel kivert vértet viselnek. Atlas úgy öleli őket magához a barack-és almafák alatt, mint rég látott testvéreit. Mindannyian a TestVért tagjai, Fá saját emberei, akik a felemelkedésének megágyaztak, és mind remekül beszélik a Közös nyelvet. Atlas egyenként bemutatja őket, és felfedi előttük a valódi nevemet. Alázatosan térdelnek le elém, de a szemükben zavart látok.

Fogalmuk sincs róla, mit keresek Iliumban.

Ugyanezt a zavart látom viszont, ahogy az elkövetkező órákban még öt másik TestVért Gorgó érkezik, hogy csatlakozzon hozzánk a Liget belső szentélyében felállított kerek asztal körül. Senki sem számított rám. Ettől ideges leszek. A Gorgók véresek, a bakancsuk kormos, köpenyük és szőrméjük kénes, egyenesen a Kertek kifosztását végzők felügyeletéből vagy a magukat megadó városok megszállásából jönnek. Vértezetüket a fák tövének támasztják, és olyan felszabadultan nevetgélnek és iszogatnak Atlasszal, mintha a lunai laktanyájukban üldögélnének.

A beszélgetés könnyedségével és mélységével egyaránt lenyűgöz. Atlas hatása nagyon hamar egyértelműen megmutatkozik ezeken az embereken. Olyan szinten megértik a politikai, stratégiai és logisztikai feladatokat, hogy az egyenesen kibillent a nyugalmamból, ráadásul többször is megütik a fülemet helyesen és a helyükön, nemritkán ironikus éllel elsütött Cicero-, Hobbes-vagy Seneca-idézetek. Obszidiánokat még soha nem hallottam ilyen kifinomult társalgást folytatni. És ezzel nincs vége a meglepetéseknek. Amikor megkérdezem a mellettem ülő okos szemű ötvenes, pengeéles orrú és lapátkezű Gorgót, hogy ott volt-e Kalükénél, egy hosszú pillanatra leszegi a fejét.

– Ott én – feleli.

– És miért lógatod a fejedet? Hiszen dicsőséges győzelmet arattatok.

– Kevés dicsőségeset látok a háborúban – mondja erre. – A jól végzett munka utáni megelégedést, azt igen. Aleskandar au Runt magam hánytam kardélre. Ő nemes ellenfél volt, és nemes véget ért. Az tisztességes volt, mivel férfi a férfi ellen bizonyultam nála jobbnak. De a többiek, csupa nagy és derék név, Cassander au Megara, Alithea au Codovan, Talia au Anthos… Láttam, ahogy férgek tépik őket cafatokra, megnyúzzák őket, megköpködik. Megtagadták vitézi becsületüket, pedig vitézek voltak. Ezért csüggesztettem le a fejemet, dominus. Sok tiszteletre méltó akad ellenfelünkben, miközben szövetségeseinkben igen kevés.

– És ez nem veszi el a kedvedet küldetésünktől?

– Nem. A férgek csak férgekként tehetnek. A Perem lovagjai azonban nem tettethetik magukat ártatlannak. Maguk választották, hogy elárulják a Társadalmat, ami pedig megteremtette világukat.

– Férgeknek nevezed te is őket, mint a Holdurak.

– Mert férgek is, dominus. Testükben talán nem, de az együttérzés hiánya azzá teszi őket – mondja erre egy másik Gorgó. – Évszázadok alatt azt tanulták, hogy az éhezést és szegénységet csakis erőszakkal tarthatják maguktól távol. Hozzájuk teljesen hasonlatos törzsekkel háborúskodnak, saját tükörképeikkel, ezért nőtt olyan drámaivá kegyetlenségük és erőszakosságuk.

– Mintha még soha nem látták volna a fényt, dominus – szólal most meg reszelősen egy visszahúzódó társuk, akit Atlas láthatóan mindegyiküknél többre tart. Karcsú, jóképű, sasarcú férfi, a tekintete tiszta és kissé selypít. – Szó szerint nem ismerik a könyörületet. Az ő sötét vidékeiken a hús az hús. Megérted?

– Nem, ennyiből még nem, de folytasd, Fegarus! Ugye így hívnak?

– Igen, dominus – mondja, kicsit elgondolkodik. – Ha egy zenét nem ismerő ember a vadonból a városba tér, és egy ablakból egy hegedű szólamait meghallja, mindegy, hogy nem ismeri fel a darab összetettségét, vagy hogy micsoda tisztelettel adózik a kultúra a hangszer előtt, meg fog állni, és felismeri a muzsika szépségét. Ezek a varégák azonban berontanának a házba, megölnék a zenészt, amiért lármát csap, a gyermekeit szolgaságba taszítanák, összetörnék a hegedűt és végül porig égetnék a házat. Akármelyikük így tenne. Nem érdekli őket a beilleszkedés, nem kíváncsiak összefüggésekre, csakis uralkodni akarnak. Ha valami nem egyeztethető ezzel össze, akkor azt szétzúzzák.

– És a Volk? – nézek rá.

– A Volk élvezettel végighallgatná a zenét, kivárnák a darab végét, azután eltörnék a zenész ujjait, és elvennék tőle a hangszert, hogy pénzzé tegyék.

– Ezt úgy mondod, mintha mind egyformák lennének. Azok?

Fegarus a többiekre pillant, de azok biztatják, hogy mondja csak.

– Széles ecsettel festünk. A Volkban akadnak nemes vitézek. Akadnak közöttük hazudozók, csalók és mészárosok. De némelyikük becsületes ember. Mint minden hadseregben. Mindannyian megtapasztalhattuk természetük kettősségét – mondja, mire a társai bólogatnak. – Úgy nevelték őket, hogy az erőt imádják mindenekfelett, ugyanakkor a varégákkal ellentétben nekik volt alkalmuk megfürödni a kultúra, a városok, parkok és játékok fényében. Csakhogy úgy érzik, ezek a fények hátat fordítottak nekik, miután szemen köpték őket. Az aljaSzínek, a Köztársaság, az Ezüstök.

– Fá az ő megtisztulásuk – fűzi hozzá a legnagyobb férfi az asztal mellől. – A katarzis. Tombolásuk a világok ellenében – tárja szét a tenyereit, mintha egyebet se kéne tennem, mint kinézni az ablakon.

– A varégákkal minden nagyon egyszerű – veszi vissza a szót Feragus. – Nekik csak győzelem, étel és zsákmány kell. Általában emberi. Időnk nagy részében a Volkot kell igazgatnunk. Hiányzik nekik a nap. Kétkedve fogadják Fá állítását, hogy ez lesz itt az ő új királyságuk. Arról nem is beszélve, hogy mennyire gőgösek. Azt tartják, hogy a holdak aprócska krumplik a hatalmas bolygókhoz képest, melyeket ők Tyr Morga irányításával leigáztak. – Mind a szemüket forgatják, mint akik rémesen unják ezt a mértéktelen arroganciát. – Titokban imádkoznak a Mindenek Anyjához, rettegnek, hogy végül eljön a szörnyű ítélet napja, amiért elárulták Sefit. És ami a legrosszabb – pillant Atlasra –, hogy sokan megkérdőjelezik, helyes volt-e hátrahagyniuk Tyr Morgát. A vezéreik soha nem merészelnék királyukat megrágalmazni, de a vitézek pusmognak és sugdosnak, úgy duzzognak, mint a bűntudatos kisgyerekek, akik a válás után a rossz szülővel mentek.

– És ezen hogy kerekedtek felül?

– A félelemkeltés, nyomaték, zsákmány, megosztás, hazugságok, megvesztegetés, nyilvános gyilkosságok kotyvalékával, de legfőképpen a Ragnar Volarus iránt érzett szeretetük felidézésével.

Hátradőlök. Elképeszt, mennyire összetett a sereg, melyet eddig agyatlan hordának néztem. És Atlast se láttam még soha ennyire szívélyesnek és barátságosnak. Mit meg nem tett volna Ajax azoknak a mosolyoknak csak a feléért, melyeket olyan készségesen osztogat ezeknek az Obszidiánoknak. De hogy is tarthatta volna Ajaxot bármire is Atlas, aki ezek között a hazafiak között élt, akik mindent odaadnak azért a Társadalomért, ami nekik semmit sem juttat cserébe, miközben Ajax mindent megkapott, és semmit sem adott vissza a Társadalomnak?

– Jól mondjátok, jóemberek – helyesel most Atlas. – Láthatod, Lysander, hogy a feladat, amivel ezeket a Gorgókat megbíztam, katonáknál jóval többet kívánt.

– Jóval többet – mormolom. – És milyen jól megértik egymást. Ha bezzeg Aranyak ülnének így egy asztal köré…

– Azt is összehozzuk neked – teszi a karomra a kezét Atlas. – Ez lesz az első dolgunk, amint hazatérünk. És mi a helyzet Volgával, barátaim? Mit gondol róla a TestVért? – kérdezi, mire a férfiak nagyon elhallgatnak. – Ugyan, testvéreim. Az ifjú Lune-nel hallottuk mindenki másról a véleményeteket.

De megússzák a válaszadást, mert éppen ekkor hatalmas bőgés hallatszik odakintről.

Volsung Fá győzedelmesen tért meg Napsír ostromából, és úgy tűnik, egy sárkányt is hozott magával.

Atlasszal és TestVértjével a Liget lépcsőjéről nézzük végig Fá bevonulását. A sárkány hatalmas hálóba bonyolítva csüng le a Pandora hasáról. Pikkelyei feketében, lilában játszanak, szárnyai már-már átlátszóak. Mindhiába vergődik a hálóban, és gyászosan felüvölt. Olyan, mintha a gazdáját vagy a gyermekeit szólongatná. Mintha sírna.

Megláncolt Arany foglyokkal megrakott oltártrónuson ereszkedik le Fá a hajójából. Egyik véres, láncra vert Páratlan sem vonzza úgy a tekintetet, mint a király a trónuson, fekete tüskés vértjében, hosszú dicsőségfarkával és aranykoronájával. A korona minden győzelemmel egyre nagyobbra nő, állítólag a varéga sámánok leszaggatják az Arany foglyok kezéről a kasztjelet, és azt beolvasztják a koronába vagy a trónusba, esetleg az oltárba.

Az előadás alatt végig ott áll egy alak a trónus jobb oldalán – egy alacsonyabb Obszidián nő, a kevesek egyike, akiket Fá környezetében eddig láttam. Atlas elárulja, hogy éppen ő volt az utolsó kérdés tárgya, amelyre nem jutott idejük válaszolni: ő Volga, Ragnar Volarus lánya, akit nemrég hoztak el a Marsról. Ugyan mit gondolhat erről az egészről?

Fá nyilvánvalóan nagyon kedveli, az biztos, és nagy érdeklődéssel figyelem őket, míg meg nem akad a tekintetem három Aranyon, akiket nem aláztak meg azzal, hogy eltávolítsák kezükről a kasztjelüket.

Mindhárman nők – egy idős, egy középkorú és egy fiatal lány. Fá testőrei hozzák őket pórázon. Ahogy Atlas megpillantja őket, elborul az arca. És többet fel sem derül, mert a látványosság spirituális vizekre evez, és hozzák a sárkányt, hogy Fá levághassa. Barbár fegyverével, egy gigászi fűrésszel kivágja az állat szívét, az embernagyságú húsdarabot a feje fölé emeli, majd a tűzbe hajítja. Utána feldarabolják a sárkányt, nyárson megsütik a falatokat, és a vitézek lakomát csapnak. Cirkusz, mondják.

A mulatozás még nagyban zajlik a hold felszínén, amikor Fá fogad bennünket fent, a Pandorán a lakosztályán. Megdöbbent a változás, ami végbement külsejében. Vértjét és varéga meg Volk-kíséretét, a barbár király arculatát csodálatos lila selyemkimonóra, kötésekre és egy pohár konyakra cserélte. A pohár annyira apró, hogy hatalmas kezében nevetségesen hatna, ha nem lenne termete olyan félelmetes.

Nem csoda, hogy a Grimmusok tenyészbikát csináltak ebből a férfiból. Ő az Obszidián genetika kiteljesedése, óriásnak is beillene, ugyanakkor izmos és szíjas, mint egy albínó piton. Nálam közel két fejjel magasabb, sebhelyeihez hasonló formájút még soha nem láttam. Egyik kézfeje fémből van és karmos ujjakban végződik, melyeken védőkupakot visel. Az állkapcsa is acél. Fél szeme körül rémesen megégett, a szemét bionikusra cserélték. Finoman leteszi poharát egy jádeasztalkára.

Mosolyogva néz Atlas Obszidián arcába. Soha nem hallottam még az övéhez hasonlóan mély hangot:

– Mindenatya, határozottan barbárul festesz.

Nagyot nevetnek, és összeölelkeznek. Atlas a két kezébe fogja a másik óriási fejét.

– Briliáns előadás volt, barátom. A cohors nihil büszkesége és dísze vagy. Fivéreid és nővéreid elismerésüket küldik. Rettenetesen hiányzol nekik te és a TestVért. Hallanod kéne, hogy skandálnak rólad.

– Én is hiányolom őket. Elmondani se tudom, mennyire. A TestVért folyton távol jár tüzet oltani. Udvaromban közel millió hívem toporog, de senkivel sem lehet finom beszélgetéseket folytatni.

Még egyszer meglapogatják egymás hátát, nevetnek, szétválnak. Atlas Fá számtalan kötésére biccent.

– Megsebesültél. Nincs szükséged ellenmérgekre?

– Ez nem olyan, mint a Marson. Sefi kórsága viszketett, ezek csak felszínes sebek. Nem véletlenül olyan vastag a vértem. Napsírt parancsod szerint természetesen megtörtük, a varégák a szállítóhajókra viszik azokat, akik a lakóiból még életben vannak. Három nap múlva sírbolt marad csak a városból.

– Helyes. Nagyon helyes. De nem vennéd le? Így úgy beszélsz, mint egy őrült.

Fá lekapcsol egy szerkezetet a nyakáról, és az asztalra teszi.

– Ah, mennyivel jobb így! Nehéz ezen a basszuson értelmesen hangsúlyozni – mondja a hadúr a természetes hangján. Ami meghökkentően lágy és érzékeny. Az egész lénye csalás. Csalás és szélhámosság. Csak a testi ereje igazi, melyet a nyilvánvaló okossága csak felfokoz.

Fá tekintete végül megpihen rajtam, kíváncsian, intelligensen méreget.

– A testőröd is éppannyira Obszidián, mint te magad – mondja Atlasnak.

– Honnan tudod? – kérdem tőle.

– Az Obszidiánok nem támasztják az ajtófélfát – bök fejével az ajtókeretnek dőlő vállam felé. – Balszerencsét hoz.

Kihúzom magamat, és ezt jól megjegyzem.

– Valóban nem vagyok a testőre. Lysander au Lune vagyok.

– Tényleg? Valóban ő volnál? – kérdi Fá élénk kíváncsisággal. Kétkedőn kacsint az Obszidián arcmódosításaimra, majd jókedvűen felkacag. – Vagy mégis. Xanthus újra túltett önmagán – hajtja meg a fejét Fá, de le nem térdel. – Lune dominus, micsoda megtiszteltetés, hogy a Vér egyikét megismerhetem – mondja, majd a szemöldökét vonogatva fordul Atlashoz. – Ezt értsem úgy, hogy változás történt a tekintetben, hogy ki lészen vállalkozásunk haszonélvezője? – Vigyorog. – Vagy az új Lune azért jött, hogy az utolsó Lune-höz hasonlóan száműzzön bennünket?

– Az előbbi. Sok mindent át kell hármasban beszélnünk, de előtte még üdvözölném rokonaimat – feleli Atlas.

Megyek kettejük nyomába a hajóbörtönbe, ahol megállnak az Atlas húgának helyet adó, nyomás nélküli cella előtt. A fogoly se nem lát, se nem hall bennünket. Vela kemény vonású hadi veterán, Romulusnál is kevésbé vonzó és még a bátyjánál is tüzesebb. Mozdulatlanul fekszik az ágyán.

– Eltörted a gerincét – jegyzi meg Atlas.

– Erőfeszítéseimért cserébe – int Fá a bekötözött sebeire. – Sajnos, más módja nem volt. Igen nehéz közelharcban egy hozzá hasonló harcost élve elfogni.

– Bocsáss meg. Diomédész elvileg biztos fogás kellett volna hogy legyen – pillant rám Atlas.

– A lehető legnagyobb alapossággal néztük át a csatateret és a mentőkapszulákat. A TestVért szerint nagy valószínűséggel por se maradt belőle a robbanásban. Ajánlásod alapján bőkezűen bántam a Grimmus-atommal, melyet rendelkezésünkre bocsátottál. Ha sejtettem volna, hogy később túlélők után is kutatnunk kell…

– Nem téged okollak, Vagnar – mondja nagy hangsúllyal Fá saját nevét. Csakis ezt használja, ezzel mutatja, hogy barátok. És újabb ingerült pillantást vet rám, hogy Fá is lássa, valójában kit okol.

– Vela is megteszi? – kérdi az Obszidián. – Akár törött gerinccel is?

– Megteszi. Az idegrendszerére lesz szükség, nem a gerincére.

– És egészen pontosan miért is van rá szükséged? – érdeklődöm.

– Nem tudja? – mér végig Fá.

– Még nem. Mindent nem.

– Azt mondtad, nem titkolsz el semmit – esem neki Atlasnak. – A lelkemet áldoztam fel érted és a tervedért. Mégis, mit kell még eltitkolnod előlem?

– Mit jelent a lélek egy ateistának? – kérdi Atlas Fától.

Az Obszidián nagyot szellent.

– Gázt.

Atlas mosolyogva lép a következő cellához. Épp tovább faggatnám az ügyben, ő azonban belém fojtja a szót:

– Egy pillanat, fiam. Hamarosan kiterítem minden kártyámat az asztalra…

Ahogy az anyja, Gaia cellája elé ér, elhal a hangja. A Raa-Ház vénséges matrónája megtört asszony. Üres tekintettel mered a cella szürke falára, és valamit mormol maga elé, amit nem értek. Atlas szeme megpihen rajta, arckifejezése kifürkészhetetlen.

– Látta anyám, amit unokatestvéreimmel tettetek?

– Saját kezűleg vágta át a torkukat – feleli némi habozást követően Fá –, de a legkisebbet képtelen volt megölni.

Atlas pillantása ellágyul, egy pillanatig azt hiszem, mindjárt elsírja magát. De mielőtt még anyja látványa túlságosan is elgyengítené, az utolsó Arany fogolyhoz lép. Vörösre sírt szemű kamasz lány, Diomédész kishúga, Thalia. Arca hosszú, mint minden Raának.

– De te is, látom – jegyzi meg Atlas.

– Pont úgy néz ki, mint te. És rendesen megharapott.

Tényleg nagyon hasonlít Atlasra. Arca vékony, a szeme keskeny és csöndes, és ugyanaz a távolságtartó unalom ül benne, amit Atlasnál is olyan gyakran látni.

– Régebben, mielőtt Volgát magadhoz vetted, nem voltál ennyire puhány. Ő is veletek volt?

Fá elhúzza a száját, vagyis igen a válasz.

– Gondoltam, az alkudozásokban jól jöhet…

– Ködösítettem én valaha arról, hogy mi jöhet jól és mi nem, drága barátom?

– Most azonnal végzek a lánnyal – indul a cella ajtaja felé Fá.

– Nem – avatkozom közbe. Atlas rám néz, felvonja a szemöldökét. Tisztában vagyok vele, hogy csakis a vélt hasznossága mentheti meg a lányt, ezért sietősen kitalálok valamit. – A Perem makacs és büszke vidék, még ha meg is mentem őket, sokan neheztelnek majd rám, amiért az Uralkodójuk lettem. Ha azonban Akari egy leszármazottját venném el, talán könnyebben nyelnék le a keserű pirulát.

Atlas szeme összeszűkül.

– Még évek, mire a megfelelő kort eléri.

– Azt hittem, te hosszú távra tervezel. Pazarlásnak tetszik előre lemetszeni egy lehetséges jövő ígéretes ágát. Bölcsebb megtartani magunknak minden lehetőséget.

– Nálad jobban senki sem tudhatja, milyen árat fizet az ember néha a könyörületességéért – jegyzi meg Atlas. – Nálad jobban talán csak Darrow van ennek tudatában.

– A különbség csak az, hogy én a saját szememmel néztem végig, ahogy levágja Octaviát. Thalia ezzel szemben rajta kívül mást nem látott – intek a fejemmel Fá felé.

– Fontolóra vesszük – mosolyodik el Atlas, és int Fának, hogy kövesse. – Gyertek, Terveket kell kidolgoznunk.

Kicsit hátramaradok, míg azok ketten előremennek, és elhagyják a fogdát. Thalia idősebb, mint én voltam, amikor megölték a szüleimet. Viszont fiatalabb, mint én, amikor Darrow megölte a nagyanyámat. Együttérzést ébreszt bennem a sorsa. Ha életben tartom, azzal talán leróhatom Diomédésznek az adósságom egy részét.

Gaia más kérdés. Amikor legutóbb találkoztunk, ravaszságát a szenilitás maszkja mögé rejtette, a gyász azonban megtörte. Ugyanazt a mondatot duruzsolja maga elé megállás nélkül. Azt a mondatot, amit hosszú, hosszú idővel ezelőtt egy barbár duruzsolt egy római fülébe, amikor az a megadás árát kérdezte.

Vae victis. Jaj a legyőzötteknek.

50

Lysander

NEHÉZ FŐVEL

– Azt mondod tehát… – hal el Fá hangja, miután végighallgatta Atlas új tervét.

– Uralkodásod három év helyett mindössze három hétig tart. Hála Lysandernek itt – tisztázza Atlas.

A király velünk szemben ül lakosztályában az asztal túlsó felén. A kezeit figyelem, különösen a fémen az acélkarmokat, és várom a kirobbanó erőszakot a hírre, hogy így megkurtítjuk királyságát. De ő hátraveti a fejét, és őszinte felszabadultsággal kacagni kezd. Hatalmas súly hullik le a válláról, a szeme könnyben úszik megkönnyebbülésében. Atlas áthajol hozzá, és megszorítja a vállát.

– Jupiternek hála – nyögi Fá.

Meglepődésemet látva elfintorodik, és fémujjával megkopogtatja gigászi koronáját.

– Gondolod, élvezem ennek a súlyát, Lune dominus? – tolja felém az asztalon át. – Az aszteroidalakó vadak imádatát? A Társadalom ártatlan lakóinak kiirtását? A marakodást és rágalmazást, ami Darrow Volkjában járja? Ugyan, dehogy. Egyetlen nap a napsütésben, meztelen talpammal a homokban többet ér, mint tíz esztendő ezen a trónon. A Julius Caesar vagy a Parsifal egyetlen előadása jobban átmelengeti a szívemet, mint amikor tízezrek kántálják nevemet. Nem érdekelnek a címek, a kitüntetések. Nem éhezem a hatalomra. Csak szabaduljak tőle mielőbb.

Nem térek magamhoz.

– Kicsit sem vagy dühös? Kuthul óta a leghatalmasabb Obszidián sereget vezeted. Ekkora hatalomról a vén Föld nemzetei nem is álmodhatnak.

– A háború soha nem volt a szenvedélyem, dominus, hanem a hivatásom. Amint letöltöttem szolgálati időmet a Társadalomnál, nyugdíjba megyek, és a napjaimat a finom ételeknek, operáknak, versenyeknek és az úszásnak szentelem. A tengernek.

A tekintete vágyakozón mereng el azokon az eljövendő időkön. Csak kapkodom a fejemet közte és Atlas között.

– Akkor mi hasznod ebből az egészből?

– Megelégedés. A büszkeség, hogy minden tőlem telhetőt megtettem egy eljövendő békés Társadalomért és az emberiség fejlődéséért – feleli. – És szereztem magamnak nyugdíjat.

– Mit ígértél neki? – nézek Atlasra.

– Kevesebbet, mint amennyi járna, és többet, mint amennyit kért – válaszolja. – Lakást Hüperionban. Tengerparti nyaralót a Vénuszon. És egy pegazusfarmot Svájcban. – Ezt hallva Fá tekintete az álmok távolába vész. – Egy telomeráz tartályt, egy faragót és új nevet. És húszévnyi békességet.

– És egy lánygyermeket – teszi hozzá Fá.

Atlas arca megrándul:

– És egy lánygyermeket.

– Volgát – mondom ki.

– Meg kellene ismerned, Atlas – mondja az Obszidián. – Értelmes, okos lány, az agya, mint a szivacs.

– Csatlakozott hozzád a harcban?

– Nem, soha nem erőltetném rá. Ezt a gyilkolást nem. Ő olyan finom. Úgy értem, a maga módján. Imádja az állatokat. Fájt neki a sárkányvadászat. De nemsokára lesznek saját repülő pónijai – mereng, majd gyorsan elkomorodik. – Először egyébként megpróbált megölni, de végül sikerült meggyőznöm. Már látja, hányan használták ki az eddigi életében, és hogy én nem kértem tőle semmit. A vadászatra is velem tartott. Ő kapta el a kasztállatukat. Abraxaszt. Becsalta a csapdába – nevet nagyot. – Lehet, hogy Valkűr, de maradt benne annak a szabadúszónak a szellemiségéből is – kopogtatja meg a műszemét. – Az egy értékes ember volt. Hú, Atlas, szerintem az a Szürke az egyik kedvenc késed lehetett volna.

– Tud rólam a lány? – kérdi Atlas. Látom, hogy felzaklatja Fá lelkendezése.

– Nem, dehogy. Ugyanazt gondolja, amit a Volkkal megetettünk. Hogy az Obszidián királyságért tesszük mindezt. – Elhallgat. – Aggódom is, hogy kicsit talán túlságosan hisz a mesében.

– És ha majd rájön, hogy az egész hazugság volt? Miután majd beszámolsz neki rólam is?

– Városi lány – intézi el Fá legyintve. – Gyakorlatias. Meg fogja érteni, és örülni fog az új életünknek.

– Valóban meg fogja érteni? – kérdez rá Atlas.

– Mire gondolsz? – bizonytalanodik el az Obszidián.

– Vannak dolgok, melyeket soha nem moshatunk le magunkról, Vagnar. Ha rájön, ki is vagy valójában, hogy kit szolgálsz, el fog hagyni. Pláne ha abban hisz, hogy a Volknak jár a saját királyság. Tudod, hogy nekem is milyen nehézségeim voltak ezzel. – Mindketten elhallgatnak, az a régen megesett tragédia jár az eszükben, bármi is volt az. – Csakis akkor nézi el neked a kezedhez tapadó mocskot, ha az ő keze is bemocskolódik – jelenti ki Atlas.

– Vérezzük össze a csatában? – habozik Fá.

– Igen… kezdhetnénk azzal.

Fá a gondolataiba mélyedve süti le a szemét, majd rábólint tanára bölcsességére.

– Ha felfogja, mekkora áldozatot hoztam, még jobban fog szeretni érte. Igen. Köszönöm, barátom. Fontos dolgokra mutattál rá.

Unom, hogy Vagnar magánéletén rágódunk. Megköszörülöm a torkomat:

– Esetleg rátérünk végre a haditervre?

– Igaz is – bólint Atlas. – A terv adja magát. Megbeszélésünket követően egy kellőképpen viharvert Perem-felségjelzés alatt álló hajóval és a Pretoriánusaiddal és Rhone-nal a Pasziphaére repülsz, Lysander. Onnan üzenetet küldesz fő erőidnek, hogy túlélted a Kalüké feletti csapdát, és megparancsolod nekik, hogy teljes sebességgel jöjjenek érted. Ott találkoztok, és azon nyomban ide, az Ióra hajóztok a flottáddal, és visszafoglalod Démétér Kertjeit. Módszereidet és eljárásodat magad döntöd el, cselekedj belátásod szerint. A pajzs lent lesz, így egy Birodalom-szerte remekül érzékelhető Acéleső lenne talán a legmegfelelőbb, ha elfogadod a javaslatomat.

– És mi legyen az „ellenségemmel”? – kérdezem, és Fára függesztem tekintetemet.

– Bocsáss meg, Vagnar. Fá a varégák nagy részét a Kertek helyőrségében hagyja, miközben ő egy kisebb egységgel sürgősen továbbáll, hogy a többi holdat is igába döntse. Az utolsó szemig pusztítsd el ezeket a nyomorultakat, és szabadítsd meg a helyi polgárokat, akik hajóikon sínylődnek. Az első két transzportot időközben elindították a Messzi Tinta felé, azok a szerencsétlenek egyébként is félholtak a járványoktól, érkezésükkel nagy pusztítást visznek a Kuiper-övbe. És miután visszafoglaltad és biztosítottad a Kerteket, és Mag-beli helyőrséged bebútorozik, felszólítod a Perem megmaradt haderejét, csatlakozzon hozzád, hogy egy utolsó ütközetben kiűzzétek a Gázbolygók környékéről is a rettegett Volsung Fát. Ezen összecsapás során te magad végzel vele, hálás szövetségeseid szeme láttára természetesen, és flottáit szétszórod a szélrózsa minden irányába.

– De nem téged öllek meg – fordulok vissza Fához.

– Mélyen remélem, hogy nem – nevet nagyot az Obszidián, majd komolyabbra fordítja a szót: – Volsung Fát ölöd meg, Vagnar Hefga addigra hét határon túl jár majd.

– Xanthus dolgozik a fejen, amelyet diadalmasan körbehordozhatsz a Holdurak előtt – adja meg a magyarázatot Atlas. – Vagnar pedig egy válogatott sereggel, akik kellő számban lesznek, nehogy Atalantia vagy a Köztársaság gondot okozhasson nekünk később, elmenekül. Viszont, Vagnar, tisztában vagyok azzal, mennyire beszűkült az időintervallumod. Elegendő lesz három hét, hogy az összes Galilei-holdat kifoszd?

Fá úgy veszi fontolóra a kérdést, mintha Atlas azt vetette volna fel, hogy esetleg kifesthetné a palotát.

– A kifosztásukra nem, csak a ledarálásukra. A teljesség igénye azonban bombázást tesz szükségessé.

– A teljesség igénye? – ismétlem el. – A Kalüké és az Ió éppen elegendő mészárlási lehetőséget adott…

– Hogy alázatra késztessen egy olyan civilizációt, amely a Rhea elporlasztását kevesebb mint egy generáció alatt kiheverte? – szegezi nekem Atlas. – Magad mondtad, Lysander, hogy a Perem büszke és makacs. A létükért kell remegniük. Európénak, Ganümédésznek és Kallisztónak hullnia kell.

– Az több száz millió ember.

– Igen.

– Indokolatlan.

– Minél nagyobb a megrázkódtatás, annál hosszabb a béke.

– Nem. Ha ragaszkodsz a tervedhez, akkor inkább ölj meg, és ültesd Atalantiát a trónra.

Szemügyre vesz, eltökéltségemet mérlegeli. Blöffölök, és ezt ő is tudja. Ahogy Fá is. Amíg a flottám ide nem ér, súlytalan vagyok. És Atlas mégis enged, talán végig így tervezte.

– Legyen. Velem lehet beszélni. Egy holdat választhatsz, azt megkíméljük. Az Iónak annyi, marad az Európé, a Ganümédész vagy a Kallisztó. Melyiknek ítélsz könyörületet?

– Ha javasolhatom… – szúrja közbe Fá.

– Hálás vagyok, Vagnar – szakítom félbe –, de ha pillanatnyilag mindössze ennyire futja hatalmamból, akkor a saját fejem alapján hoznám meg a döntést.

Biccentve veszi tudomásul udvarias elutasításomat, nem erőlteti kéretlen tanácsait, csak vár türelmesen. A számomra ez egyértelműen matematikai kérdés, ezért a legnépesebb holdat választom.

– Ganümédész.

– Jól van, a Ganümédészt megkíméljük – vágja rá Atlas olyan gyorsan, mint aki végig biztos volt benne, hogy ezt a döntést hozom, ezért egyébként se gondolta volna soha komolyan, hogy azt a holdat is elpusztítsa. Émelygek.

– Indulhatsz is a Kallisztóra, amint vitézeid túl vannak a lakomán. Utána következzen az Európé, kérlek. Kezdjétek a szigetekkel, radírozzátok le őket, majd pedig szálljátok meg a Mélységet.

– Vitézeim nem fognak örülni – húzza a száját Fá. – A gazdagság odafent van, a Mélység meg egy kutyaszorító.

– Hát vedd le őket a lábukról egy újabb lakomával és cirkusszal – tanácsolja neki Atlas. – Ostorozd őket a saját vallásukkal, mondd nekik, hogy ez Mindenatya óhaja. Tegyél meg mindent, amit csak kell, verd el a teljes tőkédet. Ez lesz az utolsó küldetésetek Lysander támadása előtt. Fortyog bennük egy nyavalyaság, amit gyökerestül ki kell gyomlálni.

– Bocsáss meg, elfeledtem, hogy a hadsereg tartóssága már nem létkérdés. Elvégzünk mindent annak rendje és módja szerint. Boldogok a lakomáikkal.

– És te hol leszel mindeközben, Atlas? – teszem fel a kérdést.

– Mindenfelé, ha érted.

– Most kellett eldöntenem, hogy melyik holdat óvjam meg a megsemmisítéstől, Atlas. Nyilvánvalóan nyakig benne vagyok magam is ebben az egészben. Ha te buksz, bukom én is. Ha most sem fogadsz teljes bizalmadba, akkor hogy dolgozhatnánk együtt és hogy… hogy is mondtad? „Intézzük a sok szart”?

– Igazad van – bólint némi fontolgatást követően. – Egy Orfeusz nevű holdra megyek.

– Nincs Orfeusz nevű hold.

– A térképen valóban nincs. A valóságban azonban ez egy szabálytalan kis két egész egytized kilométer átmérőjű holdacska, ami olyan közel kereng a Jupiter körül, hogy a bolygó mágneses szférája és a sugárzása elrejti a legtöbb radar és szenzor elől. És még ha fel is tűnne egy-egy teleszkópon, lakatlan és érdektelen sziklatömbnek látszik. De a szikla gyomrában bújik meg egész Ilium legbiztonságosabb föld alatti rejtekhelye, melyet árnylovagok elit helyőrsége véd. Ám olyan szégyenletes titkokat őriz itt a családom, hogy még ezek a díszvitézek sem tudják pontosan, mi is volna az, amire vigyáznak.

– És te tudod? – kérdezem. Én még az árnylovagokról sem hallottam eddig soha. Atlas bólint. – Talán pusztuljak bele a kíváncsiságba? Most akkor élvezem a teljes bizalmadat vagy sem?

– Hogyne. Elmondom neked azt, amiről még Atalantia sem tud, mert te nem csorgatod a nyáladat tőle az asztalomra. Küldetésünk célja részben az volt, hogy elvonjuk a Köztársaság Obszidián erősségeit, másrészt megbüntessük a Peremet, majd pedig egy új Uralkodó alatt egyesítsük a Maggal, és kiirtsuk a varégákat. Van azonban egy másodlagos célunk is, ami talán még az elsődlegesnél is fontosabb. Mint tudod, fiatalságom legjavát a nagyanyád pincéiben töltöttem. Olyan információkat olvashatsz el odalenn, amit sehol máshol nem. Különösen Silenius és Akari kapcsolata érdekelt, megszállottan olvastam róluk. És rábukkantam a Társadalom alapító atyái szakításának valódi okára. Hétszázötven évvel ezelőtt Akari ellopott Sileniustól egy Eidmi nevű fegyvert. Az Eidmi egy moduláris, félig önálló vírus, mellyel a tizennégy Szín bármelyikét célba lehet venni anélkül, hogy a többiek másodlagos fertőződést szenvednének. Ez a fegyver lezárhatja a háborút, és ezer évre garantálhatja a Hajnaltrón megkérdőjelezhetetlen hatalmát. Ugyan melyik bolygó, melyik Szín merne valaha is fegyvert fogni annak tudatában, hogy egy csettintéssel kigyomlálhatjuk az elégedetlenkedőket és viszályszítókat a tömegből?

Néma csend zuhan a szívemre, lelki szemeim előtt kristálytiszta világok képződnek, városok, melyekre változatlanul ragyog a nap, simogatja őket a szél, de nem terem a falaik között emberi élet, nem csendül kacagás az utcáin. Hosszú pillanatig nem moccanok.

– Eidmi azt jelenti: felfalok – mondom. – Hettita szó, igaz?

– Igen. Felfal, elemészt, megesz. Sok nyelvbe átment a töve, ebből lett az editál.

– Editál… vagyis kiszerkeszt egy Színt?

– Igen, bármely viszonylatban kerüljön is bevetésre.

– Még akár az Aranyat is?

– Akár az Aranyat is.

Elnevetem magamat, hátha csak tréfa az egész. Csakhogy sem Atlas, sem Fá nem nevet velem, nem is mosolyodnak el. Nehéz felfogni, hogy létezhet egy ilyen fegyver. És bevethető. Blokád alá lehet vele venni egy egész bolygót, meg lehet semmisíteni az összes Vöröst vagy Obszidiánt. Tiszta. Higiénikus. Ráadásul éppen Atlas kezei közt… A valóra vált rettenet. Ugyanakkor képtelenség teljességgel átlátni és ép ésszel megragadni a lehetséges következményeit. A háborúk kellemetlenek és drágák, az atom túlságosan is pusztító és radioaktív, a használata mindig visszaüt. Ez viszont… üvegbe zárt népirtás. Jeges némaságba burkolja a szívemet, és csak szorítja.

– Érted, miért nem említettem ezt Atalantiának – folytatja Atlas.

Bólintok, majd meghökkenten szegem fel a fejemet.

– És a Raák, a családod miért lopta el? És miért nem semmisítették meg?

– Ugyanazért, amiért az emberiség soha nem volt képes leépíteni az atombombát. Tartottak attól, hogy eljöhetnek azok az irtóztató idők, amikor kénytelenek lesznek bevetni – tárja szét a két tenyerét, mintha azt akarná mondani, hogy lám, el is jött ennek az ideje a Perem számára. – Ezért volt szükségem Diomédészre. Héliosz elárulta, hogy csak egy Sebhelyes Raa nyithatja ki a páncéltermet. Szerencsére Vela is megfelel a célnak. Úgy számolom, egész életem legnehezebb küldetése lesz ez. Nincs információm a helyőrség nagyságáról, a terület védelmi rendszeréről. Arra készülök, hogy sok jó hazafit fogunk veszíteni. De miután megszereztem Eidmit, a Fényhozón csatlakozom hozzád, Lysander. Veled pedig, Vagnar, félő, hogy majd csak hüperioni lakásodban találkozunk újra, hogy thesszalonikai borral koccintva igyunk arra, hogy végre vége.

– Alig várom, hogy vendégül lássalak – bólogat Fá.

– Az Orfeusz körül sűrű az interferencia, ha tehát valakit gyötör még valami kérdés, könnyítsen most magán.

Bennem motoszkál még egy.

– Megölted az unokatestvéreidet, sógornődet, és az a gyanúm, hogy Vela sem távozik élve az Orfeuszról. Gaia hogyhogy még életben van?

Fá és Atlas összenéz, mint akiket mulattat a helyzet. Fá nagyot nevet:

– Ugyan, dominus Lune, micsoda szörnyeteg az, aki megöli a saját anyját?

51

Darrow

ÉJI VIDÉK

Elértük az Iót, és veszélyesnek tartottuk volna megközelíteni. Pályára álltunk, és a Jupiter halvány gyűrűinek meg a sugárzásának takarásában megbújva figyeltük három napon át az alattunk tomboló Föld méretű viharokat. Az Ió sebességéhez igazodva kerültük meg a Jupitert, lestük, ahogy szállítóhajók tömkelege indul útnak a holdról, míg végül a Pandora és a másik három Volk-romboló a Volk-tengerészet nagy részével elhajózott a Kallisztó irányába. Ahogy eltűntek a bolygó tömege mögött, szóltam Cassiusnak, hogy ideje leereszkednünk.

Virginia mindig is kissé perverz ötletnek tartotta, hogy a Jupiter holdjai között olyan számosat neveztek el olyan nőkről, akiket Zeusz megerőszakolt, majd a legfenségesebb kínszenvedéssel jutalmazott: egy örökkévalóságon át isteni pillantása kereszttüzében kellett létezniük. Ahogy eddig a Belső Iliumot elnéztem, Fá se bánt a holdakkal gyöngédebben, mint Zeusz a hódításaival.

Alattunk az Ió romokban hever.

A védelmi rendszerek szétzúzva, a városok porig rombolva – füstjük tekergőzve vegyül össze az Ió négyszáz vulkánjából felokádott gázokkal. Úgy tűnik, Fá csak az Egyenlítő mentén gyakorolt némi kíméletet, méghozzá jó okkal. A hold zölden aranyló derékszíja élettől lüktet a vulkánok és sivár, fagyott kénpusztaságok pokoli tájában.

Démétér Öve.

A Perem kenyereskosara. Éppolyan létfontosságú infrastruktúra, mint a Ganümédész kikötői, melyeket én magam pusztítottam el tizenkét éve. Vagy még fontosabb. Egyébként Fá hátrahagyta a flottája egy részét: több száz különös alakú hadihajó, minden bizonnyal a varégák járművei parkolnak a Kertek felett, és őrzik a karavánokban összeálló űrSzállítókat.

Akaratom ellenére is le vagyok nyűgözve. Fá a legproblémásabbat és legbelsőt szállta meg legelőször a négy Galilei-hold közül: Ió, a legnagyobb, a központ, a legvédettebb. Magam is éppen így cselekedtem volna, hiszen a Raa-tengerészetet és a hold védelmi rendszerét kiiktatva a támadó egyszeriben fölénybe kerül a Birodalom felségterületén, és a Kerteket megszállva torkon ragadhatja a teljes lakosságát, társadalmát. Most, hogy nem én, hanem egy másik hadvezér lépte meg ezt, a tett brutalitása az én szememben is emberiség elleni bűntettnek tűnik. Démétér Övének elvesztése nem pusztán Iliumra lesz hatással, az egész Perem Birodalom a messzi Plútóig meg fogja szenvedni.

Fá egyre jobban emlékeztet rám, mintha a sötét énem lenne, aki sebészi pontossággal ráérez arra, hogy a győzelemhez vezető legrövidebb út nem egyéb, mint a kíméletlen erőszak fenntartások nélküli bevetése.

Ezúttal Sevro sem kacag. Amikor a Kalükénél megláttuk a pusztítást, Aurae éppen ettől a csapástól tartva nem örvendezett a Birodalom vezetőinek kudarcán. Félelme jogos volt, ahogy Sevro is jogosan aggodalmaskodott azon, hogy Athéné ígért hajói rég nem léteznek. Persze ha idáig eljöttünk, nem fogunk szó nélkül sarkon fordulni. Mindenképpen kapcsolatba kell lépnünk Athénével, és ennek más módja nincs, mint hogy Aurae fellobbantja az ómega-fáklyáját Napsírban.

Az Ió nagyjából akkora, mint a Luna, és az árapályerők mindig egy bizonyos oldalával a Jupiter felé fordítják. A bolygó és a másik három Galilei-hold gravitációs ereje szüntelenül húzza minden irányba, ez eredményezi az intenzív tektonikus mozgásokat, és hogy az Ió folytonosan tüzet okád a magjából. Akad olyan vulkánja, amelyből ötszáz kilométeres magasságig, egyenesen az űrbe lövell ki a füst. Az egyik ilyen füstsávot használjuk ki, hogy észrevétlenül ereszkedhessünk le a felszínre, így sikerül elkerülnünk a varéga őrjáratokat, és becélozhatjuk a Déli-sarkot.

Semmiképpen sem kockáztatnám az Archimédészt azzal, hogy közvetlenül Napsírhoz repülünk vele. A hold-levegő rakéták, lőjék ki akár Raa-gerillák, akár Fá holdon maradt erői, pont annyira veszedelmesek ránk, mint az ellenséges rohamhajók vagy cirkálók. Ezért Cassius a várostól több száz kilométerre délkeletre, a Naramoor Ellen-Jupiteri Puszta szélén végighúzódó vulkánlánc közepén teszi le utasításomra a hajót. Remélhetőleg a vulkáni aktivitás és a sok füst továbbra is rejtekében tart bennünket. Kapitányunk Lyriával, Auraéval és néma foglyunkkal a hajón marad, én pedig indulok hátra a raktérbe, hogy felvegyem a szerelésemet, és nekivágjak. A folyosón Aurae egy hajgumit nyom a kezembe.

– Jó régen indultunk el a Határvidékről – mondja, miközben felkötöm a hajamat. – Légy óvatos.

Ökölpacsizunk, és leereszkedem a raktérbe.

Sevro felszerelkezve vár rám. Eddig nem tudtam, mire számítsak tőle, hogy velem tart-e. Ezek szerint végül arra jutott, hogy mellénk áll. Odabiccentek neki, és segít felvenni Istengyilkos vértemet.

A bevezető könnyed fecsegést átugrom, és egyből az útvonalunkra térek.

– A legrövidebb út hangával benőtt hegyeken és vulkánokon visz keresztül. Bármi megbújhat a növényzetben, és most nem engedhetjük meg magunknak, hogy levadásszanak. Ha kifogy az oxigénünk, az iói ritka levegő kén-dioxid-tartalma azonnal reakcióba lép a tüdőnk víztartalmával, és a szervezetünk erős savat termel. Ezért inkább nyugatnak indulunk, Karrack Pusztaságán át, majd a hegyek és a pusztaság peremén visszakanyarodunk a város felé. Itt, Sötétomlásnál. Kifogás? – Megrázza a fejét. – Te jobb vagy a bakancsban. Javaslom az ugró-repülő közlekedést, de te vagy a repülés ura. Megyek utánad. Sisakot fel. Bakancsot élesíts. Csináljuk!

A rámpa leereszkedik, és kilépünk a félhomályba.

Sárga, vörös, zöld, fekete és fehér árnyalatokban fürdő sík vidékről repülünk az éjszaka vidékére, ahonnan még a csoffadt napfény maradékát is kiszorítja a Jupiter árnyéka. Fenséges lázadó hatalmasságával tizenkilenc és fél fokos fokos görbületben takarja ki az égboltot a holdon, harminckilencszer nagyobbnak látszik az Ió felszínéről, mint a Luna a Földről. Az itteni hatalmas hegyóriások, melyek némelyike még a földi Everestnél is magasabb, törpének tűnnek a bolygóval a háttérben.

Hegyi hágók agyarai között suhanunk, végtelen kénmezők és bugyogó lávafolyamok felett száguldunk, és akkor egyszer csak a hold beér a Jupiter árnyékába. Negyvenkét óránként takarja ki teljesen a bolygó a napot, olyankor az Ióra sötétség borul, a felszín hőmérséklete olyan tartományokba zuhan, ahol a kén is megfagy. Az ióiak téléjszakának hívják ezt az égi jelenséget.

A feketeség alvilágivá dagad, csak a vulkánok izzása, az olvadt lávatavak meg a fejünk felett a varéga őrjáratok fényeinek villódzása töri meg. Ha akad is a hódítók ellen munkáló helyi ellenállás, látni semmit nem lehet belőle, amit cseppet sem bánok. Pillanatnyilag a leginkább a Porjárók, az Obszidiánok és a varégák aggasztanak, ebben a sorrendben.

Hol alacsony magasságban robogunk, hol ugrálva haladunk előre a gravCsizmákban, néha megtorpanunk, és Sevro úgy bámul bele a hegyek feketeségébe vagy a vulkáni gőzök pamacsaiba, mintha légiók lesnének onnan ránk. Hadseregeimben nincs Sevrónál és még Valdir egy-két legényénél jobb felderítőm, csakhogy mi a melegebb vidékekhez szoktunk, puhább világokból érkeztünk ide, és érzem, hogy még Sevrót is eltölti itt a félelem.

Egy óra kell, hogy megérkezzünk a Karrack Pusztaságába. A sivár lapály felett bizarr fénycsápok tapogatják az eget. A Jupiterről vándorló, töltéssel rendelkező részecskék auróra fényei püspöklila, égkék és zöld árnyalatokba borítják a fagyott kénkristályokat.

Éjhalomi és sötétomlási merész ifjú Kék légtáncosok jártak ide a házilag barkácsolt Daidalosz-szárnyaikkal ezeket a sarki fényeket meglovagolni. Az Aranyak csontozata túlságosan súlyos ehhez a sporthoz. Ma éjjel egyetlen Kék sem táncol a közelünkben, és egy pillanatra hangosan is elmerengek Sevrónak, hogy vajon táncol-e ezeken a fényeken még valaha egyetlen Kék is.

Nem válaszol, nem érdekli. A Cassiusszal lefolytatott bunyó óta eltelt nyolc nap alatt a színét se nagyon láttuk, a műhelyben vagy a mentőkapszulájában aludt, ott töltötte a napokat egymagában, és enni is egyedül evett. Bíztam benne, hogy talán új időket hoz, hogy beavatott az Ulisszesz feletti gyászába. Lehet, hogy túlságosan is keményen beszéltem vele. Vagy csak túlzottak voltak az elvárásaim és a derűlátásom. Mindenesetre az is valami, hogy legalább nem rágta, roncsolta belülről a csapategységet.

Viszont Quick legújabb generációs űrruhájával kapcsolatban van mondandója:

– Kár, hogy tíz éve még nem volt ilyenünk – jegyzi meg a felszerelésről.

Ezzel nem lehet nem egyetérteni. Könnyű, gyors és lopakodó felszerelés, ez pedig nem megy a teljesítmény rovására, az új generációs aksijával napokig csúcson tud futni. Három erőfokozata van, az elnevezése tisztára Quicksilver: van a hüllő, a farkas és a titán üzemmód. A hüllő a lopakodó üzem, a farkas a normál és a titánra nagy valószínűséggel akkor van szükség, amikor isteneket kell gyilkolni. Egyelőre csak a hüllő üzemmódban nyomulunk, nem vállaljuk be a másik kettőt, nehogy lemerítsük magunkat az ellenséges semmi közepén, mert akkor nekünk kampó.

Ahogy elhaladunk Sötétomlás városa mellett, Sevro elkomorul.

A legtöbb nagy tömegű holddal ellentétben az Ión soha nem végeztek terraformálást. A hold és levegője nem összeegyeztethető az élettel, csak a felszín vagy a városokat beborító kupolaharangok alatt maradhatott meg az, aki és ami makacsul kapaszkodott a létezésbe. A Sötétomlás lakosait a drága oxigéndús levegőben megtartó és a Jupiterről érkező radioaktív sugárzástól óvó kupolából csak törmelék maradt. A valaha szónokairól, énekeseiről és filozófusairól nevezetes város most néma és sötét és kihűlt. Mintha sztoikus népét a sötétség maga zabálta volna fel. Eszembe jutnak a szállítóhajók, amelyeket seregekben láttunk az Ióról elvándorolni, amikor ideértünk. Nem kétséges, hogy milyen rakománnyal igyekeztek el a felszínről.

Férfiak, asszonyok és gyerekek ültek bennük, a civilizáción túli, rideg-messzi aszteroidavárosokba vitték őket. Elképzelni se tudom, mi vár rájuk. Még Lykoson is fel-fellobbant a remény halovány szikrája a bányáink mélyén – suttogó pletykák Arészról, napsütésről… Félő, hogy az Ióról elszállított rabszolgáknak még ennyi se jut a hitből és a reményből. Ha a sorsukra gondolok, összeszorul a szívem.

De ha tényleg az ellenségeim ezek a szerencsétlenek, akkor miért siratom őket?

52

Darrow

NAPSÍR

– Hogy az a szarveretes Bellona! Mi a fenét művel? Ezek hárman vannak – motyogja mögöttem Sevro a gerincről. Hüllő üzemmódban, hideg felszerelésben lopakodunk, alkalmazkodó álcában. Még ilyen közelről, bármilyen okuláris szűrővel is alig látom Sevrót a felderítőposztján.

Napsír városától délre egy magaslaton helyezkedtünk el, ő a déli oldalt, én az északnyugatit tartom szemmel. A felém eső rész kihalt, élettelen. Az Obszidiánok jöttek és elmentek. Első ránézésre Napsír sem járt másként, mint az utunk során látott többi város. Halál. Sötétség. Csend. Ez itt annyiban más, hogy körülötte szétlőtt, elpusztított hadironcsok hevernek mindenfelé. Nem harc nélkül buktak el. Átnéztük a gépeket, összefagyott Zöldekre és Kékekre akadtunk, Obszidiánt azonban egyet sem láttunk. A sebhelyes nyakukból úgy tűnik, kínörvet viseltek, viszont az ellenség nem pazarol, a hullákról gondosan visszavették az eszközeiket, és anélkül hagyták hátra őket.

– Hárman – ismétlem szórakozottan. – Pedig elvileg csak Cassius és Aurae jön.

– Hárman.

Megdöbbenek. Lecsusszanok az állásomból a ropogósan fagyott köveken, ugrom harminc métert, és mellette landolok az árnyékban. Úgy tapad a sziklafal sötét oldalához, mint egy vízköpő.

– Lyria? Pedig azzal az agyrázkódással nem lett volna szabad lejönnie a hajóról.

– Nem a Vöröst hozza. Hanem az Aranyat.

Hallgatok.

– Diomédészt hozta magával? – nyögöm ki végül.

– Feltéve, hogy Lyria nem kapott magára egyetlen éjszaka alatt uszkve száz kilót. Bellona önállósította magát. Még a fene nagy méltóságában kéjeleg. Lehet, hogy inkább őt kellett volna megkínálnod a légzsilippel.

– Most hadd beszéljek vele én.

– Megoldva.

– Hogy érted?

– Nem rád tartozik.

– Tartsd nyitva a szemed – hagyom el a helyünket, és megyek a magaslat lábához, hogy bevárjam Cassiust. GravCsizmái alatt kénkristályt ropogtatva landol mellettem. Istenölő öltözéke a változó fénnyel mutálódik, mert a téléjszaka hamarosan véget ér, a virradással a koromsötétség lassan kohóizzásba fordul, amitől a hold vulkanikus fényei és a részecskedús levegő kölcsönhatásának sajátos színjátéka kerekedik. Arra számítok, hogy a felszerelésről kezd nekem lelkendezni, de a hangja komor, mint egy gyászbeszédet recitáló Fehéré.

– Ezek a szerencsétlenek. Ehhez hasonlót se láttam még soha.

– Ha majd Atalantia beveszi a Marsot, láthatsz még ilyet eleget – vágom rá kissé talán érzelgősen. – Idehoztad Diomédészt.

– Igen. Olyan nincs, hogy folyton csak te meg Sevro mondjátok meg, hogyan legyen. Nem csak jóképű vagyok meg profi pilóta. Ezt Raának is látnia kell, Darrow. Jár neki, hogy lássa. Tudom, hogy az ellenségednek hiszed. De volt, hogy én is az ellenséged voltam. Valaha – mondja. Ezen elgondolkodom, bólintok. – Tényleg oltári baromság lenne, hogy magammal hoztam? Hogy nem hagytam, hogy megkínozzátok? Tudom, hogy nekem kimaradt a háború, de ez talán mégsem teljesen rossz dolog. Mert te meg Sevro fejjel előre beleszorultál a bunyóba, és képtelenek vagytok felnézni belőle.

– Oké, tegyük fel, hogy elfogadom – próbálkozom. – De akkor is egyeztetned kellett volna, Cassius.

– Aha, ahogy Sevro is egyeztetett, mielőtt megkínozta?

Ennyit a tekintélyemről. Hogy lehet az, hogy többmilliós sereget egyszerűbben irányítok, mint a két legjobb barátomat. Várjunk csak. Cassius legjobb barát lenne? Fura, hogy mennyire adja magát ez a gondolat.

Cassius mögött Aurae gravMotorja fékez csikorogva. A moci hátsó ülésén Diomédész magasodik. A Rózsaszín az esetlen impulzusVértben is úgy fest az Arany előtt, mint egy kisgyerek a gólemmel. Pedig Diomédész fegyvertelen, csak egy sima űrruhát kapott. Az arcát takarja a poros szemüveg, kezeit a háta mögött a motorhoz bilincselték.

– Te akartad? – kérdezem a lányt, amikor mellénk lép. Sevro és Cassius verekedése után nekem bevallotta, hogy mélyen kötődik a Raához, és igazából elég nehezen tagadhatná mások előtt is.

– Nem. Csakis Cassius – feleli. – Tény, hogy valaha a gazdám volt, de ne feledd, én döntöttem úgy, hogy megszököm tőle. Az ő szemében áruló vagyok, méghozzá többszörösen is. Egyetlen szót sem szól hozzám. Csak Cassiusszal beszél. Én azon a véleményen voltam, hogy tartanunk kellene magunkat az utasításaidhoz, Darrow. Lehet, hogy Diomédész sohasem hazudna, de Cassiusnak elképzelése sincs arról, mennyire veszedelmes ember.

– Itt él a családja, Darrow – mondja Cassius makacsul a magáét. – Ha hagyjuk, hogy megpróbálja felkutatni őket, akkor betartja a szavát.

– Te jobban ismered őt, Aurae. Tényleg betartja a szavát? És tudom, hogy te a mi oldalunkon állsz. Esküszöm, nem fogom azt gondolni, hogy részrehajlóan alkotsz róla véleményt.

– Kedves, érzékeny ember… – kezdi, és mi Cassiusszal egyszerre meredünk a motor hátulján tornyosuló szörnyetegre. A háborús hőstetteinek eposzai nem éppen ezeket a jelzőket aggatják rá. – És igazságos, melegszívű és nemes. Háborúban azonban még soha nem láttam. És vele sem esett még meg, hogy az otthonát porig rombolták volna. Nem tudhatom, hogy ilyen körülmények között mit tesz és mit nem. Főleg ha úgy hiszi, hogy neked is részed volt ebben.

– Nekem?

– A Raák szemében te mindig óriási fenyegetést jelentettél. Új korok Hannibálját látják benned. És most a régi vitézeid közül sokan itt vannak.

Erre összerezzenek.

– Megóvta az életemet, Darrow – szól közbe Cassius. – Nem azért, mert annyira kedvelt. Hanem mert méltósággal harcoltam.

– Ja. De én nem te vagyok – felelem neki. – Én az egyik legnagyobb hadicél vagyok. Arról pedig folyton megfeledkezel, hogy az Aranyak gondolkodása szerint más szabályok vonatkoznak az Aranyakra, mint a Vörösekre.

– Nézz körül, Darrow! A Perem rég kiszállt a Mars elleni harcokból – ellenkezik. – Ez sokkal rémesebb, mint amit te valaha műveltél. Ha megmutatjuk neki… Na, egyszóval, rosszabbul is járhatnánk, mint hogy van velünk egy segítőkész Raa.

Cassius tényleg nem tud leállni ezzel a nemes lovag témájával. Bár ne lenne annyira világidegen ez a tempó. És mégis nagy a kísértés. Hiszen a kínzással nem jutottunk vele semmire, és így talán kiderülhet, mi is történt a Kalükénél, sőt esetleg annál többet is megtudhatnánk tőle.

– Tizenhárom éve ismerem Diomédészt – mondja Aurae. – Te pedig ismerted az apját, Romulust, igaz?

Sisakja kifejezéstelenül fordul felém, de a sisakkamerája megmutatja a kivetítőmön az arcát.

– A nagybátyját sokkal jobban ismertem.

– Az apja mondta mindig, hogy Diomédész képes lenne olyanná válni, mint a nagybátyja. De Diomédész az apjára akar hasonlítani. A Sárkány Ármádiát az anyja, Dido vezette. Minden valószínűség szerint odaveszett. A családja itt élt, Napsírban… Ha megszegi a szavát, ha nem tartja be az ígéretét, az a legnagyobb szégyenbe hozná a halottai előtt. Akiket mindennél jobban szeretett.

Sevro mostanra nyilvánvalóan elunta a tétlen hallgatózást, mert most leugrik a fenti párkányról, és egyenesen a gravMotor első ülésén landol. Egy ideig Diomédésszel szemben kuporog, majd elrugaszkodik, és a ként felcsapva odahuppan mellénk.

– A csóka becsszavát adta nekem. Ne vesztegessük tovább az időt.

– Tuti? – nézek rá.

– Műanyag űrruhában feszít. Én meg Istenölőben. Ha szarakodik, megy a levesbe.

Odabiccentek Cassiusnak, hogy szedje le Diomédészt a motorról. Aurae közben a térképen kezdi magyarázni, hogyan jutunk be a családi alagútrendszerbe, de a szavába vágok. Ő még nem látta, mi történt a várossal:

– Nem szorulunk az alagutakra – akasztom meg a mondókáját. – Szélesre tárták a kapukat.

A város valaha ámulatba ejtett bárkit. Akari au Raa sok évszázaddal ezelőtt sárkányokat faragott a hegyláncba, amely Napsír legfelső szintjeit magába fogadta. Űrlézerekkel oldotta meg a feladatot, és utána a Vörösek munkához láttak, hogy beássák magukat a hold testébe. A Raa-Ház nagyságának, találékonyságának és eltökéltségének bizonyságaként nőtt hatalmasra a fagyott sivatagban a város, egyre mélyebbre és mélyebbre hatolt a holdba, ezzel is mutatva a Raák, Akari örököseinek gazdagságát. Jéghegyhez hasonlóan valós tömegének csak töredékét tárja a szem elé, a nagy része a felszín alatt bújik meg. És még ezzel a sötét, romos arcával is, a szétzúzott sárkányszobraival, melyekből vér helyett radioaktív sugárzás szivárog, méltóságos, és esendőnek érzem magam az árnyékában. Amit Fá művelt vele, az még hatalmasabban borul felém, hogy törpének érzem magam.

Napsírt eddig sokan bevehetetlennek hitték. Én biztosan.

A Raák hegyekre és hegyekbe épült erődvárosát a hold árapály energiái éltetik, alagútjai föld alatti üvegházakhoz vezetnek. Még egy minimális helyőrség is képes lehetett megvédeni a pajzsát, jöhetett akár űrbombázás is, a lakosságot évekig eltarthatták volna saját forrásokból, nem szenvedtek volna hiányt semmiben. A felszíni támadást pedig nevetségesen könnyen visszaverhették volna a természetes helyzetükre és a többrétegű védelmi rendszerükre támaszkodva. Elvileg.

Napok kellenének ahhoz, hogy minden lehetséges kaput felderítsünk, ennyi időnk azonban nincs. Ráadásul kis csapatunkon kívül közel s távol semmi mozgást nem érzékelni a déli lejtőkön. Sehol semmi, se a legfőbb betörési pont körül, se a lerombolt bástyák környékén vagy a megnyomorított ágyúállásoknál, de még a hegybe nyíló sértetlen főkapunál sem, ahol a kénsivatag összeér a várossal.

A betörési ponton jutunk be: egy közel negyven méter széles alagúton, ahol egymás hegyén-hátán hevernek a szétfagyott védők hullái és a kilőtt harci járművek. Mintha a holtak városába szállnánk alá. Napsír védői mindenfelé az életüket adták. A folyosókon, a burjánzóan zöld, öblös grottókban, bunkerek előtt, ahol a civilek lapultak, villamosokon és a fantasztikus növényzet borította óriási csarnokok kupolái alatt, föld alatti folyamok vízesései zuhatagában.

Először a városi falanxok szürke-kék egyenruhás katonái hullottak el, beljebb a személyzet szürke-kék libériában, végül a lakosság az egyszerű pamut-és gyapjúruhájukban, ahogy az a státusukhoz dukál. A szélesebb köztereken halmokba dobálták a hulláikat. Akadnak kiürült szeszesüvegek felett a falhoz szegezett szerencsétlenek. De leginkább ott hevernek, ahol végük lett, vagyis a menekülés, a bujkálás vagy épp az értelmetlen ellenállás helyszínein.

Ahogy egyre mélyebbre jutunk a városban, az atmoszférát biztosító impulzusMezőket épségben találjuk. Levehetjük a sisakot. A levegő belélegezhető, bár hideg, és megüli az édeskés, émelyítő hullabűz. Sevro jár legelöl, felderít, de élő lélekkel nem találkozunk, míg elérjük a Gerincet. Pedig a hullarablók mindig mindenütt ott vannak.

A Gerinc fenséges kő lépcsősor, amely a föld alatti város szintjeit összekapcsolja. Olyan széles, hogy száz ember is kényelmesen elfér rajta egy sorban. A Raa családi történelem nagy pillanatait megörökítő faragványokkal díszes fekete kő boltívre új, förtelmes fődísz került: egy óriási sárkány oszló feje. Még idelentről is érzem a szagát.

Sevro felrepül a magasságába, hogy közelebbről is megvizsgálja. Olyan hatalmas, hogy a pofájába négysevrónyi ember is beférne egyszerre.

– Abraxa – mormolja Aurae, és hátrapillant Diomédészre. Az ő sisakját nem vettük le, a kezét sem oldoztuk el. Nem láthatjuk az arckifejezését. – A Raa-nyáj kasztjel-állata. A nagyapja sárkánya volt.

– Vajon hol lehet a teste? – kérdi Sevro, miután visszatér közénk a vizsgálódásból.

– A Kertben? – vetem fel.

– Gondolod, megzabálták? – horkan fel Sevro.

– Logikus volna, nem?

– Ugyan miért ették volna meg? – kérdi Cassius.

– Ősi vallási rítus. Ők így szívják magukba a legyőzött ellenségük erejét. A régi időkben a Mars pólusain a törzsi háborúkban is ez volt a szokás. A jelentések szerint Fá megette Sefi szívét. Úgy fest, visszahozta a divatba.

Megyünk tovább. A védők utolsó állása a Gerinc legalsó szintjein volt – Szürkék, Zöldek, Narancsok, Vörösek és Barnák hevernek egy halomban, hogyha az életben nem is lehettek egyenlőek, a halálban ne legyen közöttük különbség. Összegabalyodott tetemeiket látva a saját hibáim ordítanak rám. Mennyi mindenről tehetek, ami mögött csakis az áll, hogy bizonyos életeket többre becsültem más életeknél. A Magot a Peremnél. A Mars népét a Merkúr népénél. Látva, mit művelt Fá az Ióval, látva az elpusztított várost, melyet egy napon én magam terveztem „felszabadítani”, bűntudat és rettegés járja át a lelkemet. De ezek keveréke mellett érzek valami mást is: a késztetést, hogy a hibámat jóvátegyem.

Tudom, hogy ez bolondság. Mert már rég nincs hadseregem, és a Volk elfeledte Eo és Ragnar álmát, ami nagyrészt az én hibám.

Hiú ábránd azt gondolni, hogy tehetek bármit is, és mégis Diomédészre pillantok, és azon tűnődöm, neki vajon mi jár a fejében a sisak alatt.

Senki sem bánja, hogy a sétányszinten letérünk a Gerincről. Amikor elérünk egy gyalogos kereszteződéshez, ahonnan az alagutak a kormányzati negyed és a piac felé szétválnak, közlöm a társaimmal, hogy mi is két csoportban folytatjuk az utat:

– Sevro, menj Auraéval és Cassiusszal a piacra, és gyújtsátok meg az ómega-fáklyát – mondom habozva. – Nekem Diomédésszel más tennivalóm lesz.

Sevro egy lépést sem hagy ki, gyalogol tovább a piac felé.

– Biztos ne tartsak veled? – néz rám Cassius.

– Biztos. Szeretném, ha együttműködnétek. Képesek lesztek rá?

– Talán – pillant Sevro után. – Kaptam tőle egy üveg holdlőrét.

– Mi van?

– Szerintem a műhelyben kotyvasztotta. De rendben van a cucc. Lyria is megmondhatja.

– Fejsérülést szenvedett, Cassius!

– Épp csak belenyalt. A lényeg, hogy szerintem olajágnak szánta.

Aurae és Cassius mennek a piac irányába Sevro nyomában, én pedig magamra maradok Diomédésszel. Valamivel alacsonyabb nálam, viszont a válla szélesebb, és nem felejtettem el a hegeket a mellkasán és a bőrkeményedéseit. Óvatosan lépek hozzá, talán ostobaság azt hinni, hogy az apja ellen elkövetett bűneimért vezekelhetnék nála. De azért leveszem a sisakját. Sötét hajzuhatag bukik elő alóla. És a szemében feneketlen bánat ül. Kipirosodott a sírástól, és rémült, mint egy kisgyereké. Egy rezzenetlen harcost képzeltem a sisak alá, de ennek a férfinek romokban a világa, otthonában szellemek kísértenek.

– Együttérzek veled a gyászodban, Diomédész. Úgy hallottam, itt élt a családod – mondom neki totálisan őszinte részvéttel. Nem felel. – Cassiusnak a szavadat adtad, most mégis arra kérlek, hogy nézz a szemembe, és nekem is add szavadat. Ha megteszed, együtt indulunk rokonaid keresésére.

Úgy néz a szemembe, mintha ismeretlen nyelven szóltam volna hozzá. Aztán leesik neki, pislog egyet, és ünnepélyesen bólint. Intek, hogy forduljon meg. Csoszogva megteszi, én pedig eloldozom a kezét.

53

Darrow

KŐSZEMEK

A Raák családi birtoka valaha minden bizonnyal szerény szépséggel bírhatott. Az a szó, hogy meggyalázták, nem adja vissza híven, mit műveltek itt Fá seregei. A bejárati barlangcsarnokban oszladozó testek hevernek. A palota termeiben csordogáló föld alatti patak vize iszapos, zavaros és rothadás szagát árasztja. A valaha mítoszok és regék képeivel illusztrált, festett falú, kanyargós folyosókat vérrel és fekáliával mocskolták be, szitokszavakat és falloszokat mázoltak mindenhová. Megkönnyebbülten látom, hogy nem nagalt és nem is a Közös nyelvet használták a rongálók. A varégák dúlták fel a helyet.

Pontosan tudom, mi vár most Diomédészre, ezért hagyom, hadd kutakodjon magában a családi otthon romjai között. Ezzel a szabadsággal tesztelhetem, hogy mennyit jelent neki az adott szó. Közben én is teszem a dolgomat: alaposan megvizsgálom az öt Páratlan Sebhelyes hulláját, akik a végső visszavonulást biztosították a ház mélyében. Csontjaikat összetörték, és mindenütt tűszúrásnyomok borítják a testüket. Mintát veszek belőlük, hogy később az Arcsin analizáljuk, vajon ugyanazt a mérget találjuk-e meg bennük is, mint a Diomédész kezében talált tüskékben.

Miután ezzel megvagyok, kint a bejárati grottóban várok rá.

A gyomrom forog, ahogy a patakban felgyűlt tetemeket nézem. Tényleg eltelt tizenkét év azóta, hogy Romulus vidéki kúriáján jártam vendégségben a Karrack Pusztaságában? Emlékszem, mennyire jól szórakoztam a kis Seraphinán, ahogy akkor elmerengtem, vajon mit hoz majd számára a jövő. Most megpróbálom magam elé képzelni, ahogy háborúba indul. De csak azt a kislányt látom csillagÖltönybe zárva. Vajon ő is Kalükénél halt meg? Vagy itt? Esetleg a Phoboszon? Vagy még korábban valahol a háborúban?

Öregnek érzem magamat. És amikor elér hozzám Diomédész jajongása, csak még öregebbnek. Azt a gyászt hallom a folyosókon kongó jajszavában, amitől úgy rettegek, amit talán én is kénytelen leszek megélni egy napon. Hogy gondolok majd vissza vajon erre a napra akkor, hogy gyötröm majd magamat, hogy mit kellett volna másképpen csinálnom, hogy elkerülhessem a szeretteim pusztulását.

Szabadulni szeretnék az érzelmeimtől, de az Ösvénnyel eltöltött időm a testembe zár. Lélegezz. Ki, be. Találd meg énedet, és veszítsd el megint. Ezt ismételgetem, míg csak a tüdőmben érzem az áramló levegőt, bőrömön a barlang hűvös levegőjét, vállaimon a páncél súlyát és a marsi bányák távoli leheletét.

Miután újra képes vagyok összpontosítani, rákapcsolok Sevro sisakkamerájára, és figyelem, ahogy a piacon megtalálják az illatszerboltot. Biztosítják a helyszínt, a könnycsepp alakúra faragott kőépületet, üvegcsikorgató léptekkel gázolnak át a belső helyiségen, ahol szőnyegként borítja a földet a sok üvegcse és fiola, és látom, ahogy Aurae hátul a falba rejtett tűvel megdöfi az ujját. A kőfal megremeg, és felfed egy titkos, nagy távolságú kommunikációs műszerfalat. Meg is van az ómega-fáklya. Elküldi az üzenetet, és mindhárman elhelyezkednek, hogy várják a választ.

Egy idő után úgy döntök, Diomédész eleget gyászolt, a keresésére indulok. A Raák ősi szentélyében találok rá, ahol a hűvös, fekete falakba ősei arcmását faragták. Több százan hevernek itt, sokat összezúztak, mások megolvadtak a nagy energiájú fegyverek tüzében.

Valahonnan magasról, egy repedésből víz csepeg a térdelő Diomédész vállára. Két fejetlen test fölé hajol: az egyik gyerek még, a másik talán kamasz. Átérzem a fájdalmát. Tiszteletteljes tartózkodással ereszkedem le egy diszkrét kőpadra. Ősei kőszemeiből nem árad felé annyi szánalom, mint az én tekintetemből. Egy idő után megszólalok:

– Kik voltak?

– Az öcséim. Marius és Paleron – engedi le kimerülten a kezét Diomédész.

– Minden rokonod?

– Hogy?

– Minden rokonod itt van, akit kerestél?

– A húgom, Thalia. Ő nincs sehol. És a nagyanyámat se találtam meg, Gaiát, meg nagynénémet, Velát.

– Gondolom, vannak itt bunkerek is – vetem fel, és ő bólint. – Esetleg kereshetjük őket ott – javaslom, de teljesen erőtlen, talán lábra sem tud állni. – Ha megadod a koordinátákat, odaküldöm Cassiust.

Egy pillanatig abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán hallja, amit mondok, de aztán bólint megint. Hívom Cassiust, és Diomédész kongó hangon adja meg a bunkerek helyét, ahol talán a családja más tagjai elrejtőzhettek. Mivel most csak a várakozás van, Sevro nem ágál, hogy feladatot adunk Bellonának. Diomédész hálásan biccent, amikor Cassius elindul.

– Sajnálom – mondom.

– A te műved?

– Nem.

– Tudod, kik tették?

– Volsung Fá, az Obszidián hadúr egyesítette a varéga törzseket, megölte a Marson Sefit, és kényszerítette a Volkot, hogy csatlakozzon a csapataihoz. És most a markában tartja egész Iliumot – felelem. Kis hallgatás után felteszem neki a kérdést: – Te mit tudsz róla?

Diomédész elereszti a füle mellett a kérdést, tovább faggatózik:

– Miért nem öltél meg?

– Meg kellett volna?

– Háborúban állunk. És a háború célja, hogy megöljük egymást.

– Azt gondoltam, egy Raa okosabb ennél. Mindkét szempontból tévedsz. Mert ha az ellenséged lennék, akkor most ünnepelném a támadót, aki leigázta a Perem Birodalmat, hiszen ezzel meggyengül a Mag-beli Aranyak szorítása a Marson. Ha így lenne, hagytalak volna a sötét űrben lebegni és meghalni, vagy impulzusÖköllel fejbe lőttelek volna, hogy találkozz végre Akarival a Semmi vidékén. Ezzel csak annyi a gond, hogy elfogadhatatlannak tartom a népirtást, és egyre nagyobb ingert érzek magamban, hogy bosszút álljak azon, aki ezt tette. Ezen a Fán.

– És mi a másik? – kérdezi váratlanul.

– Hogy mi?

– Azt mondtad, két szempontból is tévedek a háborúval kapcsolatban. Véleményed szerint mi a másik tévedésem?

– A háború célja nem az, hogy végezzünk ellenségünkkel, hanem hogy elfogadható feltételekkel és a lehető legkevesebb áldozattal békét kössünk.

Diomédész szeme összeszűkül, de nem szól semmit. Én ezt biztatásnak veszem, hogy folytassam:

– Nem köntörfalazok. Volsung Fá pár hét leforgása alatt Ilium összes holdjára ráteszi a kezét. Nem állíthatod meg. Hiszen vége a családi hadaidnak, nincsenek űrhajóid. Az Ió elesett. Ez volt Ilium legjobban védett holdja, egyértelmű, hogy az Európé, a Kallisztó és a Ganümédész esélytelen, egymás után buknak el mind. Nem tudod megvédeni őket. De még ennél is rosszabb, hogy Fá Démétér Övét is megszerezte. Mert ez azt jelenti, hogy el sem kell hagynia Iliumot ahhoz, hogy leigázza a teljes Peremet.

– Vissza fogjuk tőle hódítani – vágja erre rá Diomédész belenyugvással.

– Talán maradt még annyi erő a Birodalomban, hogy visszavegye a Kertet, ha az Uránusz, a Neptunusz és a Szaturnusz flottái egyesülnek az Árny Ármádiával, bárhol legyen is éppen. Talán. De mennyi idő, mire ideérnek? És ha Fá azt látja, hogy vesztésre áll, mi tartja majd vissza? Mi van, ha egyszerűen mindent megsemmisít? Ha felperzseli a kamrátokat, ha nem fogtok tudni termelni? Ha puszta gyűlöletből elpusztít mindent? Ezt egyedül nem tudjátok helyrehozni – hajolok az arcába, mint egy Ezüst, aki végrehajtólevelet kézbesít. – De az is lehet, hogy mégse vagytok annyira egyedül.

Diomédészből ugató nevetés tör fel, visszhangot ver a folyosón.

– Mondták, hogy nagy varázsló vagy. Anyámnak igaza volt. Úgy sorolod a veszteségeimet és nyomorúságaimat, mintha a te válladat semmi sem nyomná. Otthonod ostrom alatt áll. Feleségedet megroppantottuk a Phoboszon, és Atalantia éppen Acélesőre készül a bolygód ellen. Nem azért jöttél Iliumba, hogy nekünk segíts. Hajókért vagy emberekért, esetleg mindkettőért jöttél. De kikért pontosan? Felteszem, a Volkért. Próbálod visszaterelni őket a nyájadba, lefogadom.

– Valóban hajókért és harcosokért jöttem, abban azonban tévedsz, hogy hol keresem őket. Közös ismerősünk, Athéné meghívására érkeztem.

Diomédész szemöldöke a név hallatán felszalad a homlokán, majd vadul összevonja őket. Ha eddig nem jött volna rá, mostantól biztosan tudhatja, hogy Aurae Arész Leánya.

– Stílusos, hogy a Mag terroristái a Perem-beli kollégáiktól kérjenek segítséget. De ugyan mit ajánlhat nektek Athéné, amiért megérte ilyen messzire jönni?

– Tekintve, hogy a családodban a Krüpteiának nem egy tagja akadt, nyilvánvalóan pontosan tudod, hogy az elmúlt harminc év alatt hány hajótoknak veszett nyoma – mondom, és mivel Diomédész erre nem reagál, felteszem, jó nyomon járok. – Tény, hogy a Perem hatalmas, és hogy könnyűszerrel nyeli el a sötétség a hajózási útvonalakon túl a játékszereiteket. De én a helyedben aggódnék, hogy ki kotorászik még a sötétben, és talál rá a játékszerekre.

– Tehát hajókért jöttél? És szerinted mennyit találhatsz?

– Eleget – blöffölök. Ő nyilván pontosabban tudja nálam. Persze Athéné olyasmit is említett, hogy ők maguk is építettek hajókat. Szóval valójában elképzelésem sincs, mekkora és milyen minőségű a beígért flotta. – Ahhoz eleget, hogy fordítsunk a hadi szerencsén Fá ellen. És megmentsük a Peremet a többgenerációnyi éhínségtől. Mindannyiunk érdeke volna, ha minél gyorsabban cselekednénk.

– Olyan két fél között igyekszel szövetséget kialkudni, akiknek nem áll szándékukban egymással szóba állni – ráncolja a homlokát. – Athéné terrorista. Rabszolgatartónak hívna engem, pedig soha nem voltam az.

– Aurae rabszolgatartónak hívna?

Mély hallgatás.

– Tudja, hogy soha nem tekintettem őt rabszolgámnak – mondja végül.

A hangja mindent elárul. Majdnem elnevetem magam. Én volnék az egyetlen férfi, aki nem szerelmes abba a lányba?

– Lehet, hogy nem úgy vagy rabszolgatartó, ahogy a Mag Aranyai. De a ti Házatokban is tartottak Rózsaszíneket, nem igaz? Kínáltatok talán nekik lehetőséget, hogy maguk döntsék el, mik szeretnének lenni? Megkérdezzük Auraét, hogy milyen élete volt? – Erre nem felel. – Ide hallgass, Diomédész! Jól látod, két ellenséges fél között igyekszem szövetséget kovácsolni, de ennek pusztán az az oka, hogy egy nagy, közös ellenség fenyeget mindkettőnket.

– Mégis, mennyiben fenyegeti Volsung Fá a Köztársaságot?

Megreccsen a mikroportom.

– Athéné megerősítette, hogy vette az üzenetet, Vonító Egy – mondja Sevro. – Várjuk az utasításait.

– Ezek szerint életben van? – gördül le kő a szívemről.

– Úgy tűnik. Aurae szerint még vannak emberei az Ión. Meg kell várnunk az utasításait.

– Jelentkezz, ha megkaptátok őket.

– Vettem.

Az adásnak vége. Megkönnyebbülten sóhajtok. Diomédész változatlanul engem bámul.

– Hol is tartottunk? – kérdezem.

– Mennyiben számít Volsung Fá fenyegetésnek a Köztársaság számára?

– Semennyiben. Bennünket elintézett. Viszont az a valaki vagy valami, aki vagy ami őt mozgatja a háttérből, nagyon is fenyeget bennünket. Mert ez nem egy magányos hadúr. És mindig a sötétben megbújó ellenségtől kell a leginkább tartani. Aki az árnyak közül csap le.

Diomédész nem kéri, hogy folytassam, de nem is állít le. Egy pillanatra átvillan egyébként mindig közönyös arcán a felismerés és a meghökkenés. Úgy tűnik, ő is megfogalmazta magában ezt az aggasztó sejtést.

– Hiszel a mágiában? – kérdezem. Már-már sértetten pillant rám. – A jóslásban?

– Hogy hinnék?

– Akkor tehát egyetértesz velem abban, hogy nincs olyan nő vagy férfi, aki előre látná a jövendőt.

– Gúnyt akarsz űzni belőlem? Természetesen egyetértek, nem is gondolhatnék egyebet.

– Helyes. Mert van valami, aminek sehogy sem látom értelmét – dörzsölöm össze a két kezemet, hátha ezzel végre feltöröm a héját ennek a hallgatag embernek. – Valami nem stimmel ebben az egészben. Az összes információ ugyan nem áll a rendelkezésemre, de ahogy a Mars közelében elhaladtunk, Virginia átküldött pár dolgot. És egy régi, nagyon gazdag barátomtól egyebeket is megtudtam. Majd a saját szememmel is láttam mindenfélét.

Ezt a hadjáratot Ilium ellen gondosan kitervelték. Ez nem az alkalom szülte rablótámadás. Kizárt. Tudjuk, hogy Volsung Fá a Magban született Obszidián, akinek valamiképpen sikerült a Messzi Tinta és az Öv varéga törzseit egyesíteni. Azzal is mindketten tisztában vagyunk, hogy egy ilyen feladathoz évek kellettek. Csakhogy Obszidián barátunk nem érte be ennyivel: a nemrég függetlenné vált Sefi ellen is sikeres puccsot hajtott végre, majd ellopta a Volk-légiókat és a flottát. Nem magát a lopást nem tudom megemészteni, hiszen az Obszidiánoknál általában vérontással jár a hatalomátvétel. A kivitelezés pontossága akadt meg a torkomon.

– Ahhoz képest, hogy Obszidián, okos, ennyi. Ez még nem…

– Ez nem egyszerű okosság, nem pusztán arról van szó, hogy milyen mesterien tud hatni az Obszidiánokra. Hanem az egész logisztikája. Ha Fá minden varégák uralkodója, ha egészen a Kuiper-övig tart a birodalma, ami legalább egyévnyi út a Marstól, akkor hogy termett ott éppen akkor, amikor Sefi hatalma a legsérülékenyebb volt? Hogy tudta így kicentizni? Sefi nem sokkal korábban lázadt fel a Köztársaság ellen, és szerezte meg az ÖsszTörzsnek a kümériai bányákat. Talán látja a jövőt? Vagy észszerűbb állítás, ha azt mondjuk, hogy mindent részletesen és végtelen türelemmel felépített?

Diomédész elgondolkodik ezen. Az állkapcsa megfeszül. De folytatom:

– Képtelenség lett volna így lerohannia Iliumot a Volk flottája és vitézei nélkül, úgy, hogy a ti seregeitek épp nem a Magban háborúznak. Viszont az időrendeket nézve mindennek rég mozgásban kellett lennie, amikor a Perem belépett a háborúba. Szóval… honnan tudhatta Fá, hogy a Perem fő erői máshol, jó messzire lesznek lefoglalva? Mert azelőtt tudta, hogy a ti saját vezetőitek így döntöttek volna. Mielőtt Cassius és Lysander megérkezett volna a Peremre a bizonyítékkal, ami miatt nekem hadat üzentetek. Méghozzá évekkel azelőtt. Talán mégis ilyen pontosan látja, mit hoz a jövő, Diomédész?

Egyelőre hallgat, nem szól semmit, pedig látom, ahogy a fejében kavarognak a gondolatok. Mit nem adnék érte, ha végre szavakba is foglalná őket.

– És akkor még nem ejtettünk szót a Kalükéről. Ahol a Sárkány és a Por Ármádiát, a történelem két legösszetettebb, legfelépítettebb flottáját, melyet a Perem egyik legjobb parancsnoka irányított, megsemmisítették, méghozzá Fá legcsekélyebb vesztesége nélkül. Láttam a flottáját, azt a néhány középszerű rombolót leszámítva, ami elhanyagolható sérülést szenvedett, érintetlen. Pedig még egy nagy győzelmet sem lehet sérülések nélkül megúszni. A flottájának meg kellett volna sínylenie azt az összecsapást. Ehhez képest, mintha egyetlen hajót se vesztett volna a gigantikus rajtaütésben. Lehet, hogy a flottátok porcelánból volt? Vagy Héliosz vált öregségére tehetetlen idiótává? És Dido is hozzáhülyült volna? – sorolom. Az álla megfeszül. – Csoda történt? – Elhallgatok, várom, hogy kijavítson. Nem teszi. – Te ott voltál. Tartsd meg magadnak a titkodat, ha tetszik, de én azt mondom, feltűnt ebben a játszmában egy láthatatlan kéz, akivel senki sem számolt. Ez a láthatatlan kéz vezetett benneteket abba a csapdába, kormányozta bele a Peremet a háborúba, sőt talán még Sefit is rábírta, hogy elhagyjon engem a Merkúron, hogy a Marson független birodalmat akarjon magának.

Hangosan kimondva kicsit sem hangzik olyan elrugaszkodott összeesküvés-elméletnek, mint eddig a fejemben.

– Persze, megeshet, hogy az évtizedes háborúskodás paranoiddá tett – engedem meg. – Megeshet, hogy árnyékra vetődöm. Az is elképzelhető, hogy ez a Fá valóban olyan lehengerlő személyiség, hogy képes volt egyesíteni a Volkot a varégákkal. És talán a jövőt is látja annyira, hogy eltervezzen egy olyan háborút, ami csakis akkor hozhat sikereket, ha a ti hadseregetek nincs a közelben. Esetleg olyan tündöklően zseniális hadvezér is, hogy tizedannyi idő alatt képes volt összezúzni Napsírt és elfoglalni Démétér Kertjeit, mint nekem sikerülhetett volna.

Összehúzza a szemét, de még ha utál is, pontosan tudja, hogy értem a dolgom.

– Képtelenség volna? Nem. Valószínűtlen? Igen. De mondok én valamit, Diomédész. Te meg én se vagyunk kezdők ebben a háborúskodásban. Csináljuk egy ideje. És ha valamit megtanultam, az az, hogy egy ilyen nagyságrendű háborúban minden kimondhatatlanul összetett és bonyolult. Egyetlen csillaghajó ellátmányozása… csak annyit mondhatok, Jupiternek hála, hogy a népetek kitalálta a Rezeket. Egy háborúban semmi, de szó szerint semmi, még az ember saját bélmozgása sem tökéletesen kiszámítható. Háborúzni nehéz, de mintha ennek a mocsoknak szemtelenül könnyen menne minden. Túlságosan is könnyen. Hova visz ez az egész okoskodás? Oda, hogy feltegyük a nagy kérdést: qui bono? Szóval. Qui bono, Diomédész? Ki húz hasznot ebből a sok halálból és pusztításból itt, a Peremen?

Egy dolgot meg kell hagyni: bárkitől tanulta is Diomédész, hogyan kell visszafognia az érzelmeit, az az alak kupát érdemel. Még a bennünket bámuló kőbe vésett őseinél is kifejezéstelenebb az arca. Annyira minden figyelmemmel arra összpontosítok, hogy valami értelmet véssek ki a kőarcából, hogy szabályosan kiugrom a bőrömből, amikor megreccsen a mikroportom, és Cassius bejelentkezik.

– Hallasz, Vonító Egy?

Diomédész reménykedve hajol felém.

– Hallak, Sas Egy. Megtaláltad Gaiát vagy Thaliát?

– Negatív. A nyugati négyes szektorban ellenséges erőket látok.

– Picsába. Komolyan? Nem hittem volna, hogy a keselyűk még mindig a város csontjain rágódnak. Varégák?

– Volk – jön a válasz, amire szaporázni kezd a szívem. Kivetítem magunk elé Cassius sisakkamerája képét. Egy föld alatti hangár félhomályában foglyok oszlopa csoszog. – Kis egység. Biztos még a bunkerek mélyén kutakodnak, hátha találnak túlélőket. Úgy fest, Kékeket és Zöldeket fogtak, mindnek van interfészcsatlakozója. Értékes Színek. Felismered a vitézeket?

Ráközelítek a képen az ellenségre: a nehézvérteken bíborcsíkos kosirhát vetnek át. Légi lovasság, a Vérkosok. Skarde emberei. Beleillik. Az összes korábbi Obszidián Centúrióm között Skarde volt mindig is a legmohóbb.

– Ismerem őket.

– Eddig hat vitézt látok – jelenti Cassius.

– Biztos, hogy többen vannak – figyelmeztetem. – Ne bocsátkozz harcba, Cassius. Te is hallottad Sevrót, várjuk Athéné utasításait.

– El tudom kapni őket. A meglepetés ereje nekem dolgozik.

– Ne! Ezek nem szaros övbéli kalózok, ezeket a vitézeket én képeztem ki. A Földön és a Marson harcoltak a frontvonalban. És ha tényleg többen vannak, akkor felfeded az ittlétünket, ami nem valami jó ötlet.

– Vettem… – akad torkán a szó, ahogy az oszlop mögött vagy száz méterrel egy újabb menet bukkan elő. Elnyomok egy halk szentségelést.

Csupa Rózsaszín és Lila gyerek, tizennégynél egy sem lehet idősebb. Mindegyik a megtestesült nyomorúság. Rémült arcukról le lehet olvasni, hogy pontosan tudják, mi vár rájuk, mélyen beléjük ivódott az állami propaganda a Lázadás sápadt hóhérairól és arról, hogy micsoda élvezetüket nyerik a zsenge húsban. A mi nemes Cassiusunk se gondolja másként, legalábbis az űrruhája közvetítette funkcionális adataiból és a felindultságából erre következtetek.

– Látod ezt, Darrow?

– Látom, de…

– Ezt nem engedhetem.

– Figyelj, Cassius. Egyelőre nem hagyhatjuk el az ómega-fáklyát, és nem kompromittálhatjuk a helyét. Nem tudhatják meg, hogy itt vagyunk. Meg kell várnunk az utasításokat. Ne bocsátkozz harcba! Térj vissza az illatszerboltba. Ne feledkezz meg a küldetésünkről! Közel a cél – hadarom. Magamon érzem Diomédész pillantását. Nagy a kísértés, hogy bizonyítsam, nem vagyunk ellenségek, és jobb módját keresve se találnám, de sajnos túlságosan is kockázatos. Eddig Aurae és Sevro egyetlen szó nélkül hallgatták a beszélgetést. Aurae most érzi úgy, hogy közbe kell avatkoznia:

– Hallgass rá, Cassius. Ha eljutunk Athénéhez, mindannyiukat megmenthetjük. Gondolj a célunkra.

– Az Darrow gondja.

– Meg fogsz halni, Cassius. Egyedül nem tudod legyőzni mind a tizenkettőt – mondom neki. – Maradj a seggeden!

– Gyerekeket rabolnak – mondja, és a vértezete hüllőmódból farkasba kapcsol, és felkészül a harcra. – Sajnálom.

Nem engem akart beleprovokálni, de így is bekapom a horgot, mint egy kövér ponty.

– Szarveretes Bellona – mormolom. – Vettem a koordinátáidat. Kövesd őket a hajójukig. Várd meg az erősítést. Az öltönnyel blokkolhatjuk a kommunikációjukat, és ha odaértem, együtt leszedjük őket.

– Vettem, Vonító Egy – hallom Cassius hangján, hogy mosolyog. – Csipkedd magad. Ha eljutnak a hajójukig, mielőtt ideérnél, bottal üthetjük a nyomukat. Akkor nem lesz más választásom, mint egyedül learatni a dicsőséget.

– Te közelebb vagy, Vonító Kettő. Biztosíts neki erősítést, ha nem érnék oda időben – szólok Sevrónak, aki hallja, amit mondok, mégsem reagál. – Vonító Kettő?

– Negatív. Küldetésen vagyok.

– Sevro…

– Azt akarod, hogy magára hagyjam az egyetlen kapcsolatunkat Athénéhez? Egyedül? Itt? Ahol Obszidiánok kószálnak? Neeem. Ha Bellona fel akarja áldozni magát a Holdképűekért, csak tessék. Én a gyerekeim miatt vagyok itt. És kivételesen talán te is gondolhatnál a fiadra is.

Még soha nem sebzett meg így. Elnémulok. Látom, hogy Diomédész engem figyel, és bizonyára kiült az arcomra a megbántottság és a fájdalom, mert kissé ellágyul a pillantása, mint eddig még soha.

– Nincs gravCsizmám, csak lassítanálak – mondja. – Indulj! – Még mindig habozok. – Odamegyek a többiekhez az illatszerboltba. Tudom, hol van. A szavamat adtam. Menj!

Nyilvánvalóan hazudik, de úgyis elvetettem az elméjében a magvakat, amelyeket el akartam vetni. Még ha meg is pattan tőlünk, a megbecsülését megszereztük, ráadásul a rejtett kéz gondolata befúrta magát az agyába.

Kiviharzom a szentélyből, közben Lyriát hívom. Válasza a messzi északról érkezik, az Archimédész pilótafülkéjéből.

– Trüfli? Hallasz? Azt mondtad, tudsz repülni. Ideje, hogy bizonyítsd. Hozd ide, Napsírba az Archimédészt. Alacsonyan repülj. Szedd fel Auraét és Sevrót, és amint lehetséges, adj nekünk tűztámogatást. Szükségünk lesz rá.

54

Darrow

PELLA! PELLA! PELLA!

– Kifutunk az időből, Vonító Egy – hallom Cassiust.

Az Obszidiánok nyomában kiért Napsírból. Majdnem a hajójuknál vannak a foglyokkal. Kérlelem, hogy egy kicsit tartóztassa magát, de nem sokáig bírok vele. Gyorsítok. A gravCsizmám csattogva szedi a Gerinc lépcsősorát, tízesével ugrom. Végül arra jutok, hogy mindenki csessze meg, és a levegőbe emelkedem. Elég veszélyes húzás zárt térben ekkora sebességre kapcsolni.

Cassius sisakkamerájának képe kitölti a monitorom egyik csücskét, látom, ahogy lesi a város feletti magaslati pontról a zsákmányt. Mélyen alatta a kőoszlopos nagy városkapun terelik ki legújabb szolgáikat az Obszidiánok a szállítóhajók felé. Ami ugyancsak jól látszik, egy amfiteátrumhoz hasonlatos mélyedésben várakozik a hegyek között.

– Beszállítják a foglyokat. Ha a levegőbe emelkednek, elveszítjük őket, mert a csizmánkkal kizárt, hogy utolérjük őket. Le kell őket lassítanom.

Annyira a képeire koncentrálok, hogy beleszédülök a repülésbe, és kis híján nekiszáguldok egy ledöntött szobornak, ahogy Cassius elrugaszkodik a posztjáról, és egy alsóbb párkányra ugrik a sziklafalon. Két méterrel a lejtő teteje felett áll meg, tiszta arisztokrata showman, majd a megfelelő szögben átpattan a lejtőre, hogy leszánkázzon a várost határoló hegység nyugati falán.

Végül sikerül elkerülnöm a balesetet, kezdek magamra találni. A sebességem megduplázódik, előszobák, átjárók és grottók húznak el mellettem. Pont akkor robbanok ki a betörési ponton a városból, amikor Cassius megindítja a támadást. Alacsonyan, de sebesen száguld a sötét hegyoldalban. A tompa fényben nem veszik észre a harcosok – előreszegezett kardja elsőként a szállítóhajó rámpáján Rózsaszín fiúcskákat feltaszigáló Obszidián fejét csapja le. Társainak fel sem tűnik az esemény. Röppályát vált, lemetszi egy másik Obszidián karját, aki két Lila foglyot bántalmaz éppen. Egy harmadikat a sisakja szemellenzőjén keresztül nyársal fel.

Háromnak annyi. Maradt kilenc. De ezek most már figyelnek.

Mire kisuhanok a betörési ponton a falon kívülre, és a magasba hasítok, Cassius a másik oldalon kaszabolja az Obszidiánokat. Elegánsan repül, mindig épp a megfelelő G-t használja, hogy kecsesen ellentartva lassítson, ahol szükséges, majd visszapattan róluk, és visszakézből sorozza meg őket. Ez a pella manőver, melynek során a felvértezett Arany, mint a két fal között megjáratott labda, ide-oda pattogva, lendületből gyilkol minden fordulattal. A maga idején a pella lenyűgöző, megbízható taktikai húzásnak számított. Mi a háború harmadik évében képeztük ki Obszidián vitézeinket ellene. Cassius erre eléggé ráfaragott.

Feljebb emelkedem, és húzok nyugatnak a harc irányába. Három kilométernyire vannak tőlem. A szél dobálja a testemet. Alattam suhan a hegyes táj. A saját szememmel még mindig nem látom a küzdelmet, de a Cassius kamerája készítette tudósítás egyre nyugtalanítóbb.

Csapódik vissza az Obszidiánok felé a manőver befelé irányuló pályáján, de nem a teljesen összezavarodott, a fejét kapkodó ellenséggel találja szemben magát, hanem a Mag gyilkolómezein kitanult, ravaszul taktikázó és együttműködő katonákkal. Azt nyilván nem hallotta, amikor a legelső Obszidián, aki megpillantotta őt, elkiáltotta magát a társait riadóztatva: „Pella! Pella! Pella!” Ahogy nyilvánvalóan azt sem, ahogy a többiek nyugtázták a figyelmeztetést, és a megfelelő számokat dobták vissza válaszul, majd hármas ékekben összeálltak. Mire visszaront rájuk, ott is várják az ékek. Majdnem mindet nehézvértes, pajzsos harcos vezeti, triarius-lándzsával felszerelkezve és persze puskákkal megtámogatva.

Cassius gyorsan mozog, így az ellenségnek nem jut ideje tüzet nyitni rá, de sok időt veszteget azzal, hogy elkerülje a váratlan visszatámadást, az erőfeszítése kárba vész. Úgy tesz, mint aki feladja, ezzel időt nyer, az egyik Obszidián vezér sisakját karcolja a beretvája. De a penge lecsúszik a kemény acélról, ráadásul egy lándzsát az utolsó pillanatban sodor le magáról, majdnem keresztüldöfi a combját. ImpulzusÖklével maga mögé lő, de elhibázza a két vitézt. Hiábavalóan vesztegetett ennyi időt egyetlen ékre, ráadásul azt sem veszi közben észre, hogy az Obszidiánok a gravCsizmáikban a levegőbe emelkednek, hogy elkapják.

Csakhogy én is itt vagyok. Az eget kémlelem, sehol senki. Nem érkezik erősítésük. Kirántom Rosszkislányt, élesítem az impulzusÖklömet, és több ezer méter magasra emelkedem, míg végül pontosan a szállítóhajó fölé érek. Cassius és az Obszidiánok aprócska kis ponttá zsugorodtak alattam. Sehol nem látok mást, annyi az ellenség. Átfordulok, és fejjel lefelé zuhanni kezdek. Lekapcsolom a gravCsizmát. Szabadesés. Cassius kameraképét nézem. Visszapattan a következő ütemből.

Még csak nem is ugatja az Obszidián harcmodort, beletelik néhány másodpercébe, mire leesik neki, hogy nincs annyi ék, mint az előbb. Mire odáig jut, hogy hol lehet a többi Obszidián, azok tiszta erőből zuhanóbombázóként csapnak le rá. Figyelmeztetem, így sikerül az utolsó pillanatban kitérnie egy lándzsa elől. A reakciója villámgyors, kettévágja a felé hajított hálót, mielőtt még beborítaná, de a pörölykalapácsot nem látja, ami lesújt a bal vállára, és leteríti, mint nyílvessző a sast.

A teste oldalra vágódik, és hatalmas kénkristályport verve a földbe csapódik. Zuhanok tovább, az ellenség elfoglalt, még mindig nem tűntem fel nekik. Cassius sisakkamerája szétszórt sziklákat mutat, és érzem, ahogy levegőért kapkod. Próbálna felállni, de arccal a földre zuhan. Hat vitéz rohan felé egy-egy Vörös méretű fejszével és skalpolókésekkel, melyeket pont az olyan hajas fejbőrre éleztek, mint az övé. Nem árt összpontosítani. Lekapcsolom a kamerájából érkező adást, és magassági rendben választom ki a célpontjaimat.

A repülő Obszidiánok háromszög alakzatban lebegnek a csetepaté felett. Száznyolc kilométer per órás sebességgel hullok a nyakukba. A legmagasabban lévőnek a nyakát döföm keresztül. Szúrok balra, a második harcost keresztüljárja a beretvám, és már zuhanok is a harmadik nyakába. Ő észrevesz, mielőtt még elérném, de hiába emeli célra a rakétavetőjét, én előbb tüzet nyitok rá. Első két lövésemet elnyeli az impulzusVértje, de a harmadik behorpasztja, és még épp sikerül időben deaktiválnia, hogy ne olvadjon rá. Kitér előlem balra. Nem pazarolom a lőszert, lekövetem a mozgását, elpördülök az impulzustüze elől, félrecsapom a lendülő fejszéjét, és a lándzsámat a torkába döföm, ahol a vértje a leggyengébb. És még mindig nem értünk talajt.

Milyen kínos nap ez Skardének. Az emberei tunyák, ellustultak a győzelemtől, hogy a zsebükben hitték az Iót. Ha még mindig nálam szolgálnának, nem állnának meg ilyen morállal előttem. Ettől a gondolattól átjár a megvetés – ezek itt dezertőrök, elárultak engem. Sorsukra hagyták a Szabad Légiókat, hagyták őket meghalni. Ezért meghalnak most ők is.

Obszidiánok ellen a sebesség dönt el mindent. Ha ehhez még a kiszámíthatatlan függőleges váltogatásokat is hozzátesszük, nyert ügyünk van.

Lecsapok a felszínen harcoló Obszidiánokra, akik épp most vesznek észre. Az egyiket közvetlen közelről lövöm telibe, egy másiknak a lábára csavarintom az ostort. Egy harmadikat Cassius döfi hátba. Az, amelyiket még a levegőben lándzsáztam torkon, most zuhan nagy csattanással a földbe. Egyből elrugaszkodom, és repülök felfelé, a beretvám ostorával rántom magammal a levegőbe az elkapott Obszidiánt. Kétszáz méterrel a felszín felett átváltom az ostort merev pengére, a beretva átvágja a vértezett bokát, és a gazdája a mélybe zuhan. Én esem vele, a testével álcázom a becsapódásomat.

A sebesülten zuhanó vitéz szélmalomként csapkod felém a karjaival. Pont nem ér el, de a tömege még takarja a társai elől az alakomat, így nem látják, ahogy landolok. Csak amikor túl késő. Egy pillanattal áldozatom földbe csapódása előtt félrelököm magamtól.

De mindenkit nem sikerült hülyére vennem. Balról süvít felém egy lövedék, a becsapódástól megingok. A látásom elhomályosul, fél másodperccel később térek csak magamhoz, a testemet tűk járják át. Méretes sínágyú lehetett, és telibe trafálta az impulzusPajzsomat. Mellvértem bal oldalán tojásnyi horpadást hagyott.

Pipa leszek, hogy a vadiúj fegyverzetemet így elcsúfították, és visz az ideg a gyilkolásra.

– Két óránál! – hallom Cassiust. A sisakom hátsó kameráján végül észlelem vizuálisan is… ahogy azt a busznyi szürke foltot is, ami felém száguld. Kivárok, a megfelelő pillanatban kilövök a gravCsizmával, szaltózom, és a közepén hasítom ketté az alattam vagy hatvannal elszáguldó Obszidián fejét. Visszaperdülök, landolok, és lecsapom a vért a pengémről. Fent, a levegőben hosszú jégcsappá dermed, ezer darabra törik, ahogy becsapódik a lábamnál.

– Beindult a hajtómű! Beindult a hajtómű! – kiáltja Cassius.

Ahogy hátrafordulok, két megmaradt vitézt látok, akik a szállítóhajóba visszavonulva tüzet nyitnak rám. Aktiválom az égiszemet, a bal karomon az impulzusÖkölből energiát nyerve szökken elő a kékes pajzs. Lebukom. A lövedékek becsapódnak. A hajó elemelkedik, de mielőtt még bezáródna a raktér ajtaja, Cassius kilő a gravCsizmával, és szöcske gyanánt épp sikerül beugrania. Az ajtó bezárul, a hajtóművek felbőgnek, és a hajó a levegőbe emelkedik.

Francba!

A levegőbe rúgom magamat, teljes sebesség, és mielőtt még túlgyorsulná a hajó a csizmámat, landolok a burkolatán. A beretvámat mélyen beledöföm, hogy legyen kapaszkodóm, és mint egy papóka a botjával, úgy araszolok előre a pilótafülke felé. Gyorsan emelkedünk. Haladtomban lemetszem a kommunikációs antennákat, az egyik pörögve zuhan a zsugorodó, a lávafolyamok vörösét leszámítva fekete felszín felé. Fekete fellegek süvítenek el mellettünk, a hajó külső fényei vörösre mossák őket egy pillanatra. Épp elérem a pilótafülkét, amikor nagyot zökken a hajó. Annyira váratlanul ér, hogy elengedem a beretvám markolatát, és nekivágódom a felső ágyútoronynak.

Megszédülök. Zuhanok. Falevélként pörgök a sötétben a fellegeken át. A csizmámmal befékezem a zuhanást, összekapom magam, kisuhanok a felhő mocsarából, és még épp látom, ahogy a hajó dél felé zuhanórepülésbe billen.

Csak akkor érem utol, amikor egy vulkánvonulat tövénél a földbe csapódott. Fogalmam sincs, mi vár odabenn, ezért első dolgom összeszedni a beretvámat. Elmormolok magamban egy hálaimát, amikor Rosszkislányt a pilóta alatt találom, ahová én magam szúrtam. Thraxa kibelezett volna, ha elhagyom a családi pengét.

Kirántom, és irány a rámpa. Leugrom a szilárd talajra, ekkor botorkál elő Cassius a hajó gyomrából. Vakon csapkodva kis híján lefejez, hárítom a csapást, és a nevét ordítom. Ettől észhez tér, felröhög, és magához szorít. A sisakját a sisakomhoz nyomja.

– Azt a vérveretest! A vérveretest! Nem túloztál, ezek a varjak aztán tudnak harcolni, hallod. De ember… még Vulkanusz is a seggét csapkodná ettől a vérttől – simítja végig felkarcolt, összevérzett páncélzatán kesztyűs kezét.

– Barom – taszítok egyet rajta. – Majdnem megöletted magad.

– Ugyan, ugyan. Csak látni akartam az Aratót élesben. Ítéletem: maradok. Veszett és civilizált létformákra egyaránt életveszélyes vagy.

Megnémulok. Most először gondolok vissza az összecsapásra. Évek óta nem ragadott így magával. És ettől akaratom ellenére is fülig ér a szám. A sok edzés Cassiusszal visszahozta a szikrát.

– Megsebesültél? – érdeklődöm.

– Agyrázkódás tuti van. Szóval ne lökdöss többet. Az egyikük elkapott valami kalapáccsal.

– Láttam. Marha nagy kalapács volt.

– Aha. Mégis, mire akart rájönni? Hogy első osztályú-e a vértem?

Forog. Döbbenet, hogy tényleg csak megkarcolódott néhány helyen. A sajátomon szerzett horpadásra nézek. Nem igazság. De akkor eszembe jutnak a civilek, akik miatt a küldetésünket kockáztatta.

A legrosszabbra készülve megyek fel a hajóba. Odabent ketrecek mindenütt. Az istenek tudják, mire kellő foglyok viszont nem haltak bele a zuhanásba. Mocskos nanoplaszt válaszfalak mögött harákolnak, rettegve kucorodnak egymáshoz, a ketrecek oxigénszűrői nyilván redvásak, ezért csak kábán és gyöngén kornyadoznak. Sok Rózsaszínnek eltörött a keze vagy a lába a becsapódáskor. Zöld mérnökök karjaiban sírdogálnak. Egészen rosszul vagyok a látványtól, amíg rá nem döbbenek, hogy ezek örömükben zokognak. Nem azért siettem Cassius segítségére, hogy őket megmentsem. Csakis Cassius miatt, mert nem akartam, hogy meghaljon. Ő viszont képes lett volna arra is, idegenekért meghalni. Óriási tisztelet és szeretet bomlik ki bennem. Sevro sekélyesnek nevezte. Pedig nem az. Kicsit sem. Imbolyogva áll meg mellettem.

– Ja. Az agyrázkódás tutira megvan. De elég jó ár egy jó cselekedetért.

– Elég jó – ismerem el. – Nagyon is jó.

– Amit Diomédésznek mondtál… – kezdi, pedig én rég azon kezdek agyalni, hogyan evakuáljuk a civileket innen. A sisakja a sisakomnak dől. Ezek szerint hallgatott bennünket. – Mi volt az az egész?

– Csak egy elmélet.

És akkor felmorajlik a hátunk mögött a pusztaság. Ahogy megfordulok, látom is, hogy valójában mekkora árat fizetünk.

55

Darrow

FÉLISTEN

Négy sötét háromszög száguld felénk a vulkanikus lapály felett. Köztársasági rohamhajók, rajtuk az Obszidiánok ősi rúnái: Mindenatya. Időm sincs kapcsolatba lépni az Archimédésszel, mert a rohamhajók püffedt alhasából fullánkként lelógó zavarószerkezet fülsértő rovarciripeléssel megöli a távolsági kommunikációnkat.

– Jupiterre, ez így nagyon nem pálya – hallom Cassius hangját a recsegésen át.

– Mondtam, hogy nincsenek egyedül – felelem. Ma kicsit sem ennek kellett volna történnie, ezért naná hogy megtörténik. Elnevetem magam. Talán így kellett lennie, hogy végre felfogjam, nem menekülhetek a végtelenségig. Valahol végre szembe kell néznem a sorsommal. Ahogy Cassius Sevróval. De tényleg ennyire tartok a saját vitézeimtől meg a bűntudattól, amit bennem ébresztenek?

Amikor hüvelykujjköröm méretűvé nőnek a támadóink, a hasukból Obszidián légi lovasság szökken elő.

– Szóval hogy lesz ez? Fejenként ötven? – veti fel a kérdést Cassius.

– Olyasmi.

– És ezek is olyan jók, mint azok, akiket levertünk?

– Jobbak. Látod azt az aranykos zászlót az egyiken? Az ott Skarde Jarlé.

– Skarde Jarl? Az meg ki?

– Egy igazi fenegyerek. Ellene biztos, hogy nem akarunk harcolni.

– Oké. Ezek szerint van választásunk?

– Neked volt. Már nincs.

– Remek. És mégis hol a Hadészban marad az Archimédész?

– Először összeszedi a többieket, ha végeztek az ómega-fáklyánál, utána jönnek értünk – felelem. – Feltéve, hogy nem keveredett saját maga is valamibe. Mert Lyria ül a kormánybotnál, szóval…

– Meg tudja csinálni. De el fog késni – sandít vissza Cassius a lezuhant gépre. A civilek talán még nem látják az Obszidiánokat, de a halálkántálást és a dobdübögést ők is hallják. – Én nem megyek innen sehová, szóval ne marakodással töltsük az utolsó perceket. Te még leléphetsz, a vulkánködben megvezetheted és lerázhatod őket.

– Jaj, kussolj.

– A Marsnak szüksége van rád. A fiad…

– Ha Pax felnőtt korára olyan hülye lesz, mint te, büszke apja leszek. Nem hagylak itt.

– Komolyan? – kérdi hihetetlenül meghatottan. – Komolyan képes vagy itt meghalni velem. Én… szóval… azt hittem, ezt Sevróval akarod nyomatni. Köszönöm, Darrow.

Nagyobbat kaphatott a fejére, mint látszik.

– Nem halunk meg. Van tervem.

– Tudtam én, te ravasz disznó. És mi volna az? Elhoztad Portobello öcsikéjét a zsebedben?

– Hozd ide azoknak a fejét, akiket leöltél. De gyorsan!

– Príma – rohan vissza a szállítóhajóba, és ugyanolyan fürgén vissza is tér a levágott Obszidián fejekkel. – És most? – kérdi, de közben fel is nyársaltam már őket egy-egy lándzsára, akár olívabogyókat a koktélhoz. – Nos. Ez bizarr.

– Megöltük a harcos fivéreiket. A legjobb, ha mindenekelőtt ezt az orruk alá dörgöljük, hogy ne akarjanak a rohamhajóikkal egyszerűen csak szétbombázni bennünket.

– Kezdetnek megteszi – motyogja. – És ezek a tébolyultak a seregedben szolgáltak?

– A Gorgókhoz képest ölebecskék. Most szépen bemérnek bennünket, látják testvéreik fejét a pengém hegyén. Ha közelebb érnek, látni fogják azt is, mennyire menő a szerelésünk. Imádják a menő cuccokat, és ilyet még soha nem láttak. Na, majd akkor fedem fel, hogy ki vagyok.

Elnémul.

– Felfeded, hogy ki vagy?

– Igen. A szemükben én amolyan félisten vagyok.

– Mint Perszeusz?

– Inkább Héraklészt mondanám.

– És még engem neveznek arrogánsnak – mered rám.

Megrántom a vállam.

– Veled megesett valaha, hogy Acéleső előtt háromszázezer Obszidián harcos kántálta a nevedet? – Erre persze megkukul. – Akkor, ha szeretnél életben maradni, állj mögém!

Behúzódik mögém. Beretvámmal a jobb kezemben előrelépek. A magmafolyam forró gőzei egyetlen csillogó fegyverzetű, csapkodó bundájú, százfejű fenevaddá torzítja a harcosok seregét. Majd a fenevad szertefoszlik, és féltonnányi zuhanó szögként zúdulnak le ránk a magasból, és fölénk borul a hatalmas vitézekből álló kupola. Harci sisakjukba arany kasztjelek vannak olvasztva, fejszéjük, lándzsájuk és puskájuk akkora, hogy még egy Arany se forgatná őket könnyűszerrel.

Határozott elégedetlenséggel tölti el őket, hogy azokat a fejeket látják a lándzsáink hegyén.

– Da Guffan und Tolnjr! – üvölti egy vad. Hosszú fejszéjével a két fej felé bök, és nagalul amolyan gyászéneket zúdít ránk: – Ím, elesett Guffan és Tolnjr, a Sápadt Kos Tövisei, akik ott voltak Napsír megtörésénél, zuhogtak a Farkasesőben a Terrán. Álljatok bosszút értük!

Nagyjából így.

A vitézek közül vagy tucatnyian ránk rontanának, de vezetőjük megállítja az átkozódókat. Skarde keszeg alak egy Obszidiánhoz képest. Zöld vértje ütött-kopott, hatalmas sisakjából boiótiai kos fekete szarvai dudorodnak ki. Kecsesen lebeg felettünk, akár egy sellő. A köpenye látványosabb és dúsabb, mint emberei kosszőrméje, lila-fehér és sárkánypikkelyes. A pikkelyek még mindig ezer színben játszanak, vagyis frissek. Nagyon is.

Skarde a kezdetek óta egyike volt a kommandós Centúrióimnak. Soha nem tartozott a kedvenc vezetőim közé, igazából tőle még Sevrónak is felállt kicsit a szőr a hátán. Annyira nem tudott soha rettenetes vitéz lenni, mint a Hajas Valdir, viszont ügyes harcos, nagy taktikus. A szíve sekélyes, de ravaszsága mindig jól jön egy háborúban, a hozzá hasonló alantas férgek sajnos általában nélkülözhetetlenek ilyen időkben. Határozott, kegyetlen, legfőbb gyenge pontja a sárkány méretű mohósága és a bolygó méretű büszkesége.

– Jó hír, hogy itt fosztogat éppen – mondom Cassiusnak. – Ez valószínűleg azt jelenti, hogy kiszállt a hálózatból.

– Hát persze. Csodás hír.

Végül leereszkedik a talajra, és vegyes nagalul és Közös nyelven szónoklatot tart:

– Brokkr méretes faszára, micsoda fegyverzet! Lám csak. Akarom! Kell nekem! Meg is kapom. Igaz testvérem elkaphatja az első Aranyat, aki levágta testvéreiteket. Harci testvérem elkaphatja a másik Aranyat, aki eltángált szajha módjára kuporog az első mögött. Nehogy kárt tegyetek a vértekben. Semmi tompa fegyver, semmi plazma. Semmi disznóól, fiúk. A mestereknek kell a mintadarab, amiből kiindulhatnak.

Tucatnyi lándzsaforgató válik ki a tömegből, és indul felénk. Nem kapkodnak, ráérnek.

– Nak sada tjr na fan! – ordítom, mikor még félúton sincsenek hozzánk.

Megtorpannak, összenéznek, egészen elképedten, hogy egy Arany a nyelvükön szól hozzájuk, méghozzá a Valkűr Tornyok-beli kiejtésével.

– Nan fada hír kan. Du van sombrjn schleppen fan dag, Skarde. Kiherélem, aki csak hozzám ér. És te leszel az utolsó a sorban, Skarde – teszem hozzá a Közös nyelven. – Mindig is mocskos dögevő korcs voltál, aki mindenhol csak a zsákmány után szimatol. Tudhattam volna, hogy most is Napsír hullája felett nyáladzol. De hogy gyerekeket rabolj? Ez új.

Skarde köpni, nyelni nem tud, annyira elképed, hogy valaki ilyen személyre szólóan sértegeti. Aztán elneveti magát, ami a szájából leginkább kuncogásnak hat. Látom magam előtt, ahogy a nedves sisak alatt összeszűkül a szeme, kalkulál, fontolgat, méricskél. Kezét a levegőbe emeli, megállítja az embereit.

– Fegyverzeted nehéz. A Magból való, mint a beretvád is – áll meg a tekintete a pengén. Azt hiszem, felismerte. – Talán az ottani harcmezőkön találkoztunk, Arany? És hogy áradhat nyirkos nyelvedről Tornyaink kecses hangja?

Ránevetek. Ez bejön neki. Kíváncsivá teszi.

– Miután eladtad a Farkasesőben elnyert kitüntetésedet, tudtam, hogy nem vagy érzelgős típus. De hogy az emlékezeted is ilyen rövid legyen, az meglep.

Skarde kioldja a hátmágnesből gigászi lándzsáját, teljes háromméteres hosszára engedi, és megtámasztja a vállán.

– Áruld el nevedet, vagy olyan mélyen feltolom a hugyos szemedbe a botomat, hogy apád seggét is megcsiklandom vele.

– Ahogy a Rettegés Lovagja tette a Merkúron, mi, Skarde? A Szabad Légiókkal? Azokkal a férfiakkal és nőkkel, akiket valaha fegyvertársaidnak neveztél? Jaj, nem, el is felejtettem. Hiszen te nem voltál ott, mert egy hitetlen esküszegő genny vagy.

Az Obszidiánok zavartan pislognak egymásra.

– Nevezd meg magadat! – követeli Skarde.

– Mielőtt holdakat kezdtél fosztogatni, bolygókat szabadítottál fel a nevemben. Hová nem süllyedtél. Ismersz jól, Skarde, ismertek mind. Vagy talán elfeledtétek a férfit, aki beretvát adott Ragnar kezébe?

Feltolom a sisakomat, lecsupaszítom arcomat a harcosok előtt, az Ió fagyott, mérgező levegőjében. Rémesen fájdalmas. Hamar elkezd sajogni a bőröm. Hátrahőkölnek, mint akik épp összehugyozzák magukat. Azt hiszem, félelmükben. Vagy legalábbis mélyen remélem, hogy félelmükben. Aztán az egyik bajelhárító jelet vet magára. A bőröm mindjárt lemállik. Szegény Romulus. Hogy utálnék így meghalni. Mélységesen csalódott képet vágok, és hagyom, hogy nagyon furcsa, nagyon gonosz vigyorba húzódjon a szám.

A helyére rántom a sisakomat, lenémítom, jajgatva kapkodok levegő után, és várok. Ha következőnek is nekem kell megszólalni, akkor meghaltunk.

– Tyr Morga – suttogja Skarde –, hiszen te halott vagy. Meghaltál a Merkúr homokjában.

– A Szabad Légiós fivéreitekkel együtt? – kérdezem. – Nővéreitekkel együtt? Az eget kémleltem abból a homokból, kerestem Valdirt és Sefit és téged, Skarde. Mindenek Anyjához fohászkodtam, hogy Ragnar testvéreinek jusson végre eszébe esküjük. Hogy ígéretük szerint kövessék a Hajnalcsillagot. Hogy megvédjék a Köztársaságot. De nem tették. Skarde megszegi az esküt, mint valami senki. És itt barangolsz a félhomályban, Aranyat játszol. Hogy élhetsz ilyen szégyenben? Hol van Sigurd? Hol a fiad? Hogy becsülhetné ezek után hitszegő apját?

A bűntudat gyorsan legyalázza a magabiztosságot, és ez különösen a harcosokra igaz. Ezek az Obszidiánok könnyűszerrel, veszteség nélkül megölhetnének mindkettőnket, de most bizonytalanul lesik a félhomályt és a vulkánok gőzpamacsait, mintha egész hadsereg rejtőzne mögöttük. De nem csak ez tartja vissza őket. Az Obszidiánok örömüket lelik a háborúban. Nem pusztán az erőszak dobja fel őket, bár imádják, hanem a harcokban lecsupaszodó nagy igazságok. Amikor körbezár az ellenség, és alig egy hajszálba kapaszkodsz, akkor derül ki, ki az igazi fivéred és nővéred. Tíz éven át, ha valahol dúlt a harc, elég volt felpillantaniuk az égre, hogy lássák, érkezem.

Ismerem az Eső kitüntetését a mellvértjükön, hiszen saját kezűleg tűztem fel nekik. Hárman viselik a platina patkány érdemrendet, tizenegyen a Földi Hadjárat fehér öklét, és többeken is ott lobog a fehér lósörény a sisakforgójukon, a Pegazus Légió emlékére.

– Bejön? – sürget Cassius. – Mert szerintem kicsit túltoltad a provokációt, Darrow.

Meg se hallom.

– Mi lett belőled, Hafnar… te meg, Lothar… és Loka. Loka vagy, ugye? Látom a patkány jelvényed, harcoltál velem a Mars alagútjaiban. Nagy Unokatesó, így neveztek a Vörös gyerekek, nem igaz? A szalagjaik a hajadban lobogtak. És most… ez… kisfiúkat raboltok, és eladjátok őket? Vagy talán megtartjátok őket magatoknak? Eltanultátok új gazdátok szokásait? Engem is eladtok neki?

Ahelyett, hogy szembenéznének a bűntudatukkal, tagadásba menekülnek.

– Nem lehet Tyr Morga – szólal meg az egyik –, túl alacsony.

– De ez Sugár Művek hadi felszerelés. Nyolcbites csavarok. Talán mégis ő az – hallok egy újabb hangot. Skarde fia, Sigurd az. Kedves fiatalember, sem észben, sem falánkságban nem ér fel az apjához, viszont imádja a Köztársaság árkádjait és mulatóit, és valaha szerelmes volt Thraxába. – Az ott Rosszkislány a kezében.

– Csak Arany ravaszság! Lőjük le, és vegyük el a felszerelését. Vissza akarok menni a Kertekbe, az új nimfáimmal játszadozni a gyümölcsfák alatt – dörmögi megint egy másik.

– Nyúzzuk meg a gennyet, aki hiába szájára veszi Ragnar nevét – suttogja egy harcos. – Nyúzzuk meg. Nyúzzuk meg. Nyúzzuk meg a hamiskodót!

Két kezében fegyvert forgatva rohan nekem. Sigurd ráüvölt, hogy álljon meg, de nem hallgat rá.

Elhajolok a balegyenese elől, oldalról támadok, egyetlen csapással térdből levágom a két lábát, és a mihez tartás végett lecsapom a fejét is. A sisakom érzékelője jelzi a veszélyt: kettő másik zuhan rám felülről. Az egyik sólyomként, a másik tigrisként veti rám magát. Ellövök a sólyom mellett, kettéhasítom a tigrist, majd hátulról döfök bele a sólyomba, akár egy kihegyezett tű. A pengém keresztülszalad a fekete vértjén, bele a gerincébe, és tovább, a ropogós talajhoz szegezem. Természetellenesen hatalmasnak és erősnek tűnhetek a szemükben, de ők nem érzik, mennyire meghúztam közben a combhajlítómat. A balt. Úgy hasogat, mint egy kígyómarás. A látványra hajtottam, nem a kivitelezés tisztaságára. Hallom, ahogy Cassius csak helytelenítőn cicceg.

A szél ugatva süvölt, miközben áldozataim kilehelik a lelküket a lábam előtt. A vitézek többé nem óhajtják a valódiságomat próbálgatni, páran szaporán védjelet vetnek magukra. Az Obszidiánok között kecsesnek számító Sigurd a szarvassisakjában elém veti magát, a torkát tárja felém. Skarde visszarángatja a fiát, lehülyézi. Azután alig hallhatóan mormolja:

– Tyr Morga, hogyan…

– Miért, Skarde, nem hogyan. Azért jöttem, hogy elvegyem, ami az enyém. Volsung Fá életét. Megölte Sefit. Ragnar húgát. Királynőtöket, legjobb tudomásom szerint, akinek felesküdtetek. Azért jöttem, hogy ashvart mondjak rá. Azért jöttem, hogy a vér párbajára hívjam, amihez a Valkűr Tornyok fiaként jogom van.

– Tyr Morga… arra nem kerülhet sor. El kell menned innen! Ha Fá megtudja, hogy életben vagy, egy hegynyi héliumot ajánl a fejedért. Nem fog kiállni ellened. Atomot dob majd minden városra, ahol azt gyanítja, hogy te vagy. Egész kontinenseket felperzsel az űrből, hogy veled végezzen. Őt nem köti az ashvar.

– Képmutató tehát. Így jutott hatalomra is? Hogy halott feleségét megbosszulja? Thaliát? Hát tessék, Skarde, itt a fejem, vidd el neki. Legyen tiéd a hélium.

Az emberei szeme láttára soha nem merné megtenni. Meg is ölnék érte. Mind nem, de akadnak köztük jó páran. Álmában végeznének vele. Vagy amikor az új rabszolgáival bujálkodik. Tisztában is van ezzel, így hát képtelenség eldönteni, hogy maradt-e benne becsület, és az mondatja-e vele:

– Nem harcolunk az ellen, aki a beretvát adta Ragnar kezébe. Nem. Nem vagyunk veszett kutyák. De nincs itt semmi keresnivalód. A Perem is az ellenséged. Hagyd meg nekünk, hogy elbánjunk vele, és te menj vissza a Marsra! Segítünk neked.

Szóval így magyarázzák ki magukban ezt az egészet?

Sigurd az apjához lép:

– Hányszor hallottalak Fára panaszkodni, apám? Hogy folyton a varégákat részesíti a kegyeiben. Hogy olyan merev a keze? A Vértestőreit szidni? Mi ez, ha nem jel? Nem ezért fohászkodtunk…

Sistergő hang hallatszik, majd hármas hangzat követi: panng, ffffttttt, bshhhhh. Sigurd megbotlik, a tőle balra álló Obszidián összerándul. Kék tűz lángja nyaldossa az impulzusPajzsát, aztán sikoltva berobban. Egy másik vitéz mellvértjébe csapódik valami, átlyukasztja és robban. Belek és vér fröcsög. Skarde a saját testével fedezi a fiát, Sigurdot, és visszahátrál a társai fedezékébe.

– Snjeg! Orvlövészek! Pajzsfedezék!

Annyira váratlanul ér a fordulat, hogy Cassiusnak kell lerántania a földre. A fejünk felett lövegek fütyülnek.

56

Darrow

POREGEREK

Ahogy az Obszidiánok felveszik az alakzatot, két árnyalak ugrik elő, és vetődik át a közelünkben sistergő magmafolyamon. Ember formájúak, de anyaguk torzult levegő. Villámgyorsak SzellemKöpenyükben és motorCsizmájukkal.

Az egyik szellem lerohanja az Obszidiánok fő csoportját, és egy pislogó valamit lő a pajzsfedezék oldalát adó Obszidiánba, majd el is tűnik. A másik árny egy EMP-gránátot hajít rájuk. A bomba pulzál, de csak két űrruhás robban be. A pajzsfedezéket jégesőként sorozza meg valahonnan egy lövész. A nagy részét elnyelik az átfedésben kirakott pajzsok.

– Egerek! Egerek! Egerek! – harsogja egy Obszidián.

– X pajzsfedezék! Bástya! Tövisek nyugatra!

És akkor az első bomba fehéren robban. A második egy szívdobbanásnyi késéssel követi, és a két szellem semmivé foszlik a robbanás füstjében. Alacsonyak voltak. Mármint a szellemek. Akár Vörösek is lehettek. Az fix, hogy nem Porjárók.

– A Leányok! – kiáltja rajtam fekve Cassius.

– Nem mondod!

Rettenetes moraj hullámzik végig a lapályon, ahogy rakéta talál bele az egyik Obszidián rohamhajóba. Tőlünk balra, úgy ötvenlépésnyire csapódik a földbe, egy vitézt maga alá temet. Felrobban a rakétakészlete. A lökéshullám letaszítja a hátamról Cassiust. A forróságától foltokban megolvad a kénes jég. Feltérdelek. Sárga köd borítja a csatateret.

Félvakon csak annyit érzékelek, hogy Cassius a közelemben hever. Felsegítem. A hőkameránk teljesen hasznavehetetlenné vált, annyi magma hömpölyög a csatamező körül. A háború köde szó szerint beborít mindent, a harcosok kivehetetlenül áramló gólemformák és szellemek, véletlenszerűen felbukkanó és eltünedező, furcsa, ősi alakzatok. Böhöm nagy tömeg rohan felém, útközben rejtélyesen leválik a jobb lába a bal térdéből. Cassius döbbenten káromkodik, miközben négylábú árnyék kapaszkodik fel az Obszidiánra, és óriási, villámló karmokkal marcangolni kezdi, azután bizarr, sántikáló futással felénk indul. Cassius beretvát ránt.

– Kuon véreb – figyelmeztet. Félretaszítom, közben a dög négykézláb, két kezében villódzó késekkel újra belevész a sárga ingoványba. – Mi a fasz?

– Sevro az – felelem neki vigyorogva. Athénének tényleg vannak hátrahagyott erősségei a holdon. – Hadd vadásszon!

– Hogy került ide? Hol az Arcsi?

– Passz. Végezzünk ezzel gyorsan. Keressük meg Skardét, és öljük meg. Maradj velem.

Együtt portyázunk a ködben. Szellemek ugrálnak. Obszidiánok vetődnek, mint hatalmas istenek. Az egyik a levegőbe emelkedik, majd hatalmas villanássá változik, ami a ködben egyből megszilárdul, visszafagy kristályos anyaggá, és fehér tűzkönnyekként havazik le ránk.

– Skarde öt óránál – mondom Cassiusnak.

Szarvkoronás óriás üldöz teljes gázzal egy menekülő szellemet, földet ér mögötte és azzal a lendülettel belevágja a lándzsáját, földhöz szögezve az alakot. Skarde tépni kezdi, leszakítja a sisakját, a szellemKöpeny-álca lehámlik róla, alatta keresztüldöfött Vörös nő sikoltozik. Skarde belehajítja a magmafolyamba, és az ökle a semmit találja el. De az ütés nyomában vér freccsen, és a következő pillanatban egy tetem bukkan elő a semmiből. Ahogy a szellem motorCsizmája megfarol, kénkristályok csapódnak fel, a viselője ugyan halott, de még menekülne.

Ám reménybeli megmentőinknek nincs menekvés.

Ez a gond azzal, ha az ember magára vonja az Obszidián légi lovasság osztatlan figyelmét. Az ütéseket jól viselik, viszont ha valamire ráharapnak, azt nem eresztik többé – akár a földön, akár a levegőben. Addig rágnak, amíg végül az ember azt kívánja, bárcsak eszébe se jutott volna, hogy kihívja őket maga ellen.

Az első pillanatokban a Leányok kerekedtek felül, de hamar fordult a szerencse, méghozzá nagyon rosszra. Ahogy azonban Skarde egy újabb tetemből rántja vissza a lándzsáját, megpillantom a kínálkozó lehetőséget. Ezt a hullát is a magmafolyamba löki, és közben magára marad. Három vitéz is igyekszik érte, hogy visszarántsa az alakzatba. Az enyém Skarde, a vitézeket Cassiusra hagyom. Berúgom a csizmámat, és lövedékként rugaszkodom el Skarde irányába. A fickó csataérzéke hihetetlen, valahogy érzékeli, hogy jövök. A lüktető vörös folyammal a háta mögött tüzet nyit rám. A pajzsomat ropogtatja az energia, de kitart. Átfordulok a levegőben, hanyatt fekve repülök, el a lándzsája alatt, és átvágom hátulról a combját. Beretvám áthatol a vért fémén, és a húsba váj. Satufék be, szaltóval visszafordulok, és a talpamon állok meg. Sokszoros G-k rántanak, de Skarde mögé kerültem. Tiszta erővel döföm bele a derekát védő vért alatti egységbe a beretvát. Szikraeső. A vértezet hangos visítással kipurcan, Skarde kővé vált Meduszaként merevedik meg.

Megrúgom, de nem zuhan térdre. Akkor a semmiből Sevro tűnik fel, és kisodorja a lábait. Most végre elnyúlik a földön. Sevro kicsavarja a kezéből a lándzsát, és ahogy jött, úgy el is illan azon nyomban. Skarde sisakjának két kosszarvát megragadom, és a vértezetem erejével felturbózva a magasba emelem az óriást, és a magma fölé tartom. Miközben Cassius hátulról fedez, én maxra csavarom a vértem hangszóróját, rákapcsolom a Cassius és Sevro ruhájának erősítőjét is. Még engem is megdöbbent a hármasunk hangorkánja.

Égzengés erejével zúg végig a csatatéren a hangom:

– ARATÓ VAGYOK. A JARLOTOK A FOGLYOM. SKARDE A KEZEIM KÖZÖTT VAN. ADJÁTOK FEL!

Senkit sem érdekel, amit mondok, pedig Skarde ott függ alattam. A csata vagy egy kilométeres térségre kiterjed, iszonyatos a felfordulás. És nem ér véget, csak mert én azt mondtam. Az Obszidiánok a pajzsfedezékeikből pislognak ki rám, vagy az ég magasából kandikálnak le. Mindenfelé szellemek cikáznak. Lent összetört testek hevernek. Testrészek darabjai. Egy láb. Egy kéz. Egy törzs. De az öldöklés nem ér véget. Nem érhet. Senki sem hagyhatja abba elsőként a lövöldözést. Tessék, jut eszembe, ezért utálom annyira a háborút. Üvöltök és egyre üvöltök, de még a Sugár Művek felturbózta isteni hang is gyengécske ahhoz, hogy az öldöklést leállítsa.

Halkabb hang hozza el a reményt, hogy talán vége szakadhat az erőszaknak – egy halkabb hang és egy hajó, ami kiegyenlíti az erőviszonyokat. Lyria szavai recsegnek a süket éterben. Felnézek az égre.

– Ott is van a csajom! – rikkantja Cassius. Nem tudom pontosan, hogy Lyriára vagy a hajóra érti-e.

Az Archimédész őrült tűzviharral érkezik. Lyria esetlenül repül, de az Archimédész mindenképpen erősebb az Obszidiánok rohamhajóinál. És aki a hajóágyúkat kezeli, bárki legyen is az, halálosan jól lő. Az egyik ellenséges gép tűzlabdává változik. Ez józanítóan hat az Obszidiánokra, és egyre-másra kezd feltűnni nekik, hogy a főnöküket a szarvainál fogva reptetem a folyam felett. Amikor látom, hogy Sigurd az apja embereivel a megmaradt hajójuk fedezésével visszavonul a folyam másik oldalára, utasítom Lyriát, hogy szüntesse be a tüzet. Az Archimédész lassan leereszkedik, hogy a Sevro körül alakzatba rendeződő Leányokat védje. Sevro még mindig Skarde lándzsájával a kezében felém repül. Cassius a másik irányba lő ki, hogy a civileket mentse. Útközben odabiccentenek egymásnak.

Sevro a lándzsával megbökdösi Skarde vértes hasát, ahogy megáll mellettünk.

– Húzódj félre, elállod az utat – vigyorgok rá –, dög nehéz.

És lehajítom rakományomat a folyam felénk eső oldalára. Sevro a döglött vértezetben heverő alakra huppan, hogy egyforma magasak legyünk, és belenéz a szemembe.

– Jó sokáig tartott, míg ideértél – mondom neki.

– Küldetésen voltam – böfögi. – Az Arcsi összeakaszkodott Napsír mellett a Volk két hajójával, amikor felszedett minket. Leányok siettek a segítségünkre, de kilőtték a hajójukat. Volt nagy káosz. Hála ennek a Bellonának.

– Nincs hajójuk?

– Most mondtam, hogy kilőtték.

– Akkor a sebesülteket vigyétek az Arcsira. Segíts Cassiusnak a civilekkel és a gyerekekkel.

Sevro a folyam túlsó oldalán a Sigurd körül gyülekező Obszidiánokra pillant.

– Meg kéne ölni őket mind egy szálig.

– Nem lehet. Szó szerint sem, és egyébként is szeretném, ha elvinnék az üzenetemet a Volknak. A civilek és sebesültek, rémlik? Menj!

Motyogva hagy magamra az Obszidiánokkal. Nyögve vonszolom a folyam másik oldalára Skardét, és a fia meg a vitézek elé hajítom. Alig hatvanan maradtak életben. Nem bánnám, ha a horpadt sisakjaik helyett a szemükbe nézhetnék. Visszanyelem a megvetésemet, mindent rögzítenek a kameráikkal. Amit most mondok, az futótűzként fogja bejárni a teljes seregüket.

Lábfejemmel böködöm meg Skardét.

– Él, és még maradt pár korty levegő a sisakjában – mondom, majd nagyot sóhajtok. – Nem azért jöttem, testvéreim, hogy véreteket ontsam. De nézzetek magatokra! Mit gondolna most Ragnar? Mi lett belőletek? Nézzetek körül! Helyes ez? Ez volna a hazátok, amit Ragnar és Sefi ígért nektek? Hol vannak a hajladozó istenFák és a nyári tengerek? Hol vannak a szőlők és az őszi hajnalban szikrázó márványvárosok? Hol vannak a neveteket éneklő gyerekek, akik tavaszi virágokkal hintik menetetek? Elveszítettétek őket, ahogy belemerültetek ebbe a… az erőszakotok telébe. Önmagatokat is elveszítettétek. Nem ítélkezni jöttem. Nem akarlak megbüntetni benneteket. Azért jöttem, hogy emlékeztesselek benneteket az esküre, amit nekem tettetek. Amikor eltévedünk, a testvéreink erednek a nyomunkba, és vezetnek haza bennünket. Testvéreink visznek vissza anyáink és apáink csarnokaiba, a melegségbe. Most eredjetek, és mondjátok el csapataitoknak, amit itt láttatok. Mondjátok el mindenkinek, hogy Tyr Morga eljött, hogy párbajra hívja Volsung Fát. Mondjátok el mindenkinek, hogy Tyr Morga eljött értetek, hogy hazavigyen benneteket, ahogy Ragnar is akarná. De mindenekelőtt mondjátok el Fának, hogy számítson rám.

Sarkon fordulok, és otthagyom őket. Pandóra szelencéjét nyitottam fel, világos, de elegem van ebből az Obszidián hamiskártyásból.

Mire feljutok az Arcsi rakterébe, az zsúfolásig telt síró Rózsaszín gyerekekkel, Zöld mérnökökkel és a folyosón végigfektetett sebesült, jajgató Leányokkal. Fullasztó a tömeg és a hangzavar – pedig most győzelmet arattunk. Még el sem érem a pilótafülkét, hallom Lyria nyugtalan jajveszékelését. Mivel három objektum is közelít a radar szerint.

– Húzzunk innen, főnök, húzzunk már! Nagy hajók érkezőben. Nagy hajók.

– Cassius az utolsó civileket hozza, Sevro is érkezik. Figyeld őket a monitoron, és amint betolták a seggüket, emelkedhetsz is, és irány a vulkánok. Cass átveszi a volánt – szorítom meg a vállát. Egy merő izzadság mindene. – Szép munka, Lagalos. – Idegesen vigyorog rám hátra. – Aurae kezelte az ágyukat?

– Negatív. Az a komor seggfej. A Raa.

Kissé elképedten megyek egy kört a felső ágyútoronyhoz. Diomédész kukkant le rám.

– A gyerekek? – kérdi.

– Biztonságban.

– Menjek vissza a zárkába?

Vetek egy pillantást a nagyterembe. Három Leány cipel be éppen egy megszenesedett férfit az orvosiba. Visszahúzódom az ágyútorony aljába.

– Még mindig érvényes az adott szavad? – kérdezem, mire Diomédész bólint. – Vendégek érkeznek. Maradj az ágyúknál.

Ahogy a raktérbe fordulok, Cassius az utolsó gyerekeket terelgeti és cipeli be. Három Rózsaszín kisfiú kapaszkodik a vértjébe. A lélegzetüket visszatarthatták odakint, de az ujjaik minden bizonnyal lefagytak. Mereven akaszkodnak a jeges páncélba. Cassius óvatosan adja át őket Auraénak, miközben odakurjantok neki, hogy induljon végre a pilótafülkébe. A hajón remegés fut végig, és nagy zökkenéssel a levegőbe emelkedünk.

– Hova tartunk? – érdeklődik Cassius elhaladtában.

– Kiderítem. De addig is rázd le őket a vulkánok között, és valamelyik hamuoszloppal törjünk felfelé az űrbe, amint lehet.

– Ezekért a Leányokért jöttünk? Nagyon viharvertek.

– Pilótafülke, Cassius. Most.

Megy. Épp csak kifordul a folyosóra, amikor befut Sevro egy szarvassisakos Obszidiánnal. A Leányok talpra pattannak, fegyvert rántanak.

– Picsába, Sevro. Semmi szükség túszokra – üdvözlöm. A hajó változatlanul borzong.

Sigurd a magasba emeli mindkét karját, hogy mutassa, fegyvertelen. Sevro belép a Leányok puskái elé.

– Átjött a folyón, és lestoppolt, hogy megadja magát. Gondoltam, jól jöhet az infó, ha Fá is vágja, hogy itt vagyunk.

– Fá istencsapás. A népemnek. Minden népnek. Segíteni akarok nektek végezni vele – mondja Sigurd. – Sok vitéz gondolja ugyanezt. Ünnepelni fogják, hogy élsz, Tyr Morga.

– Szép gondolat – fordulok Sevróhoz. – Akad valakinél bilincs?

Egy nő, akkora, mint egy kovács üllője, egy pár biztonsági bilincset vág hozzám. Rögzítem Sigurdot. A nő végigméri az Obszidiánt, és csak most esik le, hogy ő lehet a Leányok vezetője. SzkoroÖltönye sárga homokszín, mint az itteni sivatagok, és láthatóan be kellett venni néhányszor. Arca alsó felét pikkelyes krillMaszk takarja, feljebb sárga kendőbe burkolta magát. Lekapja poros, foncsorozott védőszemüvegét, és egyértelműen egy jupiteri ultranehézsúlyú tűzvörös szemei néznek ránk – ezeket a Vöröseket kifejezetten a megbetegítően magas radioaktív sugárzásban és a Földénél 2,4-szer nagyobb gravitációban való munkavégzésre tenyésztették ki. Fajtánk ritkasága: hatalmas test, hatalmas szív. Rövid élet.

– Athéné? – kérdezem.

– Kheón. A Fekete Baglyok Khiliarkhosza. Athéné bennünket küldött értetek.

– Nem számítottak ránk. Világos, mint a nap – bólogat Sevro. – A megmaradt civileket próbálták evakuálni az Ióról.

– Jól van, ezek szerint Cassius indult el a jó nyomon – jelentem ki, mire Sevro a homlokát ráncolja. – Örülök, hogy megismerhetlek, Kheón. Jó Vörös szemeket látni a harcban – nyújtom kesztyűs kezemet. Ránéz, de nem fogadja el.

– Elengedted a Jarlukat – mondja mély, férfias hangon. – Hátra kellett hagynunk halottainkat. A fél egységem odaveszett. Tíz perc alatt többen, mint az előző négyheti harcok során. És most rázzak veled kezet?

Elhúzom a mancsomat.

– Athéné hol van? A pilótánknak tudnia kellene, hova tartunk.

– Az Európére. Athéné elfoglalta a Mélységet.

– Melyik várost? – kérdi Sevro.

– Az egész szaros cuccot – feleli Kheón. – Tudjuk, hogy a Kallisztó után az Európé következik. És mi készen állunk. A Mélység bevehetetlen. Ahogy az ellenség belép a légkörbe, felrobbantjuk a tengerlifteket. Még egy Obszidián karja sem olyan hosszú, hogy leérjen a tenger fenekére. De örömmel vesszük, ha Fá próbálkozik, és közben tengerbe fúl.

– És mi lesz azokkal, akik a felszínen élnek? – néz rá zavartan Aurae.

– Az Athéné gondja – vonja meg a vállát Kheón.

57

Lyria

LÁMPÁSOK A VIHARBAN

Szélörvények rázzák a hajót, miközben aláereszkedünk az Európén. Mágneses bakancsom csattog a fémpadlón, ahogy befordulok a zárkába. A duroÜveg mögött az Obszidián felül. Nagyjából olyan magas lehet, mint Darrow, de valamivel vékonyabb. Értetlenül figyeli, ahogy leguggolok a padlóra. Mert ettől a himbálózástól megfájdul a fejem.

– Kérdéseim volnának – kezdem nagalul.

– Te meg ki vagy? Hogyhogy beszéled a nyelvünket?

– Te a fogoly vagy – felelem. – Én kérdezek.

– Te hekkelted meg az ajtót, és kapcsoltad le a kamerát – int a fejével a sarokba a kamerára. – Darrow nem tudja, hogy bejöttél. Vagyis viselkedjünk udvariasan. Sigurd vagyok, Skarde fia, törzsem a…

– Volga Fjorgan. Mond ez a név valamit? – Nagyot horkant. Előhúzom a pisztolyt, amit a fegyverraktárból nyúltam le. A térdemre fektetem. – Mond ez a név valamit? – ismétlem, mire kuncogni kezd. – Mi olyan vicces?

– Azt hajtogatod: „Mond ez a név faszomat?”

– Ó.

– Nem te tehetsz róla. Sok szavunk van a hóra, a jégre, a halálra és a legtöbb a faszra. De jól beszélem a Közöst, ha gondolod – magyarázza a Közös nyelven. – Nincs szükséged arra a pisztolyra. Szeretem a Vöröseket – mondja, majd összeszűkül a szeme. – Nem hiszel nekem. Semmi gáz. Fogoly vagyok.

– Volga Fjorgan.

– Igen, ismerős név. És nincs is velünk most olyan sok nő. Részben ez az ostobaság hozott el ide bennünket. Hogy őket okoltuk a sokévnyi rabszolgaság miatt. Mert eladtak bennünket, a fiaikat, ami igaz is, de lehetetlen választás elé állították őket. Vagy eladnak minket, vagy minden gyerekük meghal, a fiúk és a lányok is. Az Aranyaknak nagyon megy, hogy másra hárítsák a felelősséget. De nem Fjorgan. Volarus.

– Egyéb?

– Mást nem tudok. Én az Ötödik Csapatban vagyok – mutatja a csuklóján a vasból kovácsolt öt hajlított perecet. – Nem Első Csapat. Apám túl sokat panaszkodik, ezért nem juthat közelebb Fához. De a harcosok imádják a pletykákat. Annyit tudok, hogy Fá unokája, de Fá a lányának nevezi. Úgy járkál utána az a csaj, mintha az árnyéka lenne…

– Nem fogoly?

Összevonja a szemöldökét.

– Tudomásom szerint nem. Adtak alá egy egész kommandót, hogy menjen a Kallisztóra. Legalábbis azt hallottam.

– Kommandót?

– Ja. Saját katonákat. Hogy megalapítsa ott a Volk-királyságát. Ügyes, jó kis katona.

– Nem igaz – rázom a fejemet. – Ebben soha nem venne részt.

Vállat von.

– Ha hazugnak nevezel, harcolni fogunk – mondja, kivár, én meg hallgatok. – Pletykálnak is róla. Hogy természetellenes volt a születése. Hogy a Grimmus-lombikok rémlénye. Hogy úgy született. És…

– Volga nem rémlény – csattanok fel.

Kissé szomorkásan mosolyodik el.

– Mind azok vagyunk. Rémlények – mondja, és a kasztjelét mutatja. – Annak teremtettek.

Amikor egyértelmű, hogy Sigurd mást nem tud Volgáról, rázárom a zárkát, és visszaimbolygok a raktérbe. Időközben leereszkedtünk, alacsonyan repülünk, a tengerhez közel. A kajütablakon át nyugati irányban három várost látok, magányos lámpásokként lobognak, mintha várnák, hogy elfújja a lángjukat valaki.

Obszidián szélvihar közeleg, és amennyit a Fekete Bagoly Kheón szavaiból hallottam, amikor az övéihez beszélt, az európéi Aranyak képtelenek lesznek megállítani őket. Az Iónak annyi. A Kallisztón atombombák tölcsérei emelkednek sorra. A Ganümédész a védelmi rendszere mögött kushad. Az Európé hajói az Ió felett pusztultak halomra, amikor a Kerteket próbálták védeni, és persze uraikat, a Raákat. A tengerhold úszó szigetvárosai védtelenek. A lakosaik felkészültek a végre. Athéné azonban nem a halált várja. Ő és a Leányai a tenger mélyén biztonságban vannak.

Elvileg.

Látom, hogy Aurae épp a menedékről beszél a gyerekeknek, ahová tartunk, és ahol mindannyian biztonságban leszünk. Amíg az Ióról az Európéig repültünk, mind köré gyűltek, mert az Athéné jóságáról és áldozatosságáról szóló történeteit jó hallgatni, és azt is, hogy a Mélységbe egyetlen hadsereg se juthat le.

– A Mélység az Európé tengereinek fenekén épült városok összessége. Itt vannak a világ legmélyebb tengerei – meséli. – A városokat a hold magjából faragták ki. Mert eleinte ezek a helyek bányásztelepek voltak, tudjátok, aztán persze kinőtték magukat, ahogy az lenni szokott. Lett ott ipar és kutatás és persze fegyvergyártás is. Csakhogy Athéné a Mélység mind a hat városát elfoglalta. És ez azt jelenti, hogy van saját hadserege, és megvéd bennünket, és vannak fegyverei is. Odalenn biztonságban leszünk, hiába toporzékolnak fenn a felszínen az Obszidiánok.

A Rózsaszín gyerekek mosolyogva hallgatják. Az egyikük, egy tizenegy évesnél nem idősebb, naplemente hajú kisfiú aprócska kezét a kezembe nyomja.

– Te is biztonságban leszel – mondja. – Ott majd nem kell ennyire szomorúnak lenned.

Csókot nyomok a kis kezére, és hagyom, hallgassa csak tovább a mesét.

Bár én is újra ilyen fiatal lehetnék. De sehol sem érzem biztonságban magamat. Az emlékeimben sem. A barátaimmal kapcsolatban sem. Lehetséges, hogy Volgából Fá katonai parancsnoka lett?

Odamegyek az egyik kajütablakhoz, és a hullámokat nézem.

A raktérben félhomály uralkodik, hallatszik az eső és az óceán háborgása. A fegyverekkel teli ládák rögzítőkötelei nyikorognak. A Fekete Baglyok többsége – mármint akik nem fájdalomcsillapítóval telepumpálva fekszenek az orvosiban – gond nélkül végighorkolja az utat. Félelmetesek, és egyrészt büszke vagyok, hogy Vörösek is lehetnek ennyire félelmetesek, másrészről viszont láttam, amit az Obszidiánok műveltek velük. Úgy szaggatták őket darabokra, mintha papírfigurák lennének. Ha nem toppantam volna be épp időben az Arcsival, irtó gyorsan minden gajra ment volna. Legalábbis Cassius ezt mondta, miután egy puszit nyomott a fejem búbjára, és koccintottunk Sevro holdfényével.

Akkor is eszetlen marhának érzem magam. Kheón simán pépesre verhetne, Kheónt bármelyik Obszidián pépesre verheti, és én mégis azt hittem, hogy majd szépen eljövök, és megmentem tőlük Volgát. Szarveretes idióta vagyok, de mennyire, hogy az. Mert kicsit sem tűnik úgy, mintha Volga szeretné, hogy valaki megmentse. Megvakargatom a műtét nyomait a fejemen. Háromcentis göndör haj fedi.

A szélörvény rázza az Archimédészt. Ha nem lenne a mágneses bakancs, rég seggre estem volna. Cassius a hangosbeszélőn keresztül dorgál meg mindenkit, aki még nem csatolta be magát. De a fene essen belém, ha most leszíjazom magamat, mint akárki más.

– Gyere, Lyria, csatlakozz hozzánk – hív Aurae. Intek, hogy hagyjon. Neki lehet, hogy jólesik mindenki anyukáját játszani, de nekem az a kisfiú a kis kezecskéjével Liamet juttatta az eszembe.

Hány Liamhez hasonló kisfiút ölhetett meg Volga a Kallisztón?

Próbálom nem elképzelni. Igyekszem egyszerűen azt nézni, amit a kajütablakon át látok. Mindent meg kell jegyeznem, hogy amikor majd hazatérek a Marsra, beszámolhassak a kis unokaöcsémnek arról, milyen az Európé. Nem mintha sok mindent látnék a holdból meg a városaiból.

Az Európé eső és ködfüggöny mögé rejtőzött. Az eget zöld villámok korbácsolják. A hullámok úgy botorkálnak a gyenge fényben, mint a műszakból hazatartó fáradt bányászok. Hiányzik, ahogy olyankor az alagút szájában vártam az apukámat. Hiányzik az anyukám. Legjobban a nővérem. És a háborúban odaveszett bátyáim.

Nem kellene itt lennem.

Az ablaknak nyomom az orromat. Mintha a víz közelebb került volna. A tenger kiemelkedik felénk, értünk nyúl. Nem. Valami a tengerben emelkedik. A szívem kalapál. Hatalmas uszony bukkan fel a víz alól, nyomában olajosfekete tömeg, halvány rózsaszín pikkelyek, és csak jön egyre feljebb és feljebb és feljebb, iszonyatosan hatalmas. Azután visszasüllyed, le és még lejjebb, elnyeli a kavargó fekete víz.

Ámulok. És még azt hittem, az Ió vulkánjainál elképesztőbbet nem mutathat a Perem. Tudom, hogy varázslat nem létezik. Tudom, hogy ez itt csupa tudomány. De onnantól, hogy az ember nem érti a tudományt, akár varázslatnak is hiheti a dolgokat. Ami az én tudásomat illeti, mindössze annyi biztos, hogy ami most a sötét mélységből a felszínre bukott egy pillanatra, már jóval azelőtt is itt volt, hogy az Európé jégfelszínét terraformálták volna, és a Diszkordia-tenger létrejött. Megborzongok.

– Ragnar mindig szeretett volna egy ilyen hátán lovagolni.

Hátrafordulok. Sevro bámul a képembe egylépésnyiről. Hogy a francba nem hallottam, hogy jön? Ez az alak úgy tud lopakodni… a lábára sandítok, naná, hogy nincs rajta mágneses bakancs. Meztelen lábának hosszú ujjaival kapaszkodik a padlórecékbe. Egyik kezében egy üveg napraforgóvaj, a farzsebében sziruposüveg, szájában egy kés.

– Napraforgóvajat? – nyújtja felém a kést nagy falatnyi barna krémmel.

– Kösz, nem vagyok éhes.

– Ja, hát ez van, ha az ember Obszidiánokkal társalog.

Még jó, hogy kiszagolta. Mindig a sarkokban sompolyog, mindent kifigyel. A vizet kutatja a pillantásom.

– Mi volt ez?

– Leviatán. A Titánon innen a létező legnagyobb faragmány.

– Mert van, ahol vannak ennél nagyobbak is?

– Mindig mindenütt vannak nagyobbak. Láttál arany csíkot a felsőuszonyán?

A fejemet rázom. Csalódottnak tűnik.

– Mert?

– A leviatán a Kalibarok kasztállata. Az az Európé legfőbb Háza. Szívük dicsősége és büszkesége Küakszerész. Háromszáz éves bika. Kétszer akkora, mint bármelyik másik. Az előbbi eléggé középtermetű volt. Mindig is szerettem volna látni Küakszerészt.

– És a Kalibárok az ilyeneken lovagolnak?

Bólint.

– Túlnyomásos búvárruhában pár tucatnyi kilométer mélyre simán lemerülhetsz rajtuk. Nem igazán egészséges hobbi, ezek a leviatánok nem túl cuki hátasok. Ritkán hűségesek. Van, hogy felfalják a gazdájukat. Zabagép dögök. Mondjuk öt gyomrot kell telepakolniuk, ezeknek annyi van. Én a magam részéről ezerszer inkább ülnék napdragórára vagy fehér griffre – magyarázza, majd hallgat egy kicsit. – Esetleg egyszarvúra. Te mit lovagolnál meg szíved szerint?

Megfontolom a fura kérdést.

– Leviatánt tutira nem. Mondjuk egy pegazust. Valami cukit.

– Láttál már pegazust?

– Igazából nem. De a bátyáim egész gyerekkorukban azt játszották, hogy a Pegazus Légióban szolgálnak.

– Na, hát a pegazusok nem cukik. A Carthiik húsevő példányokat is tenyésztenek.

– Létezik egyáltalán olyan, ami kedves és cuki? – mormolom. Rám mered, átgondolja a kérdést, filozofikusan értelmezi. – Miért beszélgetsz velem egyáltalán?

– Miért ne beszélgetnék?

– Soha nem szólsz hozzám. Alapvetően.

– Nekem az az alapvetés, hogy holt teherrel nem beszélgetek.

Ha nem épp most tudtam volna meg, hogy Volga talán vérszomjas hadvezérré változott, még akár mosolyognék is ezen. Vajon mit szólna ehhez Ephraim?

– Te egy igazi görény vagy – mondom végül. – Vágod, igaz? Hogy magára hagytad Darrow-t és Cassiust.

– Ők rúgták fel a szabályokat. Küldetésen voltunk. És a végén megmentettem őket.

– Jaa – sandítok a Rózsaszín gyerekekre. – Na, hát nekem is lett újabban egy alapvetésem. Nem beszélgetek görényekkel.

Visszafordulok az ablakhoz.

Percekig nem mond erre semmit, de hallom, hogy ott áll mögöttem, rágcsálja a szája belsejét, és közben imbolygás nélkül átvészel egy halálos szélörvényrohamot.

– Kíváncsi volnék valamire – mondja. Nem szólok semmit, mert világos, hogy fel fogja tenni a kérdést akár hagyom, akár nem. – Segédkeztél a gyerekeim elrablásában. Jó, nem tudtad, mit csinálsz, legalábbis ezt mondod, oké. De benne voltál, szóval egy hülyeség – fejtegeti lassan.

– Ja. És szarul is éreztem magam miatta, ezért a bőrömet is a vásárra vittem, hogy segítsek kiszabadítani őket.

– És ezzel nyilvánvalóan kivívtad Virginia és Vic bizalmát, aláírom. Annyira, hogy ott lehettél, amikor megszületett a… ott voltál a f… az én… – Képtelen kimondani a szavakat, de attól még pontosan tudom, hogy mire gondol.

Dobál bennünket a hajó. Annyira kapaszkodom az ablak melletti fogódzóba, hogy kifehérednek az ujjperceim, és lassan elsötétedik a kedélyem, úgy fortyog a lelkemben a harag e miatt az alak miatt. Átadom magam az érzésnek, és jó.

– Azt akarod, hogy kimondjam? Hallani akarod? Hát így volt, segítettem neki a szülésben, amikor a világra hozta Ulisszeszt. Hallottam… mit mondott neki, amikor megszülte. Volga is ott volt, ő őrködött az ajtóban közben. Később én szedtem le a fáról, miután megölték. És megpróbáltam eltemetni. Fogalmam se volt, mi egyebet tehetnék. És szerintem Victra azért ragaszkodott hozzá, hogy ott legyek a temetésen, mert tudta, hogy legszívesebben helyet cserélnék a kicsivel. Hogy inkább lennék én a helyében, feküdnék én abban a sírban.

– Miért?

Hallgatok, keresem a megfelelő szavakat.

– Kisbaba volt. Nem tett semmit. Semmi rosszat. Én viszont igen. Mindenfélét. Nem vagyok jó. – Eszembe jutnak a nővérem gyerekei. – Nagyon nem volt az helyes, azért.

– És mi van ezzel a Volgával?

Megtörlöm a szememet.

– Basszus. Volga a saját agyát is kiloccsantotta volna, ha azzal visszaadhatja Victrának a kicsit. Eskü. Pont ez nem fér a fejembe. Hogy Volga egy tündér. Tudom, hogy mindenfélét művelt ő is. Mármint azelőtt, hogy megismertem volna őket, Ephraimmal együtt rabolt meg minden, igazából nem is tudom, mi mindent csinált. De azt gondoltam, hogy jó ember. De lehet, hogy csak arra volt szükségem, hogy ezt hihessem? Amikor feladta magát Fának, pedig az megölte Ephraimot, akit az apjaként szeretett, azt mondtam magamnak, hogy feláldozza magát. Hogy a Mars népét akarja megvédeni Fától. Hogy senkinek se essék bántódása. És egyszerűen nem tudom elhinni, hogy Fá oldalán harcol.

– És mégis elhiszed.

– Ezt hogy érted?

– Nem nevezted hazugnak Sigurdot – mondja. Rámeredek. – Tudod, miért? Mert tisztában vagy azzal, hogy igenis bárkiben csalódhatsz, és csalódni is fogsz. És még ez a legjobb barátod is ezt teszi. Cserben hagy téged.

– Ezért nem vagy hajlandó felvenni apukád sisakját?

– A faszt tudsz te erről? – motyogja. Vállat vonok. – A szaros kis pletykafészek Cassius.

– Nem fedhetem fel a forrásaimat, nem köpök. De ha engem kérdezel, szerintem azért van ez, mert azt gondolod, hogy mindenki csalódni fog benned.

– Á-áá – mondja, és elkapja a tekintetét. – Kizárt.

– Akkor meg miért?

Hosszú ideig nem mond semmit.

– Csak mert folyton mindenki ezzel nyaggat. Hogy vegyem fel az öregem sisakját. Amióta az eszemet tudom. Mintha ez lenne a sorsom. Amitől nem menekülhetek.

– Közben meg máskor felvetted. Egy kis időre. Mindenki tudja.

– El is emésztett – dörmögi.

– Miért?

Megint a szája belsejét rágcsálja. A villámlás zöldesre festi a képét.

– Az öreg nem akart Arész lenni. Nekem elmondta. A halála előtti egyik utolsó alkalommal. Utálta a témát. És vágom is, hogy miért. Azt az Aranyak csinálták. Ő az anyámmal engem csinált. És az volt a börtöne. Stimmt?

Eltűnődöm ezen, miközben a tenger dobálózik odakinn.

– Apám egy patkány volt – mondom végül a kajütablaknak. – Jelentett másokról a bányánkban. Sokáig tökéletesnek tartottam őt, csak mert az apám volt. Aztán meg utáltam. Később viszont rájöttem, hogy miattunk tette. És most, amikor rá gondolok, úgy vagyok vele, hogy ő is csak egy ember volt, aki megpróbálta a legtöbbet kihozni az életből abban a világban, amiben élt. Nem ítélkezhetem felette ezért. Nem állíthatom, hogy jobb vagy rosszabb lennék nála. De azért nagyon elszomorít. Ő elfogadta, hogy börtönben éli az életét. És még csak meg sem próbált kitörni belőle. Az a sisak… Lehet, hogy az apád tényleg gyűlölte, de egyáltalán nem biztos, hogy az az ő börtöne volt. Talán inkább az volt a kulcs, hogy kijusson a börtönből.

Hátranézek rá. Az ablakon bámul kifelé, én meg arra gondolok, hogy talán nem is hallotta, amit mondok, pláne hogy végül sarkon fordul, és szó nélkül elsétál.

– Most megint soha többet nem beszélünk egymással? – kiáltok utána.

– Csak ha megint haszontalanná válsz.

58

Lyria

EURÓPÉ

Elül a vihar, és mi hamarosan landolunk. Egy halászatból és napenergia-termelésből élő szigeten vagyunk. A civilek és a Fekete Baglyok hagyják el elsőként a hajót, ők a saját tengeralattjárójukon szállnak alá a Mélységbe, de egy másik városba mennek, mint mi. Mi ugyanis a híresen mesés Helisszonba tartunk, Athéné titkos erődjébe. De egyelőre a raktérben akad dolgom, a Zöldek némelyike nagyon rosszul viselte a rázós utat, hagytak maguk után takarítani való hányást. Ezzel foglalatoskodom, amikor Cassius felbukkan.

– Mindjárt felrobbanok, Lyria – támad rám. – Minden vécé csupa mocsok. Elhanyagolod a feladataidat.

– Tessék? Azt mondtad, hogy ha megtanulom vezetni a gépet, nem kell többet vécét pucolnom.

– Így van. És a szavam kötelez.

– Na tessék. Az Ión egyedül repültem az Archimédésszel. Elmentem…

– Tiszta szívemből mondom neked, drága hölgyem, hogy az minden volt, csak repülés nem. Nevezhetnénk „nem-lezuhanásnak”. És hogy nem törted össze sem magadat, sem az otthonunkat, még nem elég ok rá, hogy többé ne törődj a mellékhelyiségeink állapotával és higiéniájával – tart kiselőadást, majd két ujja közé csippenti az arcomat. – Mily’ csípős az orcád – jegyzi meg, én meg kardként döfök felé a hányásos felmosóval. Szélsebesen kapja ki a kezemből, hogy csak azt látom, ahogy a falnak támasztja.

– Micsoda egy lekezelő pöcsnyaló vagy – közlöm vele.

– De csakis azokkal, akiket a szívembe zártam – kacsint rám, én pedig fülig pirulok.

– És tényleg idefent maradsz?

– A Mózes Oszlopok nem működnek. Egykönnyen nem juttathatnánk le a mélybe az Arcsit. Különben se jó ötlet a víz alá dugni az egyetlen eszközt, amin menekülhetünk. És tolvajok, sós víz meg barbárok között nem hagyom felügyelet nélkül az otthonomat. Ne vágj ilyen aggodalmas képet. Ha majd jönnek az Obszidiánok, nekem itt egy lopakodóhajó.

– Amikor majd jönnek az Obszidiánok.

– Hogyne – biccent, de közben a rekeszeket kipakoló Fekete Baglyokat lesi. – Amúgy nem hinném, hogy örülnének nekem odalenn. Az ember megöl egy terrorista hadurat és aztán… – Sóhajt, és a homlokát ráncolja. – Volna viszont nekem is egy kérdésem. Változatlanul meg akarod keresni Volgát?

– Azt hiszem.

– Láttad azokat az Obszidiánokat az Ión, és nem félsz?

– Nem – hazudok a képébe.

– Akkor ostoba vagy, lányom. Hát nem láttad őket? Nem láttad a pörölyt, amivel lecsaptak? Engem. Azt az izét nálad nagyobb szegek beverésére gyártották. Őrült nagy kalapács volt – fejtegeti. Van abban valami, amit mond. És ő még Darrow-nál is magasabb plusz több izom van rajta, mint amennyit a bátyáim összesen és együtt magukra pakoltak egész életükben.

– Mindenki látta a pörölyt, Cassius. Megnézetted mindenkivel a sisakkamerád felvételét.

– Jól van. Tehát tudod, miről beszélek. Sevro egész úton azzal szívatott, hogy kimaradt nekem ez az egész háború. Nem vagyok túlságosan oda a népemért, de azért sajnálom őket, hogy ezekkel az Obszidiánokkal volt dolguk. Kicsit sem olyanok, mint akkoriban, amikor annyi idős lehettem, mint most te – vakargatja a nyakát. – A háború is más volt régebben. Amikor még volt benne szikrányi udvariasság. A lényeg, hogy ha arra gondolok, hogy ezekkel a rémségekkel van dolgod, émelyítő aggodalom fog el. Esküdj, hogy mielőtt valami ostobaságot tennél vagy belemennél valami ostobaságba, megkérdezel engem. Darrow nagyon profin tud rávenni másokat arra, hogy ostobaságokba belemenjenek.

– Mint például, hogy vele tartsanak a Vénusz Kikötőibe?

– Soha nem állítottam, hogy jó példával járok elöl.

Furcsán érint az aggodalma. Elszomorít, hogy itt hagyom. És ahogy bekukkantok az Arcsi folyosóira, visszavágyom. Kicsit nekem is ez az otthonom.

– Jól van, minden rossz döntésem előtt ki fogom kérni a tanácsodat. – A tenyerembe köpök, és felé nyújtom. Utálja ezt a szokást. De azért csak beleköp ő is a magáéba, és nyálat rázunk.

– Helyes. Mozdulj hát, te bűzös kis jöttment! Úgy tudom, a Mélység komor és zord, mint egy jupiteri szonett. Nehogy lemaradj róla – nyom a kezembe egy aprócska flaskát. Elveszem, megrázogatom, érzem, ahogy kotyog benne a folyadék. – Lemeóztam, hogy megfelel-e kényes ízlésednek – magyarázza.

Megköszönöm, és indulok le a rámpán a többiek után. Ahogy kilépek az esőbe, megtorpanok, és visszafutok hozzá. Kissé zavartan mosolyodik el.

– Amit az Ión tettél… az egyszerűen… – Lesütöm a szemem, hülyén érzem magam, tudom, hogy nincs szüksége az én elismerésemre. – Nem t’om. Csak úgy gondolom, hogy jó ember vagy, és hatalmas a szíved, és szerintem ezt nem mondják neked elégszer mások. Csak akartam, hogy tudd, Bellona, hogy én látom.

Kivételesen nincs semmi csípős riposztja. Csillogni kezd a szeme, lehajol, belenéz a szemembe, és arcon csókol. Megrohan a vágy, hogy vigyázzak rá, hogy óvjam azt a túlságosan is törékeny szívét.

– Indulj. Mielőtt még megpróbállak visszatartani – mondja.

Darrow-ék után loholok, akik a rámpa aljában épp egy újonnan érkezett nehézfegyveres Vörös egységgel találkoznak össze. Lenyírt fejű, vastag nyakú kemény férfiak és nők, az arcuk érdes, mint a csavargók talpa, a fegyverük hatalmas. Tisztelegve üdvözlik Kheónt.

Nagy szemű, hegyes állú Narancs férfi markolja meg Kheón karját.

– Arész harcolt.

– Athéné most is harcban áll – feleli rá a nő. A férfi ugyanezt eljátssza Auraéval is, csak talán valamivel huncutabbul.

A Rózsaszín idegesnek tűnik az övéi között. Persze ha valóban beépített ügynök volt, akkor tényleg kicsit kívülállónak érezheti magát a Leányok között. Aggodalmasan sandítgat Diomédészre. A Narancs nagyot füttyent, amikor az esőben kiszúrja közöttünk Sevrót és Darrow-t.

– Megtiszteltetés, Arató és Arész Fia. Megtiszteltetés. Amikor megkaptuk a jelentést… nos, nem hittem, amit hallok. Megtisztelő. – Sigurdot összevont szemmel méregeti, mint aki úgy véli, nem elég hátrabéklyózni a karját, inkább tőből le kellene csapni mindkettőt. De a legfurcsábban Diomédész láttán reagál.

Egyszerűen kacagni kezd.

– Hogy buknak el nagyjaink – mondja, és leköpi az Aranyat. Aki mit sem reagál, és az eső hamar lemossa arcáról a nyálat. Ami azt illeti, az arcát mintha kőből faragták volna, az unalom szobrának. Azt hiszem, nem láttam még rajta semmilyen érzelmet, talán csak, amikor titokban Auraéra pillant, ha a lány nem látja. Most valami távoli mozgás vonja el a társaságról a figyelmemet. Hunyorogva kémlelem az esőt, a félhomályban hegyként magasodik egy város a szigeten, annak a fényei pislognak a távolban.

Amikor visszafordulok, a többiek majdnem mindannyian eltűntek egy lépcsőn a mélyben. Kheón integet nekem.

– Ne maradj le, te lány! – Utánuk kocogok. – Te a pilóta vagy, igaz? Lagalosi Lyria. Én pedig Kheón – nyújtja a kezét. Másfélszer akkora, mint az enyém, és majd összeroppant.

– Nem vagyok igazi pilóta – mondom neki, ahogy elindulok mellette a lépcsőn lefelé.

– Láttam. De persze én se vagyok igazi katona – dörmögi kicsit se meggyőzően. – Az az alak Cassius au Bellona volt? Kifényezett egy sleppel jár az Arató.

– Ne feledd, ő mentette meg a gyerekeket és a Zöldeket – emlékeztetem.

– Ja, az embereim felének élete árán.

– Sajnálom – mondom, mire csak megvonja a vállát. – Gázbányász vagy, igaz? A Jupiter egyik lebegő fúrótornyáról?

– Te meg selyemszövő? Póktenyésztő? Ez a Vörös csajok dolga a Marson, nem?

– Énekelünk is. És szolgálunk a seregben.

– Jól mondod, kislány, jól mondod. Több vagyunk annál, mint ami haszonra szántak minket.

Attól a pillanattól fogva, hogy Kheón az Archimédész fedélzetére lépett, meg akartam volna ismerni, hiszen Vörösként is képes volt szemtől szemben kiállni Obszidiánok ellen. De most, hogy beszélgetünk, pillanatról pillanatra ellenszenvesebbnek találom.

A lépcső egy tengeralattjáró-kikötőbe vezet. A lejárat mellett tucatnyi könnyű páncélzatú Szürke hever halomban, mind halott. A napgyűjtő sziget korábbi őrsége. A mellvértjükre fekete-arany tengeri szörnyet festettek.

– Küakszerész – mormolom az orrom alatt.

– Mit tudsz a szörnyetegről? – kérdi Kheón.

– Hogy hamarosan tányérra kerülhet – vonok vállat. – Közelednek a sárkányfalók.

A ránk váró tengeralattjárónak lunai sajtszelet alakja van. A sűrűn és mértéktelenül foltozott jármű tetején egy légzsilipbe zsúfolódunk. Korábban itt rozsdálló, aszalódó és izzadó testek kipárolgásától nehéz a levegő. Kheón gyalogosai becsatolják magukat a padlóhoz csavarozott széksor hámjaiba. Rengeteg hely van idebenn, száz embernek is elég lenne. A mi társaságunk a szemközti oldal széksorát foglalja el. Darrow először Diomédész hámját csatolja be, csak utána rögzíti magát is. A táskája a lábánál hever. Ő meg Diomédész elég viccesen fest az aprócska székben. Sevróról ordít, hogy ezerszer inkább úszna le a mélybe, mint hogy ebbe az ülésbe bekötözze magát. Elég egyértelmű, hogy szorong.

Aurae mellé ülök. Ő is pont olyan ideges, mint Sevro.

– Nem bírod a tengeralattjárókat? – csevegek.

– Még sosem próbáltam, de igyekszem nyitott lenni az új dolgok iránt – feleli, a szemét viszont le nem venné Kheónról.

– Nem jön be neked, mi?

– Egy szóval se mondtam ilyet.

– Nekem nem jön be.

– Egy háborúban mindenféle emberre szükség van – mondja. – El tudod képzelni, amint a Raák palotájában vendégeket szórakoztat?

– Azt rólad sem tudom elképzelni.

– Köszönöm – néz rám meghökkenten.

A társalgásunk itt elakad, mert a Narancs elkiáltja magát, hogy mindenki kapaszkodjon, és a tengeralattjáró belecsobban a vízbe. A hevederszíjak belevájnak a vállamba. A gyomrom a garatomig szökken. És lebukunk. A hajótest nyikorogva merül az egyre növekvő nyomás alá. Sevro úgy fest, mint aki mindjárt okádni fog. Darrow nagyot ásít. Próbálom átvenni a nyugalmát.

– Az alkonyati zónán átjutottunk – kántálja a kapitány hangja –, éjfél vár ránk.

Aurae keze ökölbe szorul, a kezem az övéért nyúl. Kinyitja az öklét, és ahogy összekapaszkodunk, valamivel könnyebben kezd lélegezni.

Mire eszembe jut ültömben kissé kitekeredve kinézni az aprócska kajütablakon, az óceán szürkületi mélységét magunk mögött hagytuk. Az éjféli mélység rejtelmeinek nagy részét a kavargó sötétség jobbára magába rejti, de hamarosan ragyogó növény-és állatvilág bukkan elő a feketeségből. Kék, arany és zöld tűzerekként tekeregnek. Aurae elmondja, hogy a melegebb áramlatok vonzzák ezeket a lényeket a mélybe, és több kilométernyi hosszú telepekben úsznak itt. A pillantásából ítélve ő is életében először látja a saját szemével az óceán csodáit. Vagyis a Raák otthona, ahol Cassiust fogva tartották, a felszínen volt.

– Elértük a mélyszakadék szintjét – jelenti be a kapitány.

A meleg vizek alatt olyan éjfekete kavargás fogad magába minket, amelyen még az itt honos szörnyetegek körvonala sem ütközik át, és mi ereszkedünk egyre csak tovább, lejjebb és lejjebb, Athéné területe felé.

A tengeralattjáró nyög a hatalmas nyomás alatt. Aztán a sötétségen koszosan átdereng valami távoli fény. Hamarosan kibomlanak a fények, kékes-fehér ködfátyolként vonják be az Európé kőmagjából kinőtt vízivárosok tarka falait. Nagyot sóhajtok. Varázslatos, gomolygó és különös látvány. A hold szívében valahol Athéné vár ránk, hogy átadja nekünk a Mars megmentésének kulcsát. De közben képtelen vagyok kiverni a fejemből a felszínen ragadtakat.

Tényleg képes lesz a sorsukra hagyni őket?

Ahogy az óceánfenékhez közeledünk, a tengeralattjáró motorjai felélednek, de Aurae még mindig nem engedi el a kezemet. A kapitány tehén nagyságú kacsakagylóktól súlyos, mélytengeri fém kikötőkapuk szegélyezte árokba kormányoz bennünket. Az árok bejáratát őrző ágyukon bezzeg egyetlen kagyló sem telepedett meg. Viszont ásítva elnyílik az egyiken egy szájnyílás, és három sötét löveg suhan ki rajta. Rögtön el is tűnnek mögöttünk, valami távoli veszély irányában. Megérkeztünk a háborúban dúló háborúba, egy olyan történetbe, ami azóta zajlik, hogy én a világra jöttem. Kheónra sandítok, Auraét és Darrow-t figyelem, aki megint ásít. Diomédész is. Sevro végre nem fészkelődik.

A tengeralattjáró beúszik egy dokkba, elhelyezkedik egy sínpáron, amely hörögve, rázkódva emeli ki a vízből. Aurae elengedi a kezemet. Kinyújtóztatom a lábaimat, és várom, hogy kioldjon az övem biztonsági retesze. A kajütablakon túl mozgást érzékelek. A félhomályos kikötőben árnyak mozognak. A szemem gyorsan alkalmazkodik, és borzongás fut végig a hátamon. Az árnyak hoznak valamit.

Bilincseket. Jó nagyokat. Többet is egymás után.

Megfordulok, és azt látom, hogy Sevro is alig bírja nyitva tartani a szemét. Diomédész még hatalmasabbat ásít, mint az előbb Darrow. Úgy pislognak mind a ketten, mint akik mindjárt elszunnyadnak.

– Valami nem stimmel, Darrow – kiáltom el magam. – Bilincsekkel várnak bennünket.

Darrow reakciója mindössze annyi, hogy Kheónra néz, és felvonja a szemöldökét.

– Nem így kellene – mondja.

A nő viszonozza a tekintetét, és megütögeti bionikus orrát.

– Az van, hogy száz lépésről is kiszagolom a férfi ágyékának szagát, és hiba nélkül megmondom, milyen Színű ágyast hágott meg utoljára. De a keronociklogáz szagát ugyan meg nem érzem. Te hogy vagy vele? – Darrow nem felel. – Ezt a cuccot az Aranyakra gyártották.

– Ne – dobálja magát Sevro ketrecbe zárt vadként az ülésbe szíjazva. – Nem!

– Ne küzdj ellenük – dörmögi Darrow –, Sevro, ne küzdj ellenük.

– Mit művelsz, Kheón? – kérdi Aurae. Ő is próbálja kioldani a szíjakat.

– Athéné akarata – áll fel Kheón. A nehézfegyverzetű Vörösek is felállnak körülötte. A vértjük generátora felzúg, a fegyverzetük életre kel. Megrántom a szíjam kioldóját. Semmi. Újabb rántás, de a szíjak csak még jobban rám szorulnak, belepréselnek az ülésbe. Sevro dühödten hörög. Pisztolyt rántok, de Aurae megragadja.

– Ne! – kiált rám.

A pisztoly a földre esik, nem érem el.

– Ne, Lyria. Ezek itt a barátaink, Kheón…

Sovány vagyok, ki tudok csusszanni a hámszíjak alól, és a két talpammal megragadom a pisztolyt. Felrúgom az ölembe, de a szíjak csatját találom el, kis híján visszapattan a padlóra. Végül sikerül elkapnom, és Kheónra fogom. Kemény fém koppan a fejemen, valaki megütött. Fekete foltok táncolnak a szemem előtt. Sajog az agyam. Képtelen vagyok kimászni a szíjak alól. Mi történik? Kheón belemarkol Darrow hajába, megszimatolja. A férfi csak kábultan mered rá. Oda a pisztolyom. Aurae ordít, hogy azonnal hagyják abba, Athénét követeli. Egy másik Vörös kinyitja a táskát, ami eddig Darrow lábánál hevert. Odakiált a többieknek, és egy fekete sisakot emel ki nagy erőlködve belőle. Kheón a fejét csóválja.

– Gondoltam, hátha maradt még a régi, Vörös szagból rajtad – károgja Kheón Darrow arcába –, de ez tiszta Arany. Egy Vörös tudná, hogy vannak megbocsáthatatlan bűnök – csapja arcul acélkesztyűjével. – Azoknak a Fiaknak, akiket elárultál, voltak férjeik és feleségeik. Meg gyerekeik és unokáik – üti meg még egyszer. Darrow feje oldalra nyaklik. Auraének sikerült valamiképpen kiszabadulnia. És nála van a pisztoly. Kheónra céloz vele, majd a feje fölé lő. Kheón megint megüti Darrow-t. Aurae újra meghúzza a ravaszt.

Annyira dühös, hogy sír:

– Mi nem ilyenek vagyunk. Mit művelsz?

Kheón felé fordul, megnyalja a száját:

– Nocsak, nem csak a Raa vágta hanyatt ezt a kis Rózsaszínt?

– Kheón – harsan ismeretlen hang az ajtóban. – Mit művelsz?

Kheón megtorpan. Időközben kinyílt a tengeralattjáró ajtaja, és köpcös, fekete, tüskés sisakot és egyszerű, fekete egyrészes ruhát viselő nő áll benne. Háta közepéig érő súlyos, sötétvörös hajfonatok kúsznak elő a sisak alól, sötét, izmos karjain fehér tetoválás. A harcosok sora szétnyílik.

Athéné.

Kheón lesüti a szemét. Szégyenkezik.

– Kifelé – mondja Athéné. Kheón mentegetőzik. – Kifelé! Add le a fegyvered. Jelentkezz a Szentélyben. Aurae jól mondta. Mi nem ilyenek vagyunk.

A Vörös engedelmeskedik. Athéné Auraéhoz lép, lassan lenyomja pisztolyos kezét.

– Végre megismerjük egymást, Aurae. Legbátrabb leányom. – Homlokon csókolja. – Azt hittem, odavesztél a Magban. Pedig tudhattam volna. Szép munka. – A Rózsaszín térdre esik előtte. – Ne, ne! Mi soha nem térdelünk, leányom, legfőképpen te nem térdelhetsz senki előtt. Elhoztad nekem, amit kértem tőled, sőt még annál is többet. Sokkal többet.

– Te ribanc. Bíztunk benned! – vicsorgok Auraéra. – Mi ez az egész?

Athéné megfordítja a sisakot. Izzó vörös szeme belém mélyed.

– Igazság. Végre-valahára.

59

Darrow

ATHÉNÉ

A számban savanykás, vegyszeres ízzel és sajgó fejjel egy hideg szobában térek magamhoz. A falon túl gépek zúgnak. Ahogy felülök, elfog az émelygés. A levegőt rozsdaszag üli meg. Hatalmas láncok csörömpölnek. Az alacsony gravitációban nincs súlyuk, közben azonban vastagok, mint a csuklóm. A földhöz rögzítenek. Rosszkislányt keresem az oldalamon, de nincs sehol. Pax motorkulcsa is eltűnt. A fejem lassacskán tisztul ki, a köd elszivárog, és a történtek emléke összeáll.

– Beszélsz álmodban.

Nem vagyok egyedül. A földön egy nő ül, a hátát a falnak veti, haja sötétvörös, a vállára omlik, súlyos fonataiba ezüstszálat tekertek. Mellette a padlón feltekert, fekete hasta hever. A könyvemet olvassa, a Völgybe vezető ösvényt. Mindkét kezén hét ujj van, művégtagok.

Megdörzsölöm a halántékomat.

– Hol van Sevro?

– Nem érdekel, mit mondtál álmodban?

– Sevro.

– Biztonságban. Itt senki sem fogja őt bántani. Ennyivel tartozunk az apjának. Neked és a Raának viszont talán nem lesz ilyen szerencsétek. Az Obszidiánról nem is beszélve.

– És Lyria?

– A Vörös, aki le akarta lőni Kheónt? Most Auraéval van. Neki sem esik bántódása. Nem követett el ellenünk semmit. Bár az meglep, hogy az asszimilációs táboraitok áldozataként miért védi ennyire az Aratót – sandít fel rám a homlokát ráncolva. – De ahogy látom, ez téged is meglep.

Nem túl magas nő, ugyanakkor termetes, tagbaszakadt. Nehézsúlyú, mint Kheón. Az orra római vonalúan görbe. A bőre mélyfekete, a szemei gránitvörösek, keskenyek, távolülők. Késő negyvenes. Ingujja felgyűrve, mindkét alkarja, ahogy a nyaka és az arca is csupa tetoválás. Nevek fehér tintával.

– Gondolom, nem árt, ha megkérdezem. Azok a hajók léteznek? Vagy csak csaliként dobtátok be?

– Léteznek… Feltéve, hogy az Obszidiánok nem találtak rájuk, vagy nem semmisítették meg őket. Miféle csaliról beszélsz? Csaliról szó sem lehetett, mivel senki sem állított csapdát. Auraét egyedül Barcáért küldtük, ám amikor Napsírból bejelentkezett… nos, akkor felismertem a lehetőséget, hogy ne meneküljek tovább. – Nagyot sóhajt, és felmutatja a könyvet.

Ezt nem hoztam le magammal. Tehát elfoglalták az Archimédészt. Mi lett Cassiusszal?

– Könnyű ösvénynek elképzelni az életet, de az ilyen pillanatokban szívesebben gondolok rá inkább részecskegyorsítóként. Te és a Leányok: két, magas energiaszintű, közel fénysebességgel száguldó nyaláb, egyszer csak egymásba csapódik. És az ütközetben végre lemeztelenedik a természeted és a természetünk minden alapvető építőköve. Pedig nem vágytam erre az ütközésre. Veled semmiképpen. És végképpen nem most.

– Miért nem?

– A gyűlölet pereméről rántottam vissza magunkat, kirángattam magamat a törmelék alól, miután összezúztad az életemet. És most… a jelenléted mindent felkavart. Felébresztette a gyűlöletet. Nos, igen. A Leányok igazságot követelnek, és én pusztán csak az ő akaratuk lehetek.

– Nem kellene ennek összeütközésnek lennie – próbálkozom.

Elmosolyodik.

– Ezért nem küzdöttél a tengeralattjáróban?

– Azért nem küzdöttem, mert rozsdát szagoltam a levegőben. Azt hittem… és változatlanul hiszem… hogy barátok között vagyok.

– Mire gondolsz?

Válaszul a teljes negyedik feltételt idézem a könyvből:

A legfőbb jó a mélybányák szele.

Átsüvít a sziklán, az emberek között fütyül, a tájak felett.

A szél nem törődik az akadályokkal,

bár azok alakítják az útját.

Ha rozsdás szagát érzed az orrodban

vagy a távoli sötétségből szerszámok zaját hozza füledbe, mosolyogj és örvendezz.

Az ösvény elért hozzád,

és te elérted őt.

Már csak gyalogolnod kell.

Becsukja a könyvet. A szeme Táncosra emlékeztet, azt leszámítva, hogy az övéivel ellentétben ezekben a szemekben nincs irántam szeretet.

– Aurae mondta, hogy… megértetted a könyvet. Kételkedve fogadtam a szavait.

– És most?

– Még mindig kétkedem, bár elismerem, hogy a memóriád lenyűgöz.

– Úgy érzed, helye lehet még a kétkedésnek? A Mars ostrom alatt áll. Kaputok előtt Obszidiánok. Mindketten Vörösek vagyunk. Nincs arra időnk, hogy egymás torkának essünk…

– Én? Vörös? – méreget. Majd folytatja: – Talán tényleg bányából jöttem én is. Mint te. A miénk a Jupiter felett lebegett. Kislányként válogattak. Mivel nem szaporító lett belőlem, nem sokkal a pubertást követően leégették a melleimet. Gázlégy lettem, airlonszárnyakon kellett héliumot aratnom a Jupiterről. Hogy Vörös? Én soha nem voltam Vörös. Sem Szürke, sem Arany. Ember vagyok. Meglehet, hogy te a gazdák szemével nézel rám, de nem illesztheted rám az embertelen címkéiket.

Kezdem azt gondolni, hogy talán nem kellett volna idejönnöm. Körbekémlelek a helyiségben. Ismerős. Hasonlít ahhoz, amelyben a Pretoriánusok vertek össze Attikában Adrius parancsára, mielőtt Trigg és Holiday kimenekített. A különbség annyi, hogy itt a mennyezeten vannak szellőzők, ott pedig a padlón futott végig a csatorna.

– Itt fogsz végezni velem?

– Nem. De ez egy fontos helyiség. Itt gyilkolta meg a Krüpteia azokat az Arész Fiakat, akiket elárultál Romulusnak. Nagy szerencsédre mi nem a Krüpteia vagyunk. Mi nem az árnyak között meglapulva vérengzünk. Bíróság elé állsz. És esélyt kapsz, hogy megvédd magadat. Ahogy a Raa is.

– És amikor bűnösnek találtok?

– Ha bűnösnek találunk, akkor kivégzünk – markolja meg a falnak támasztott hastát. A kezében hatalmasnak tűnik, hosszabb, mint amilyen magas ő maga. Feketeségébe színjátszás vegyül. Felismerem a fémet. Közel tartja, hogy elolvashassam a penge feliratát. A Tiltott Dal az. – Ezt a pengét legnagyszerűbb művészünk, Oskanda készítette. Pürphorosznak nevezte el. A tüzet hordozó. A te kezednek kellett volna forgatnia, amikor szabadságra vezetsz bennünket. Nem kötél vagy gáz által fogsz meghalni, Marsi Darrow. Ha bűnösnek találunk, ez lesz a véged.

– Komolyan gondolod, hogy ha megöltök, Sevro segít majd nektek?

– Nem. Bár félek, sok minden megváltozott azóta, hogy Auraét a keresésére küldtem. Többé nem áldozhatjuk a ti háborútokra hajóinkat. Itt van rájuk szükség, hogy Fá távozta után megszerezhessük a hatalmat.

Majdnem elnevetem magamat.

– Azt hiszed, csak úgy elmennek?

– A varégák fosztogatók. Idelenn van időnk, kivárjuk, míg elunják. És ha eltakarították odafenn az Aranyakat, mi fogunk a helyükbe lépni. Akkor pedig a Peremen végre igazságos társadalmat hozhatunk létre. Nem mintha bármi közöd lenne hozzá.

– A Köztársaságnak szüksége van…

– Nem – áll fel. – Ne rejtőzz a Mars rossz sorsa mögé. Nem isten vagy, Darrow. Hiába legyintesz, az ellenség nem omlik a földre. A Marsnak vége. A Köztársaság elbukott. Ez nem tesz boldoggá, bár úgy vélem, megérdemled. – Zsebéből egy holokockát húz elő. – Azok a férfiak és nők, akik az életüket vitték érted vásárra, akik érted haltak meg, nem állhattak nyilvános bíróság elé, nem nyilvánosan végezték ki őket, nem temették el őket. Egyszerűen csak nyomuk veszett. Eltűntek, kitörölték őket minden nyilvántartásból. Mintha soha nem is léteztek volna.

Tudom, hogy erre nem lehet mit mondani, ezért nem is mondok semmit. Az alkarja fehér tetoválásai felé biccentek. A neveket dörzsölgeti rajta a hüvelykjével.

– Bizonyíték, hogy igenis a világon voltak. Ezt a bizonyítékot magammal viszem mindenhová.

Dölyfös, a gyásza magamutogató. Mégis, megértem, miért őt választotta Fitchner a Leányok vezetőjének. Kisugárzása higgadt és erőteljes, élete viszontagságai magabiztossá kovácsolták.

– Ezek a szerencsétlenek hittek Arészban. Hittek Eóban. És mind hittek benned. Én is hittem benned. Az a reménység, ami bennem ébredt, amikor győzelemre vittél bennünket Fabii ellen… – Elneveti magát. – Csak arról feledkeztem meg, hogy a Pokolfúrók ahhoz szoktak, hogy fejjel vetik bele magukat a sötétbe, gyorsabban száguldanak a törmeléknél, amit maguk után hagynak – hajítja a kezembe a holokockát. – Mi vagyunk a te törmeléked, Darrow, és igenis fontosak vagyunk. Olyan jó a memóriád, tanuld hát meg azok nevét, akiket elárultál.

Az ajtó felé indul, de megtorpan, előveszi a láncomat Pax kulcsával.

– Ez micsoda? – kérdi.

– A fiamtól kaptam. Csinált nekem egy motort.

Odahajítja nekem, majd bevágja maga mögött az ajtót.

Magányomban dühöngök egy sort a hajlíthatatlanságán, Aurae árulásán, ezen az esztelenségen, hogy épp az enyéim végeznek velem. Harcolnom kellett volna, amikor megpillantottam Kheón jelét, jóval azelőtt, hogy Lyria figyelmeztetett bennünket. Fel kellett volna tépnem az ülést a padlóról – éppen azért arra ültem, mert láttam, hogy a rozsda elette a csavarokat és a fémet. Fel kellett volna vennem az Alkonysisakot, meg kellett volna ölnöm mindüket, lerohanni a Mélységet, foglyul kellett volna ejtenem Athénét, és kényszerítenem, hogy elvigyen a hajókhoz, melyeket a Raáktól lopott. Hagynom kellett volna ezeket az ostobákat, hadd vesszenek, húznom kellett volna haza, hogy a saját bolygómat mentsem.

Aztán lecseng a dühöm. A helyébe gyomorgörcs ébred. Fogom Pax slusszkulcsát, a nyakamba akasztom a lánccal. És a kezembe veszem a holokockát, amit Athéné hátrahagyott. Forgatom, nézegetem, egyre súlyosabbnak érzem. A lelkemet olyan régóta eszegető bűntudattól elnehezül, nehezebben nézek vele farkasszemet, mintha át kellene törnöm egy ellenséges erődítmény falát.

Aktiválom a kockát, hologramok ugranak elő.

Ezernyi apró rémtörténet árad a cellámba. Azoknak az Arész Fiaknak a vallatása és kivégzése, akiket én árultam el. Minden, ami elől évek óta menekülök. De én nem az előttem kibontakozó rémségek és kínzások miatt nem találtam odahaza soha a helyemet, nem ezért róttam a házunk folyosóit és termeit, amikor otthon lehettem Virginiával, nem ez mélyesztett szakadékot közénk a feleségemmel. Az erőszakkal és a halállal képes vagyok megbirkózni. Az őrjítő bűntudatot az szítja bennem, hogy életeket metszettem el, hogy fiatalon hullottak el férfiak és nők miattam, akik szerethettek, remélhettek volna még. Felfoghatatlan és összetett létezéseket semmisítettem meg, és a hiányuk sötét fekete lyukakat ütött a lelkemen, és ez állt közénk a fiammal is.

Hozzám hasonló, Eóhoz hasonló aljaSzíneket adtam Romulus kezére.

És miért?

Mert féltem, hogy másképpen nem győzhetek. Ez a rengeteg ember azért halt meg, hogy én hazamehessek a feleségemhez, a karjaimba vehessem a fiamat, hogy megnyerhessem a háborúmat és békében lehessek.

Száraz szemekkel, józanul nézem végig a kivégzéseket. Egyik Vörös, Rózsaszín, Narancs vagy Barna sem kapott olyan kiképzést, mint én, nem jutott nekik Mickey-hez hasonló faragó, aki háborús istenné alakította volna őket, mint engem. És mégsem tagadta meg a hitét, mégsem könyörgött egy sem az életéért. Voltak, akik némán lehelték ki a lelküket. Voltak, akik üvöltve. De a legtöbben egy nevet ordítva.

Azt gondoltam, hogy Arész nevét kiáltják a haláluk pillanatában. Vagy Eójét. De nem.

Az enyémet kiáltotta mind.

60

Darrow

A BŰNTUDAT SÚLYA

Arész Leányai egybegyűltek a tárgyalásomra.

Láncoktól súlyos lábakkal csoszogok végig az elhagyott nikkelbánya járatain. Vállamon aranyköpeny lebeg, a Fekete Baglyok borították rám gúnyosan. Tucatnyi őr kísér. Sevrót keresem a tömegben, de sehol sem látom, ahogy Lyriát sem. Viszketek a mocskos börtönruhában. Olyan ismerős minden, a ruha, a láncok, a rémület. Mennyi különböző láncot zörgettem az évek során a lábaimon!

Őreimnél sokkal több a bírám: vagy hétezer felfegyverzett lázadó gyűlt össze a teremben, annyian vannak, ahányan csak befértek. A függőjáratokról nézik a műsort, lógnak a körkörös csúszdafolyosókon, amelyek a bányaváros szintjeit kötik össze, a szárazra húzott merülőgépek burkolatán üldögélnek. Az alsó szintet zsúfolásig megtöltik, csak egy kis folyosót nyitnak előttem, hogy feljuthassak az emelvényre, ahol majd ítéletet mondanak felettem. Férfiak és nők egyformán. Ha jól látom, vannak köztük Vörösek, Rózsaszínek, Sárgák, Barnák és Narancsok, de a kasztjelet mindenki fekete kötéssel fedi a karján.

– Ők egytől egyig az első Leányok, mind veszítettek el valakit Romulus tisztogatásakor – tájékoztat Aurae. Arcukon a bőr ugyan lágy, hiszen a naptól távol élték életüket, a bányák mélyén, de a szemük keményebb egy bányász markánál.

A Lunán megvetéssel vonultam végig a szenátorok előtt. Mire jutottam vele? Ezért most alázattal nézek bele a bíráim szemébe, amennyire egy kétméteres harcos alázatos lehet a robotra és szolgálatra tenyésztettek előtt. Megnyitom a lelkemet a megvetésük előtt, megmerítkezem a haragjukban és neheztelésükben, ahogy annak idején a Szabad Légióim szeretetében. Ha az egyiket megérdemeltem, akkor megérdemlem a másikat is.

A fiatalok a legfélelmetesebbek. Megkérgesedett ifjak, akik soha nem láttak hősnek, pöfékelik a füstpálcákat, tisztogatják a pisztolyukat, a fogukat piszkálják, és a sarkukon közönyösen billegve méregetnek. Némán merednek rám a függőjáratokról. A pillantásom megakad egy sovány barna lányon a magasban. Nem lehet idősebb, mint Eo volt, amikor meghalt. A haját leborotválta, sápadt arcának fele fekete zsírral van összemázolva. Vagy valami harci festékkel. Szürkékre méretezett hatalmas fegyvert dédelget az ölében. Észreveszi, hogy nézem, ujjaival pisztolyt fog rám, és meghúzza hüvelykujja ravaszát.

– Azt mondtad, Athéné megbocsátást hirdetett – jegyzem meg.

– Régebben így volt – mondja Aurae szomorúan. – De most fegyvert forgat.

Az emelvényhez érve odafordulok hozzá. Amikor a terembe léptem, megpróbálta lekapni a vállamról az aranyköpenyt, de a Baglyok félresodorták a kezét. Athéné az emelvényen várakozik, a fején sisak, kezében pisztoly, oldalán Pürphorosz. Mögötte Diomédész áll láncra verve. Aurae fájdalmasan néz rá.

– Szerelem? – kérdezem.

– Egyszer azt mondta nekem, hogy az a szerelem, ami a kötelesség útját állja, nem szerelem. Hanem függőség, amiről le kell mondani – mosolyog szomorkásan. – Talán igaza volt.

– Nem. Diomédész agymosott nemes idióta, akinek még a katonai hitvallásában is sikerült megmaradnia tisztességes férfinek. Az Európé lakosságának kétharmada még a felszínen van, Aurae. Ha Diomédészt és Athénét sikerülne józanságra inteni és megbékíteni, még volna időnk őket a felszínről kimenteni, lehozni mindet a mélybe. Én a Raát meg tudnám győzni, de Athénét neked kell megpuhítanod. Rád hallgat, ha…

– Hallgatott rám. És Sevróra meg Lyriára. De Diomédész élete nem az ő kezében van. Ahogy a tiéd sem. Hanem az övékében – int a fejével a Leányok felé, a tengernyi bosszúszomjas szempárra.

Na, a francba. Megfogja a fejemet, és maga felé fordítja. A szeme csordultig van elfogadással és heves szeretettel.

– Amíg nem találkoztunk, gőgös zsarnoknak hittelek. Ők most is annak látnak. Mutasd meg nekik, amit nekem megmutattál. Mutasd meg nekik, hogy ki vagy. Hogy az ösvényt járó vándor vagy – mondja halkan.

Az őrök feltaszigálnak a lépcsőn Athéné elé. Zakatol az agyam, Aurae szavai kattognak benne. Athéné nevét kántálják itt is, ott is a teremben, amíg hozzám nem lép, és le nem tépi a vállamról a köpenyt, hogy undorodva félredobja. A magasba emeli a kezét. A csend úgy száll alá, mint a sötétedés, lassacskán, majd hirtelen teljesen beáll. Hangja bezengi a helyiséget:

– Marsi Darrow! Vádolunk, hogy összejátszottál ellenségünkkel, Romulus au Raával, és miattad ölték meg Arész tizenháromezer-négyszáztizenkettő Fiát a Jupitertől a Plútóig. Tömeggyilkossággal vádolunk, mert a Ganümédész Kikötőinek lerombolásakor több mint százötvenezer Vörös, Narancs, Zöld és Barna embertársunk veszett oda.

Miközben a vádpontokat sorolja, végre felfedezem Sevrót a tömegben. Nehezen bírok a szemébe nézni. Dühösen pillant vissza rám. Jogos. Ő figyelmeztetett, hogy ne jöjjünk ide. De nem hallgattam rá, csitítgattam, nyugtattam, elengedtem szavait a fülem mellett. Azt mondtam neki, hogy hazaviszem, miközben egyre messzebb és messzebb cipeltem az otthonunktól. Miközben ő nem akart egyebet, mint a feleségével és a gyerekeivel lenni. Ahogy én is.

Emlékszem az érzés tisztaságára. Hogy mennyire egyértelmű. Szeretni és szeretve lenni, vezetni és hagyni, hogy vezessenek. Ez az élet, amit helyette élek, mocskos. Mocskos vagyok, és ezt Táncos már rég megmondta. Sevro azt vágta a fejemhez, hogy azért tartom, hogy én magam fényes és makulátlan maradhassak. Ideje hát kimondanom, hogy nem végeztem jól a dolgomat. Csakis így nyílhat még esélyem, hogy beteljesítsem a küldetésemet. Mert a küldetésem nem az, hogy hajókat szerezzek, hogy megöljem Fát, és még csak nem is az, hogy megmentsem a Marsot. Az a küldetésem, hogy őrizzem a fényt, ne hagyjam kialudni.

Miután Athéné elsorolta az összes vádpontot, felteszi a kérdést, hogy bűnösnek vallom-e magamat. Aurae a tömeg első soraiból biccent. Lyria ott áll Sevro mellett, és eszembe jut a 121-es tábor. Ő is abba a sokaságba tartozott, akiket képtelen voltam megvédeni. És akkor lemosolygok Sevróra, mert arra az esetre gondolok, amikor megmentette Cassiust az Obszidiánoktól, akik fel akarták őt kötni.

– Évekkel ezelőtt egy barátom hasonló bíróság előtt állt – szegem fel az államat. – És én most hozzá hasonlóan bűnösnek vallom magamat.

Nagyon vegyes a reakció. A Leányok zúgolódnak, összezavarodtak, mások bosszúsak vagy épp felcsattannak, hogy gúnyt űzök belőlük. Sevro feje lehorgad. Aurae elmosolyodik. Lyria előrehajol, csupa szem és fül. Ő a hallgatóságom, hozzá szólok, rajta keresztül mindazokhoz, akiket felemeltem és rögtön sorsára is hagytam.

– Tisztában vagy vele, hogy a büntetésed halál? – kérdi Athéné.

– Igen. Nincs mit felhoznom védelmemre. Valóban eladtam a testvéreiteket Romulus au Raának – vallom meg, és hátrapillantok Diomédészre. – Bűnös vagyok a Ganümédész Kikötőinek megsemmisítésében, meggyilkoltam az ott élőket és dolgozókat – mondom ki hangosan, és visszafordulok a Leányokhoz. Felemelem a hangomat, hogy még a csarnok végében is hallja mindenki. – Ezernyi léleknek is elég lenne, annyi bűnöm van. Embert raboltam, kínoztam, zsaroltam, gyilkoltam, robbantottam, Esőkben zuhogtam. Mindezt elkövettem, igen. Majdnem minden eskümet megszegtem. Városokat töröltem el, többgenerációnyi életet semmisítettem meg, tengerek vizét árasztottam meg, világokat roppantottam össze. Férfiakat, nőket és gyerekeket öltem, ha nem is mindet puszta kézzel, de a parancsnokságom alatt álló hajókkal. Elárultam tanítóimat, barátaimat, a halálba vezettem őket. Sorsára hagytam légióimat, hogy a saját életemet mentsem. Ha nem is áldásommal vagy parancsomra, de a nevemben mészároltak le rabokat, telepítettek ki embercsoportokat, olvasztottak le jéghegyeket, indítottak Acélesőt ártókra és ártatlanokra egyaránt. Bűnös vagyok, igen. Szégyen és vér tapad rám. Sajnálom, amit tettem, de nem fogok bocsánatot kérni érte – közlöm.

– Hiszek Eo álmában, Arész és Ragnar álmában – folytatom. – Hiszek abban, hogy mindenkinek joga van szabadon megválasztani a maga sorsát. Hogy joga van békében élni. Hogy jogunk van továbbadni ezt a szabadságot a gyermekeinknek. Ezért nem kérek bocsánatot. Azért sem, hogy mindent elkövettem, hogy ezt az álmot áthagyományozhassam a fiamra. Még akkor sem, ha így elveszítettem jogomat a Völgyre, hogy elhaladhassak az Öreg mellett, és újra együtt lehessek apámmal, barátaimmal, Eóval. De ha tehetném, az ellenetek elkövetett bűnt visszacsinálnám. Egész életemből ezt bánom a leginkább. Nem azért árultalak el benneteket, mert ártani akartam nektek, nem azért adtalak el benneteket Romulusnak, mert élveztem szenvedéseteket. Azért tettem, mert fiatal voltam, vak, és leginkább és mindenekelőtt azért, mert féltem. Ezért tévedtem le Fitchner és Eo útjáról, és kerestem egy rövidebbet – vallom meg nekik.

– Az életemet úgy kezdtem, ahogy közületek itt a legtöbben – mondom. – Fúrni születtem, és meghalni. De aztán hatalmat kaptam, csakhogy a félelmem ettől nem szállt el. Csak elkeseredetté váltam tőle, és arrogánssá. És túlságosan is felbátorított arra, hogy másokat könnyedén odadobjak, feláldozzak. Az Iliumi Csatát követően féltem, hogy a Raák ránk vetik magukat. Féltem, hogy egyszerre nem menthetem meg a saját népemet és a tiéteket is. Ezért az enyéimet választottam. Ostobaság volt úgy tenni, mintha nem egy és ugyanaz lennénk mind. Mert egy nép vagyunk, mindig is az voltunk. Ma már tisztában vagyok ezzel. Azzal, hogy titeket elárultalak, az álmot árultam el, amiért küzdöttem. Eo soha nem tudott a világotokról, nem tudhatta, hogy létezik, de Arészhoz hasonlóan hitte, hogy álmának nincsenek határai. Hogy mindenkit befogad. Nyitva áll azoknak is, akik talán nem elég bátrak ahhoz, hogy kihúzzák magukat, amikor az Aranyak térdre parancsolják őket. Én elkövettem azt a hibát, hogy azt gondoltam, egyedül vagyok. Hogyha én elbukom, ha én veszítek, akkor senki sem marad, aki harcolhatna. Azóta tudom, hogy ez nincs így. Hiszen Arész elesett, és nézzetek körül, itt vagytok ti mind.

Sevróra nézek.

– Egyedül gyengék vagyunk. Ki vagyunk szolgáltatva a félelemnek. És egyedül az ember sokkal könnyebben enged az erkölcseiből. Bátorságunk forrása a tudat, hogy nem vagyunk egyedül. Hogy nem oszthatnak meg bennünket. Ezért kérlek titeket, könyörgök nektek: tanuljatok a hibámból! Halálom szolgáljon nagyobb célt: mentsünk meg minél több életet! Nem a saját életemért esdeklek hozzátok, hanem azokért, akik odafenn ragadtak a hold felszínén. Azokért, akik a Ganümédészen még kitartanak a pajzsaik mögött, azokért, akik az Ión még életben vannak, és ellenállnak. Kérlek bennetekek, ne fordítsatok hátat a Magnak, azoknak, akik a Marson szabadon élnek, azoknak, akik a Merkúron és a Földön harcolnak, hogy visszanyerjék a szabadságukat. Egy nép vagyunk mind. És senki sincs egyedül. Azt gondoljátok, hogy magatokra maradtatok Fával és a hordájával szemben. A rettegés azt diktálja, hogy csakis magatokat védjétek. Hogy le kell zárnotok a tengeri lifteket, még akkor is, ha így a felszínen maradt civileket lemészárolják, rabszolgaságba hurcolják. Úgy gondoljátok, hogy nincs választásotok. Pedig nagyon is van. – Diomédész felé biccentek. – Ő itt Napsír hercege. Elítélhetitek őt ősei bűnei miatt, megölhetitek. Vagy mondhatjátok neki, hogy beszéljen a Kalükéről. Hogy beszéljen Napsírról, hogy micsoda pusztításnak volt szemtanúja. Változást akartok. Eljött az idő, most változtathattok. Megmutathatjátok ennek az Aranynak, az összes Aranynak, hogy micsoda álmot dédelgettek. Haladásra vágytok? Egységre? Hát érjétek el! Itt és most és mindenkorra.

Elhallgatok, várok, amíg szavaim visszhangja is elül. Senki sem huhog, nem pfujolnak. Hátam mögött remeg a kezem. Össze van kötözve, nem tudom megmarkolni Pax kulcsát. De a mellkasomon érzem, és reménykedem, hogy büszke rám a beszédem miatt, még ha kicsit túltoltam is. Úgy fogalmaztam meg magamban, mintha ő is ott állna Sevro mellett. Ha most meg is halok, egy napon talán majd meghallgathatja, és akkor tudni fogja, hogy végül megtaláltam önmagamat.

– Tizenhat éves voltam, amikor Táncos O’Faran, életem egyik hőse közölte velem, hogy jó ember vagyok, akinek majd sok rosszat meg kell tennie. Ezért esett éppen rám Arész választása, mert tudta, hogy én lehetek a Lázadás mocskos keze. Hogy képes leszek azzá a férfivá válni, aki megteszi a szükséges rosszat is. Korábban azt gondoltam, hogy ez igazi átok. De most áldásnak érzem. Ha megnézitek, honnan indultunk, ahhoz képest ezerszer erősebbek vagyunk. Nem kérem, hogy bocsássatok meg, hogy könyörüljetek rajtam. Csak arra kérlek titeket, hogy ti ne bukjatok el ott, ahol én. Félelemből ne adjátok fel álmotokat! Ne vágjatok át az árnyak között, ne térjetek le az útról! Ismeritek az utatokat. Ha azt gondoljátok, hogy magatokban jártok rajta, csak pillantsatok jobbra és pillantsatok balra, nézzetek el a messzeségbe, a Naprendszer másik végébe, és lássátok, amit én. Az emberáradatot, a népeteket, akik egyetlen dologra vágynak csupán: szabadságra.

Végem van. Ítélkező szemek néznek rám. Gyűlölködő tekintetek. Nem ujjong senki, nem emelkednek a magasba öklök, csak a lábak csoszognak, és láncok csörögnek, ahogy az őreink Diomédészt vezetik a helyemre. Athéné a komor férfi fejére olvassa a vádakat. Amikor szót kap, megbánásnak nyoma sincs a tekintetében: ahogy körbenéz, mintha a kivégzőosztagot mérné végig:

– Minden civilizáció a társadalmi szerződésen és a kölcsönösségen alapul. Azt tanultam, hogy az aljaSzínek a biztonságért és állandóságért adták cserébe a szabadságukat. Elbuktunk, nem voltunk képesek megteremteni ezt a biztonságot. Nem tudtuk megteremteni az állandóságot. Cserben hagytunk benneteket. Megszegtük a szerződést. Járjatok el, ahogy helyesnek látjátok.

61

Darrow

A HÁROM LEGTEHETSÉGESEBB

Egy szomszédos cellába visznek Diomédésszel együtt, hogy ott várjuk meg, míg a hányaveti tárgyalásunkban megszületik az ítélet. A cellánknak kőfalai vannak, csak a fémajtó modern. És ül benne valaki. Jóképű monoklis férfi, a nyakát csúnyán összeégette egy kábítófegyver.

– Ó, te vagy az – üdvözlöm Cassiust.

– Halihó – integet udvariasan a két összebilincselt kezével. Leülök mellé.

– Mit keresel itt?

– Ha már így kérdezed, épp egy mentőakció kellős közepén vagyok. Ugyan valamivel tovább fog tartani, mint eredetileg kalkuláltam, a kimenetelét tekintve határozottan derűlátó vagyok – magyarázza, de nem tudok nevetni. – Jól van, hazudtam. Hátrahagytak néhány Fekete Baglyot az Archimédészen, és azóta fekete folt éktelenkedik az önbecsülésemen csakúgy, mint a szemem alatt – fintorodik el. – Ezek a Baglyok a settenkedésben sokkal jobbak, mint az Obszidiánok elleni harcban, ezt megállapíthatom – vakargatja a szakállát. Egy pillanatra eltűnődik. – Mind meghalunk?

Odakintről hangos ujjongás hallatszik.

– Igen – feleli Diomédész.

– Feltehetőleg – javítom ki, mert idegesít a pesszimizmusa.

– Végtelen hosszan beszéltél – mormogja Diomédész. – Gyengének tűntél.

– Te meg gyakorlatilag közölted velük, hogy basszák meg magukat, és lőjenek csak le nyugodtan – csattanok fel.

Újabb ujjongás kintről.

– Úgy fest, mindketten pocsékul leszerepeltetek – dől hátra Cassius. – Micsoda eltékozlása ez a tehetségnek. Őszintén szólva, olyan ez az egész, mint valami ócska vicc. Az elmúlt hatvan év talán három legtehetségesebb beretvaforgatója gyűlt össze itt egy helyiségben, és tessék, kiderül, hogy ez egy börtöncella! És egyikünket sem szemtől szemben, tisztességes küzdelemben gyűrték le. – Diomédésszel összenézünk, mindketten azon tűnődünk, hogy mégis mennyire lehet tehetséges a másik. – Ó, hát persze, hiszen ti ketten még nem is láttátok egymást vívni…

– Cassius?

– Igen? – néz rám.

– Fogd be – mondja ki helyettem Diomédész.

– Ugyan, jóemberek! Neveletlen gorombaság nem kacagni a halál képébe, amikor itt állunk az előszobájában. Mit gondoltok, miért vagyok mostanában ennyire vidám? – vigyorodik el Cassius, amikor felharsan egy minden eddiginél erőteljesebb éljenzés. – Ez minden bizonnyal az én ítéletem lehetett – közli, én meg csak a szememet forgatom. – Ne már, Darrow, hát semmiben sem lehetek én a legjobb?

– Jól van, lehetsz te a legmegvetettebb.

– Végre egy kis megbánást érzékelek, köszönöm.

De ezzel az ő erőtlen virtuozitása is elcsitul, végre hallgatásba merül. Nem teszi fel a kérdést, pedig mindhármunkat az foglalkoztatja, hogy mi tarthat ilyen sokáig a Leányoknak.

Majd Diomédész töri meg a csendet:

– Nem kértem, hogy a nevemben is szólj.

– Hogy?

– Kétségbe vontad a becsületemet – mondja.

Döbbenten nézek rá. Egy pillanatra elhatalmasodik rajtam az indulat ettől az elképesztő büszkeségtől, de azután csak megrázom a fejemet, és elfordulok.

– Miért tetted? – kérdezi.

– Életek. Megmentve – felelem az ő szűkszavúságát gúnyolva.

Cassius kurtán felkacag. Diomédész nem érzi viccesnek.

Előhúzom Pax kulcsát az ingem alól, azt szorongatom.

– Nem a cella kulcsa – nyugtatja meg Cassius Diomédészt, ahogy az felkapja a fejét a kulcs láttán. Lehunyom a szememet, és a végtelen űrön keresztül küldök egy imát a fiamhoz. Soha nem vihetem el neki a könyvemet vagy a levelemet, akármit írtam is neki eddig. De Sevro talán megteszi majd, és akkor talán meghallja az imámat is, és tudni fogja, hogy az utolsó percekben rá gondoltam.

– A Cestus tette – szólal most meg Diomédész. Felnézek rá az imámból. A padlót bámulja. – A Kalükénél.

Kihúzom magamat, Cassiusra pillantok.

– Mondd tovább – kéri Cassius.

– Héliosz épp csak megérkezett a felderítésből – préseli ki magából Diomédész, mint akinek ez is fizikai fájdalmat okoz. – Feljött a hídra, és én átadtam neki a Cestust. Csakhogy nem Héliosz volt az. Hanem egy szélhámos, aki Héliosz végtagjait magára faragtatta. Valószínűleg a Cestusszal lőtte szét a flottánkat.

– Egy szélhámos? – kérdezek rá.

– Igen – szűkül össze Diomédész szeme, nem tud mit kezdeni az emlékkel. – A beszéde és a gesztusai, a testbeszéde, mind majdnem teljesen tökéletes volt. És mégis… úgy éreztem, hogy valami nem stimmel. Ahogy járás közben a testsúlyát áthelyezte… Megállíthattam volna. De kételkedtem magamban. Féltem, hogy tévedek – horkan fel megvetően önmagára. – Ezért veszett oda az ármádiánk. Mert én nem bíztam az ösztöneimben. Úgy tűnik, te képes voltál a saját hibáidból tanulni. Tehát ezúttal én is bízni fogok az ösztöneimben – néz fel sötét meggyőződéssel. – Úgy gondolom, hogy a nagybátyám volt az a szélhámos. És Atlas au Raa az Obszidiánok Mindenatyája, Fá az ő kreatúrája. Ezzel torolják meg a lázadásunkat, és hogy Atlas addig meg sem áll, míg hamuvá nem perzselte az egész Perem Birodalmat – mondja, majd egy pillanatra elgondolkodik. – Vagy ki nem éheztette.

Csak bámulok.

A gyomrom összerándul. A helyükre kerülnek a dolgok. Minden egybevág. Az a láthatatlan kéz, amit én is éreztem.

– Atlas a Porvető fedélzetére lépett? Személyesen? Iliumban van?

Diomédész bólint.

– Az arcát nem láttam. Bizonyítékom nincsen. De igen.

Felnevetek, és nem is tudom abbahagyni.

– Rohadtul jókor mondod el – törölgetem a szememet.

– Eddig nem bíztam benned – vágja rá ingerülten.

Felpattanok, püfölni kezdem a cella ajtaját.

– Athéné, ide hallgass! Ki kell engednetek bennünket. Athéné! Fá nem fog életben hagyni benneteket. Athéné!

Újabb ujjongás rázza meg a kőfalakat, majd éneklés következik, amit nem értek.

– Tegyük fel, hogy igazad van – fordul Cassius Diomédészhez. – És Atlas a sátán maga, egyébként is mindenki ezt hajtogatja. Mi oka volna, hogy épp most tegye ezt? Miért nem várja ki, hogy előbb elbukjon a Köztársaság? Akkor előbb simán megszerezhették volna a Marsot.

– Tehetetlenség – felelem, és ellépek az ajtótól. Feladom. – Évekkel ezelőtt mozgásba kellett lendítenie a tervét – mondom. Diomédész egyetértőn biccent. – És ha egyszer a hógolyó elkezdett gurulni lefelé a lejtőn, a lavinát ő sem állíthatta meg. És… mivel tudja, hogy a Köztársaság gyakorlatilag megbukott – mondom ki. Cassius rám mered. – Igen. A dolgok jelen állása szerint. Atlas pedig a jövőt készíti elő. Nem egyszerűen csak arról van szó, hogy benneteket akar megbüntetni. Az ő gondolkodása nem így működik. Neki mindene a lezárás, a szálakat el kell varrnia. Gondoskodik róla, hogy a Perem ne feledje el a rettegést, és egyben előkészíti az utat a Lune nevű megmentőnek.

– Nem Grimmusnak? – kérdi Diomédész.

– Nem – vágjuk rá Cassiusszal kórusban.

– Ahogy utoljára láttam, Lysander flottája változatlanul erre igyekszik – mondom. – A csapdát megúszták, Cassius, de ahhoz pont időben érkeznek, hogy hőst játsszanak. Ismerem Atlast. A sok förtelem, amit eddig véghez vitt, azt mind Atalantia nevében követte el. A karóba húzások, a megégetések, a béketeremtés, minden. Atlas nem szociopata. Ő tanult a történelemből. Az összes rosszat a Köztársaság és Atalantia nyakába varrja, a háború sötét szakadékába taszítja a világokat, hogy a semmiből felbukkanhasson a hótiszta megmentő, aki az egész emberiségnek elhozza a ragyogó hajnalt. – Elnevetem magam. Hiszen a hajója is árulkodó. – Fényhozó Silenius. Fényhozó Lysander, az a rohadék.

– Sok rosszat lehet Lysanderről mondani, de szörnyetegnek nem szörnyeteg – ingatja a fejét Cassius. – Undorodik az Atlas-féléktől. A lelkiismerete soha nem nyugodna bele egy ilyenbe. Pusztán az a mészárlás Napsírban… Emlékezz csak, mit tett Héliopoliszban. Hogy micsoda áldozatokat hozott, csak hogy minél több életet megkíméljen.

– Akkor is csak egy Lune – jelentem ki. – Bármire képesek, főleg ha sarokba szorítják őket.

– Aha, tehát minden öröklődik? – csattan fel Cassius.

– Nem. Én azt mondom, hogy kiskorától Octavia kezei között cseperedett.

– És utána tíz éven át mellettem – vágja oda Cassius. – Soha nem volt ilyen. Még akkor sem, amikor elhoztam a Lunáról. Átadta Virginiának a jogart. Cuki kisfiú volt.

– És amikor utoljára az Ión jártatok, hogy viselkedett ez a cuki kisfiú?

Cassius úgy néz rám, mint aki legszívesebben megütne.

Diomédész eddig némán hallgatott bennünket. Most megszólal: – Cassiusnak igaza van, Darrow. – Erre Bellona kissé megnyugszik, de rám azért ingerülten pislog. – Lysander nem része ennek, láttam az arcát a Porvetőn. Amikor bezárult felettünk a csapda. Nem tudott róla. És neki is feltűnt, hogy valami nem stimmel. Ahogy nekem. Csak neki a szélhámos rövid kardja lett gyanús.

– Várjunk csak – fordul felé Cassius a homlokát ráncolva. – Lysander a Porvetőn volt? Nem a saját flottájával… tart ide? Nem a Fényhozón szeli át épp a végtelen Övet?

– Nem – feleli komoran Diomédész. – A hajói lassúak, nem tudtak a mi tempónkban haladni, ráadásul javításokat végeztek indulás előtt. Ezért az én meghívásomra a mi flottánkkal jött egy tizednyi Pretoriánusával. És amikor a hajónk odalett, ott volt velem a hajóhídon.

Cassius arca elsápad, erőtlenül hátrahanyatlik.

– Meghalt?

– Nem tudom. Feltételezem. Atlas a fejemre fosztószerkezetet tett, nem hallottam és nem láttam semmit. Csak a kín volt és a sötét. – Elhallgat, a fájdalomra gondol. – Aztán egyszer csak megragadott valaki. De szagokat sem éreztem a maszkban. Ez a valaki vonszolni kezdett, és elzuhantunk. Éreztem a testemen a testét. Vértet nem viselt, de erős volt. Csakis Lysander lehetett. Rajta kívül nem tartózkodott más Arany a hídon vértezet nélkül. Betuszkolt egy mentőkapszulába, aztán megragadta a lábaimat, belekapaszkodott, miközben őt kirángatták.

– Ha ott volt ő is a hajóhídon, őt hogyhogy nem szúrták meg a tüskék? A bénítóméreggel? – kérdezem Cassius árnyékától.

– Megszúrták.

– Hogy tudott mégis mozogni?

– Ezen én is gondolkodtam. De az anyámtól korábban kapott egy toxinpiócát, mert a Phoboszon Atalantia parancsára megmérgezték. Napokig kómában volt. Kis híján belehalt. Biztos az szívta ki a testéből vagy semlegesítette a mérget, amivel Atlas ránk támadt – magyarázza, majd kedvesebben folytatja Cassiusnak: – Sajnálom, hogy velünk volt. Sírt, amikor azt hitte, meghaltál az Ión, és tudom, hogy sok mindenben nem értettetek egyet, de ő volt az egyetlen Arany a Magból, akiben végül megbíztam. Anyám bizalmát is elnyerte, és végül talán még Hélioszét is. Betartotta a szavát, nemes férfi volt. És ha ezért valakinek hálás lehet, az nem Octavia – teszi Cassius térdére a kezét. – Gyászolom, hogy kihunyt a fénye.

Nincs gyászbeszéd, ami ilyen feloldozást hozhatott volna Cassius számára az őt élve felzabáló bűntudat alól. Bizonyos szempontból felmentésnek is érezheti. Elhatalmasodik rajta az érzelmek kavalkádja, hátrarogy a falnak, én pedig hiába viseltetek olyan heves ellenszenvvel Lysander iránt, együttérzek a barátommal, ezért be is fogom a számat. Remélem, Diomédész nem téved abban, amit mondott.

62

Darrow

ZSARNOKOK ZÚZALÉKA

Fekete Baglyok csapata taszigál hármunkat egy haditanácsterembe, amit beragyog Ilium térképe. Tucatnyi technikus néz fel ránk, ahogy belépünk a félhomályba. Athéné Auraéval áll az információcsillagzat alatt. A holdak és városok sorjában egymás után hunynak ki pislákolva, míg végül egyetlen fényes pont marad felettük: az Obszidián ármádia Európé felé araszol a Jupiter felett.

Aurae felénk fordul, rám mosolyog, majd kissé oldalra lép, hogy Diomédészt is lássa. Athéné a vállait tekergeti, mindene merev, majd letelepszik egy székre. Pürphorosz, a fekete hasta az ölében hever.

– Tizenöt éves koromban a klánunk a bányában úgy döntött, hogy átveszi a hatalmat – kezdi mindenféle bevezető nélkül. – Nagyon rég volt. Eleinte csodálatosan alakult a felkelés, de amikor az öregek elkezdték a túszainkat kivégezni, tudtam, hogy nekünk végünk. És mégis, amikor az öreg, akit a leginkább kedveltem, a kezembe nyomta a pisztolyt, hogy akkor mutassam meg, gázlégy vagyok-e vagy Vörös harcos, az ujjam meghúzta a ravaszt. Tizenegyszer. Tizenegy életet vettem el. Klánom pedig megmutatta a Peremnek, hogy a Vörösek vérszomjas vadállatok, akiket kordában kell tartani.

Aktiválja Pürphoroszt, és a székről fel sem kelve váj vele Cassius lábai elé tizenegy rovátkát a padlóba.

– Amikor a Raa-katonák eljöttek, én elmenekültem. Nem sokunknak sikerült. Kalózokhoz csapódtam, és belemerültem a szégyenembe. Lassan elhitettem magammal, hogy nem szabadságharcos voltam, hanem terrorista. Vadállat. Azután Arész rám talált, és megmutatta, hogy az öreg, aki a pisztolyt a kezembe adta, még él. Méghozzá vígan és távol a gázbányától, ahol kirobbantotta a felkelésünket. Békés jólétben. Bevallotta, hogy az a felkelés egy Krüpteia műveletnek indult, és végig az is maradt. Még a lázadásban is az ő eszközeik voltunk. Arésznak köszönhetem, hogy megtudtam az igazságot, hogy az Arany uralom félelemből, bűntudatból és bizalmatlanságból szőtt illúzió. – Felpillant a Jupiter kavargó viharaiban felénk kúszó hajókra. – Atlas au Raa. Ez a… népirtás valóban az ő műve?

Ezek szerint hallgatta beszélgetésünket a cellában.

– Igen – feleli Diomédész.

– Bizonyítékod nincs rá.

– Nincs, de ez is csak a nagybátyám ügyességét és tudományát igazolja. Semmi mást.

Athéné rágcsálja kicsit a száját, mielőtt rám nézne:

– Arész azt állítja, hogy te képes vagy szétzúzni Atlas csalását. Igaz ez, Darrow?

– Arész? – vonom össze a szemöldökömet.

Valami moccan a terem homályba vesző sarkában. És akkor minden elsötétül. Eltűnik minden fény és hang, még a saját kezemet sem látom többé. Aztán felmordul Arész, falak lerombolója, férfiak pusztítója:

– A térdeplő fiú vagyok. A megtört leány vagyok. Az özvegy vagyok, és az ő remegő ökle. Zsarnokok zúzalékának szemete vagyok. A megkorbácsolt vagyok, a hajlott hátú, az összetört és a rabszolgasorba vetett. Vagyok a szelíd és az erőtlen, az alázatos és a néma dühük. Az Aranyak elvették hangotokat, és ezzel megnyitották torkomat. Én vagyok te. Mi vagyok mindannyian. Arész vagyok, láncok leverője.

Ismerem ezt a beszédet, nagyon régi, még azelőttről való, hogy eljöttem volna a bányából. Évekkel később bukkantam rá a holoneten, és szerintem még ma is sokan szeretik hallgatni, mert ez Arész. Ez volt ő – nem hős, igazából nem az volt. Sokkal inkább az Aranyak apró és megosztott szívünkre bocsátott sötét árnyának erőt adó tükörképe volt ő.

Vakító fénypupilla nyeli el a ránk borult sötétséget, míg végül meglátom Sevrót előttünk. A fején az Alkony Sisak. Csillagként pislákol, majd vörösbe olvad. Hát ezt tudja.

– Neptunusz pöcsére mondom, azt hittem, meghaltam – mormolja Cassius.

Sevro leveszi a sisakot, és az visszafakul feketébe. Leborotválta a szakállát, megint a régi kecskeszakállával pompázik. Vigyorogva konstatálja, micsoda hatást ért el.

– Veszett látvány, mi? Hadésznak hála van a szoftverjéhez használati utasítás.

– Ez meg mi volt, Sevro? – érdeklődöm.

Felpattan egy műszarfalra, a lábait lóbálja.

– Nos, a következőképpen állunk. Miután az idióta fejeteket nem akarták látni, és bespájzoltak benneteket, gondoltam, én is megtartom a magam kis szónoklatát. Nem nagy ügy a fatert halálában kifényezni. Csak arról feledkezünk meg, hogy jó nagy gáz volt az öreg. Bármelyikünknél nagyobb gáz volt, ezért választotta épp Athénét. Meg Táncost vagy Harmonyt meg Darrow-t – bök felém a sisakkal. – A megtörteket és betegeket vette maga mellé, mert tudta, hogy a maga kedvére és erősebbre tudja formálni őket. Az öregem nagy álmodozó volt, de nem idealista. Na, az nem. Ha az lett volna, cukibb istent keresett volna magának. Arész az Aranyak ragyogása alatt meglapuló véres igazság. A dicsőségük árnyéka, és ez az árnyék a miénk. Ez az árnyék a veszteség és fájdalom, ami annyira elborította az agyunkat, hogy nem akartuk tovább játszani a szerepünket. Mindannyiótokat valami más okból választott az öregem. Táncos építő volt, mint amilyen Athéné is. Megmutatta nekem, hogy az elmúlt tíz év alatt micsoda hálózatot épített itt ki – mondja, és nyílt csodálattal néz a nőre. – Téged, Darrow a jégcsákányának választott, miközben annál sokkal több vagy. Ezt a halála előtt mondta el nekem. Hogy mindkettő lehetsz egyszerre, ha képes megtartani téged a helyes úton. De aztán meghalt, méghozzá szerintem túlságosan is korán. És itt hagyott bennünket a gonosz kis dolgainkkal. Mi pedig még nem álltunk készen, de persze megtettük, amit tehettünk.

Athéné és a teremben jelen lévő Leányok felé int a fejével:

– Ezt mondtam el a Leányoknak, miután bemasíroztam hozzájuk a sisakomban. A fater is elbaszarintotta. Sokszor. De aztán mindig felállt, leporolta magát, és ment tovább az úton. Megmondtam a Leányoknak, hogy ezt nálad, Főnök, senki többször nem játszotta el, talán még az öregem se. Hogy elbuksz, aztán felállsz, és csinálod tovább. És mindig megpróbálsz megváltozni. Jobbá válni.

Rég nem hívott már főnöknek. A Leányok, sőt maga Athéné is büszkén csillogó szemekkel figyelik, mint akik tanúi lehettek a megérésének és kibontakozásának. Azt hiszem, most először érzem azt, hogy életének ebben a szeletében is végre rátalált ugyanarra az elhivatottságra, amire apaként réges-rég. Mintha énjének két része, Sevro Barca és a Kobold végre egybeolvadt volna. Olyan végtelenül büszkén hallgatom.

– Zűrös lettél, vágod? – mondja a képembe sóhajtva. – Magad mondtad ki. Hogy levágtad a sarkokat, mert annyira igyekeztél a sötétség végén hívogató fénybe. Közben megfeledkeztél arról, amit te magad mondtál, és ettől rágtam be rád a legjobban – magyarázza. A fejemet oldalra biccentve nézek rá. – Évekkel ezelőtt. Lehet vagy tizenkettő, tizenhárom. Ragnar teteme felett álltunk, és akkor mondtad, hogy ne várjunk a fényre, mert a fény mi magunk vagyunk. – Körbepillant a teremben. – Mi vagyunk az. Csakhogy tompul a fényünk. Miért van ez így, ezt kérdeztem tőlük.

Feltartja az ujját a magasba, és indulatosan néz körbe.

– Az öregem egymaga volt. Egyetlen dühös ember, akinek az volt a nagy erőssége, az egyetlen, hogy rájött, hogyan szabadíthatja el az áradatot. És felhatalmazott bennünket, hogy kitörjünk a börtönünkből, amit ránk szabtak – biccent Athénének. – Aztán kettő lett belőle. Majd három. És most ő az egész Mars. Ő a Leányok. Milliárdokká vált. De akkor miért fakulunk? Mert nem akarunk itt lenni. Túl akarunk lenni ezen az egész szarságon, azt várjuk, hogy élhessünk végre. De ha egyszer ez van. Ez az életünk, és az is marad, amíg nem változtatunk. És nincs ezzel semmi baj. Ahogy Darrow mondta, ez áldás, hiszen a mi előjogunk, hogy harcolhatunk. Fejezzük hát végre be a marakodást, ne egymás lábát akarjuk lerágni. Ostobaság. És sosincs vége. Miközben pedig annyi egyéb dolgunk lenne – közli, és megpaskolja a sisakot. – Szükségünk van Arészra. És az építőinkre – pillant Athénére. – A pajzsainkra – mutat a Leányokra. – És szükségünk van a romlott, elkényeztetett szövetségeseinkre, akik mindig késve érkeznek a bunyóba – vet ingerült pillantást Cassiusra. – És nagyon kell nekünk az Aratónk, hogy megmondja, hogy verjük szét ezt a rohadványos szemétláda sereget, mert ő meg ehhez ért. – Athénére néz. – Rendben?

– Mi a terv? – kérdi tőlem Athéné komoran.

– A hajótok… – fordulok Sevróhoz, majd vissza a nőhöz.

– Távol a holdtól.

Akkor megyünk a rögösebb ösvényen.

– Fá hordája tűzkerékként tarol végig mindent, megállíthatatlanul. Csakhogy egy Obszidián tűzkerék egyetlen tengelyen forog, és ez a tengely a vezére. Ha Fát megöljük, oldalra dől a tűzkerék, megtörik a lendület – fejtegetem. – Én meg tudom ölni Fát, ha megkapom a megfelelő embereket.

Athéné gyanakodva fonja össze a karját a mellkasán.

– Fá körül egész hadsereg nyüzsög. Van terved, hogy hogyan férkőzz a közelébe? És arra, hogy mi legyen a sereggel, amikor elveszti a vezetőjét? – kérdi. – Győzelemnek semmiképpen sem nevezhető, ha több százezer gazdátlan fosztogató gyilkost rászabadítunk Iliumra.

– Sevro arckifejezéséből ítélve neki van erre elképzelése – mondom.

– Méghozzá egy nagy klasszikus. Rühellni fogod – feleli.

– És Fát mi fogja attól visszatartani, hogy egyszerűen csak megöljön téged, ha tényleg sikerülne hozzá férkőznöd? – ágál tovább Athéné.

– Ashvarra hívtam. Becsületpárbajra. Egy ilyen hír gyorsabban körbejár egy hadseregben, mintha tapsolok egyet. – Aurae, Cassius és Athéné kétkedőn húzogatja az orrát, de Diomédész rábiccent, mintha ez egy általános igazság lenne. – A varégák harcos kultúra, hírből nyilvánvalóan ismernek. Az Obszidiánokra pedig még mindig lehet hatásom.

– Úgy mondod, mintha az egész magától értetődő lenne – jegyzi meg Athéné.

– Ja, ez a stílusa – bólint rá Sevro. – Részben ezzel veszi le az embert a lábáról.

– Nem lesz magától értetődő – tiltakozom. – De más megoldás nincs. A hajóhaduk veszedelmes, maga a hadsereg pedig rémséges. Atlasnak és Fának sikerült eltalálnia a megfelelő hangvételt, mostanra úgy ugrálnak, ahogy ők fütyülnek. De erre mi is képesek leszünk. Ismerem az Obszidiánokat, és ők ismernek engem. Vannak vegyészeitek? Olyanok, akik ismerik a mérgeket?

– Mindkettő – biccent Aurae.

– Remek. Szeretném, ha analizálnák azokat a tüskéket, amelyeket Diomédészben találtunk.

Aurae bólint, de Athéné jóváhagyását ő is kivárja.

A nő felpillant a térképen araszoló Obszidián flottára, mélyet sóhajt, és megadja magát.

– Sevro beszédét követően, és miután hallottam Atlasról az eszmecseréteket, azt javasoltam a Leányoknak, hogy halasszuk el az ítélethozatalt. Egyetértettek velem – közli, és Aurae személyesen oldja le rólam a bilincseket. Megszorítja a kezemet. – Semmi sem vehet rá bennünket, hogy eláruljuk elveinket. Nem hagyjuk cserben a felszínen rekedt népet. Megnyitjuk a tengeri lifteket, és fogadunk minden menekültet. De ez mit sem ér, ha az ellenséget nem tudjuk legyőzni – hajítja a kezembe Athéné Pürphoroszt. – Te leszel hát a lándzsánk hegye, ahogy ennek a kezdetektől lennie kellett volna. – Bőrmarkolatánál fogva kapom el a fegyvert. Tökéletesen kiegyensúlyozott jószág, pedig micsoda rendkívül hosszú pengéje van. Csodálom kicsit, megforgatom. Azután megnyomom a váltógombját, és parittyaPengére alakítom.

Athéné és a Leányok vegyes érzelmekkel merednek rá, majd vezérük némi hallgatást követően megszólal:

– Nem ajándékba adom, hanem emlékeztetőül. Hogy ne feledd az esküdet. Ha Fá meghalt, visszahozod nekem, térdre ereszkedsz előttünk, és elfogadod az ítéletünket. Add a szavadat. Mindenkire, akit szeretsz.

Sevróra sandítok, ő bólint.

Megmarkolom a kulcsot a mellkasomon.

– Pax fiamra esküszöm. Szavamat adom. És Diomédésszel meg Cassiusszal mi lesz?

– Megmondtam nekik, hogy az Áll velem van – mondja Sevro. – Az öregem is így akarná.

Ezt hallván Cassius bajtársiasan odabiccent neki. Aurae leoldja róla is a köteléket, és valamit súg a fülébe.

– Hát Diomédész?

Athéné odabiccent a Rózsaszínnek, aki egy táblagépet tol Diomédész elé. Ő lassan olvassa, és ugyanolyan lassan elkerekedik a szeme.

– Az alárendeltségi viszonyok eltörlése… – Tovább olvassa. – Szabad életútválasztás? Mi ez?

– A jövő, Raa – feleli neki Athéné.

– Nem hihetitek, hogy a Holdurak valaha is belemennek ebbe…

– Mi abban hiszünk, hogy számon lehet kérni az adott szót – vág közbe Athéné. – Azt mondtad, cserben hagytatok bennünket. Így is van. De kárpótlásképpen nem a fejed kell, hanem a szolgálataid. Ha pásztor vagy, aminek a Raák magukat mondják, akkor cselekedj is úgy. Vezess bennünket egy új, jobb jövőbe. Ha az életünket, az ügyünket kell vásárra vinnünk, akkor nem fogjuk később önként visszavenni azokat a láncokat, amelyekben évszázadok óta sínylődünk.

Diomédész olvassa tovább az iratot.

– Még ha szándékomban állna is tiszteletben tartani ezt a… – Majdnem azt mondja, hogy tébolyt. – Ezt a… szerződést, akkor sem tehetném. Nem vagyok sem Konzul, sem Uralkodó. Csak Olümposzi Lovag vagyok. Hamisság lenne, ha azt állítanám, hogy hatalmamban áll akár csak az egyik pontot is érvényre juttatni…

Athéné kikacagja.

– Felfogod, micsoda lehetetlen kihívás volt hetéráid közé bejuttatni egyik Leányunkat? – kérdi. – Mint amekkora Arésznak volt Darrow-t megteremteni. Tudod, mi volt Aurae feladata? Mondd el neki, Aurae.

A Rózsaszín idegesen pislog.

– A feladatom az információgyűjtés és -átadás volt, legfőképpen a Krüpteia és a hadi ügyletek tekintetében. Az elsődleges… funkcióm megakadályozni, hogy igazi zsarnok kerüljön a Raa-Ház élére. Szerencsére nem akadt egy ilyen jelölt sem.

Diomédész oldalra billenti a fejét:

– És mi lett volna, ha nincs ilyen szerencséd?

– Akkor megöltem volna a jelöltet. A nép érdekében.

Diomédész meghökken.

– Aurae nagyon régen tájékoztatott bennünket, hogy belőled szigorú, de igazságos vezető válhat, Diomédész. Időtlen idők óta tisztában vagyunk jellemeddel – mondja neki Athéné. – Ráadásul Romulus au Raa fia vagy, ami fontos. A szavadat meghallják még a Plútón is. Nem vagyunk ostobák, tudjuk, hogy a Holdurak tiltakozni fognak ez ellen. A Peremen mindig lassan alakul minden, nincsenek gyors változások. Nem is kérjük tőled, hogy két nap alatt bontsd le a hatalmi rendszert. Csak azt várjuk, hogy esküdj meg, hogy személyes küldetésed lesz a rendszer megváltoztatása, amiért addig küzdesz, amíg keresztül nem vered a Dekagonon. Ha a háborúban szövetségesekként harcolunk, akkor a békében is partnerekként kell bánnunk egymással.

Diomédész nagyot nyel.

– Azt várod tőlem, hogy legyek a… házi Aranyatok? Az ügynökötök?

– Nem. Szeretnénk, ha te lennél a mi Virginia au Augustusunk, Diomédész – helyesbíti Aurae. – Nem házi Arany. Sokkal inkább a látnokunk. A gyengék és elesettek bajnoka.

– És… mi tart majd vissza attól, hogy az első adandó alkalommal eláruljalak benneteket?

– A jellemed – mosolyodik el Aurae. – A becsületed. A szíved. És az esküd.

– Elfelejtitek, hogy felesküdtem arra, hogy megvédem a fennálló rendet…

Aurae megmarkolja a karját.

– Felesküdtél arra is, hogy megvéded a Perem népeit. Nézz a szemembe, Diomédész, és mondd, hogy szolgálnom kell téged – vonja fel a szemöldökét. – Mondd a szemembe, hogy te többet érsz, csak mert ott van az a kasztjel a kezeden. Mondd, hogy én kevesebb vagyok nálad!

Megfogja a férfi állát, és felemeli a fejét, hogy belenézzen a szemébe. Lángoló tekintete belefúródik a lányéba, mintha egy részecskeágyú sugara lenne. Akkor Aurae megpöcköli az orrát. És Diomédészből kirobban a kacagás. Még én is összerezzenek a váratlan hangtól. Majd a mosolya felülír minden várakozást, nem is hittem volna, hogy az arca ilyesmire is képes.

– Ha ezt nem tudod kimondani, akkor talán itt az ideje, hogy tegyél egy időszerűbb esküt – mondja neki Aurae.

Diomédész visszasavanyodva fordul Athénéhez.

– Ha megesküszöm erre, akkor megnyitjátok a tengeri lifteket? Az emberek lemenekülhetnek a Mélységbe, és én visszakapom a fegyvereimet, hogy csatlakozzak Darrow-hoz a Fá elleni harcban? Az Atlas elleni harcban? – komorul el.

– Mi nem kérjük számon az ivadékokon őseik bűneit, Raa – mosolyodik el Athéné. – Add a szavad, és magam adom a kezedbe fegyvereidet.

63

Lyria

TÖRT KRUMPLI

Jönnek az Obszidiánok. A tengeri liftek két napja egy pillanatra sem állnak le: újdonsült fegyverrel felszerelt újdonsült katonákat visznek felfelé, és civileket hoznak lefelé, hogy az alsóváros mélyebb rétegeiben elrejtőzhessenek. Idelenn a Leányok majd megszakadnak, hogy hevenyészett befogadótáborokban helyezzenek el mindenkit. Egyébként a fegyvereket leszámítva a két csoport látványban nem sokban különbözik: eltökéltség, rémület és méltóság sugárzik egyként a felszínre igyekvőkről és az onnan érkezőkről, ráadásul az Ión látott Obszidián zsoldosokhoz képest egyformán gyerekeknek látszanak mind.

Ha az Obszidiánok áttörnek az alsóvárosba, a Leányok nem fogják tudni feltartóztatni őket, ez még nekem is egyértelmű. Vagyis Darrow nyilvánvalóan tervez valamit, bár engem senki sem avat be. A Leányok azzal sem vesződtek, hogy bezárjanak velük együtt. Csak rám legyintettek, hogy ez „ártatlan”. Meg hogy tegyem magam hasznossá. Beosontam hát az egyik kaszárnyába, és loptam magamnak egyenruhát.

Átvágok az emelvény előtt, ahol most felpakolt rakodógépek jönnek-mennek, és felkapaszkodom a parancsnokság nehézkes ajtajához, de az ott őrködő Leányok elém állnak. Egy Zöld férfi és egy Sárga nő.

– Belépési engedélyt – mondja a nő.

– Belépési engedélyt? – ismétlem kérdőn.

– Belépési engedély nélkül nincs belépés.

– Basszus. Basszus. Engedélyről rohadtul nem esett szó. Barca élve megnyúz. Nem ismertek fel? – kérdem, mire összenéznek. – Szarveretes marsi vagyok. Darrow unokahúga, Rhonna. Barca segédje. Vágjátok? – emelek a magasba az orruk elé egy doboz puskazsírt, amit a raktárból emeltem el. – A sisakját akarja kifényezni.

– Engedély nélkül nem lehet.

– Nyissátok ki a fületeket, nem halljátok a kiejtésemet? – mondom nekik idegesen. – Látjátok, mennyire alacsony vagyok? Nyilvánvaló, hogy marsi. – Na, ezt elhiszik. – Figyeljetek, rohadtul megöl, ha megint elcseszem. Nem vinne be hozzá valamelyikőtök? Ha muszáj, meg is bilincselhettek. Találkoztatok már vele? Arész Fiával? Nem akarnátok?

– Majd én beviszem – mondja a Sárga. A Zöld akadékoskodik, mert persze ő is meg akarná ismerni Sevrót. Végül a Sárga marad felül, és megyünk is be a nagy ajtón. Folyosók során visz befelé, míg végül elérkezünk egy nagy ajtóhoz, amelyen Zöldek áramolnak ki-be.

– Itt várj…

A Zöldek nyomába vetem magam.

Megyek utánuk egy izzó képernyőkkel teli terembe, ahol állatira nyüzsög mindenki. Darrow a középpont, körülötte Leányok tülekszenek, előttük a fő kivetítő holográf. Athénével és Diomédésszel vitatkozik valamin. Felettük ragyog az Európé, melynek tengerén vörös pont halad előre. És akkor megmarkolja valaki a fülemet, de olyan erővel, hogy hangosan felkiáltok. Athéné, Diomédész és Darrow egy emberként fordul felém, közben engem kifelé rángatnak a helyiségből a fülemnél fogva. Kint a folyosón Sevro vasal a falhoz.

– Mit művelsz itt? – acsarogja a képembe.

– Leborotváltad a szakálladat – nyögöm, mire megráz. – Nem azért utaztam idáig, hogy most mindenki megfeledkezzen rólam, és mindenből kihagyjatok. Beszélni akarok Darrow-val!

– Hogy tudtál… – Elhallgat, és a mellette aléltan álldogáló Sárgához fordul, aki úgy bámulja, mint egy istent. – Uzsgyi – vicsorít rá Sevro, mire a Sárga nyúlként eliszkol. – Minden valamirevaló őr szabadnapos – motyogja. – Mit keresel itt?

– Darrow-val kell beszélnem.

– Mit láttál?

– Semmit.

Megpöcköli a fülemet.

– Neked a különleges biztonsági szabályzat szart sem jelent? Mit láttál?

– Mi az a különleges szabályzat?

– Mit. Láttál.

– Semmit, csak egypár kijelzőt – ismétlem, ő meg összehúzott szemekkel méreget, de úgy látszik, hisz nekem. – Muszáj beszélnem Darrow-val, Sevro. Mondd meg neki, hogy megígérte.

Órákkal később a parancsnoki központ étkezdéjében szundikálok, és arra riadok, hogy megsüllyed mellettem a pad. Felülök. Kitörlöm az álmot a szememből, és pislogva konstatálom, hogy Darrow falatozik. Sevróval ellentétben ő megtartotta a szakállát. Mintha nem is ugyanaz az ember lenne, akit korábban az irányítóteremben láttam. Holtfáradt és valahogy kisebb is. A bal keze remeg. A nyaka hajlott, a teste görnyedt. Kicsit rosszul is érzem magamat, hogy bepofátlankodom a néhány pillanatba, amikor lélegzethez juthatna.

– Hallom, beszélni akarsz velem – mondja. – Durván sok vasat tartunk épp a tűzben. Öt perc múlva megbeszélésem van.

Sevro a másik oldalamon dobja le magát a padra, és kajálni kezd.

– Szóval beszélj.

– Megegyeztünk – kezdem.

– Ezért kaptad ezt a pár percet – bólint Darrow.

– Segíthetek nektek.

Rágás közben elfintorodik.

– Figyelj, Lyria, biztosra veszem, hogy segíthetsz, de tudod…

– Ilyen leereszkedően? Az után a beszéd után? Ez az én harcom is. Vagy csakis azért hordtad össze azokat a szép szavakat, hogy ne lógassanak fel?

Felhúz, hogy még csak rám se néz, ezért elrántom előle a kajástálcát. A villáját beledöfi egy krumpliba, és miközben nagyban csócsál, visszahúzza a tálcát.

Megrohannak a kétségek. Azt duruzsolják az agyamba, hogy hagyjam a fenébe az egészet. Hogy ne akadályozzam. Mert ez nekem tényleg túl sűrű. Ez háború, és abban ő van otthon. De nem vagyok hajlandó a gyerekekkel meg a lágy Színekkel összekuporodva a kaszárnyákban lapítani, miközben az Obszidiánok ránk törik a kapukat.

– Amíg el nem jöttem a Marsról, utáltam – futok neki megint. – Mert nem volt soha az otthonom. A bánya volt az otthonom. Ott szerettem élni. Biztos, mert Gamma voltam, mindenesetre én szerettem ott élni, és te mindent tönkretettél. – Sevro szeme Darrow-ra villan. – Tönkretetted a világomat. Vége, és soha nem kaphatom vissza. És ezért kicsit mindig is utálni foglak. De minél távolabb keveredem a Marstól, annál jobban hiányzik. Annál jobban akarok harcolni érte. Nálam fiatalabb fiúk és lányok lesznek kénytelenek puskát ragadni nemsokára, ha Atalantia megérkezik. Azok a fiúk és lányok, akik hozzám hasonlóan túlélték a menekülttábort. És elhiheted, hogy ők sem a saját akaratukból jutottak oda, nem jó szándékukból hagyták ott a bányát. Hanem a tiédből. Te döntöttél helyettünk. Csakhogy ők nem siránkoznak emiatt, nem bujkálnak, mint én, hanem beleállnak. Harcolnak. És most már én is ezt akarom. Segíteni – mondom, és odahajolok az arcába. – És köztünk szólva, nekem nem az az erősségem, hogy valami Sárkányvadászon törjek előre a csatában, vagy rakodókat üzemeltessek meg ilyesmik. Az én erősségem az, hogy egy bizonyos Obszidiánnal olyan kapcsolatban állok, amilyenben.

Darrow leteszi a villáját, és rám néz. Végre érdekesebb lettem, mint a kaja. Sevro csak fal tovább.

– Tudom, hogy szerinted Volga átállt Fához, és pont – nyomulok tovább.

– Sigurd szerint saját egységet vezet. És Fá a lányának nevezi.

– Na de vajon Volga az apjának nevezi-e Fát? – mondom tovább a magamét. – Nem ismered őt úgy, ahogy én. Jó ember, Darrow. Csak soha nem kapott esélyt a rendes életre. Ezért hát alkalmazkodik. Mindig. És most el van veszve, ahogy te magad is mondtad azoknak az Obszidiánoknak az Ión. Én hazavezethetem. Mert Volga a szíve mélyén szereti a Köztársaságot. Azért adta fel magát Fának, hogy megvédje a népeket. Küldj el hozzá. Küldj el az Obszidiánokhoz. És én észhez térítem őt.

– Küldjelek az Obszidiánokhoz? – húzza össze a szemét. – Mégis hogy?

– Sigurddal. Intézd el, hogy vigyen Volgához.

– Fogalmunk sincs, hol van. Sigurd se tudja. Egy megszállás kellős közepén járunk, Lyria. Amint berobbannak a légkörbe, elszabadul a pokol idelenn – csóválja a fejét. – Ráadásul még nagalul se beszélsz.

– Ja ig syn fal tanga – vágom rá. Darrow a homlokát ráncolja. Sevro elvigyorodik.

– Te tudtál erről? – fordul hozzá Darrow.

Sevro megvonja a vállát.

– Meglehet, hogy hallottam esténként, ahogy az Arcsin magolt.

Amennyire lehet, elhúzódom a közeléből, Darrow felé.

– Túl régóta megnőttél, el is felejtetted, hogy néz ki idelenn a világ – mondom neki. – Hogy hogy tud egy ilyen aprócska Vörös elsurranni a nagy emberek hóna alatt. Hogy meg se látnak. Úgy hallom, ennél a Fánál nem sokan nőttek eddig nagyobbra. És azt is tudom, hogy tervezgetsz valamit. Hadd segítsek magunk mellé állítani Volgát! A Mars érdekében.

– Félsz, hogy megölöm.

– Fogalmam sincs, mit fogsz csinálni. De Ragnar a barátod volt. Nem tartozol neki annyival, hogy megmentsd a lányát?

– A csaj nem is ismerte Ragnart – jegyzi meg Sevro.

– És erről talán ő tehet? Egy kémcsőben tenyésztették ki, előbb Echo Cityben volt rakodó, aztán vállalkozó, aztán fogoly, aztán…

– Hadúr – szúrja be Sevro cseppet sem segítőkészen.

– Ő maga a Köztársaság – mondom a magamét rezzenetlenül, és Darrow csak egyre jobban ráncolja a homlokát, de ez talán nem is rossz jel. Lehet, hogy elkaptam a fonalat? – Nem az ő hibája, hogy az lett belőle, amivé lennie kellett. Abban viszont biztos vagyok, hogy ha eljutok hozzá, és megmondom neki, hogy segítenie kellene nektek… akkor megteszi.

– Elrabolta a gyerekeinket – közli Sevro. – És veled ellentétben ő aktívan benne volt. Lelőtte Kavaxot. És én bírom Kavaxot.

– És később meg megvédte Victrát a Vörös Ököltől. Kérlek, bízzatok bennem! Kérlek szépen!

Darrow szótlanul böködi a krumplikat a tányérján, míg tört krumplija nem lesz. A héjat feltekeri a villa egyik ágára.

– Azt átgondoltad, hogy mi lesz veled, ha elkapnak? Vagy ha mégis tévednél vele kapcsolatban?

Az elgyötört burgonyára meredek.

– Ja.

– És tudod azt is, hogy ha bejutsz oda, mi nem tudunk megvédeni? Mert a küldetésünk mellett elhanyagolható tényező vagy.

– Aha.

– Te mit gondolsz, Sevro? – sóhajt nagyot.

– Hmmm – cirógatja amaz a kecskeszakállát. – Azt gondolom, hogy nem vagy már annyira népszerű a Volk köreiben, mint hiszed. És azt is gondolom, hogy ha Lyria képes átállítani Volgát, az megduplázza az esélyeinket a Dologgal. Azt gondolom, hogy ha valaki szerezhet nekünk bizonyítékot Atlasról, akkor az a valaki Volga. Ha Lyria téved, és Volga nem játszik, akkor neki minden bizonnyal kampó, és valszeg meg is kínozzák. Viszont szart se tud, szóval nem tud a Dolognak ártani. Vagyis igazából csak a saját életét kockáztatja, és ezt a kockázatot én kész vagyok vállalni és elfogadni. És ami még ennél is lényegesebb, Cassius a Dolognál is jobban rühelli majd ezt a tervet. Szóval. Hogy mit mondok? Azt mondom, kapjon Trüflimalac egy esélyt. Megérdemli.

64

Lysander

A NEMES HAZUGSÁG

– Harminchármas Porszülött, leszállás engedélyezve.

Pytha hangja az éterben a hazatérés maga. Itthon vagyok. A Porvető megmaradt, viharvert mentőhajója kireppen a Valetudo hold kráteréből, ahol eddig megbújtam vele, és indulok a végre beérkező flottám felé.

Atlas úgy rendezte, mintha tíz Pretoriánusommal sikerült volna kimenekülnünk a kalükéi mészárlásból. A mentőhajó szűkös tere és a spártai ellátmányunk gondoskodott arról, hogy valóban úgy is fessünk most, mint akik épp csak megúszták a katasztrófát. Kimerülten és szakállasan érkezünk, a Gorgók elintézték az egyenruhánkat és Atlas saját kezűleg juttatott mindenkinek sebesüléseket is. A Pretoriánusaim felkészültek a találkozásra, én a pilótafülkéből figyelem, ahogy csökken a távolság.

– A Fényhozó soha nem tűnt még nemesebbnek – jegyzi meg az ülésem mögött Rhone.

Részben jól mondja. Útközben a Votum-építők elvégezték a szükséges javításokat, a Phoboszi Csatában elszenvedett károkat kikalapálták, visszakapta az ágyúit, és most harcra kész. Ráadásul a – háború okán fekete – Lune félholdat is felfestették a jobb oldalon és a farán pompázó aranypiramisra. De a burkolat többi része még mindig festetlen, foltozott és összevissza.

Bólintok, mintha bennem is ez merült volna fel. Nem mutatok Rhone irányában neheztelést. Istenek tudják csak, mit mond rólam Atlasnak. Hiányzik az a bizalom, amit azelőtt éreztem irányában, hogy megmérgezett. Gyászos veszteség ez nekem, hogy soha nem lesz semmi olyan, amilyen valaha volt.

– Milyen mélységben fogod beavatni a beosztottjaidat a fejleményekbe? – kérdezem tőle.

– A legbölcsebb, ha az ember a beosztottakat úgy tartja, mint a gombát: sötétben, nyakig trágyában. Javaslom, te magad is hasonlóan cselekedj a kíséreteddel, legyenek bármily dicsők is. Lysander viselkedhet nemesen és tisztán a barátaival, de egy Uralkodó legyen éles szike. – A tekintete végigsiklik a Fényhozó kíséretében érkező híveim hajóján. A Reformerek flottái, akik az Egység miatt jöttek el idáig, amelyről Rómában prédikáltam. – Oly’ sokan feleltek a hívásodra. Kár volna bemocskolni ezt a nemes vállalkozást.

A Fényhozó hangárjában a teljes XIII. Légióm díszfalat áll érkezésemre, Reformer szövetségeseim is mind jelen vannak. Harmincháromezer Pretoriánus vágja vigyázzba magát. A Phoboszon a negyedüket veszítettem el. Közel annyira örülnek nekem, mint amennyire meghökkenti őket az állapotom. Ahogy besántikálok a sorfaluk közé, aggodalmasan méregetem kemény arcukat, nem tudhatom, hogy ha választásra kényszerülnek, hányan választanák inkább Atlast és Rhone-t, mint engem.

Valójában hányan állnak az ő szolgálatukban? Kétszázhuszonegy Gorgó van a hajómon, ezt Atlas maga közölte velem.

Cicero roppant erővel szorongat meg.

– Amikor láttuk a Kalüké körül a nukleáris robbanásokat, attól tartottunk, odavesztél. Megrémültem… – Elcsuklik a hangja, de gyorsan észbe kap, tudatosul benne, hogy a várakozó Reformerek és Arany lovagok pillantása figyel bennünket. Akadnak közöttük az Új Pásztor osztogatta kettős sebhelyes lovagok, de sok száz új férfi és nő is duzzasztja soraikat. Embereket toborzott.

– Dido, Héliosz és Diomédész… – mormolja. – Micsoda veszteség.

– Bosszút állunk értük.

Könnyes szemmel bólint, a gyásza valódi, ahogy jogos haragja is. Megmarkolja Rhone karját, odatörtet Drusillához, Markushoz és Demetriushoz.

– Szép munka volt, Pretoriánusok. Légiótok büszkesége vagytok. A Votum-Ház… nem is, az egész Társadalom az adósotok.

– Otthonról rossz hírek? – kérdezem.

– A Mars és a Luna változatlanul ostrom alatt, teljes a kommunikációs csend. Mondjuk Lady Bellona ettől még gond nélkül játssza Kasszandra szerepét. Szerinte Atalantia bármelyik nap bevitorlázhat a Marsra.

– Akkor nem késlekedhetünk.

Cicero előrántja az öve hátuljából a parancsnoki jogart. A küldetés elején kapta meg, hogy ezzel is bizonyítsa a szövetségbe állt pártoknak, hogy az övé az irányítás. Csokorba fogott vasrudak, melyeket egy villám koronáz.

– A flottád készen áll, Lysander.

– A hazatérésre – szúrja közbe Pallas, aki Lady Bellona emberei között álldogál.

Egyelőre nem veszem át a jogart, viszont melegen üdvözlöm Pallast.

– Örömmel látom, hogy minden testrészed egyben és a helyén megmaradt, Lune – mondja. Mosolya eloszlatja eddigi aggodalmas komorságát. De a pillantása gondosan gyűjti az adatokat, mindent jelenteni fog a Marsnál maradt Juliának. Látom, hogy furcsáll valamit. – Azok után, amit a Kalükénél láttunk, elismerem, hogy a szerencse kegyeltje vagy. Irányításom alatt a Bellona-hajók készen állnak, hogy máris visszaforduljunk a Marsra, és teljes gőzzel haladjunk. Híveink hasonlóképpen.

– A Marsra? – vonom fel a szemöldökömet.

– Igen. Ez a kis mellékút kezdettől fogva rossz döntésnek tűnt. Lady Bellona nem hagyhatja, hogy vállalkozásunkat ezzel a… katasztrófával további veszélybe sodord, miközben soha nem szolgált nagy hasznunkra.

Mosolyogva lépek el mellette, és leveszem a kabátomat meg az ingemet. Lemeztelenített felsőtesttel haladok el Pretoriánusaim sora előtt. Lehet, hogy a Holdurakat utálják, tehát kénytelen vagyok a büszkeségükre hatni a becsületük helyett. Egyenként szaggatom le a kötést sebeimről, melyekkel Atlas saját kezűleg garantálta, hogy nehéz sorsú túlélőnek tűnjek.

– Nézzétek Imperátorotokat – kiáltom –, nézzétek, mit művelt velem Fá és a hordája! Elfogadjátok? Mostantól talán Obszidiánok és a Messzi Tinta férgei is büntetlenül meggyalázhatják Luna Páratlan fiát? Mit mondotok erre, Pretoriánusok? Forduljunk vissza, és szaladjunk haza? Vagy induljunk vadászatra?

Az eredményben nincs semmi meghökkentő. Ezek a legionáriusok egy évtizede élnek abban a szégyenben, hogy hagyták Octaviát meghalni. Ezért most a válaszuk kiszámítható:

– Vadásszunk! Vadásszunk! Vadásszunk!

Visszaveszem a ruháimat, és most az Új Pásztorokhoz szólok:

– A legtöbben újak vagytok, férfiak és nők, barátaim. Családotokról még nem hallott senki. Sokan ezt megvetendőnek találják, de én nem. Mert a Phoboszon elkezdtétek családotok legendáját fogalmazni, most megírhatjátok itt velem a második fejezetet. Mutassátok meg a világoknak, hogy a Hódítóknak oly’ drága igaz erények őrzői vagytok. Megvéditek a gyengéket. Menedéket adtok az elesetteknek. És áradjanak ki óceánok, szakadjon le akár az ég vagy boruljon ránk a teljes sötétség, ti vigyáztok a nyájra, kint tartjátok a farkasokat.

Beretvát rántanak, és tisztelegnek.

Most, hogy megalapoztam az irányításomat, visszatérek legillékonyabb szövetségeseimhez, és ismét taktikát váltok:

– Barátaim. Személyes vagyonotokat és közös ügyünket kockáztattátok azzal, hogy idáig követtetek. A visszavonulás a biztosabbik út. De a merészebbik előre-és továbbvisz. Ilyen időkben és ilyen ellenségekkel szemben a merészség az óvatos választás és a visszavonulás az őrültség. Ideje megmutatni a Peremnek, hogy ezernyi Atalantiával felérünk.

Idegesen pislognak egymásra, nem akaródzik nekik szembeszállni egy olyan hordával, ami a Perem Birodalom ármádiáját így meggyalázta.

– Mi haszna az olyan szövetségesnek, akinek még hajói sincsenek? – veti fel Pallas. – Vigyük vásárra a bőrünket, hajóinkat és katonáinkat olyanokért, akik nem lehetnek segítségünkre a saját harcainkban? Akik talán akkor sem segítenének, ha tudnának?

– Jó hölgyem, Ilium csak elenyésző része a Perem hatalmas birodalmának, melyet átszelni nem két pillanat. Van itt még flotta, biztosítalak. Bár időben nem érhetnek ide, azt sosem fogják elfelejteni, amit mi most a Neptunuszért, Uránuszért és Szaturnuszért megteszünk.

Néhányak szemében ez fényt gyújt, a többit pedig Cicero elintézi.

– A Raák nem tarthatnak velünk, hogy megvédjék saját világukat – mondja –, ezért mi fogunk kiállni helyettük is. Így van? – méri végig indulatosan Háza támogatóit. – Így van?

Itt is, ott is bólogatnak, eleinte elszórtan, végül azonban egyöntetűen. Pallast leszámítva. Köszönetet mondok mindannyiuknak, és visszafordulok a nőhöz:

– Lady Bellona nem egy vállalkozásba fektetett be. Ő engem támogat, a személyemet. Ezt tartsd szem előtt, Pallas – mondom, mire elgondolkodó mosollyal méreget, de nem szól többet. Begombolom a kabátomat, és a kezemet nyújtom Cicero felé: – Ezennel visszaveszem a flottát.

Vigyorogva nyomja kezembe a jogart.

Tekerek egyet a jogar villámfején: arcképem megjelenik a flotta minden hajóhídján, hangom eljut minden egyes tengerészem, legionáriusom és katonám fülébe.

– Itt Lysander au Lune. A flotta irányítását visszavettem Votum Prétortól. Elhajóztatok a Kalüké mellett, láthattátok, micsoda mészárlást vittek ott véghez. Csakhogy ezzel még nem láttátok a teljes képet, amely ennél sokkal siralmasabb. Az ellenség nemcsak az Iót fosztotta ki, letarolta a Kallisztót és hamarosan megkaparintja az Európét is. Polgártársaink millióit taszították rabszolgasorba. Megkaparintották Démétér Kertjeit, és most elpusztításával sakkban tartják a Peremet. Nem egyszerűen szövetségesünket támadják, hanem egész civilizációnkat. A Volsung Fá névre hallgató hadúr hódító harci tébolyában mindannyiunkat abba a káoszba próbál belerángatni, amelyet az emberiség épp csak elkerült.

Szónoklás közben járkálni kezdek, egyre gyorsabban és egyre meggyőzőbb erővel csengenek szavaim, ahogy a Pretoriánusok előtt elhaladok. Bizonyítani vágyó ifjú Aranyak hallgatnak csillogó szemekkel. Majd Rhone elé érek, minden idegszálával rajtam csüng, a szemét összehúzza, látom, hogy kedvére van az előadásom. Fokozom a drámaiságot.

– Fá ravasz és kíméletlen ellenfél, aki és ami eddig az útjába akadt, azt eltiporta. Még nem ismerte meg a vereség ízét, fennhéjázón hiszi, hogy Iliumban nem maradt rajta kívül ütőképes erő. Most viszont megosztotta hadait, és ezzel végzetes hibát követett el. Mert mi most ezt kihasználjuk, és mindenekelőtt visszafoglaljuk a Kerteket. És amint az éhínség fenyegető rémségétől megszabadítottuk a világot, a szörnyeteg nyomába eredünk, és megmutatjuk ennek a hordának, hogy a civilizáció fogai még nem hullottak ki!

Miután a tisztjeimmel összeültem, és beszámoltam nekik arról, hogyan úszhattam meg a kalükéi katasztrófát, átbeszéljük a tervet, melyet Rhone-nal a Valetudón töltött várakozás során agyaltunk ki. Ahogy végeztem, a lakosztályomba vonulok vissza, és magamhoz rendelem Pythát. A lakosztályom valójában több helyiségből álló védett komplexum a híd szomszédságában. A hadihajókra jellemző fémfalakat faburkolat lágyítja, mely Horatia au Votum ízlését dicséri. Családtörténetem epizódjait illusztráló metszetek sora vonul végig a falakon, amikor a Merkúrról eljöttem, még nem volt teljes a soruk. Mostanra azonban elkészültek, ami igen kellemes meglepetés. És nem ez az egyetlen: Exeter köszönt a bejáratnál.

Majdnem kiment a fejemből, hogy mielőtt még megmérgeztek volna, felfogadtam lakájomul. Vágyakozva gondolok vissza Glirasztészre, és Exeter jelenléte ezerszer otthonosabbá varázsolja a háborús lakosztályomat minden belsőépítészeti fortélynál.

– Ajánlhatok egy borotválást meleg fürdővel és Debussyvel, most hogy hazatértél a vadonból, dominus? Glirasztész mestert ez a kombináció mindig ellazította.

Kimosakodva, megborotválva és friss, fehér egyenruhában várom Pythát a könyvtárhelyiségben. A falakat borító klasszikus szövegek között nyúlok el egy karosszékben, és a mennyezeti freskót vizsgálgatom. A Hódítás egy jelenetét ábrázolja. Legrégibb ősöm egyik képen sincs egyedül. Akari mindig felbukkan a társaságában, vagy mellette áll, vagy mögötte. Úgy gondoltam, hogy ez majd mély hatást gyakorol Diomédészre, ha eljön hozzám. Úgy alakult, hogy egy egészen más Raával szövetkezem, akiről soha nem készül semmilyen festmény, aki egy freskón sem fog soha felbukkanni.

Ha azonban a távoli jövőben egy leszármazottam mégis úgy dönt, hogy kettőnket együtt festet meg, vajon miként ítélnek meg majd engem a társam alapján? Őt is úgy tisztelik majd, ahogy én Akarit? Gonosz tetteit feledésbe mázolja majd a történelem ecsete?

Pytha forró öleléssel fogad, és nem akar elengedni. Úgy csügg a nyakamban, mintha az öccse lennék, és tulajdonképpen tényleg annak is érzem magam.

– Sajnálom, ami Diomédésszel történt – mondja, miután helyet foglalunk a kanapén. – Tudom, hogy úgy érezted, barátra leltél benne.

– Még annál is többre – mormolom.

– Együtt lehettünk tanúi annak, ahogy Cassiust elemésztette a csend. Meséld el nekem, most mi történt.

Miután Rhone-t mint bizalmast elveszítettem, arra gondoltam, hogy Pythát fogom beavatni titkaimba, hogy mindent hűen elmondok neki. De ahogy most a kezemet szorongatva néz rám, rájövök, hogy hiába fogadná el az alkut, amit Atlasszal kötöttem, megváltozna a viszonyunk. Soha többé nem nézne rám így, ezzel a nővéri óvó szeretettel. Onnantól kezdve nem Lysander lennék a számára, hanem az Uralkodó. És idővel én magam is a kapitányomat látnám benne, és olyan lenne, mintha az Archimédészen eltöltött évek meg sem történtek volna.

Ezt elkerülendő neki is hazudok, ugyanazt a történetet mondom el, mint Cicerónak, Pallasnak és a tiszteknek.

– A semmiből csaptak le ránk, csapdát állítottak – kezdem, és kicsit sem esik nehezemre borzongani a borzalmaktól. – Elképzelésem sincs, mi történt, az ágyamban arra ébredtem, hogy varégák tombolnak a folyosókon. Próbáltuk visszaverni a támadókat, de kisebbségben maradtunk a Porvetőn. Ha rajtam múlik, a végsőkig kitartottam volna, és harcolok, de a Pretoriánusok kényszerítettek, hogy meneküljek.

– És ezért bűntudat gyötör? – kérdi, én pedig bólintok. – Nem tehettél egyebet, te csak utas voltál – teszi a kezét a térdemre. – Láttam a törmeléket és a roncsokat. Hallottam a beszédedet. A többiek előtt adhatod az erőset, de nekem nem kell megjátszanod magad.

– Tudom. De nem szívesen élném át újra.

– Nem vagy egyedül a fájdalommal, nem kell így lennie – bátorít. – Bármi történt is, bármit láttál… – Elhallgat. – Nem kell elmondanod. Még sosem láttalak ilyennek. Bármi legyen is, ami nyomaszt, nem kell egyedül cipelned, én segítek. Itt vagyok neked.

Szeretném beavatni, mert szükségem van egy bizalmasra. Sajog a szívem, hogy megosszam terhemet valakivel. De Glirasztész meghalt, és Ajax is. Szeretném elmondani neki, hogy rettegek. Hogy a Pretoriánusaim valójában nem engem védenek, hogy mekkora bolond vagyok. Hogy olyan szálak rezegnek bennem, melyeket talán soha nem leszek képes elmetszeni. De a szégyen összeforrasztja ajkamat, képtelen vagyok az igazságot felfedni előtte, csupán kertelek.

– Csak annyi, hogy… milyen rémesen hideg volt… Kalükénél. Hogy az egész mennyire hideg.

Ez a vallomás, még ha nem is a teljes igazság, megroppant. Peregnek, ömlenek a könnyeim, és ő magához ölel. Belezokogok az egyenruhájába, és kapaszkodom a melegségébe. Tudja, hogy nem mondtam el mindent, de Pytha – amilyen édes és drága – elfogadja a kertelésemet, és azt suttogja, hogy nincsen semmi baj, hogy minden rendben lesz. Pedig nem lehet minden rendben, én tudom, mert soha nem is volt rendben semmi.

65

Lyria

LE AZ ÖRVÉNYBE

Darrow Volgának szóló üzenete lyukat éget a bevetési hátizsákomba. Hat Fekete Bagoly tör velem előre a tolongásban a héraklioni legfőbb gyalogos tengeri liftnél. A liftajtók lépcsőt mászó vénemberként hörögve nyílnak szét, több ezer menekült árad ki a gyomrából. A mindenféle Színű érkezők Poszeidón és Aphrodité szobrai között vándorpillangókként özönlenek át, és szó szerint, nemcsak a földön gyalogolva, hanem a felfüggesztett zsinórjáratokon. A Kalibár-Ház leviatán címeres mellvértjét viselő Szürkék lebegve terelgetik őket a mágnesvillamosokhoz, ahol a Leányok milicistái osztják őket szét a kocsik között, melyek a Mag közelében létrehozott menekültvárosokba viszik őket. A katonai csoportok között izzik a feszültség, senkit sem érne váratlanul egy tűzharc. De végül senkinek sem borul el az agya, a levegőben lógó fenyegetés mindenkit visszatart a meggondolatlanságoktól. Ez az érzés ülte meg a 121-es menekülttábort is, kislányként is éreztem, amikor a kimériai fennsíkon vihar készülődött, és a klánok egységesen elhagyták a felszíni tábort, és a bányában találtak menedéket a tombolás elől, és mindannyian megfértünk olyankor, még bennünket, Gammákat is befogadtak.

Furcsa. Pár éve még én is ebben a tolongásban igyekeztem volna a nővérem kezét markolva, hogy el ne vesszünk, inaltunk volna be a bányába, a biztonságba, el a vihar elől. Most meg éppenséggel azon vagyok, hogy belegyalogoljak az örvénybe, és leginkább azon lepődöm meg, hogy nem érzem magam felkészületlennek. Darrow személyesen bízott a Baglyok gondjaira. Nem okozhatok neki csalódást. Újra a Köztársaság mellé fogom állítani Volgát.

– Rossz felé mentek, bénák – üvölti egy Szürke a Baglyoknak olyan vaskos kiejtéssel, hogy alig értem, mit beszél. Gyönyörű kék vértjében száll le elénk. Mellkasán arany leviatán, vagyis tiszttel van dolgunk. – Maradjatok a vonalak között, és húzzatok a többiek után.

– Mi a felszínre megyünk – mondom neki.

Nagyot horkant. Durva arcát félig elfedi a sisakja, szeme keményen villan a sötétkék acélból.

– Na, a’ kizárt, rozsdás. Azok a hüllők ozsonnára felzabálnak.

– Vagy majd a varjak – toldja meg egy másik Szürke. – A hüllők a Driádokat fosztogassák.

– Egyik, másik – vonja meg a vállát a tiszt. – Lényeg, hogy maradsz, ahun vagy, te lány.

– Utat – zengi egy hatalmas hang a hátunk mögül, és a Baglyokkal együtt fordulunk hátra.

Két páncélos gigász lép át a kapun: Cassius és Sigurd. Az előbbi teljesen váratlanul.

– Te meg mit keresel itt? – kérdezem tőle mosolyogva.

– Csak nem gondoltad, hogy idegenekre bízlak? Gondoltam, veled tartok, hátha belefutsz valamibe.

A bennünket feltartóztató Szürkét pont annyira meglepi a Mag-beli Arany, mint a mellette álldogáló Obszidián vitéz.

– D… dominus – hebegi, és ellép az útból.

Cassius beemel a liftbe, Sigurd is mellettünk terem, de a Baglyok kívül rekednek. Az ajtó bezárul, a motor életre kel.

– Van megbízó pecsétem – mondom, miközben a lift emelkedni kezd –, simán átjutottam volna vele azon a bádogbögrén. Az az igazság, hogy nem tudsz meglenni nélkülem, Bellona.

– Ah! Az van, hogy a Héraklionban ragadt Aranyak nem kifejezetten kedvelik mostanság Diomédészt meg a Raákat úgy általában. Az a te pecséted nem sokat ér – áll mellém. – Bocs, hogy kihagytam az eligazítást. Nagyköveteskedtem Diomédész megbízásából.

– Nagyköveteskedtél?

– A Kalibárokat talán sikerült rávennie, hogy együttműködjenek Athénével, de akadnak itt egyéb tengerurak, mármint azok, akik nem kapták gyáván a nyakuk közé a lábukat, és nem menekültek a Ganümédészre. Akik inkább meghalnak, mint hogy „terroristákkal játszanak össze”. Apám néhányukkal jóbarátságban volt. Nem nagyon értem ugyan, hogy miért, mert makacsok, mint az öszvér. És persze büszkeségük árát majd a népük fizeti meg, ahogy az lenni szokott.

Riadtan pillantgat ki a lift üvegén a tengermély feketeségébe. A Mélység fényei összemennek alattunk, ahogy emelkedünk. Rajnyi biolumineszcens hal vonja arcát gyöngyházfénybe. Megérintem a karvértjét, bátran rám mosolyog.

– A hajótokhoz kísérlek benneteket Sigurddal, de annál messzebb nem mehetek. Azt akartam, hogy álcaprotézisben végig veled tarthassak, az Obszidiánok közé is, de Sigurd szerint csak lebuktatnálak.

– Hogyne – bólint Sigurd. – A Krüpteia a Kertekben megkísérelt egy merényletet Fá ellen. Álcájuk hibátlan volt, de Fá kiszagolta őket. Megnyúzta és kiherélte mindet, és most pórázon tartja őket a trónja tövében.

Cassiusszal rámeredünk.

– Biztos, hogy mindenképpen a barátaiddal fogunk először összefutni? Hogy a többiek előtt ránk találnak? – kérdi Cassius. – És hogy nem dobják fel Lyriát Fánál?

– Fenrir és Gudmund ott volt velünk az Ión – emlékezteti Sigurd. – Ők is velem akartak tartani Darrow-hoz, könyörögtem nekik, hogy maradjanak, hátha majd szükség lesz rájuk. Darrow személyesen beszélt velük a biztonságos frekvenciánkon – magyarázza, majd lenéz rám. – Szívükben nem él szeretet Fá iránt, Lyria, és nem gyávák cselekedni, mint az apám. Gudmundnak egyéb vágya sincs, mint hogy visszanyerje Darrow szemében a becsületét. Fenrir pedig… hát, rá ez így nem igaz, viszont Sevro véradósa, és hiányzik neki Attika. Az a legkedvesebb városa minden világokban. A hajóval elmegyünk hozzájuk, és ők bevisznek Volgához. Becsületemre mondom, ha el nem veszítem.

Cassius bizalmatlanul méregeti.

– Mi az első számú szabály, Lyria? – kérdi halkan.

– Ne fogassam el magamat varégákkal, nehogy a messzi sötétbe vigyenek.

– Kettes számú szabály?

– Nincs kettes számú szabály.

A lift lassít, Cassius egyre nyugtalanabb. Megmarkolom hatalmas kezét. Ő belém kapaszkodik, és együtt várjuk, hogy kinyíljon végre a lift ajtaja.

Ahogy hörögve nyílni kezd, betör hozzánk a hullámok csattogása és a távoli bombázás dübörgése. Odakinn a menekültek tengere felett lebegő hadihajó tornyosul. Parancsok harsognak belőle, és az embertömeg katonásan tömbösödve mozdul előre, a lift irányába. Elengedem Cassius kezét, és kilépünk.

Az állomás lenyűgöző méretű kő félhold a víz felett, belső görbülete tágas udvarra néz, amelyet csurig töltenek az emberek. A város maga számos gyaloghíddal kapcsolódik a félholdhoz fentről. Az ég lüktet a bombázástól. Az ágyútornyokból Szürkék kandikálnak ki, a víz felett a láthatárig hadihajók járőröznek.

– Az a miénk – mutat Cassius egy hajóra az udvar másik végében. Ezzel visznek el a találkozóhelyre, ahol Gudmund és Fenrir vár. Katonai járművek csokrában várakozik a menekülteken túl, négy Fekete Bagoly őrzi. Átvágunk a tömegen.

Harminc lépést sem teszünk meg, amikor egy árnyalakot pillantok meg az egyik ágyúálláson: felkúszik rá, és kikémlel a vízre. Szólok Cassiusnak, de mire odanéz, az árny köddé válik.

Szaporázni kezd. Balról halk fütty, majd csicsergés hallatszik.

Pár tucat lépéssel odébb óriási ragyogó alak ácsorog a menekültek között, mintha mindig is ott állt volna. Szellemálcája egyszer csak semmivé foszlik, és megpillantom valódi alakját – egy óriás harcos az: karcsú, közel két és fél méter magas, és a cápasisakját leszámítva meztelen. Cserzett, narancsos bőréről csepeg a víz. Lábán különös, uszonyos csizma. Körbepillant, mint aki alvó halak raját csodálja. A menekültek döbbenten hátrálnak el a közeléből, hirtelen megjelenése annyira váratlanul ért mindenkit, hogy kiáltozni is elfelejtenek.

És akkor öldökölni kezd. Két akkora kardja van, mint a lábaim.

Első suhintására gejzírként kezd repkedni az aljaSzínek mindenféle testrésze a gyenge gravitációban. Suhint megint és megint, mintha gigászi seprűvel seperné a port és szemetet. Egy fiatal Sárgának végre megjön az esze, és üvölteni kezd. Egyre többen csatlakoznak hozzá, és akkor beindul a tolongás, mindenki menekülne a mészáros közeléből. Az óriás röhögve tűnik el.

Jó, ha tíz másodpercig tartott a jelenet.

A Héraklioni Szürkék akcióba lendülnek, parancsszavak repkednek. A menekült tömeget nyugtalanság járja át, zavarodott csordaként hömpölyögnek. A Szürkék arcvonalba rendeződnek a lifthez vezető lépcsőn.

Cassius kardot ránt, és aktiválja az égiszét.

– Ez meg mi volt, Sigurd?

Sigurd a tengert kémleli.

– Egy Előfutár – mondja ijedten. – Elúsztak a hanglokátor mellett. Azt se tudtam, hogy úszni tudnak.

– Többen is jönnek még? – kérdi Cassius.

– Valószínűleg már itt is vannak.

66

Lyria

HÉRAKLION ELESTE

Cassius átveszi az irányítást:

– Törjünk utat magunknak, Sigurd! Lyria, kapaszkodj az övembe, és el ne engedd!

A hajó felé rohanunk. Cassius és Sigurd átverekszi magát a tömegen, az udvarban egyre több árnyalak cikázik. A távolban Szürkék nyitnak tüzet. Előttünk egy újabb varéga őrült toppan elő, és mielőtt leszednék, végez három Kékkel egymás után. Tőle balra érkezik a következő. A magasból Arany lovag ereszkedik le, hogy megküzdjön vele.

És akkor több száz torokból zendül fel, hogy:

– GAAAANFAAAAGH!

Eddig páratlannak hittem a héraklioniak fegyelmezettségét, de erre az üvöltésre minden felrobban, az embertömeg állati tolongássá fajul. Eleinte némán esnek nekünk és a félig megtelt lift előtt sorfalat álló Szürkéknek. Miután azonban a Szürkéket eltaposták, és a vad harcosok minden irányból megindítják a támadást, kezd az állati csődület nyüszíteni. Mindenfelé sikoltozás és testek. Kavarogva szorítanak össze, mint egy élő harapófogó.

Csak a villódzó őrület van – rémült arcok, öklök, zuhanó testek, sötétségbe burkolózott barbár hentesek, anyjuk és apjuk kezéből kicsúszó gyerekek, hátukon tipró bakancsok. Minden lélegzetemmel és akaratommal Cassius övét markolom, rémisztő a lehetőség, hogy leszakadok róla, és maga alá sodor a tömeg. Ő csak halad előre a tébolyban Sigurd oldalán. Látom a hajónkat. Közel vagyunk. Húsz lépés. És akkor valami elsiklik felettünk. A hajó és a Baglyok fehér fényvillanássá változnak és ennyi volt. Mindent eláraszt a forróság. Rongybabaként repülök hátra.

Forog a fejem. Szaggat az agyam. Levegő után kapok. A kövön fekszem. Vijjog a fülem. Öklendezve próbálok felállni, de egy térd visszalök. Bakancs lép a tarkómra. Egy másik a karomra. Egy férfi testébe kapaszkodva feltérdelek, a könyöke épp csak lecsusszan az orromról, de sikerül talpra vergődnöm, ám azonnal maga alá tapos három hátráló Ezüst. Ketten elzuhannak, és egymáson fetrengünk. Valaki más is rám esik. Körmök szántják az arcomat, a gyomromba egy térd fúródik. Jobb mellemre lép egy cipő, lihegve húzok be egyet az Ezüstnek. Beleakadok a tökeibe, erre végre magához tér, és elereszt. Feltápászkodom.

Nem látom sehol Cassiust, de túlságosan is alacsony vagyok, nem látok el a káosz felett.

Kábán húzódom be valami emlékmű alá, amin egy Arany emel piramist a feje fölé. Cseng a fülem, de belekapaszkodom a kőtalapzatba. Felmászom a derekáig, hogy végre ellássak a földindulás felett: a hajónk ég, a menekültek elárasztották a liftet, hiába próbálna becsukódni az ajtaja, elakad a testekben. És akkor rekedtes ujjongás tör ki.

Az emberek egy irányba fordulnak, mutogatnak. Héraklion fellegvárából fénylő Aranyak ereszkednek le. Majd gyorsan elhal az ujjongás, mert a tengerből izzó sávok csapnak fel. Rakéták. Fehér fény villan az égen, és amikor a fényesség elül, az Aranyak már csak törmelékek.

A liftállomás vérfürdővé vált. Amerre csak nézek, borzalmat látok. Itt nem maradhatok. De nem tudom, mit tegyek. Cassiust keresem, végül húszlépésnyire meglátom: egy magas harcossal küzd. Ahogy a lándzsa a beretvára csap, szikrák repkednek. Cassius hárítja a lándzsát, és a beretváját a harcos mellkasába döfi. Sigurd tűnik fel, és a fejszéje a támadó hátába csap. Feljebb kapaszkodom a szobron, és integetek Cassiusnak, aki a beretvával visszaint, ahogy észrevesz. GravCsizmájában a tömeg fölé emelkedik, és a szobor aljába ereszkedik. Sigurd a mikroportjába üvöltve csatlakozik hozzánk.

– Sigurd, itt nem maradhatunk! – üvölti neki Cassius a liftnél kitört verekedést látva.

Az Obszidián int neki, hogy várjon, behúzza a nyakát, és hallgatja a fülesét. Cassiusnak elege van, megragadja a kezemet, és kirángat az udvarról. Sigurd utánunk lohol.

– A barátaim voltak. Azt mondják, eljönnek értünk.

– Hova? – üvölti neki Cassius.

Az Obszidián a fellegvárra mutat a messzi magasban, a lépcsőzetesen épült város legmagasabb pontján. Cassius elfintorodik.

– Csak oda ne! – kiabálom.

– Felrepítelek – közli velem.

– Nem láttad az Aranyakat? – kérdezem, mire elkomorodik, és a pillantása megáll az állomást a városhoz kapcsoló gyaloghídon.

Lehajol hozzám, halkan duruzsolja:

– Én vagyok a pajzsod. Maradj mögöttem – közben Sigurd rálő valamire mögöttünk. – Indulj!

Futva lódulunk neki a két vértes férfival.

A magunk mögött hagyott állomás zaját hamarosan elnyomja lábaink csatt, csatt, csatt csattogása és a fülemben zuhogó lihegésem. Eleinte többen is menekülnek körülöttünk futva, de miután a hídon átértünk, ritkul a tömeg, és hamarosan magunkban loholunk az ugróplaccok felé.

A Jupiter bronzos fényben fürdeti az üveg-és kőépületeket. A kanyargó járdák néptelenek, csak az ablakokból figyelnek bennünket madárcsontú, hosszú lábú macskák. Egy a járdán vadászgat az árnyakra. Fel sem kell néznem az égre, hogy tudjam, varéga hajó veti ránk. Elsüvít felettünk, vad tűzzáport zúdít valamire a távolban, majd eltűnik egy hatalmas könyvtár épületegyüttes mögött. Két másik hajó követi. Az oldalukból fegyveres alakok ugranak a városra.

A lábaim új erőre kapnak a rettegéstől.

Befordulunk egy bevásárlóagórára, messziről látjuk, hogy a gyalogos ugróplacca még aktív. Rohanvást vesszük be, hirtelen egészen könnyűvé válok, a gyomrom meglódul kicsit, miközben parabolaívben repülök vagy nyolc méter magasba, majd visszahullok egy magasabban, egy közvízparkban elhelyezett ugróplaccra. A gravitációs mezeje épp megfelelően lassít le a landoláshoz, ahogy megbotlom, Cassius elkapja a karomat, és futunk is a következő placcra. Hasonló ugrásokkal jutunk egyre feljebb a város gyűrűin.

Szél fütyül a fülembe. Lent, a mélyben a tenger tombol, felüvölt. Csak épp nem a tenger az. Felnézek. Felettünk Héraklion pajzsa, amely az égből érkező támadástól védte a várost, semmivé vált. És a következő pillanatban négy olvadt ököl ereszkedik alá a bolygó körüli pályáról. Hajók. Nagy hajók.

A fejünk felett egy kisebb cikázik el. A menetszele elkap bennünket, és lesodor a légi ösvényünkről. Hárman együtt zuhanunk le egy tetőkertbe. A bokrok a becsapódást nagyjából tompítják, de a bal vállam keményen puffan a gyepen. Virágok között vergődöm el a kert peremére, ahol Cassius áll. Fél kilométernyire egy hadihajó fordul pozícióba, és nyit tüzet a magaslati bunkerekben megbújó városvédőkre.

A felettünk lévő szint kertjeiben mozgást érzékelünk. Cassius felfelé kapja az impulzusÖklét. Három Szürke kukucskál le ránk. Fiatalok. Talán korombeliek. Odabiccentenek. Hosszú fémrudak vannak náluk. A harmadiknál valami kilövőféle. Cassius rájuk üvölt, hogy ne csinálják, miközben a kilövővel megcélozzák a hajót. Hogy minek, fogalmam sincs.

A Szürkék lőnek. Csak annyiból lehet tudni, hogy a rakéta kilőtt az eszközből, hogy kissé megcsavarodik, torzul a levegő. Célba találnak. A hadihajóból tűz lövell. Sigurd ránk üvölt, hogy megtalálta a lefelé vezető utat. Cassius magával cibál, és mielőtt még a Szürkék betöltenék a második löveget, mi rohanunk tovább. Társaim után levetem magamat az alattunk lévő kertbe, majd az alatta lévőbe. Nagyjából az épület felénél járhatunk, amikor hátulról forróság csapja meg a csontjaimat. Egy faragó kirakatüvegében látom, ahogy mögöttünk az épületet, amiről épp lejöttünk egy fényoszlop pányvázza egy messze a magasban felettünk álló hadihajóhoz, ami szilánknál nem tűnik nagyobbnak. A fénypányva eltűnik, és az épület összeomlik.

Fuldokolva és port öklendezve érünk végül földet a héraklioni fellegvárnál. Kitörlöm a szememből a könnyeket, és azt látom, hogy Sigurd lefelé nézeget. Az alsóváros harci gépektől rázkódik és nyög por-és füstfelleg alatt. Fellobban bennem a harag, ugyanaz a harag, amit Cassius porlepte arcán is látok.

– Hol vannak a barátaid? – szegezem Sigurdnak a kérdést.

Az égre pillant:

– Azt mondták, jönnek. Azt mondták, az ereklyekertben várjunk rájuk.

– Az meg hol van? – kérdem.

– Jártam ott régebben – feleli Cassius gondterhelten. – Gyere!

A fellegvár majdnem teljesen kihalt. A lent dúló megszállás egyelőre érintetlenül hagyta magas kertjeit. Az Obszidián az eget lesi, miközben a kerteket szeljük át, ahol tízembernyi magas szökőkutak bugyognak, és madarak csiripelnek a vaskos olajfák ágain, kőóriások vállán. Valahonnan zene szól.

A porfellegen keresztül egy Lila nőt látok ezüstleveles fák ölelésében. Lehunyt szemmel hárfázik. Sápadt, kecses, a fején selyemkendő, barna selyem a ruhája. Ölében sötét, hosszú pengéjű kés.

Egy ideig elkísér a muzsikája. Mintha valami ősi, nagyszerűbb korból maradt volna itt a fellegvár a kertjében megbúvó barlangocskákkal és ligetekkel együtt. A fák lombozatában mozgolódó furcsa teremtményeken és a madarakon kívül életnek semmi jele. A Barna kertészek rég elmenekültek. És eltűntek a fellegvár őrei is, bizonyára a város kiürítéséhez rendelték őket, vagy a védelemben harcolnak.

Tízoldalas fekete kőépülethez érünk. Csupa oszlopokból áll, nincsenek falai. A belső terében hosszú, fehér szakállas Aranyak ülnek kőpadokon. Némán, mozdulatlanul, akár a szobrok. A nyitott tetőn át az eget kémlelik, ölükben készen áll a beretvájuk, delfinpálcájuk a vállgödrükbe akasztva. Fehér hajukat kavarja a szellő.

Suhanunk tovább, be egy ligetecskébe, ahol mindenfelé fekete kőpiramis formájú kegyhelyek sorakoznak. Sigurd le nem venné a szemét az égről. Cassius körbekémlel, én csak lihegek.

– Hol vannak, Sigurd? – kérdi Cassius.

Az Obszidián nem tűnik annyira barátinak a vértezetében, de ahogy ránk néz, a pillantása kemény, koncentrált.

– Közel járnak, Cassius, de neked most menned kell.

– Nem hinném – rántja elő Cassius a beretváját.

– A fellegvárban is talajt fogtak a varéga erők – kopogtatja meg a mikroportját az óriás. – A vértezeted. Akarni fogják, ha meglátják. És egyből látják majd, hogy Arany vagy. Akkor oda az álcánk és a küldetés. Engem nem támadnak meg. Most indulj!

Cassius féltőn mér végig.

– Itt vannak a barátaid, közel? – kérdezem Sigurdot.

– Igen.

– Menj hát, Cassius. Menj!

Hozzám lép, csókot nyom a fejem búbjára, aztán a vértje elsötétül, mint a fekete éjszaka. Szél kavarog körülöttünk, és el is repült. Sigurd kiszúr valamit mögöttünk, a tízszögletű fekete épület közelében. Én is látom, amit figyel, alakok mozognak ködösen, akár az árnyak, leereszkednek a nyitott tetőn át. Sigurd int, hogy húzódjak hátrébb, és még mindig felfelé fürkész.

– Igyekezzetek, testvéreim – suttogja a mikroportba. Majd int nekem. – Térdelj le. Egy szót se szólj. Jönnek. – A sisakja rostélya felcsusszan az álláról, elrejti az arcát. A gyönyörű szarvakat levágta a tetejéről, hogy ne lássa senki, kicsoda. A hátára rögzített mágnestokból előhúzza a fejszéjét. Remegve ereszkedem térdre. A levelek zörögnek, mennydörgés rázza az eget. A ligetből fémes csattogás közelít felénk. Érzem, hogy valaki figyel, engem néz. Hátratekerem a fejemet, és egy apró, szinte gyermeki alakot látok az egyik fekete szentély tetejéről. Könnyű páncélt visel, ami mintha magába szívná a fényt, előhúz valamit a hátáról, amivel fehér jelet rajzol a piramisra. Egy szimbólumot.

– Zsákmányt szednek – mormolja Sigurd. – Te az enyém vagy. Ne fuss. Ne szólj semmit. És bármi lesz is, soha ne nézz a szemükbe, különben meg kell hogy öljenek.

A fák között karcsú harcosok mozognak, magasak, szíjasok, kezükben hosszú lándzsa. Bőrük és vértjük vörösre festve. A földre sütöm a szememet.

Egy rideg hang bicegő nagalul szólal meg:

– Elvesztél… meleg vitéz. Egymagad. Törzs? Néved?

– Azt tudja a bátyám és a nővérem. A jarlom. Neked nincs közöd hozzá.

– Ti… Ötös Gyűrű. Mi… Első Gyűrű. Ez város… miénk. Itt hagyj kincsek. Rabszolga is. Vagy veszíted bőrt.

– Menjél, kúrjál kecskét.

– Akkor hát bőröd.

Száraz avaron taposó lábak. Fémcsattogás.

– Tizenhatan egymagam ellen? Küzdjetek becsülettel és tisztességgel – morogja Sigurd.

Ellenállok a késztetésnek, hogy felnézzek, és még így is kis híján összetalálkozik a pillantásom az egyikével, ahogy az lehajol, hogy megszimatolja a földet ott, ahol korábban Cassius állt.

– Név harcol Névek ellen. Neked név nincsen… csak lopol.

Süvít felettünk az ég, és ahogy felnézek, két fémkupac csapódik be mellém, hogy majdnem hanyatt vágódom.

– Hali, férgek! Megtaláltátok eltévedt testvérünk! – rikkantja egy testes, vidám hang. Széles emberből jön, aki a fejszéjét lendületesen a kőhöz pattintja. – Nevem Gudmund, a Víg. És most elvisszük magunkkal öcsénket. Feltéve, hogy nem akartok nagyobb feneket keríteni neki. Te mit gondolsz, Fenrir? Kerítsünk neki feneket?

A varégák a vékonyabb, alacsonyabb Obszidiánra néznek. Fenrir arcát sisak fedi, de az a sisak a Pegazus Légió feketéje. Akkor a lófej hátracsusszan a vért gallérjába, és előbukkan a hosszúkás arc, amin a Pecsétesek koponyatetoválása díszlik. A varégák megveregetik a földet a lándzsájukkal. Tiszteletet adnának?

Fenrir halkan kérdez valamit egy furcsa nyelven. Nem kap választ. Megint mond valamit, mire a varégák köddé válnak, és távolabb folytatják a fosztogatást. Az Obszidiánok szemmel tartják őket, még nem engednek ki.

– Mit mondtál nekik? – kérdem suttogva nagalul.

Fenrir nem túl barátságosan pillant rám. Fél szeme fekete, a másik zöld műkütyü. Az orra lapos, az ajka heges, és ő maga rémisztően nyugodt.

– Megkérdeztem, hogy van-e köztük Név, vagy akad-e valaki, aki szeretne szerezni magának – válaszol a Közös nyelven. A testvéreihez fordul: – Szólnak a többieknek. Jobb, ha eltűnünk, mielőtt bárki visszatér.

Gudmund kedélyes mosollyal hajol le hozzám, hogy felsegítsen a földről, miközben kecses kis hajó érkezik.

– Karomba vagy hátamra, leányka – ajánlja fel udvariasan. Felkapaszkodom a hátára, és a levegőbe emelkedik, hogy mielőbb elérjük a hajót.

A hajó hátuljában ülök a nyitott hangárajtóban, a lábamat kilógatom a semmibe. Alattunk a tenger hullámai dübörögnek, Hérakliont elnyelte a messzeség. Alkalomadtán egy-egy elhaladó hajó fényei villannak a láthatáron, a légkört átlépő villanás vagy bomba robbanása fehérlik fel. A barátaimra gondolok. Fel nem foghatom, hogy tudnának ennek gátat szabni.

Sigurd érkezik, leguggol mellém.

– Most mennem kell. Azt hittem, nem fog senkinek feltűnni a távollétem, de tévedtem, és most díjat tűztek ki a fejemre. Fá tudja, hogy megadtam magam Darrow-nak. Fenrir és Gudmund elvisz Volga hajójára, nem hosszú az út. – Látja, milyen aggodalmasan pislogok a barátai felé. – Bízhatsz bennük.

– Nem miattuk aggódom – felelem. – Kösz a segítségért.

– Te segítesz nekünk – biccenti oldalra a fejét. – Népünknek kellene neked köszönetet mondani. Ha természetes, ha nem, Volga mégiscsak Ragnar gyermeke, az ő vére. Minél tovább marad Fá mellett, annál messzebb sodródunk Ragnar álmától. Vissza kell térnünk a napra, anyáink mosolyának fényébe. És királynő kell nekünk, unom a királyokat.

– A Köztársaságért – nyújtom neki a kezemet. Megrázza.

– És a Volkért. Sok szerencsét, Lagalosi Lyria. – Majd elköszön a testvéreitől is, és kirepül a hangárból. Ezt a két férfit viszont nem ismerem, bárhová vihetnek, az is lehet, hogy a tengerbe löknek, és pont. Fenrir úgy méreget, mintha leköptem volna a bakancsát. Gudmund egy kolbászt eszegetve huppan mellém. Kapok tőle egyet én is, de nem kérek belőle, egyébként is émelygek a rettegéstől.

– Mennyi még az út, míg Volgához érünk?

– Negyven perc. Vadászegységet vezet – mondja, én meg úgy bólogatok, mintha tudnám, miről van szó. – Szóval Kimmériából vagy? – kérdi kolbásszal teli szájjal.

– Szóval a Déli-sarkról vagy?

Ezt viccesnek találja.

– Ez itt rémséges egy hely. Alig várom, hogy hazajussak.

– Mi hiányzik a Marsból leginkább?

A szakállát vakargatja, dundi képe felragyog.

– A felvonulások! Olyan csinos vagyok, ha szalagokat fonok a hajamba – mondja, majd hosszú drótot húz elő és felszisszen. – Bocs, de kénytelenek vagyunk zsákmányként leszállítani téged.

– Hát hogy a szarba ne.

67

Lyria

VOLGA

Fenrir és Gudmund kirepül a ködbe, én Gudmundhoz drótozva lengek alattuk, a szél citerázik rajtam. Közvetlenül előttünk hirtelen egy acélszirt tűnik ki a ködből, mire összerándulok. Aztán leesik, hogy nem szirtet látok, hanem egy hadihajót, méghozzá jó nagyot. Alacsonyan repül, sötéten, semmi fény. Furcsa köldökzsinórok kapcsolják a tengerhez.

Gudmundék a hangárajtót célozzák be, itt vörös vészfények világítanak. A hatalmas nyílásban egymáshoz láncolt Szürke foglyok állnak a peremen, a lánc végén horog. Tőlük balra tucatnyi sebesült Arany, azok is láncokban, varéga őrök között.

Beljebb Mag-beli Obszidiánok döglenek rabolt lila kanapékon. Nincs rajtuk sisak, a képük csatától izzadt és mocskos, mint a páncélzatuk. Hatalmas boroskancsókat adnak körbe, és azt nézik, amint egy zöld gömb lebeg egy ékköves vértezetű alacsony Obszidián és egy varéga fölött.

Fontos alakoknak látszanak mindketten.

Az alacsony Obszidiánt nézem. Becsületfarka dús, a köpenye sárkánypikkelyből van. Tucatnyi varéga őr felügyeli az érkezésünket. Fenrir kis erszény drágakövet nyom a kezükbe, Gudmund pedig a kolbászát eszegetve lesi őket. Miután a drágaköveket rendben találták, az egyik őr egy igen kimért Réz nővel tér vissza. A feje borotvált, és homlokára szárnyas szimbólumot bélyegeztek.

– Fenrir uram, pozíciód nem megfelelő – mondja a Réz nagalul, miután pötyögött valamit a kargépén.

– Saját nyelveden beszélj, rabszolga – mondja neki Fenrir a Közös nyelven.

A Réz engedelmeskedik:

– Megbízatásod az Egyenlítőtől északra szól. Mi dolgod itt?

– Találtunk valamit – int felém Gudmund. – Úrnőd elveszett birtoka. Legalábbis ezt állítja magáról. El akartuk adni, de van lelkiismeretünk.

– Kérdezd csak meg úrnődet, hogy nem veszett-e el egy rabszolgája, aki még a Marson szolgálta – utasítja Fenrir.

A Réz a zöld gömb alatt álldogáló alacsony Obszidiánhoz iszkol, a fülébe suttog. Az Obszidián megfordul.

Egy pillanatig fel sem ismerem Volgát. Arcát harci festés borítja, a nyakán szárnyas tetoválás, de a szeme, ami a Réz mutatóujját követi, ismerős. Kemény és keserű a pillantása, de ahogy engem meglát, összerezzen. A Volga mellett álló varégák izgatottan kiáltoznak. Az érzékelőgömbjükön fény kezd pislogni. Mély, halk hangon kántálni kezdenek, amire a hangárban valahol dobok válaszolnak. A Mag-beli Obszidiánok csak a szemüket forgatják, és vedelnek tovább.

Volga tekintete megkeményedik, amikor a közvetlen mellette álló varéga lendületet vesz, és a hangár szájában sorakozó Szürke és Arany foglyokhoz iramodik. Az Aranyak tisztelegnek a Szürkéknek.

– Akari! – üvölt fel egy őszülő Szürke nő, akinek a jobb szeme hiányzik.

– Légy tanúnk! – üvöltik kórusként az emberei, tisztelegnek az Aranyaknak, miközben a varéga eléri a sorukat, és a lánc végén tornyosuló horgot kirúgja a hangár száján. A horog lerántja a mélybe a lánchoz kötözött Szürkéket. Az Aranyak még sokáig némán tisztelegnek, miután az embereik eltűntek a tengerben. Akkor a varéga az ő láncukat is lerúgja, és őket is egyenként elnyelik a hullámok. A varégák röhögve gyűlnek oda csoportokba, és lesik a vizet.

– Mit művelnek? – kérdem halkan.

– Leviatánra halásznak a mélyben – feleli Fenrir. – Fá minden győzelem után lakomát tart. Ehhez ragaszkodik.

– Ahogy én is – fal be még egy kolbászt Gudmund.

Valószínűleg Volga rabszolgái – három testes Vörös nyakörvben – bevisznek a hangárból a hajóba. Odabenn nyüzsögnek a rabszolgák: Kékek, Narancsok, Zöldek, Vörösek. Mind nyakörvben teszi a dolgát, működtetik a nagy hajót. A homlokukra sütött szárnyas bélyeg alatt üres tekintet, egyik sem néz rám. Nekem vajon mennyi időbe telne ilyen üressé válni?

Egy lakosztályba vezetnek. Az egyik falon tucatnyi beretva és sárkányfog trófea. Kimerült vagyok a nap eseményeitől, a sok rettegéstől, és ahogy leülök az egyik kanapéra, akaratom ellenére is gyorsan mély álomba zuhanok.

Sötét vizekről és mélytengeri lényekről álmodom, míg végül egy hangot hallok.

Sevro hangját.

– …nem ismersz engem. Nem ismerlek téged. De az igazi tragédia az, hogy nem ismerted az apádat.

Amikor felriadok, takaró alatt fekszem. Az asztal irányából hallatszik a hang, ahol két bőrzsák mellett Volga hajol a holokocka fölé, amit Darrow bízott rám. Az üzenetet nem ő küldi, hanem Sevro. Volga annyira belemerül az üzenetbe, hogy észre sem veszi, hogy felébredtem.

– Nem ismerted, ezért kénytelen vagy mások történeteiből megismerni őt. Mások szemén keresztül kell látnod, milyen lehetett. Ami torzítja a képet. Van fogalmam arról, milyen az, amikor az embernek ilyen apja van – rágcsálja Sevro a szája szélét. – Én ismertem apádat. Fivérekként harcoltunk egymás oldalán. Volsung Fá nem ismerte őt, pont annyira ismerte, mint te. Mi Ragnarral egy család voltunk. Barátok. Ezért gondoltam, hogy mondanék neked róla egy s mást. Hogy ki is volt.

Ne ülj fel a meséknek. Nem volt isten. Se messiás. A picsába is, még csak nem is volt mindig jó ember. Az élete nagy részében. Gladiátor volt és rabszolga-lovag. Az egyik legförtelmesebb Ház nagy becsben tartott tulajdona. Azt tette, amit tennie kellett, amit elvártak tőle. Harcolt. Ölt. Pecsétes volt, hentes, akit más hentesek nyomába eresztenek, hogy elkapja őket. És henteskedett is rendesen, amíg Darrow végül kiválasztotta őt, és rábízta magát. Megosztotta vele a titkát, neki árulta el először, hogy valaha Vörös volt. A te apádnak. Még nekem se mondta el, amíg ki nem tapostam belőle. Nekem ez mindig fájt. De Darrow látott Ragnarban valamit, valami mélyen meghúzódó jót. A jóság lehetőségét. Hogy képes lenne másokat vezetni. Nem is tudom. Bárhogy is, a lényeg, hogy jóval azelőtt Ragnar kezébe adta az életét, hogy a beretvával is megtette volna ugyanezt. És jobb döntést még életében nem hozott.

És mit tett ez a hentesek hentese, miután leverték láncait? Koronát kovácsolt volna magának a vasból? Kipróbálta, hogy milyen lenne egy birodalom élén? Egy fenét! Ahhoz ő túl jó volt. Apád pajzsot emelt az öregek és a kicsik, a törékenyek és a nyomorultak elé. Ő ezt választotta. Hogy az elesettek pajzsa lesz. A faterodnak az volt a meggyőződése, hogy a népe egy nagyobb egész része.

Fá harca köp Ragnar nevére. Aki a hatalmat arra használja, hogy másokat rabságba vessen, az az Aranyak módjára gondolkodik. Az ő útjukon jár, Volga. Apád nem azért volt nagyszerű, mert ölni tudott. Hanem mert vette a bátorságot, hogy egy olyan világot teremtsen, ahol nem kell ölnie. Mások védelmezője volt, Volga. Igazi építő.

Egy ideig hallgat, kinéz a kamerából. Volgát figyelem, de a tekintete kifürkészhetetlen.

– Tudom, hogy Ragnart elszomorítaná, hogy az apja milyen utat választott a Volknak. Leginkább azért, mert nem az apja választotta ezt az utat. Hanem Atlas au Raa. Biztos vagyok benne, hogy hallottad már ezt a nevet. Nagyapád őt szolgálja. Talán újdonságot mondok ezzel, talán nem. Bárhogyan is, ha azt hiszed, hogy a néped királyságát alapítjátok meg, tévedsz. Csak az Aranyak eszköze vagytok. – Látom, ahogy Volga a homlokát ráncolja. – Tudom, hogy Ragnar nem ezt akarná. Ő azt akarná, hogy a Volk hazatérjen a Marsra, és valami jóba fogjon. Ő azt várná, hogy a Volk megvédje a Marsot. Egy királynőt választana a nép élére, Volga. Volsung Fának nincs joga, hogy vezessen benneteket, neked azonban van. Le kell ráznod Atlas igáját, apád nevében a Volk élére kell állnod, királynőjüknek kell lenned, és meg kell védened a Köztársaságot. – Sevro nagyot sóhajt. Megvakarja a kecskeszakállát. – A Köztársaság nem volt jó hozzád. Tudom, hogy az egész nagyon nehézkes és undorító, és azt is tudom, hogy nem bízol Darrow-ban. Néha sötét egy szar tud lenni. Minden jogod megvan, hogy ódzkodj tőle. De ő sokkal jobb barátja volt apádnak, mint én valaha. Higgy benne, Volga. Higgy bennünk! Elraboltad a gyerekeinket, és mi képesek vagyunk megbocsátani. A feleségem a szavát adta neked, amikor Ulisszeszért úszott. – Volga nagyot nyel. – A Barca-Házban az egyik tiszteli és sajátjának tekinti a másik adott szavát. Az eskü a falka esküje. Ha úgy döntesz, hogy visszatérsz apád ösvényére, a Völgyig számíthatsz rám. De ha úgy döntesz, hogy Fá árnyékában, hogy Atlas árnyékában haladsz tovább, akkor nem csak Darrow-tól kell tartanod. Te döntesz. És Lyria, ha ezt meghallgatod, mielőtt odaadnád Volgának, akkor egy igazi kis minden lében szarkanál vagy, de nehogy meghalj nekem. Ennyit akartam, Barca voltam.

Volga lekapcsolja a holót, és elgondolkodva ül, míg meg nem köszörülöm a torkomat. Akkor összerezzen, feláll, és mosolyogva ül át mellém a kanapéra. Tisztában van vele, hogy végignéztem, ahogy az üzenetet hallgatja, de egy kicsit mindketten úgy teszünk, mintha nem is. Nagy keze az arcomat simogatja. Négy aranykarika csilingel a csuklóján. A hangja lágy.

– Nagyon messzire keveredtél otthonról, Lyria.

– Te is – felelem. Rövid ideig fürkészőn néz bele a szemembe, majd ellágyul az arca, és mosolyogva húzza végig az ujját a fejemen a varraton.

– Megszabadultál a parazitától. Hogyan?

– Hosszú. Viszont bocs, a Hógolyó ráment.

Örül nekem, azt látom. De öregebbnek tűnik, mint emlékeztem. Valamiért mindig egykorúnak éreztem magunkat, de az ő arca sokkal ráncosabb lett. A homlokát mély árkok szántják.

– Hogy megy a vadászat? – kérdezem bután.

– Pocsékul. Egy borjú akadt horogra. A kasztállatot valaki más kapta el, egy varéga.

Ezután mindketten hosszan hallgatunk.

– Nem tudtam, látlak-e még valaha – nyögöm ki végül, és megfogom a kezét. Durva ujjával a kézfejemet cirógatja. Hosszabban hallgatunk. Olyan sok mindent kell mondanom neki. Kérdezni. Mesélni.

– Miért vagy itt, Lyria?

– Érted jöttem. Hogy hazavigyelek.

– Haza – húzza el a kezét. Érzem, ahogy távolság kerül közénk. Lelkének mindig is volt egy sötét szeglete. Az a szeglet, amelyik nagyon is kedvét lelte a sok menő fegyverben. – Én ott vagyok, ahol lennem kell. Végre a népemmel. Itthon vagyok, Lyria.

– A népeddel? Én vagyok a néped, Volga. Azért jöttem el érted idáig.

Gyanakvóan biccent a holokockára.

– Miattam jöttél? Vagy Darrow miatt?

– Ez az egész nem erről szól. Ő nem is akarta, hogy ide jöjjek, én akartam, én találtam ki. Kénytelen voltam potyautasként elrejtőzni a hajóján, hogy ide jussak, mert nem akart elhozni. Szerinte őrültség, hogy eljöttem, hogy találkozni akartam veled. Őrültség azt gondolnom, hogy nem lettél olyan, mint Fá. Érted jöttem, Volga. És miattad.

Összeszűkül a szeme.

– Miért?

Bánt, hogy egyáltalán ilyet kell kérdeznie.

– Miért? Mondtam, nem? Mert a barátom vagy. – Elfintorodik. – Vagy nem vagy az?

– Az vagyok, de az. Csak… annál sokkal több is. A nagyapám felnyitotta a szemem.

– Figyelj, Volga. Ő egy Aranyat szolgál. Nem hallottad?

– Szolgált, valamikor nagyon régen. De a Kuiper-övben letörte láncait. Azóta nem is találkozott Atlasszal, és ha egyszer mégis találkoznának, akkor megöli. Erre megesküdött.

Döbbenten meredek rá, nem nagyon sikerül türtőztetni magamat.

– De hazudik. Ez az egész Atlas terve volt. Ő Mindenatya Fá mögött.

– És ezt tudod bizonyítani is? – szegezi nekem, mint valami ügyvéd.

– Nem – felelem habozva –, de Diomédész látta őt a Porvetőn.

– Diomédész? Egy Arany – húzza el a száját. – Amikor Fá megtudta, hogy Darrow itt van, megmondta, hogy be akar majd hálózni. Hogy mindennel megpróbálkozik majd. Hazugságokkal. És ellene akar fordítani. Csak hogy visszaszerezze a Volkot. De a Volk nem tartozik Darrow-nak. Nekik… nekünk megvan a saját sorsunk. Ezek a világok a mieink, Lyria. A mi osztályrészünk. Démétér Övéből van táplálék, ha elfoglaltuk a Mélységet, lesz csúcstechnológiánk, hogy végre megvédhessük magunkat. A Ganümédész lesz az otthonunk, az ottani erdők, hegyek, tengerek. A Köztársaság el fog bukni, hamarosan vége. És ha majd a Mag Aranyai eljönnek, mert eljönnek, mi készen állunk, erősek leszünk. És vagy kivívjuk a szabadságunkat, vagy meghalunk.

A fejemet ingatom, képtelen vagyok elhinni, hogy ilyen hazugságokkal próbálja igazolni magát, hogy elhiszi ezeket a hazugságokat és mentséget talál bennük.

– Volga. Fá megette Ephraim szívét.

Hallgat kicsit.

– Igen.

– Megette Ephraim szívét.

– A tisztelete jeléül.

Elhúzom tőle a kezemet, felállok. Még ülve is nagyobb nálam, úgy néz le rám, mint egy kisgyerekre.

– Megesküdtél, hogy megölöd.

– Meg is akartam – nyalja meg az ajkait. – Csurig voltam gyűlölettel. Tizenegy nappal azután, hogy eljöttünk a Marsról, kést nyomott a kezembe. A torkához szorítottam. Mondta, hogy öljem meg, hogy álljak rajta bosszút Ephraimért. De figyelmeztetett, hogy ha megölöm, akkor a testőrei megölnek engem. Hogy az életemet áldozhatom egy Szürkéért, aki soha semmit sem áldozott fel értem. Vagy visszafoghatom magamat a népem kedvéért, és vele együtt megalapíthatjuk a saját birodalmunkat. Egy királyságot a népünknek – mondja. Közben végig a szemembe néz, büszke a döntésére. – És én a népemet választottam.

– Ephraim szinte az apád volt – nézek rá elképedten.

– Ephraim? – Nagyot sóhajt. – Nem ismerted őt. Gyilkos volt. Mindenkit kihasznált. Neki mindenki csak eszköz volt, ő ilyen volt. Onnantól kezdve, hogy megismertük egymást, kihasznált engem is. Amint nem vette volna hasznomat, félrehajít – piszkálgatja rövid körmeit. – Hiányzik, az igaz. Néha legalábbis. De ő a múlt, már máshová szólít a kötelesség.

– És ennek a kötelességnek része az is, hogy városokat rombolsz porig? Hogy rabszolgákat zsákmányolsz? Az a Volga, akit ismertem, nem ilyen.

– Sohasem ismertél. És most sem ismersz.

Ettől baromira bepöccenek.

– Ja, hát akkor nyilván magamban beszéltem a Pandorán abban a cellában. Bizonyára Victrával kettesben menekültünk a Vörös Ököl elől a hóban, csak ő meg én voltunk ott, amikor Ulisszesz született. És te nyilván soha nem sírtad el nekem a bánatodat, hogy neked soha nem lehet gyereked, mert kipakoltak. – Látom, hogy ő is dühös, de képtelen vagyok leállni. – Nyilván nem szabadítottalak ki a bilincseidből, amikor a Vörös Ököl a bányában dolgoztatott, mint egy Vöröst. És nyilván egymagam voltam ott, amikor Victra Ulisszeszt gyászolva úszott – sorolom. Egy szót sem szól. – Nem tudom, miket láttál, Volga. És hogy mit mondott neked Fá. De azt tudom, hogy ez nem te vagy. Hogy igazából, legbelül rosszul vagy ettől az egésztől. A Volknak nem itt van a helye, nem egy szörnyeteg pórázának a végén. A Volk a Köztársasághoz tartozik.

– A Köztársasághoz – pufog.

– A Köztársaság az olyanokért áll ki, amilyen te is vagy. Amilyen én vagyok. Felszabadítottak bennünket, a Völgy szerelmére! Nem Fá szabadított fel. Hanem a Köztársaság.

– Felszabadítottak? Ugyan mivel? – kérdi szenvedélyesen. – Kirángatták a népedet a bányákból, azután magatokra hagytak benneteket, hogy a bányákat átjátsszák az Ezüstök kezébe. Az én népemet elrángatták a jég vidékéről, hogy menjünk a háborúikba, és ott dögöljünk meg kedvünkre, vagy lehettünk szabadúszók meg zsoldosok. És nemcsak a felsőSzíneket szolgálhattuk, hanem mindenkit. Rezeket és Zöldeket és Vöröseket. Mégis, mi változott az alatt a tíz év alatt, amióta van a Köztársaság? Még mindig egy Arany ül a trónon, aki az aljaSzíneket olyanokért küldi a halálba, akik soha nem halnának meg értünk. Darrow is ezt akarja. Idejött, hogy megölje a nagyapámat, és visszavegye a Volk-fejszéjét magához. Ennyit akar, semmi mást. De tőlem ugyan várhatja, hogy segítek neki eltakarítani a nagyapámat, hogy utána megszabaduljon tőlem, és a maga fejére tegye a koronát.

– Ezt a vén szörnyetegtől hallottad? Mert jó nagy baromság. Darrow nem ezért jött ide. Hajókért jött, hogy megmentse a Marsot. De amikor látta, mit művelnek itt az aljaSzínekkel, ezt nem hagyhatta. És ezért harcol együtt Arész Leányaival. Látnod kellene őket. Mindenféle Szín összefogott. Még a Raát is rávette, hogy közéjük álljon, hogy együtt vessenek véget ennek a mészárlásnak.

– Hát hogyne. Amikor mi csináljuk, akkor mészárlás.

– Ha a Rettegés Lovagja mozgatja a szálakat, akkor az, nagyon is. Fá atomot dobott a Kallisztóra. És a saját szememmel láttam az Iót.

Atlas nevére megint csak rálegyint, mintha egy újabb hazugság lenne. Kiábrándultságától jéggé dermednek még a csontjaim is. Tisztára úgy beszél, mint egy hadvezér. Hova lett az ártatlansága, amit mindig láttam benne? Hova lett a barátom?

– Nem vagyok szörnyeteg – mondja.

– Szerintem a saját lelkiismeretednek válaszoltál, mert én semmi effélét nem állítottam.

– A tekinteted vádolt. – Felém hajol, izgatottan, mint egy gyerek, aki nagy titkokra jött rá. – Te nem látod át ezeket a dolgokat, Lyria.

– De te igen? – csattanok fel.

– Én igen. Régebben összehúztam magam, de elkezdtem olvasni. Egész életemben magamat okoltam, hogy milyen nagy vagyok, a testi erőmet. Tudod, hogy mindig ezt csináltam. Belém nevelték, hogy mindig szégyenkeznem kell. Hogy vissza kell magamat fogni. Olvastad az emberi történelmet? Nyilván nem. De nekem a nagyapám adott ilyen könyveket, végigolvastam az utat a Marstól idáig. És amíg az aszteroidák között meglapulva vártunk. Ott volt Nagy Sándor, a római Caesar, a mongol Dzsingisz kán, a török Szulejmán. Mielőtt az Aranyak megszállták a Földet, ezeket a neveket tisztelték a Földön. Silenius au Lune, Akari au Raa, Lorn au Arcos, az Arató, ezek a mi korunk nevei, akiket ma tisztelünk. Milliókat gyilkoló embereket. Az emberi történelem egyet biztosan bizonyít: a birodalmak erőszakra épülnek. Az erőszakot tiszteljük, istenítjük és követjük. Miért volnánk csak azért szörnyetegek, mert vállaljuk, hogy ez az igazság? Miért én vagyok a rossz? Minden nagy ember elkövette azt, amit én. Eddig a gazdák és gazemberek nevében kellett harcolnunk, az ő céljaikért. Most miért ne járna nekünk, hogy magunkért is harcoljunk? Hogy megszerezzük végre a saját birodalmunkat? Az Aranyaknak ott vannak a játszmáik, az Ezüstöknek a szerződéseik. Nekünk meg a fejszéink. Miért ne forgathatnánk végre őket a saját javunkra? – néz rám. És látja, hogy soha nem fogok ezzel egyetérteni.

– Te ezt nem értheted. Neked volt hatalmad, itt – kopogtatja meg a fejemet. – És rettegtél tőle. Ezért lemondtál róla. Te így döntöttél. Én megtanultam, hogy ne rettegjek attól, ami bennem lakozik. Én így döntöttem.

El vagyok keseredve. Ugyanazt látom most benne, amit Harmonyban. A keserűségből fakadó kivagyiságot. Ismerős nekem is ez a keserűség, éveken át éreztem az epéjét a számban. De az a rövid idő, amit vele és Victrával meg Ulisszesszel töltöttem, rádöbbentett, hogy nem élhetek úgy. Hogy inkább haljak meg, mint hogy az csordogáljon az ereimben, hogy lassan átjárjon teljesen a mérge, és olyan legyek, mint Harmony. Amikor jobb is lehetek, amilyen Aurae vagy Sevro meg Darrow és Athéné vagy éppen Cassius. És biztos nem késő még Volgának sem.

– Én nem játszom többet az Arató játékát – jelenti ki. – A fülem süket a hazugságaira. De te a barátom vagy. Kedves voltál velem, ezért én is kedves leszek veled. Menj vissza a Marsra, Lyria. Menj vissza a tieidhez.

– Hát nem hallod, amit mondok, Volga? Te vagy az enyéim. Érted jöttem ide, és nélküled nem megyek sehova. Egy nővéremet elveszítettem. Téged nem foglak.

– A nővéred áldozat volt, én nem vagyok az. Engem nem kell megmenteni.

Elfut a harag.

– Mikor lett belőled fekete szemű Arany? – kérdezem. – Csiszolgathatod, amennyire csak akarod, olvashatod a történelmet, míg el nem felejted végre a saját sorsodat. Teletetoválhatod az arcodat, hogy ne is lásd önmagadat. Csecsemőket is fogsz ölni, Volga? Mint Harmony? Nőket és kisfiúkat küldesz a harcosaidnak? Mindketten tudjuk, hogy ha Ephraim itt lenne, nem tudnál a szemébe nézni. Rabszolgákat is ejtesz, hogy akaratuk ellenére az ágyadba parancsold őket, mint valami középszerű Arany?

Dühösen emelkedik fel a kanapéról, fölém tornyosul.

– Ki vagy te, hogy ítélkezz felettem? – bököd az arcom felé az ujjával. – Mi rabszolgák voltunk. Te soha nem voltál az. Te kövér patkány Gamma voltál – mondja undokul. – Elég sokat megtudtam róluk egyébként. A te bányádról. A klánodról. A besúgókról. Arra tenyésztettek benneteket, hogy a gazdáitok maradékán zsírosodjatok, és a nálatok is alantasabbakon uralkodjatok. A patkányaikul tenyésztettek ki benneteket. Akik egy kis sajtért mindenféle titkot elárulnak a gazdinak. A saját népetek árulói voltatok – hajol fölém. – És még most is az ő patkányuk vagy, Lyria. Darrow ideküld, te meg szépen idejössz. Arra kérsz, hogy eláruljam azt, akitől mindent megkaptam. Hát nem, patkány, én nem vagyok olyan, mint te. Én a Volk harcosa vagyok. Ha nem távozol, akkor egyértelmű, hogy mit kell tennem. Átadlak a királyomnak.

– Hát tégy úgy. Mert nélküled én ugyan nem megyek sehova.

– Azt hiszed, ez játék? Nem félsz? Nézd meg, mit tettek az őreim.

Az asztalhoz megy, és zsákokkal tér vissza, tartalmukat az ölembe üríti: Gudmund és Fenrir feje az. Az undortól fordul egyet a gyomrom, de megmakacsolom magam, az erő megtölti minden tagomat.

– Na, félsz végre?

– Azóta félek, hogy az eszemet tudom. De akkor sem adom fel.

68

Lyria

A KIRÁLY ÉS UDVARA

Az Európé keleti égboltjáról a Jupiter kandikál alá. A nappal és éjszaka közötti félhomályban nyugat felé szigetcsoportok szóródnak szét sötét gyöngyszemekként. Volga hadihajója olyan lassan oson a víz felett, ahogy a szívemen elhatalmasodik a rettegés.

Örömtüzek fénye lobog tizenhárom szigeten. A magasban, a szigeteket óvó, színjátszó szappanbuborékként fénylő pajzsok kupolája felett lángHajók őrjáratoznak. Láttam Hüperiónt, láttam hadihajókat korábban is. De a híres Nixoszi-szigetcsoportok szépségétől én is csak ámulok. Volga hajója közben elér a pajzshoz, és megáll.

Minden szigeten fekete kőből más görög isten szobra áll. És ahogy a szobrok, úgy a szigetek is különböznek egymástól, nincs kettő egyforma. Van, amelyiken drámai vízesések zuhognak rejtélyes erdőkben. Egy másik fjordoktól szabdalt, mint a kimériai partvonal északon. Akad olyan, ahol a vadvirágok a tengerbe is belefolynak, akár egy tiritarka kendő. A Perem meghódítására érkezett harcosok a szigetek fennsíkjain gyülekeznek kifosztott oszlopcsarnokok között, győzelmi táncot járnak a máglyák fényénél. Ahhoz távol vagyunk, hogy pontosan lássam az alakokat, de bizonyára sok aranyat és ékkövet viselnek, mert a szigetekre mintha ezerszínű pára szitálna.

– Nem semmi látvány, mi? – szólal meg mellettem, a hangár nyitott ajtajában Volga actuariusa. A Réz fekete-fehér ruhája makulátlan. – Javarészt a Volk. Fá nem sokukat hagyta az Ión a Kertek közelében. Tudja, hogy sokan odavannak még Darrow-ért, és egy ilyen nagy kincset nem bízhatott rájuk.

Fogalmam sincs, miért mondja ezt el nekem. Azt tudom, hogy Nicatornak hívják, valaha Olümpiában élt, és ott esett rabszolgaságba, de azt megelőzően a héliumelosztóknál harmadhelyettes adminisztrátorként dolgozott, bármit is jelentsen ez. Olümposz, Cassius városa.

Három nap telt el azóta, hogy Volga kimondta, átad Fának. Három nap állt rendelkezésükre, hogy megszállják a holdat, de a jelek szerint jobban haladnak, mint tervezték. Nem tudom, Darrow megpróbálkozott-e a tervével. Sóhajtok. Gondolom, jobb, hogy nem tudok semmit. Így legalább kínzás alatt sem árulhatok el semmit.

– Hányan vannak? – kérdezem a Réztől, hogy egy kis társalgással tereljem el a figyelmemet arról, ami rám vár.

– A Volk itt, a holdon? Sokan. A lakomákon? Elegen, hogy ezer tulkot, négyszázezer liter mézsört, hatszázezer liter bort, ötven tonna kenyeret, sajtot, vajat, ötezer hordó olajbogyót, százezer vadmadarat igényeljenek maguknak a zsákmányból – sorolja a Réz, majd hátrasandít az őreimre. – A nagy Fá tudja, hogy a Mag-beli vitézei nyugtalanok ebben az éjszakában, most, hogy terjed a soraikban a pletyka. Nemsokára a Mélységet kell bevenniük. Ami nagy elvárás. Ezért kényezteti őket sok finomsággal és szédíti őket a mesékkel.

– Pletyka? Darrow.

Nicator kíváncsian pillant rám:

– Ott voltál az Ión, amikor Skardéval harcolt? Hát persze hogy ott. Sigurd barátai hoztak ide – mondja, de nem felelek. – Talán itt van ő is? Az Európén?

– Miért mondanám el neked, ha tudnám is?

Hátranézek, a hangárban nagy a nyüzsgés, nemsokára indulunk. Varéga őreim csak pipáznak, de mögöttük, körülöttük Volga saját vitézei, több százan, lapos rakterű szkiffeket pakolnak meg. Győzedelmesek. Mindegyik karján fényesre suvickolt aranykarikák csörögnek, fejenként négy, a köpenyük ragyogó és mindenféle egzotikus szőrméből vagy épp sárkánypikkelyből készült. Ők is tiszták, mint Nicator, de részegen nevetgélnek.

– Nekem nem úgy tűnik, mintha nagyon nyomasztaná őket bármi is.

Nicator megadóan és egyben neheztelően vonja meg a vállát:

– Az ember falkaállat. Mind ugyanazt tesszük, amit a többiek a nyájban, mert elviselhetetlen volna számunkra a szégyen, hogy másképpen cselekszünk. Mi mással magyaráznád a háborút? Meg a hagyományokat? Nézz csak le! Hány szigeten látsz örömtüzet?

– Tizenhármon.

– És Volga vitézeinek karján hány aranykarika van?

– Négy.

Nicator balról a negyedik szigetre mutat.

– A trónörökös saját őrsége Apolló szigetén lakomázik. Ők a Negyedik Osztag. Vagyis a negyedikek Fá kegyeitől. Érted?

Elfog a rosszullét, ahogy lassan felfogom, miről beszél.

– A hierarchia. Ugyanaz a rendszer megint – mormolom. – Hogyhogy nem látják?

– Ha négyzet alapú házban nevelkedtél, és abban éltél világ életedben, mit gondolsz, milyen házat építesz majd magadnak, ha felnőttél? – kérdi Nicator.

Nem szólok semmit. Hirtelen olyan törékenynek látszik Arész Leányainak igyekezete, az összefogás, hogy minden Szín összetartozik, eszméjük szépsége porszemnyi ennek a rendezett hadnak a hierarchiájával szemben. Eddig csak a dühöngő vadembereket láttam bennük. Remegni kezdek a gondolattól, hogy mi vár ránk. Akkor Nicator a kezembe nyom valamit. Egy pirulát.

– Apró kegy egy Mars-beli társamnak – mondja.

Elvből a tengerbe hajítom a pirulát. Széles mosollyal nézi, ahogy elnyelik a hullámok.

– Ne aggódj, Lyria, ma nem fogsz meghalni. Úrnőm nagy politikus. Fá kémjei rég jelentették neki érkezésedet, amint azok az ifjú bolondok beállítottak ide veled. Úrnőm kegyelmet fog kérni neked, és meg fogja kapni, mert a vezér annyira vágyik a szeretetére. Fá sok gyermek apja, de egy gyermekét sem ismerhette. Volgát a lányaként szereti.

– Akkor miért adtál méregpirulát?

– Mentolos cukor volt. Amikor majd a Nagy Fá elé visznek, kellemetlen ízű szájkosarat adnak rád. A mentolos cukor kicsit segített volna elviselni.

A szájkosárnak rozsda-és tehénnyálíze van. A csípős tengeri szél tépázza vékonyka börtönruhámat a szkiffen, amin Volga a pajzsok pereme alatt a szigetek felé száguld. Új kísérete kifejezetten népes, sok-sok szkiff tart velünk, mindenhonnan zene hallatszik, kacagás, edénycsörömpölés, rabszolgák jajongása. Volga úgy néz bele a lármába, mint vén tengerész a közelgő vihar szemébe. Azután az embereit szállító hajók jobbra kanyarodnak, és indulnak tovább a Negyedik Osztag lakomájára, az Apolló-szigetre. Volga egyedül folytatja útját a Zeusz-szigetre, ahol Fá vár rá.

A Zeusz-sziget nem túl nagy, viszont gyönyörűséges: hófödte csúcsok csokra a mély tenger felett. A két legmagasabb csúcs között, melyeken Zeusz hatalmas szobra veti meg a két lábát, fekete fellegvár csüng fejjel lefelé egy jeges völgy felett. Ahogy leszállunk, a tekintetem felkúszik a gigantikus szobron. Lábai és törzse körül dögevő madarak köröznek. Mert a szoborhoz Aranyakat szegeztek. Sokan közülük még életben vannak.

Elfordulok, és látom, hogy Volga arckifejezése cseppet sem illik a korábbi kemény szavaihoz.

Miután leszálltunk Zeusz fellegváránál, ő kísérete élén halad, engem pedig elrángatnak az oszlopcsarnok hátsó udvarába, ahol a nagy Fá mulat néhány száz felcicomázott hadvezérével, jarlokkal, akik felhőtlen vidámsággal zabálnak, vedelnek, bajvívnak és bagzanak. Hirtelen megtorpan a menetünk, mert Volga megáll. Röpke pillanat az egész, de reményt keltő. Lehet, hogy szavaim termékeny talajra hullottak?

Taszigálnak tovább. Kénytelen vagyok kocogásra váltani, hogy bírjam a tempót. Rózsaszínek raját hajtják a jarlok hatalmas asztalához, amely korábban egy Raa-hajó burkolata lehetett, az égésnyomok alól még látszik egy kékes sárkányfej.

Visszataszító és abszurd látvány tárul elénk: a jarlok szőrmeköntösökben, pikkelykabátokban és pókselyem ruhákban pompáznak, rogyásig vannak rakva arannyal és drágakövekkel. A varéga és a Mag-beli jarlok nem keverednek. Még ezen a puccos lakomán se vegyülnek, csoportokba rendeződnek, mint a Vörös Babérünnepeken a klánok. A legfurcsábbnak egy kábé húsz főből álló Obszidián társaságot találok, azok is a Magból jöttek, hatalmas szőrmebundákban üldögélnek jó távol a tömegtől, és iszogatva méregetik a sorba rendeződött Obszidiánokat, akik a királyuk elé járulnak. A vak is látja, hogy az a férfi a király, ha másból nem, akkor a fekete trónusból, amelyen felettük pöffeszkedik. A trónus aranyból, gyémántokból és koponyákból áll. Körülötte Rózsaszínek páváskodnak.

Képtelen vagyok levenni a szememet a szörnyetegről. Nem is annyira a mérete a rettentő, bár óriási lény. Nem is a testébe épített rengeteg acél. Hanem az a nyugalom, amit magából áraszt. Ő a téboly szemének pupillája: hideg józansággal figyel és les mindent.

A szeme Volgára villan, majd rám, azután egy belső fénnyel ragyogó gömböt hajít a jobbján álló varéga hadvezérnek. Ásítva fogadja a következő elé járulót, aki egy háromágú szigonyt kínál fel neki. Ilyen szépséges fegyvert még soha nem láttam. A tűz fényében villog a platinanyél, gyilkos villahegyei horgasak, ugró delfint formáznak.

A jarlok mozgolódni kezdenek. Fá elhessegeti a Rózsaszínjeit, keresztülgázol az asztalon, a jarl elé pattan, és kikapja kezéből a szigonyt.

– Leányom! – kiáltja Volgának, miközben a tenyerében méregeti a fegyver súlyeloszlását. – Nézd, milyen kincset hozott nekünk a Tizenkettesektől ez a vitéz! Ignaeurs Szigonya – rikoltja, majd gyors mozdulattal több aranykarikát is lemetsz a jarl karjáról, míg alig öt marad rajta. – Emelkedj fel az Ötödik Gyűrűbe, Volk gyermeke! Mindenatya akarata ez.

A varégák helyeslően hujjognak. Az Obszidiánok is, bár ők sokkal kevésbé lelkesen.

Félórával később int Volgának, hogy kövesse. Volga egy láncon vonszol magával, amelyet a nyakörvemhez erősítettek. A szél fájdalmasan jajong.

– Volarus Jarl. Sárkányvadász. Mindenatya éhségének óráján érkeztél. Nyakunkon a mészárlás. Látom, az ő tüze lobog benned, leányom – adja neki a kedélyes, okos és mosolygós szemű óriást. – De a te fogásod aprócskább, mint Gherala jarlé. Pedig reméltem, hogy a te dicsőségedre válik majd a fenséges Küakszarész. De te csak snecit hozol.

– Hatalmas Fá, ez itt…

– Lagalosi Lyria – fejezi be a mondatot Fá. – A barátod, akiről annyit beszéltél nekem. És egy másik említésre méltó vendégünk is van.

Volgával a pillantását követjük, és egy kupac egyéb ajándék mellett a láncra vert félmeztelen Sigurdot találjuk. Elnehezül a szívem. Csúnyán ellátták a baját, de azért tartja magát, méltósággal. Szóval csak elkapták.

Fá gúnyosan kurjant oda egy összetört Obszidiánnak:

– Skarde jarl, ne duzzogj! Mondtam, hogy inkább örvendezz, amiért fiad kiszabadult Darrow fogságából.

Sigurd felszegett fejjel néz az apjára, aki nyomorúságosan hallgat.

Itt mindenki retteg Fától.

Aki most végre rám emeli a tekintetét. A mosolya lehervadt, szeme két gonosz, fekete lyuk egy arcból, amelyet mintha egy úthenger taposott volna meg a szemcsés úton, és a maradékot titániummal foltozták volna össze. Elkapom a pillantásomat, szégyellem magam. Aztán a szégyent gyomorforgató rémület váltja, ahogy az asztalul szolgáló fémdarab egy résén aranyszemek villannak rám. Nem a szél nyöszörgött eddig. A méretes asztallap talapzatául összetiport Aranyak szolgálnak.

Volgának is megakadt rajtuk a szeme. Egy ideig nézi őket, majd elkapja a fejét.

– Rémült vagy, Lyria – dörmögi Fá. – Ne légy. Tudom, hogy adósod vagyok. Unokám elmesélte, hogyan menekítetted ki őt a Vörös Ököl fogságából abban a bányában. Hálából nem lesz részed a kínban, melyet nagyon is megérdemelnél, amiért idejöttél, hogy ellenem fordítsd őt – simítja végig fémujjával a hajam alatt húzódó hosszú heget. – Végtére is, fejedben nem lapul semmi érdekes – fordítja az arcomat maga felé. – Darrow soha nem küldött volna ide hozzánk, ha ismered a titkait, nem igaz?

Elkezdi leoldani arcomról a szájkosarat.

– Megeshet, hogy szidalmazni kezdi Mindenatyát – figyelmezteti Volga, a tekintete pedig azt üzeni nekem, hogy ne ölesd meg magadat.

– Azért törtem volna meg Iliumot, hogy egy buta kis Vörös leány hangjától rettegjek? – veszi le a szájkosarat. Ha nem lenne olyan a szám, mint a kréta, most az arcába köpnék. – Darrow elkorcsosult. Valaha tisztelője voltam, csodáltam őt. De milyen harcos az, aki egy ilyen törékeny lénnyel végezteti el a piszkos munkát? – kérdi. – A vereség gyáva férget csinált belőle.

– Kihívott párbajra, nem? – vágom a képébe. – Te vagy a gyáva. Hadsereged mögé rejtőzöl.

– Itt vagyok – néz körül Fá. – A szabad ég alatt. És ő? A Mélységben bujkál. – Meghökkenésemet látva elmosolyodik. – Bizony, tudom, hogy odalenn vár rám, leány. Ahogy azt is tudom, hogy szántszándékkal hagyta, hogy elfoglaljunk két tengerliftet, így állít csapdát. De vannak más utak is le, le, le. – Kuncog. – Tudod, mi az a Mózes Oszlop? Egy pillér, mely szétválasztja és megnyitja a hatalmas tengert.

Jaj, istenek. Darrow tudja vajon, hogy mit tervez Fá?

De inkább elvigyorodom, mert egyéb választásom nem maradt.

– Talán Atlas mutatta az utat? – kérdezem tőle nagalul, majd a jarlokhoz fordulok, kiáltva: – Fá a Rettegés Lovagjának bábja. Ti pedig az Aranyak eszköze vagytok csupán. – Azután a Közös nyelven folytatom: – Halljátok? A Rettegés Lovagja Mindenatya! Ti pedig a Társadalom játékszerei!

De a mulatság túl hangos, Fá nem hívta fel a többiek figyelmét rám, csak páran hallgatják beszélgetésünket. A lakomát ezerszer fontosabbnak tartják, mint egy Vörös lány hápogását. Fá lemosolyog rám:

– Elképesztő a nagalod. Darrow igen kétségbe lehet esve, ha nálad és a hazugságaidnál jobb fegyvert nem talált – jelenti ki, majd Volgához fordul: – Úgy hallottam, üzenetet is hozott.

Volga átadja neki a holokockát, Fá az ujjai között forgatja:

– Még hazugságok?

– Azt állítják, hogy Atlast szolgálod – mondja neki Volga.

– Beszámoltam neked azokról az időkről, amit Atlasnál töltöttem.

– De ők azt állítják, hogy még mindig őt szolgálod.

Fá hosszasan fürkészi Volga arcát, majd elneveti magát.

– Hát hogyne. Ontják a sok hazugságot, hogy elválasszanak bennünket egymástól – zúzza össze a markában a holokockát. – Hűséged felderíti szívemet, lányom.

– Ennek örülök, mert kérnem kell tőled egy kegyet. Adósa vagyok Lyriának. És drága a szívemnek. Rajtad kívül csupán ő drága nekem. A kegyelmedet kérem, királyom. Engedd meg, hogy felvegyem őt a kíséretembe, vagy legalábbis hazaküldjem a Marsra.

– Népünk barátja?

– Igen.

– Nem Darrow kedvéért jött ide?

– Nem. Miattam jött. – Tudom, hogy Volga a szíve mélyéből hiszi ezt. – Ő is rabszolga volt, mint mi, és a Köztársaság vele is csúnyán elbánt. A szeme még nem nyílt fel, de a szíve bátor.

Végtelen szomorúság suhan át Fá tekintetén, nyitja a száját, de akkor mintha meggondolná magát. A szeme megkeményszik, és a mulatozó jarlok felé int.

– Te is tudod, miket beszélnek rólad, gyermekem. A Volk szerint tisztátalan vagy, aki természetellenesen született. A varégák a kegyelmességedről suttognak, azt mondják, lágyszívű vagy, aki a Köztársasággal rokonszenvezik, sőt még ennél rosszabbakat is összehordanak. Egy nő. Nézz rájuk, egytől egyig szörnyeteg mind. Úgy követnek minket, ahogy a sivatagi ragadozók osonnak a víztelen ember nyomában. Várnak. Várnak.

– Ragnar vére vagyunk – mondja erre Volga –, hadd várjanak.

Fá elmosolyodik.

– A vér hatalma éppolyan, mint a korona hatalma. Káprázat. Léteznek ezeknél mélyebben gyökerező igazságok, melyekhez még nem érsz fel. Áldozatok, melyekkel elértem, hogy az legyen belőlem, aki vagyok – néz rá szomorúan, megsimítja az arcát. – Elöl jártál a harcban, de attól még friss hóhoz vagy hasonlatos. Ez most nem a kegyelem ideje, unokám. Ez most az a pillanat, amikor megmutathatod, mi vagy. Nekik. Nekem. Önmagadnak – mondja, majd pillanatnyi szünet után hozzáteszi: – És legfőképp Mindenatyának.

– Ezt nem értem – ráncolja Volga aggodalmasan a homlokát.

Gong kondul, azután még több másik. Különös sisakos varégák ereszkednek alá a fellegvár tetejéről. Fá idegenkedve pillant fel rájuk.

– Sámánok, pfuj – nyögi, miközben a ligetben szórakozó jarlok gyülekezni kezdenek, mindenki visszaszállingózik a helyére az asztalnál. A varégák izgatottan, a Volk inkább idegesen. – De előbb egy újabb misztikus tett a szűk látókörűek kedvéért. Eljött a Szent Gyilkosság ideje. A helyedre, lányom! Később tisztázunk mindent.

Fá testőreinek gondjaira bíznak, és Volga is a főasztalhoz megy, majd leül. Amikor mindenki visszatért a helyére, Fá felugrik az asztalra. A megnövekedett tömeg véget is vet az asztallap alá gyűrt Aranyak szenvedéseinek.

– Harci jarljaim, legyőzhetetlen testvéreim! Kuthul fiai! Ragnar testvérei! Három órája lakomázunk, és még háromszor ennyi ideig fogunk – harsogja. A varégák felbőgnek, és a Mag-beli Obszidiánok közül is csatlakoznak hozzájuk néhányan. – De most Mindenatya, aki kiszolgáltatta nekünk az Európé sok szépségét, és zsákmányul átadta nekünk, az áldozatunkra éhezik!

Az akropolisz tetejéről szállingózó sámánok egy dalt üvöltenek, majd imádsági gajdolással borulnak térdre. Rabszolgák jönnek, egész fatörzseket cipelnek, és a sámánok előtt halomba rakják mind. Ahogy a kántálás eléri a csúcspontját, mintegy varázsütésre, a farakás lángra lobban. Lassan elhalkul a sámáni ének, a tömeg elcsendesül. Fá a magasba emeli két kezét, csendet kér.

– Az Ión Volarus jarl diadalmaskodott a vadászatban. A lakománk a Raa-nyáj legfenségesebb sárkánya, Abraxusz volt. Igen, felfaltuk szívét és húsát, és a belsőségeit a Prométheusz-vulkánba hajítottuk, hogy Mindenatya kedvét lelje bennük.

Meglobogtatja sárkánypikkelyes köpenyét, és a szigonnyal egy lapos orrú varéga felé bök.

– A Kallisztón Jégvérű Ramanar diadalmaskodott a vadászatban. A lakománk a fenséges szellemhüllő, Fenoraciusz volt, és felfaltuk szívét és húsát, és a belsőségeit Mindenatyának ajánlottuk, és elégettük. Az Európén a Harmadik Gyűrű Gherala jarlja szerzett magának dicsőséget – fordul egy szíjas, sovány, de igen magas, hozzá hasonló óriás varégához: – Gherala jarl, éhezem, mint egy kivert rabszolga. De te, te hűséges a leghűségesebbjeim között, elhoztad nekem az Európé bukott királyát lakomául. Letaszítottad óceánmélyi trónjáról, felrángattad a fekete vizek rejtekéből. Hol van hát? Hol van Küakszerész?

69

Lyria

AZ ÉHSÉG ÓRÁJA

Pont, mintha egy Lila színdarabot néznék.

Gherala jarl a lándzsájával a tengerre bök. Motorok bőgnek fel, és a tengerről egy gravSzkiff kezd emelkedni, fel egészen az akropoliszig. Lélegzetelállító jármű, legalább kétszáz méter hosszú és ugyanannyi széles. Az oldalai arannyal és ezüsttel futtatva, bizonyára a felszíne is, csak az nem látszik, mert egy hatalmas élőlény dobálja magát rajta.

Egy láncokkal béklyózott leviatán vonaglik fekete-arany testével előttünk, szinte fel sem fér az oltárra. A képe középütt cápáéra emlékeztet. A nyakától úgy tíz méterrel hátrébb uszonyszerű képződmények állnak ki belőle, mindegyiken szemek és szájak, nem olyanok, mint a nagy, központi pofája, inkább emlékeztetnek a tintahalak csőrére. Teste közepe püffedt és hatalmas, mint egy bálnának, a vége felé pedig erőteljesen elkeskenyedik, hosszú, húsos farok lesz belőle három különös hátúszóval. Opálos, háj nélküli szeme ránk mered.

Erőteljes vergődésétől még Sigurd is összerándul.

Gherala jarl hűvös elégedettséggel méregeti, majd nagalul felkiált:

– Királyokkal csak királyok végezhetnek. A dicsőség a tiéd, Fá nagyúr!

Fá megpörgeti az új szigonyát, és a gravSzkiffhez indul. A sámánok kántálása közepette egyetlen ugrással ott terem, mert ha vénséges is, mozgása friss és lendületes, mint egy akrobatának. A szörnyeteget rabul ejtő láncokba kapaszkodva felkúszik a dög fő feje mögé, kacagva egyensúlyozik a hátán, ahogy az dobálja magát, azzal sem törődik, hogy a kisebb fejek csőrös szájai utána kapdosnak.

– Mindenatya, ezeket a pecséteket neked ajánlom! – zengi, és lecsap a szigonnyal.

A dög úgy hányja-veti magát, hogy Fá is majdnem lezuhan a hátáról. Az egyik láncszem elpattan, és belecsapódik az akropolisz egyik oszlopába. Kövek potyognak, a varégák szertefutnak. Fá őrülten döf és egyre csak döf a szigonyával.

A leviatán olyan hangosan vonyít, hogy a dögevő madarak is szétröppennek. Még egy utolsót ráz magán, majd végképp elcsendesül. Utolsó kiáltása magányos, három évszázad bánata jajdul benne. Volgára pillantok, félrefordítja a fejét. Mi a fene baj van vele? Hogy tarthatja ezt az egészet elfogadhatónak?

Üvölteni szeretnék.

Könnyes a szemem. Sevro azt mondta, hogy Küakszerész háromszáz éves, és amikor ezt mesélte a hajón, ijesztőnek és rémségesnek találtam, de most úgy érzem, hogy az Európé lelke halt meg vele. Fá viszont leszarja ezt az egészet. Neki az élet nem számít, csakis az fontos, hogy elvegye.

Véresen és váladékosan csusszan le a hatalmas fej oldalán, és úgy, ahogy van, visszatér a hadvezérei közé. Ha eddig láttam volna benne fenségeset és uralkodóhoz illőt, most az is tovaszállt. Az én szememben leírta magát. Elvette, amit akart, a gyilkolás dicsőségét és eufóriáját. Még csak nem is saját kezűleg metszi le áldozatának húsát a lakomához. Szkiffeken Vörösek özönlenek elő, kampós lábbeliben csákányokkal és fűrészekkel Barna hentesek irányítása alatt látnak a feldolgozási munkálatokhoz. A varéga sámánok felügyelik a műveleteket.

Szégyellem magamat, hogy ezt egyáltalán végignéztem.

A vértől és szennytől csepegő Fá az asztal tetején odaballag Volga elé, nem tér vissza a saját trónusára. Közben a testőrei tucatnyi alakot vezetnek elő az akropolisz oldalhelyiségéből. Minden Színből van közöttük egy fogoly, csak Obszidián és Vörös nem áll a sorban. Sigurddal összenézünk.

– Basszus – mormolja.

– Mi a fene ez? – kérdezem. A testőrök a főasztal előtt sorba rendezik a foglyokat. Sigurddal engem is közéjük terelnek. A hatalmas máglya forróságától csorog le a hátamon az izzadság.

– Most mi történik? – kérdem Sigurdot.

– Apám cserben hagyott engem. Téged pedig Volga hagyott cserben – feleli, szomorú tekintete megáll az apján, Skarde jarlon. – És most meg fogunk halni. Méghozzá csúfosan.

– A káosz világában, ahol minden minden ellen indul, az erőt nem a test ereje adja, nem is a tieid száma. Az erőt azzal mérhetjük le, hogy mit bír el a szív, hogy célját elérje – méri végig a jarljait Fá. – Hogy mit vagyunk hajlandók feláldozni, amikor megmérettetünk. Én mindent feláldoztam – mered rájuk heves gyűlölettel. Halkabban folytatja: – Ezért követtek engem. Ezért tart meg kegyeiben Mindenatya. Ezért éleszthette fel fiam, Ragnar a Volk szellemét. Ahogy én pecsétekkel felszenteltem magamat, úgy szentelte fel magát ő is, és fogjátok ti is. – Volgára néz: – Volga Volarus, ma este te járod el a Pecsétek Rítusát.

Int neki, hogy kövesse a foglyok elé, ahol két Rózsaszín várakozik egy ónixládikával.

Rémes kesztyűt vesz elő belőle, amelyet barnára keményített a rászáradt vér. Még az ő kezénél is kétszerte hatalmasabb, az ujjak végén éles karmok. Volgának adja.

– Eljött az idő. Bebizonyíthatod származásodat, lemoshatod magadról a gyengeség piszkát. Vérükkel tisztára szentelheted magad. Tépd ki szívüket Mindenatyának!

A szívem rémülten kalapál. Próbálok elhátrálni, de valaki áll a hátam mögött, és nem enged.

Volga meghökkenve mered a kesztyűre, felnéz, végigméri a foglyokat, a tekintete megakad rajtam, de nem néz a szemembe.

– Kik ezek? – mormolja.

Fá végigsétál a sorunk előtt, egyenként megérinti mindannyiunk fejét. Az Arannyal kezdi, onnan halad lefelé a rangsoron.

– Rabszolgatartó, háborúból hasznot hajtó, gyilkos, fegyvergyáros, erőszaktevő, gyerekzaklató, az állam besúgója – sorolja végig, míg végül Sigurd elé nem érkezik. – A népe árulója – mondja, majd én következem: – Patkány.

Kezéről halnedv csepeg a homlokomra. Elrándulok az érintése elől.

– Nagyapám… – szólal meg Volga halkan. – Bizonyítottam hűségemet. Az esküm nem elég?

– Nem. Nem elég.

– Ő az egyetlen barátom – kiáltja élesen Volga.

– Ő és a Köztársaság a múltad. A jövőd én vagyok. Válassz! – parancsol rá Volgára, mire az összegörnyed, és mintha kiszállna belőle az élet. Fá gyöngéden fogja két kezébe a fejét. – A csatában öltél értem, ez igaz. De az ölésnek más módja is van. Nehéz, de elengedhetetlenül szükséges módja. A neked kiszolgáltatott fogoly vagy ellenség kivégzése. Abban semmi dicsőség nincsen, és éppen ez a lényege. Hogy egy dicstelen, mégis szükséges tettet is megtegyél. Ami a népedet előreviszi, de a lelkedet befeketíti. A népednek tett áldozatnak hordoznia kell a bűnét annak, aminek meg kell lennie.

– Apám is megtette? – suttogja Volga.

– Ezt és még ennél is többet. Neked ez talán alantas? Alantas neked az apád? – sorolja sértetten. – Vagy én?

Azzal Volga jobb kezére húzza a kesztyűt. A motor benne életre kel, zümmögve indul be. A gépesített ujjak rángatóznak, nyújtóznak, mint egy ébredező pók végtagjai, és a kesztyű ujja felhúzódik a csukló fölé. Kibiztosítva, betöltve.

– Felfelé csináld, a mellkas neked jobbra eső felén. Ragadd meg, várd ki a kattanást, majd ránts nagyot rajta.

Fá hátralép Volgától. Remeg a térdem. Az is lehet, hogy eddig is remegett. Megbénít a félelem. Több fogoly nadrágja szárain sötét foltok terjengenek. Sigurdé száraz marad, ő eltökélten mered előre maga elé. Ebből erőt merítek, teszem, amit ő. Volga mozdulatlan, Fá várakozó tekintete, a jarlok némasága, a lángok ropogása és a lemészárolt leviatán szaga leteríti. Nagyot nyel, majd lehunyja a szemét, mintha erőt gyűjtene.

Amikor ismét felnéz, látom, hogy ezt baszhatom.

70

Lyria

A PECSÉTEK RÍTUSA

Miközben a háttérben a Vörösek felaprítják a leviatánt, Volga az Arany fogolyhoz lép, nagy ütéssel a mellkasa felé eső jobb oldalába mélyeszti a kezét, és a kesztyű csuklóig eltűnik a húsban. Az Arany levegő után kapkod, rángatózik a teste. Volga arca az erőlködéstől eltorzul, majd nagy cuppanással kirántja a kesztyűt az áldozat mellkasából. A gépesített ujjak között grépfrút nagyságú szív dobog. Az egyik sámánnak adja, és az Arany közben a földre rogy. Ahogy a sámán a még pulzáló szívet a tűzbe veti, arany lángok csapnak a magasba. A varégák sakálkórusa üvölt.

Azt hiszem, mindjárt összeszarom magam.

Volga egy sötét bőrű, magas homlokú, keskeny szemű Ezüsthöz lép.

Elfordítom a fejemet. Fá mögött az oltáron Vörösek egy csoportja a leviatán uszonyait fűrészeli le. Egy másik sereglet a farkon szorgoskodik ionmetszőkkel. Vannak, akik a húst rakodják fel szállítókra, megint mások a szemeket és fogakat válogatják. Az erőszak csapdájába ragadtam, amerre nézek, húst aprítanak, fűrészelnek, szeletelnek, pakolnak. Az Ezüst felsikolt. Érzem, ahogy az én mellkasomban is gyűlik a sikoly. Volga ezt a szívet is a sámánnak nyújtja, a tűz pedig ezüstösen lobban. A varéga kántálás mélyebb tartományba vált. Volga a Fehérhez érkezik, a tűz kisvártatva fehéren lobog. Fá mosolya egyre szélesebbre virul, ahogy leánya halad előre a soron. Volga pedig egyenesen maga elé mered, és teszi a dolgát.

A leviatán hasrészén munkálkodó Vörösek ionfejszékkel szétnyitják a bendőt, kibuggyan a fehér pikkelyek alól a fekete hús és a sárga háj. Az oltár megbillen. A Vörösek kapaszkodnak. Belek és félig emésztett tetemek buknak elő a gyomorból és a hasüregből, bezuhannak az akropolisz és az oltár közötti résbe, le a mélybe, a tengerbe. Az oltár visszanyeri az egyensúlyát, vízszintbe áll megint, és a Vörösek folytatják a munkát.

A pillantásom éppen akkor fordul vissza Volgához, amint az kitépi a Réz áldozat kicsiny szívét. A férfi hörögve imbolyog előtte, még egyet vinnyog, és a földre hullik, a sámán pedig megkapja a szívet. De a Réz még szinte nem is koppant a kövön, amikor Volga a Kék előtt áll. A leviatánnak négy uszonya el is tűnt. A második gyomornál valami miatt megakadt a Vörös csapat, leálltak. Leengedik a fűrészeket és fejszéket, előrehajolnak, a máglya kék fényében fürdik alakjuk. Aztán sárgában, majd zöldben. Ahogy a lángok lilába fordulnak, több Vörös is hátralép. Az egyik elhajítja a fűrészt. De a többi csapat zavartalanul dolgozik a narancsszínű fényben. Ám amint a lángok halványszürkésen imbolyognak, a második gyomornál eddig bizonytalankodó Vörösek szétugrálnak, menekülni kezdenek. A húsfeldolgozást felügyelő sámán lecsusszan a behemót oldalán, hogy utánajárjon a fennakadásnak.

A máglya tüze zavaros rózsaszínbe vált, és a leviatán teste megrándul. Volga olyan közel van hozzám, hogy érzem a kesztyűről csepegő vér rezes szagát. Felnézek Sigurdra. A szemében félelem ül.

– Nem látjátok, testvéreim? Ismét rabszolgák lettünk! Atlas láncai béklyóznak bennünket! Vakok vagytok? Apám! Nézz rám, apám! – üvölti, és Skarde épp akkor néz oda, amikor Volga kitépi Sigurd szívét. Sigurd térdre rogy, és azt hörgi: – Éljen A…

Eldől.

Remeg a kezem. Képtelen vagyok felnézni Volgára. A leviatán hasa hullámozva dagadozik, különösen a mellkasa alatt. Mintha hólyag nőne rajta.

Volga nehéz bakancsa csattogva ér a hierarchia aljára, elém. Nem látom tőle a leviatán tetemét, a duzzadozó hólyagot. Felnézek a fekete szemébe. Könnyben úszik. Bizonytalan a pillantása. Fá felé fordul, és így ismét kinyílik előttem a tér, ott a leviatán.

– Őt ne, kérlek. Ezt ne kelljen. Ezt nem bírom. Nem.

A hólyag alakot vált, hegyesen szögel felfelé, kitüremkedik. Mintha valami belülről igyekezne kitörni.

– Végezz azzal, ami elgyengít.

– A kedvedért?

– Mindenatya kedvéért.

Volga hosszan mered rá.

Majd visszafordul hozzám. Az arcán könnyek patakzanak. Felemeli a kesztyűt, az hátrahúzódik, a karmos ujjakról csontcafatok és vér hullanak le. Egy örökkévalóságig meredezik így rám a magasból. Volga reszket. A szeme a szemembe néz, és a fájdalmon túl valami mást is látok benne… kétséget…

– N-n-neked n-n-nem kell olyan-n-n s-s-sérülten élned… – nyögöm vacogó fogakkal. – Eph-raim lánya…

Mellkasából halk sóhaj szakad fel, és rozsdás vasként porlad szét benne az eltökéltség utolsó morzsája is.

A kesztyű lehanyatlik. Valaki felüvölt.

Volga megfordul. Az egyik varéga sámán a leviatán gyomrától iszkol pánikban, miközben egy társa a véres megcsonkított karját babusgatva tántorog el onnan. A Vörös brigádok rémülten futnak szerteszét.

A belekből egy démon emelkedik ki.

Nehéz volna máshogyan megnevezni azt a lényt, ami a leviatán hasán nőtt hólyagból fekete folyadék sugarában a világra jön. Ősi, sötét valami két villogó pengével. Egy üvöltő sámánnak hirtelen elgurul a feje. A csonkolt karúnak már lába sincsen. És két másik démon is érkezik az első nyomában. Az egyik kezében rövid csövű puska nyit tüzet.

Az első démon elrugaszkodik az oltárról, és az akropoliszra éppen átugrott utolsó sámán háta mögött landol. A sámán megtorpan, és két darabban a földre omlik, tetovált feje búbjától az ágyékáig egyetlen erőteljes vágással nyílik ketté. A démon a magasba emeli görbe fekete, csepegősen iszamós pengéjét. A sisakrostélya hátrasiklik.

A tűz fényében Darrow arca izzik, ahogy fejét hátraszegve felvonyít.

71

Darrow

ASHVAR

Nem hiszek istenekben, ez azonban nem gátolt meg az imádkozásban. Amíg a leviatán gyomrában várakoztam, egyre csak fohászkodtam Lyriáért, imádkoztam, hogy ne essék baja. Imádkoztam, hogy az imában oldjam fel bűntudatomat, amiért őt küldtem előre. Imádkoztam, hogy sikerrel járjon, mert az azt jelentené, hogy Ragnar szelleme ott lobog a lánya lelkében is. És imádkoztam, hogy ne sortűz fogadjon bennünket, ahogy társaimmal kitörünk a gyomorból, ahol azóta éldegélünk, hogy Diomédésznek sikerült a Kalibárokat rávenni, hogy szent állatukkal lenyelessenek hármunkat a saválló kapszuláinkban.

Az imádság lenyugtatta a szellememet, de ha valamit tanultam a tapasztalataimból, azt biztosan, hogy csak a bolond hagyatkozik egyedül az ima erejére.

Gyomorsavtól és vértől mocskosan masírozom a fő asztalhoz Sevróval és Cassiusszal az oldalamon. Mindhárman tökig fegyverben, méghozzá a legmodernebb Istenölő felszerelésben.

Hátunk mögött a leviatánt feldolgozó Vörösek most tébolyodottan vonyítanak. A Rózsaszínek szerteszét iszkolnak. Az aljaSzínek és a rabszolgák egyszerűen felszívódnak, hamarosan csak a főszereplők maradnak a színen, akikről a darabom most szól – Fá, Volga, a jarlok és Lyria, aki a sorsnak hála még életben van –, testőrök garmadával. A kert peremén rendeződnek alakzatba, hogy lecsapjanak ránk, és végezzenek velünk. Fá ordítva utasítja őket, hogy igyekezzenek, mert Sevro puskája célba talált.

– Megállni, különben kampec a rusnya disznónak! – emel a magasba egy detonátort Sevro.

Fá meztelen mellkasából nyilacska áll ki. Utánakapna, de a végén vörösen villódzni kezd a fény, ami a robbanószert jelzi. A keze megáll a levegőben, majd visszahanyatlik, és belenyugvón lesi, ahogy közelítek, néz, akár egy lándzsavipera a fúró fiút – méreggel csordultig telten és sziszegő gyűlölettel a szemében a sziklák között. Fá menedéket adó sziklái az emberei, az embereknek viszont vannak füleik.

– Volsung Fá! Minden Hazugok Királya! A Marsi Darrow vagyok, a Köztársaság FőImperátora, a Volk Tyr Morgája. Akit megkárosítottál. Feldúltad a bolygómat, rabszolgaságba vetetted Vörös népemet. Bemocskoltad testvérem, Ragnar nevét. Megölted nővéremet, Sefit. Az éjszakában settenkedő tolvaj módjára elloptad seregemet, és beszennyezted a becsületüket. Szent bosszút kiáltok ellened. Ashvart kiáltok!

Tíz lépéssel Fá előtt megállok, kesztyűs bal kezemmel egy darab szént lendítek a magasba, és bemázolom vele a homlokomat, az északi hadisten, Tyr jelét írom magamra. Az ősi Obszidián hagyomány szerint aki ezt a jelet viseli, az nem törődik már semmilyen világi dologgal, csakis a vendetta hajtja előre, amit fennen megfogadott. Ezért hát mindenkinek be kell őt fogadnia, és senki sem tehet benne kárt, hiszen a becsülete tisztázására tette fel az életét, hogy puszta kezével vívjon meg életre-halálra azzal, aki azt bemocskolta.

Halálos csend.

A testőrök lassan bekerítenek bennünket. Vagy ötven fekete vértes, vérszínű félholdas varéga.

Fá mögött az asztal körül a régi hadvezéreim és vitézeim totálisan összezavarodva pillognak. Egyik sem emelkedett fel ültéből, de többeknek leesett az álla. A varégák más tészta. A messzeség és a kalózok miatt hajók csak ritkán jutnak el a Kuiper-övig, viszont a rádió-és fényhullámokat nem rettenti a távolság. Az elmúlt egy évtized alatt volt alkalmuk megismerni a parittyaPengém hírét, arcmásom bejárta a világnak azokat a kietlen, reménytelen hideg vidékeit is, hallottak a gyűlölt Aranyak elleni nagy háborúmról. Ezeknek a harcos népeknek, akiket az Aranyak üldöztek el a Nap közeléből, én igazi ünnepelt híresség vagyok, és ahogy a leviatánból idepottyantam, az már-már vallásos élmény.

Mindenatyának hálálkodva emelik a magasba kezeiket, a csillagok között meghúzódó sötétséget dicsérik, amiért ilyen ajándékban részeltette őket. Adhatott volna nálam nemesebb ellenfelet a legyőzhetetlen Fának a hatalmas Mindenatya? Egyértelműen csoda az, ahogy az áldozatukból egyszer csak itt termettem, és nem seregeket hozok rájuk, hanem tiszta viadalban óhajtom megméretni magamat. Mi ez, ha nem Fá isteni kiválasztottságának próbája?

Kockát vetettem, és két hatost kaptam.

Még Fát is meglepi a varégák lelkes boldogsága. Meglepetése gyorsan haragba fordul, ahogy ráébred, milyen egérfogóba szorult. Volga közben ledobta a kesztyűt. Félrevonja magával Lyriát, hogy minél távolabb kerüljön Fától, aki elkomorodva néz utánuk, majd felemeli a kezét a magasba. A testőrei csendet követelnek, de nem mindenki engedelmeskedik. A varégák közül többen előbb befejezik imájukat Mindenatyához, és csak utána figyelnek földi vezetőjükre.

– Ashvart csakis Obszidián követelhet – jelenti ki Fá. – Te nem vagy Obszidián. Sőt, Vörös se vagy, Darrow. Szemed aranya beszivárgott a szívedbe. Hamis próféta lettél. Még a nyelved is hamisan forog. Igen, tudom, miért vagy itt igazából. Te vagy a tolvaj. Azért jöttél, hogy önző céllal ellopd a Volk erejét – mondja, és a melléből kiálló nyílra mutat. – Gyilkosoknál mélyebbre süllyedtél. Ragnar zokogna, ha látná, mi lett belőled.

– Glumnar, Fjod, Skarde – kiáltok oda a jarloknak, akiket felismerek. – Ott voltatok, amikor a Valkűr-tornyok tövében, a magasistállók alatt a Volk fiává váltam. Láttátok, ahogy Sefi vére keveredett az enyémmel. Láttátok a griff vérét a havon. Testvéreteknek neveztetek, és rám adtátok az élet érintését. Most megtagadtok?

Arra számítottam, hogy most talpra állnak, és kiállnak követelésem mellett. Hiszen Fjod hagyománypárti szekciója bizonyára lázadozik Fá kicsapongása ellen. Glumnar pedig éveken keresztül volt a személyes képviselőm. Skarde pedig legalább a fia miatt, aki holtan hever a kövön. Legnagyobb elképedésemre hallgatnak mindhárman. Még Skarde is, bár a szégyenkezés süt a képéről. Ilyen mélységesen beléjük itta magát a rettegés ettől a Fától? Vagy bennem nem bíznak? Tényleg ilyen kevésre tartanak?

Tényleg.

Egyikük sem áll ki mellettem. Lesütik a szemüket, a tányérjukat, a borukat szuggerálják, a félelem vasmarokkal zabolázza őket.

– Gyávák! – csattan fel Sevro. – Hát egyikőtöknek sincs töke?

– Meneküljünk esetleg? – kérdi Cassius. – Az a lehetőség mindig fennáll. Felkapom Lyriát, és…

– Nem – suttogom, de a szemem le nem veszem Skardéról.

– Gyerünk – károgja Fá felbátorodva –, ha csak egy akad, aki elismeri a hamis prófétát testvérének, szóljon. Zengjen a hangja tisztán és érthetően, hogy halljam is, és húzza ki magát derekasan, hogy lássam az arcát, és tudjam, hogy nemcsak a saját nevében, hanem minden rokona és egész családja, törzse nevében szól.

Lyria szemébe nézek, látom benne az aggodalmat. Engem félt. Volgán nem igazodom el. És akkor feláll egy alak. Aki remek harcos volna, és mégis mindössze a mohóságáról, eszéről, de legfőképpen a gyávaságáról híres.

Skarde az, az arca higgadt, hangja nyugodt.

– Nem maradt rokonom, sem családom, akinek a nevében szólhatok, de mégis egyenesen állok eléd, hogy belenézz az arcomba, nagy Király. És a hangom is tisztán zeng, hogy halljad, nagy Király. Nem tiltakoztam, amikor halálra ítélted a fiamat. Nem tiltakoztam, amikor az unokád végrehajtotta az ítéletet. Mert a fiam, akit egyébként mindennél jobban szerettem, megszegte népünk törvényeit, és nem engedelmeskedett a királyának. De amikor azt látom, hogy a király éppen ezeket a törvényeket veszi semmibe, a törvényeket, melyek hallgatásra ítélik az apát, mikor pedig a fiának alig öt perce kitépték a szívét, akkor úgy érzem, szóra kell emelkednem. És tiltakoznom kell.

Minden Obszidián Skarde felé fordul.

– Egy harcos mindig álljon ki az igazság mellett. A Volk minden jarlja tanúja volt, vagy legalábbis hallott róla, hogy Darrow-t a Valkűr-tornyoknál a törzsbe fogadtuk. Éveken át neveztük őt testvérünknek. És a törvények értelmében, melyeket mi mindannyian követünk – mutat a fia tetemére. – Ugyanazok a jogok illetik meg Darrow-t is, mint a Volk összes többi vitézét. És a Volk bármelyik vitéze, még ha ellenségünk volna is, követelhet ashvart. Választhatsz bajnokot magad helyett, királyom. De nemet nem mondhatsz a kihívásra, mert akkor nem tarthatod meg a trónt. És ha a bajnokod alulmarad, mi magunk leszünk kénytelenek végezni veled – tárja szét a két karját mintegy sajnálkozón, hogy kénytelen ezt mondani. – Ez a jég törvénye. A Volknál így szokás. Felettünk állsz, de népünk törvényei rád is vonatkoznak.

Megcsillan a szeme, és látom, hogy ravasz szíve minden ízében gyűlöli Fát. És még nem fejezte be.

– Magam nem volnék sámán, mégis úgy vélem, nagy Királyom, hogy ez egy kedvező jel. Tyr Morga az áldozatból tört elő. Hát nem azt mutatja ez, hogy Mindenatya áldását adja a párbajra? És ha saját kezeddel végzel vele, azzal minden kétséget letörsz a Volkban, és bátran veselkednek majd neki a Mélység veszedelmes ostromának. Végezz a múlttal – rándul meg az ajka, és vet egy kurta pillantást Volgára. – Mindenatyáért.

Hogy biztosan célba találjon a gyilok, az utolsó mondatokat varégául is elmondja. Vagy legalábbis ezt mondhatja, mert a varégák egészen megvadulnak.

A légiómban Skarde többször is állt a hadbíróságom előtt, és minden alkalommal Réz ügyvéd segítsége nélkül is kihúzta a fejét a hurokból. Érvelése ravaszul és hatékonyan cinikus. Fát nem árulhatja el, hiszen akkor önmagát is hitelteleníti, ezért a Volk legalapvetőbb hagyományaival érvel, és Fá saját fegyverét fordítja ellene, azt, amivel a trónját eddig olyan masszívan kibiztosította: a vallást.

Az Obszidiánok nem tartják helyénvalónak megkérdőjelezni az uralkodójukat, amíg nem hajlandók fegyverrel is szembeszállni vele. És ez a hallgatás kultuszát teremti meg. A bólogató fejek láttán megkönnyebbülök, hogy nem minden Obszidián merült el végérvényesen a sötétségben. Skarde sokuk nevében szólt. Volga szégyenkező képpel figyel a partvonalon, aggódik Fáért, tart tőlem.

Most Fjod is bátorságra kap. A torzonborz, félőrült jarl kétszer a földhöz veri a kalapácsa nyelét, és ordítva követeli, hogy Fá harcoljon. Nem kell sok, hogy a hagyományőrző jarlok csoportja csatlakozzon híres-neves bolondjukhoz. Azután következik Gumnar, Uther és a többiek. A varégák pedig szépen kivárták a sorukat, és most ujjongva ünneplik királyukat, hogy fogadja el Mindenatya adományát.

Fának nem maradt választása, a vallás, amit maga kanalazott alattvalói áhítatos pofájába, és a háborús törvények, melyek segítségével magához ragadta a trónt, sarokba szorították. A varégák lelkesen dalolnak.

– Elfogadom hát az ashvart – dörgi Fá.

Odabiccentek Sevrónak, és a nyílhegybe telepített robbanófej hatástalanodik. Fá kirántja a nyílvesszőt, és a fogait tisztogatja vele.

– Mivel tisztelettel fogadtam igényedet, te is fogadd hasonlóképpen az enyémet.

Nagy csend. A kihívó mindig nagy veszedelemben forog, hiszen a kihívott fél választja meg a fegyvernemet. És persze mindenki szeret a saját erősségei mentén választani, önmagának kedvezni.

– Fegyverek? – kérdezem.

– Csakis tisztességgel.

– Terep?

– Burokban.

– Vértezet?

Tisztára piszkált fogakkal szélesen elvigyorodik:

– Talpig acél.

72

Darrow

TALPIG ACÉLBAN

A jarlok tágas körben állnak fel, a fő asztal előtt lesz a pástunk. Volsung Fával úgy méregetjük egymást, míg a Narancs rabszolgái ráadják a vértezetét, mintha nem is egy világból érkeztünk volna. A tüskés impulzusVértnél masszívabb holmit még nem láttam, első pillantásra világos, hogy az Istenölőm ezzel szemben önmagában semmire sem megy. A vértemnél több kell, hogy ezt a párbajt behúzzam. Bár a Kalibárok tengerbiológusa optimista volt a kapszulánkkal kapcsolatban, a kijövetel elég darabosra és mocskosra sikerült, Cassius a leviatánbelet, félig emésztett maradékokat és egyéb válogatott nyálkát takarítgatja az ízületeimből és réseimből, közben pedig folyamatosan a fülembe karattyol.

– Ezen a gravitáción nem lassítja le különösebben a tömege. És ez lesz a legfőbb fegyvere, rád fog mászni, főleg hogy pajzs alatt vagyunk. A vértje kemény, mint Sevro feje. És nyomulni fog, hogy felszúrjon a tüskéire. Rohadt nehéz lesz áttörni a vértjét, szóval semmi ellencsapás, amíg nincs rendesen erő az ütéseidben. Mellesleg vágni ne is akarj. Csakis szúrj.

– Tudja ő – dörmögi Sevro.

– Erősebb nálad, ne hagyd, hogy beszorítson.

– Tudja ő.

– És bárhogy lesz is, soha ne akard használni a gravCsizmát.

– Miért ne? – nézek rá. – A csizmám legalább gyorsabb.

– Ez benne a csapda. Bármerre is fordulj, amint elindulsz felfelé, neki csak beléd kell csapódnia, akkor nekiszorít a buroknak, és addig püföl majd, míg palacsintát nem csinál belőled. Ne emelkedj a levegőbe. Beretvamester vagy, nem légtornász.

Biccent, én meg visszabiccentek.

Fá óriási fegyveréhez még ebben a semmi kis európéi gravitációban is három Narancs kell, hogy a trónustól idecipeljék. Majdnem olyan hosszú a pengéje, mint én magam. Skarde is két kézzel veszi át a rabszolgáktól. Számomra ismeretlen Obszidián hadvezérek társaságában várja urát. Kilenc egyforma, pajzs alakúra csiszolt rubinamulettet visel. Egyértelműen Gorgók. A tekintetükkel lyukat ütnek Skarde tarkóján, elég egyértelmű, hogy nem sokkal fogja túlélni a párbajunkat, amiért támogatta igényemet. Cassius csak hápog a fegyvert látva.

– Istenek, egy harcifűrész. Ha elkapja a beretvád ostorát, felzabálja. Magához tekercsel, és akkor a tüskék…

Ránézek, és az arcomat látva elhallgat.

– Ne feledd, a kör végtelen térség. Ne hagyd, hogy beszorítson. És ne emelkedj fel – ismétli el, én meg bólintok. Megveregeti a vállamat, azután hagyja, hogy Sevro belekaroljon, és félreálljon vele a párbajgyűrűbe.

A Narancsok feladták Fára a mellvértjét, most a lába és a karjai körül sürgölődnek, a szíjakat csatolják be. Valóságos óriás, soha még ilyen hatalmas emberrel nem verekedtem. Még Apollóniosznál is magasabb egy fejjel. Alsó hangon is mázsányi izomtömeg plusz a rengeteg vas. A harcifűrészhez fogható fegyverrel pedig soha nem volt még dolgom. Elég egy jól irányzott suhintás, és oda a lábam vagy épp az életem. A vértem ez ellen mit sem ér. Az Istenölőt nagy hatótávra tervezték, a gyorsasága és a mozgékonysága a fő ütőereje. A harcifűrész legfőbb funkciója a pusztítás.

– Az első években csodáltalak, Rabszolgakirály – emeli a magasba acélkezét Fá. – Magam is felismertem, hogy milyen fontos többet akarni annál, amit a természet adott. – A Narancsok végeznek a lábaival, ráadják a gravCsizmáját, amihez szintén ragaszkodott. – Veled ellentétben azonban azzal is tisztában vagyok, hogy a természeten nem lehet változtatni. Mindig az erőseknek áll a világ, mindig a hatalmasok hódítanak.

Erre nem mondok semmit. Sámánok festik az ashvar párbaj rituális kékjére a páncéljainkat. A leviatán vérével rajzolnak ránk rúnákat.

Rosszkislányt markolom a kardforgató kezembe, a másikban ott figyel Pürphorosz. Célom, hogy amíg nincs lehetőségem a végzetes csapást kivitelezni, távol tartom magamtól Fát.

– Halld ajánlatomat, kutya – piszkálgatom. – Valld be bűneidet. Mondd el jarljaidnak és a „lányodnak”, hogy kinek a szolgálatában állsz, és akkor a szíveddel együtt távozhatsz.

Erődnyi páncélzatában ravaszul és magabiztosan vigyorog. Lehúzom sisakom rostélyát, összecsapom a két pengémet.

Csitt-csatt.

– Gyónj meg!

Nyilvánvaló, hogy Fá számát sem tudja annak, hány emberrel végzett. Még annál is többen próbálták megölni őt. És egyikük sem járt eddig sikerrel. De senki sem lehet állandóan a legerősebb ragadozó, még a legjobbak is tudják, hogy egyszer eljön a nap, amikor zsákmány lesz belőlük. Én éveken át voltam Atlas prédája. A Vénuszon Apollóniosz vadászott rám, és én halálra rémültem. És most ugyanez a félelem fogja tőlem átjárni Fát is, hogy megfizessek neki azért, amit Sefivel művelt. Azért, ahogy kiforgatta és eltorzította Ragnar álmát.

– Atlas au Raát szolgálod. Valld be!

Csitt-csatt.

– Hazugságaidnál és fogpiszkálóidnál többre lesz szükség, ha meg akarsz engem ölni.

Vértje felbőg, mint egy oroszlán. Kikapja harcifűrészét Skarde kezéből, félretaszítja őt, és egy kézzel megpörgeti a gigantikus tömeget, mintha csak egy sétapálca lenne. A fűrészfogak kékesen vibrálva folynak össze. Az égnek emeli a kardot, és felbődül:

– A fiam, Ragnar nevében fogadd el ezeket a pecséteket, Mindenatya!

A varégák üvöltenek, és a Volkból is néhányan.

A drón fölénk repül, és lebocsátja a burokpajzsot. Szivárványosan irizáló kupola borul ránk, a talajtól néhány tenyérnyire ér. Fá azért ragaszkodott hozzá, hogy ne a végtelen égben táncoljunk, és a végén, amikor majd vesztésre állok, ne tudjak meglépni. Egy sámán elkiáltja magát. A burok körül gyűrűben álló jarlok a fejszéjük lapjával püfölik a pajzsfelületet, a varégák a lándzsáik nyelével. Idebenn mennydörgésszerű a hatás. A párbaj kezdetét veszi.

Egyikünk sem mozdul.

Csitt-csatt.

Jobbra araszol, méricskél, majd elrugaszkodik, és a levegőbe emelkedik. GravCsizmájával a burok tetejébe röppen, és lódul is vissza tiszta erőből, hogy hatalmas tömegével elvigye a fejemet. Csakhogy én rég nem vagyok ott. A röppályája alatt indultam előre. Fülsértő csattanással ér földet, de egyből célba vesz, és meghökkentő sebességgel rohan felém.

Kilépek a rohama vonalából. Csakhogy ez nem roham. Mert Fá tényleg ravasz. Fordultában lendül utánam, vízszintes csapást mér felém. Én meg ösztönösen is a Fűzfa-változattal felelek.

A két pengével együtt blokkolom a csapását, hogy majd felfelé hárítok, és rögtön utána alul visszakézből felé döfök. Viszont olyan erővel súlyt le rám, hogy hátrarepülök, majd ellentámadásba lendülök, és vagy féltucatnyi csapást mérek a Változat Nyárkorbácsával a vértjére. Egyik sem több karcolásnál, nekem viszont sokba van. Négyszer is megrohan, gyengül a védelmem, a csontomig rázkódom minden ízemben.

Amint megláttam a vértjét, tudtam, hogy erőben nem lehetek az ellenfele, de azt nem gondoltam, hogy ilyen szarveretesen gyors is. Nagy gravitációban kellett volna kiállnom ellene, mert itt minden előny őt szolgálja, és ezzel tisztában is van. Minden csapásával egyre jobban kiszorít, a kör pereme felé terel, ahol a burok nem hagy majd tovább menekülni. Kifogy a talaj a lábam alól. Az utolsó oldalirányú suhintása olyan erővel ér, hogy a blokkoló pengéim majdnem a sisakomnak ütköznek. És a harcifűrész is közelít velük, pont akkora lendülettel, hogy levágja a fejemet, ha nem húzódnék hátra. A bökkenő csak az, hogy nincs hova. Az impulzusPajzs a vállamnak feszül, csakis egy irányba lehetne visszavonulni: felfelé.

Istenekre, nem sokon múlik, hogy megtegyem, de hallgatok Cassiusra. A csizmák helyett az erőmhöz folyamodom, felcsapom a harcifűrészt, elkaszálom magamtól, ahogy legelőször is terveztem, alácsusszanok, és ellentámadok.

Mivel itt most vágásokkal semmire sem megyek, és ezt meg is tapasztaltam, döfni fogok: Pürphorosszal a fejre, Rosszkislánnyal gyomorra megyek, beleadva a teljes testem erejét. Rosszkislány célba is ér, de Pürphorosz lecsúszik a sisakon. És akkor az egész testével belém csapódik. Azt sem tudom, hol vagyok. Azt hittem, én csapódtam őbelé. Bal combomban csípést érzek, jobbra perdülök.

Kivételes minőségű vértemben is megküld az ütközés, csak botladozom körülötte. Kiszabadultam alóla, de rohadtul fájt. A kör közepébe húzódom. Rosszkislányt elveszítettem, beleállt a vértjébe a hasán. A röhögéséből egyből tudom, hogy csak a vértbe szorult bele, húst nem ért a döfésem. A fene ebbe a vastag páncélba!

Bal combomban a csípés lüktető fájdalommá és viszketéssé érik. Az egyik tüskéje átszúrta a vértemet, felsértette a bőrömet, de az izmot nem döfte át. Meglepő.

A vértje tüskéit vizsgálom, ónixiumacél. És nyilván méregbe áztatott. Ez az alak két lábon járó halálcsapda.

Fá halkan nevetgél, ahogy a méreg szétárad az ereimben.

– És meghaltál. A többi csak színház. Lassan rágom le a csontodról a húst.

73

Darrow

A KŐ LÉLEGZETE

Készültem arra, hogy Fá vértjének a tüskéi mérgezettek, ezért vettem mintát az Ión-a Raa-palota grottójában heverő Arany tetemek sebeiből. Hogy ugyanaz a méreg végzett-e velük, amit azokból a tüskékből analizáltunk, melyek Diomédész testébe fúródtak. És igen, volt egyezés.

Csak reménykedhetek, hogy az Athénétől kapott vérpióca meg az Istenölőbe épített antitoxikus adagoló képes lesz ellensúlyozni a hatást. De pillanatnyilag émelygek, érezhetően le is lassultam, a lábamban szétterjedt az égető érzés, egyelőre viszont nem bénultam le.

Fá varégái a lándzsáikkal verik a ritmust a burkon, minden csupa égzengés és remegés. Fá pedig pillanatnyi nyugtot sem hagy nekem. Rosszkislány a vértjébe szorult, de ő csak nyomul felém, lefelé irányuló csapások özönét zúdítja a nyakamba. Olyan erővel zuhognak rám az ütések, hogy három embert is agyonütnének. Nem érzem a karjaimat. Én is beviszek tucatnyi találatot, de egyikkel sem érek el semmit. Kétszer is megpróbálom kirántani a vértjéből a beretvámat, persze hiába. Ezért nem hajította még el, hogy próbálkozzam, és ő esélyt kapjon a tüskéivel.

Újabb vízszintes vágással tör ellenem, ugyanaz a mozdulat, mint korábban, a lendülettel perdül tovább, csakhogy ilyenkor szabadon marad a háta. Nagy hiba. Ahogy meglátom a lehetőséget, ösztönösen ugrom rá, majdnem indítom a Fűzfa-változat Téli Vihar figurájának ellentámadását, hogy a lándzsámmal hátulról felnyársaljam.

Ám akkor beugrik, hogy ki is volt Volsung Fá mentora és tanítója, és inkább ejtem a manővert. Tipikusan Atlasra vallana, hogy egy alkalmasnak kínálkozó gyengeséggel csalja csapdába ellenfelét, felteszem, a tanítványa is ugyanezt játssza meg ellenem. Kizárt, hogy kétszer is védtelenül kínálja fel nekem a hátát.

És igen, nem is viszi végig a fordulatot. A nyers mozdulatsorból hirtelen hűvösen elegáns beretva-manőverbe fordul, amit Sisakvirágnak neveznek. A térdét megrogyasztja, és még mindig háttal a csípője mellett alulról felfelé döf hátra a harcifűrésszel, mintha egy lovat akarna mellkasba szúrni.

Ha megmaradtam volna az első gondolatomnál, akkor a hasamba kaptam volna az iszonyatos fűrészfogakat, és kiomlanak a földre a beleim. Még így sem úszom meg teljesen, mielőtt áthelyezném a testsúlyomat, a fűrész elkapja a vértemet, és egy milliméternyire megreszeli.

Pürphorosszal ostorként csapok a vádlijára. Ahogy a rugalmas penge rátekeredik a lábvértre, ránt egyet a lábán, hogy behúzzon a harcifűrész elé vagy legalábbis kitépje a kezemből második fegyveremet is. De a markom egy Pokolfúróé, nem eresztem el a markolatot, jobbra fordulok, és a fűrész lehasít a mellvértemből egy falatnyit. Merevítem a pengét, szikrák repkednek, ahogy a beretva próbálja átvágni a lábvért vasát. Harcifűrésze mohó fogsorát az ostorpengémre uszítja, gyorsan visszakozom, berántom az ostort. Majd levágom később a lábát, most inkább két kézre kapom a beretvát, és a nyaka felé suhintok tiszta erőből.

Ő egyszerűen oldalra fordul, és a hatalmas, tüskés vállával repül bele a bordáimba. Hátrahajít, neki a burok falának. Csakis az ösztöneimnek és a reflexeimnek köszönhetem, hogy megúszom, mert egyből balra gördülök. Közben nem is látok tisztán, csak a fémes suhanást érzékelem, ahogy vágódik utánam, és teljes testtel nekizúdul a felületnek ott, ahol korábban én voltam.

Visszabotorkálok a párbajkör közepére, bal bordámon behorpadt a vértem, a bal mellpajzsom az utolsó rétegig legyalulta, és minimum egy bordám eltörött.

És jön utánam.

– Látom, a népirtásnál és méregkeverésnél többet is megtanultál Atlastól – kiáltom.

Hallja a hangomon, hogy fájdalmaim vannak, de láthatóan nem érti, miért nem lassított le jobban a méreg.

– Nem te leszel az első Fűzfaág, akit megtörök. Méretet vettem rólad. Nem vagy olyan gyors, mint mondják. És nem vagy olyan erős, mint leggyengébb TestVértem. A Hajnalcsillag aláhullott az égboltról. De ne félj. Ma este kapsz tőlem szárnyakat.

Ismeri Lorn harcművészetét. És nem is azzal a szándékkal érkeztem ide párbajozni, hogy a Fűzfa-változatot nyüstöljem, de a hirtelen ijedtség a legmélyebben gyökerező beidegződéseinket hozza elő. Márpedig ha az embert egy tüskés vértbe bújt óriás igyekszik eltaposni, akkor hirtelen nagyon meg tud ijedni. A combomon a szúrás még fáj kicsit, de csakis a behatolás helye, semmi több. Eleinte lenyomott valamicskét a méreg, mostanra azonban elillant a kevéske hatása, szinte nem is éget már. A pióca és az antitoxikus adagoló jó szolgálatot tesz.

Rajtam a sor. Nem áll szándékomban hamis gyengeségekkel csapdába csalni. Nem trükközöm. Nincs semmi ravaszság. Egyszerűen csak végzek vele.

Cassiusra sandítok, hát persze hogy kört ír le a két kezével. Mennyire könnyen megfeledkezik az ember arról, amit tanult. Mély levegőt veszek, kifújom, és megérzem az Európé könnyű szellőjének gyengécske leheletét, ami beszökkent a burok alatt. Vagy talán nem is ott, hanem a talaj egyik repedéséből, a sziget sekély magjából. Ott, ahol Fá első hatalmas csapása elől kitértem, és ő megroppantotta a márványt a lábunk alatt. A kő lélegzik.

– Az ösvény a Völgy felé akar kanyarodni – hallom a saját hangomat, mielőtt még felidézném a szavakat. – Ahogy leheletünk keresi a mélybányák szelét.

Amikor Fá a melléhez nyúl, hogy ócska, haszontalan fogpiszkáló gyanánt kirántsa végre vértje eresztékéből a beretvámat, én Pürphoroszt ostorra váltom, aztán villámgyorsan megragadom vele Rosszkislány markolatát, és magamhoz rántom fegyveremet. A levegőben, reptében kapom el, és ugyanazzal a lendülettel felveszem az egyik támadóállást, melyet Cassiusszal kísérleteztünk ki a gyakorlásaink során – egy névtelen hibrid, kicsit Lorn, kicsit Cassius és egy kicsit én is benne vagyok. Lekuporodom, Thraxa beretváját magam elé tolom, mint egy tőrt, Pürphoroszt pedig a vállam felett hátraengedem, akár egy gerelyt.

– Atlas a gazdád – kiáltom. Csitt-csatt. – Valld be.

Fá jót mulat a furcsa figurámon, oldalra billentett fejjel méreget. Azután magabiztosan és hihetetlen profizmussal ront újra nekem. Ahogy az előbb is, próbál a magasba csalogatni. A harcifűrésszel soroz, testét pedig faltörő kosként használja. Én fürgébb vagyok, de ezt az előnyömet az ellentámadásban felülírja a vértezete tömege. Ez a célja ennek a mázsás felszerelésnek, hogy az űr zárt tereiben az ember ember elleni harcok során mindent vigyen. Ezért hát nem is erőlködöm tovább az elhajlásokkal és kitérésekkel, hogy aztán a Fűzfa valamelyik figurájával ellentámadásba lendüljek, és a vértezetem meg az egóm csábításának sem engedek, és nem próbálok erőből felülkerekedni. Egyszerűen csak fogadom, amit ad.

Semmi fogkocogtató blokkolás. Semmi ellentámadás. Semmi levegőbe kívánkozás.

Hárítok, és megyek tovább, mindig oldalirányban. Hátra soha. Mindig olyan szögben, hogy lassan széles kört rajzolok köré, így arra késztetem, hogy állandóan kénytelen legyen csípőből fordulni, követni a mozgásomat, csapásait mindig kicsit kibillentve azzal, hogy irányt váltok. Alkalomról alkalomra megpróbál közelebb férkőzni. Ez a Fűzfa-változatnál működött is neki, mert abban az ember kénytelen a mozgást egy központi tengely mentén tartani, az a fa törzse. De ebben az új harcmodoromban a középpontom folyton mozgásban van, a célpontom hordozza. Kifújom a levegőt, keresem azt a korábbi szellőt. Az ösvény kibomlik előttem, nekem csak a szelet kell megéreznem és követnem.

Két percen át kerülök minden támadási vagy közelítési kísérletet. Csak mozgok, manőverezek és figyelek. Tanulmányozom. Tanulok. Még soha nem küzdöttem Fánál jobb fegyveres Obszidián ellen. Ennyi, nincs de. Támadás közben az erejét és tömegét egyszerre használja. És a támadása így olyan lehengerlő, hogy soha nem kellett a védekezéssel vesződnie. Pláne egy ilyen sérthetetlennek tetsző vértezetben, amely olyan erőteljes és kemény, hogy az ostorcsapásokat magába nyeli és a döféseket csapdába ejti, neki pedig van ideje közben az ellenfelét kettéhasítani.

Kétlem, hogy valaha is volt része küzdelemben, ami ilyen sokáig eltartott. Igazából azt se nagyon hiszem, hogy bárki is túlélt vele szemben egy percnél többet. Nekem is alig sikerült. Viszont a második perc leteltével kezd körvonalazódni a győzedelmes lezárás lehetősége.

Lankadatlan rohamozását képtelenség hosszan fenntartani. És tényleg kezd lassulni, a döntései megfontoltabbakká váltak. Egy ideje igyekszik nem pazarolni az energiát. Várja, hogy én hibázzak. Ezt használom ki, amikor közelebb csalogatom, és hagyom, hogy megakassza a körözésemet, és a burok fala felé taszítson. Amikor nekilendül, hogy a falnak préseljen, jobbra ugrom, és nem a fejét vagy a testét veszem célba, hanem a felém eső vállán a páncélja tüskéjét. Lemetszem. Közben a másik pengével is suhintok, és a könyék tüskéje is repül. De nem vagyok mohó. Hátralendül, eltávolodik, én pedig eltáncolok a közeléből.

Csitt-csatt.

– Valld be.

Visszacsalogatom a kör közepébe, addig hátrálok, míg újra nekem nem ront. Újabb tüskéjét csapom le, és érzem, ahogy magába fogad az áramlat. Arra számít, hogy újra elhátrálok. De nem teszem. Belefekszem az áramlatba, levágok még egy tüskét. Egyre gyorsabban és gyorsabban körözök körülötte, mint egy szélörvény, mindig irányt váltok, amint kibillen kicsit az egyensúlya. Tüskéről tüskére haladok, lecsupaszítom ocsmány vértezetét. Amikor mindenütt tüskék hevernek a földön, újra elordítom magam:

– Valld be!

Ingerülten üvölt fel, édes mákony a fülemnek. Fölébe kerültem, túl vagyok a szintjén, úgy szívott magába a csata-áramlat, mint még soha. A testem nem hús és vér és csont, nem karomFúró, hanem a szél, melyet követni próbáltam. Az akaratom a tiszta sodrás. Pürphorosz és Rosszkislány a zuhatag, a zene könnyedségével folynak át ostorból merev acélba és vissza. A pengék a vértet sorozzák, az ostorral a csuklóit és bokáit piszkálgatom, hogy kénytelen minden figyelmét az önvédelemre összpontosítani, nehogy a végtagjaira tekeredő ostor végül lemetssze a karját vagy a lábfejét.

Elkezd befelé fordulni, többé nem mer támadni.

Hátratolom a sisakomat, mert abban nem érzem úgy a szellőt. Kacagok, akár egy gyermek, de nem Fán nevetek, hanem mert érzem, ahogy csiklandoz a rajtam átömlő, felfelé törő áradat. Dagadozik bennem, és már nem tudja megállítani. Éveken át Lorn művészetével szereztem nevet magamnak, és közben istenként kezdtem őt tisztelni, aki valami kikezdhetetlen varázslat ura. Abban a hitben éltem, hogy a Fűzfa-változat felett nincs semmi, a legtökéletesebb az, aki ezt tökélyre fejleszti. És még amikor az Archimédész párbajtermében Cassiusszal gyakoroltunk, akkor is úgy éreztem, hogy ezt a harcmodort igyekszünk hibátlanabbra csiszolgatni.

Pedig nem. Az én bázisomat és alaptudásomat élesítettük ki, hogy arról elrugaszkodva rátalálhassak a saját művészetemre.

És itt van ez a művészet, megleltem a forrását: ahol leheletem egybeforr a széllel, melyet a pengém kavar, mely a kőből fakad, melyet a támadásaim elől kitérő Fá csap.

Aggodalmam jön és megy, könnyedén, ahogy lélegzik az ember.

Szépséges és természetes mozgásra akadtam, a természet részének, múltam darabjának érzem magamat, egyszerre üresnek és telinek, aki nem hibázhat, mert nem tud. Mert ha rosszul irányítom is a pengémet, a lábamat, a testemet vagy a szándékaimat, ami előfordul, akkor is könnyedén átfolyok egy másik mozdulatba, mintha az lett volna eredetileg is a szándékom. A hibáim lehetőségekké válnak, egymásba fonódva folytatódnak, olyan, mint a valaha járt megrészegült táncok a poros és zsúfolt babérünnepi tánctéren.

Ugyanazt az örömöt hozza ez a tánc is, ugyanazt a nyughatatlan boldogságot.

Nem hajt a kényszer, hogy ellenfelemet vizsgálgassam vagy a saját megmozdulásaimat elemezzem, szellemem felszabadul és szárnyal, és akkor ráébredek: mindeddig a Pokolfúró észjárásával éltem – ha a leggyorsabban török át az akadályokon, én fogom megszerezni a klánnak a babért. És most, miután több ezer fúrót és magamat is összetörtem, végre átlátom a gondolkodásmód hibáját. Végeztem azzal, hogy mohó fúróként igyekezzek áthatolni minden sziklán, még ha közben kicsorbulok is. Megtanultam végre, hogy az akadályokat meg is lehet kerülni, ki lehet térni a szakadékok mentén, csak a mélybányák szeléhez hasonlatosan kell mozogni, melyre az ösvény mutat, mely a régi lykosi alagutakban is fütyült.

Hirtelen egy gyerekkori emlékbe repülök vissza. Kisgyerekként volt egy játékunk a bányában, úgy hívtuk, Sötétségpiszkáló. Összegyűltünk egy régi bányajárat szájánál, és beleordítottunk a mélységbe, hogy felriasszuk, ami odalenn szunyókál. Aztán hátat fordítottunk, és az volt a lényeg, hogy ki bírja a legtovább, ki fut el legutoljára. Ki képes legyőzni a mellkasában növekvő rémületet.

Mindig Eo nyert.

Voltak, akik együgyűnek nevezték, ostobának. Mások meg gúnyolták, hogy tiszta hülye, ahogy azzal a fura kis félmosolyával ott ácsorog. Én bátornak és szépségesnek láttam, ahogy körülötte minden csupa sötétség, és a csapkodó vörös hajába belegabalyodott a szívem. Mostanra értettem meg a mosolyát.

Azért nem félt, mert nem gondolt a sötétségre. Csak élvezte, hogy ott állhat egymagában a mélybánya szelében.

Ez a felismerés most felszenteli bennem a szelet. Eltalál hozzám a legapróbb repedéseken és a nagy hasadékokon át. A sötétség sem állíthatja meg, nem térítheti le útjáról. Nem lehet láncra verni, kézbe venni. Maga a végtelen mozgás. Gyerekkorom hangja, a dal, melyet a Mars zúg a népemnek. Ez a Völgybe vezető ösvényem, ami egy napon visszavisz majd Eóhoz, apához, Fitchnerhez és Táncoshoz meg Ragnarhoz, Theodorához és Orionhoz, Alexandarhoz, Ulisszeszhez és még Narrol bácsihoz is. Ha meghalok majd, bármikor jöjjön is el az a nap, meghallom a szél vonyítását, és tudni fogom, hogy otthon vagyok.

Nem varázserő ragadja meg a testemet, hanem az emlékek, az, amit Aurae könyvéből tanultam, a gyakorlás Cassiusszal, minden összeáll, eggyé válik bennem. Nem maradhatok örökre Pokolfúró, aki csak tör előre makacsul. Úgy kell áramolnom, mint a lehelet, ami a Mars kövéből tör fel.

A szemem ráakad egy sérülékeny pontra Fá vértjén: az egyik vállpáncélja valamivel lazábban rögzül, kilazították erőteljes csapásai.

Ahogy szél vezeti a papírsárkányt, olyan finoman vezetem a harcifűrészt el a teste előtt keresztben, le balra. Jobb kezemben Pürphorosszal lekötöm a fűrészt, de közben Rosszkislánnyal három tiszta vágást viszek be a jobb vállára, és kimozdítom a helyéből a vállpáncélt. A válla védtelenné vált. Keresztezem a két karomat, ezzel leszorítom a fűrészét, és Rosszkislánnyal lent tartom, közben Pürphorosszal lecsapom a válla dombját.

Fájdalmasan hördül fel, én pedig átperdülök a jobbjára, és hátulról duplán megszúrom a térdhajlatát. Előrebukdácsol. Változik a hangulat. Összeszedi magát, döbbenten mered a vállából ömlő vérre, és a jobb térdhajlatáról lehullott vasra. Az Obszidiánok és varégák nem kántálnak, bizonyára még soha nem látták királyukat egyetlen párbaj során sem vérezni.

Jobbra tőlem kavargás támad, a pajzs felrebben, és egy alak lép be a párbajkörbe. Nem hagyom elvonni a figyelmemet, látom, ahogy Fá odabiccent valakinek a hátam mögött. Úgy tűnik, ketten is beléptek a szent harcba. Két illetéktelen. A jobbomon lévővel nem törődöm, Pürphorosszal ostorként csattintok hátrafordultomban, miközben Rosszkislányt lándzsa módjára hajítom el ugyanabba az irányba.

Az egyik Gorgónak sejtett Obszidiánt látom magam mögött. Egy puskát fog rám, a hátamra céloz, és épp meghúzná a ravaszt, amikor Pürphorosz ostora a szemébe csattan. Felsikolt, Rosszkislány pedig puffanással áll bele a mellébe. Gondolkodás nélkül váltom pengévé Pürphoroszt, és oldalirányba perdítem a másik Gorgó felé, akit jobbra tőlem láttam belépni a körbe. Ahogy pillantásom követi a penge útját, látom forogni, mint valami szélkereket, és látom azt is, ahogy derékban szépen kettévágja azt az embert.

Nem maradt fegyverem. Fá üvöltve ront rám. Nem rohanok kapkodva a beretváimért, az az út még nem nyílt meg előttem. Csak kivárom, hogy lendítse a fűrészt, és elhajolok. Először Pürphoroszt terveztem visszaszerezni, de éppen ellenkező irányba terel a támadása, így hát Rosszkislányhoz találok utat. Ahogy elhaladok a hulla mellett, szinte könnyedén rántom ki a melléből. Mikor visszaszereztem, lassan megforgatom Fát, és úgy vezetem, hogy megközelíthessem Pürphoroszt. Nem kell sok, és ismét nálam mindkét fegyverem, és visszavehetem a kezdeményezést.

Ha tudom, a kedvem szerint irányítom Fá mozdulatait, ha viszont nem, akkor védekezem. Lélegzetem ritmusos, a tisztánlátás szinte isteni. Mintha Fá lassított felvételként mozogna. Rég nem feltartóztathatatlan gépezet, sokkal inkább egy kirakós, melyet izgalmas darabokra szedni. Lassan haladok, apránként, több helyen gyengítem a vértjét, és amikor alkalmam adódik, visszatérek a gyenge pontokhoz.

Az acélvillanások közepette a gondolatok jönnek és mennek.

Cassius dühös lesz, hogy néha azért használom a csizmát.

Miért jöttek be azok az alakok a körbe? Eltűnt volna a burok?

Itt végezzek Fával? Vagy valahol máshol?

Akkor valami hátba vág, és a valóság a fejemre omlik.

A tisztánlátás elillan, hangok törnek be. Térdre rogyok, érzem a bőröm égett szagát. A Volkból többen is a nevemet skandálják. A burok sehol. A gyűrűben két rubinamulettes hulla hever. Gorgók, Fá belső emberei, a király régi barátai. Most, hogy egy időre megszabadult a nyomulásomtól, Fá odabotladozik az egyikükhöz, fél térdre ereszkedik mellette.

– Darrow! – Cassius kiabál, odanézek, úgy bámul, mintha legalábbis égnék. A karomra pillantok. A vértem szerint a hátamba kapott lövés nem halálos. – Ne játssz az étellel. Öld meg!

Azt hittem, épp azt teszem.

Fá felemelkedik a tetem mellől, nyüszít, mint egy sebzett vad. Rám ront. Gondolom, eléggé kedvelhette azt a Gorgót.

Hárítom a rohamot, és ismét körözni kezdek körülötte. Ezúttal ostorcsapásaimmal a sisakvértjét támadom, dolgozom a szeme előtt Rosszkislánnyal és Pürphorosszal is. Megpróbálja őket a harcifűrészre tekerni, ezért inkább átváltom Pürphoroszt a leghosszabb lándzsaállásába, és a vértje előkészített gyenge pontjain döfködöm, miközben Rosszkislánnyal a sisakját ostorozom. Szinte komikus, milyen esetlenné vált. Amikor egy vadabb suhintástól kifordul, és az oldala megnyílik előttem, beugrom, és Thraxa pengéjét a kinyújtott bal karja alsó felébe döföm, ahol korábban kikezdtem a vértet. Az megadja magát, a penge a húsba hasít, és a karja túloldalán bukkan elő véresen. Visszarántom. Látom, hogy rám akar rontani, hogy maga alá gyűrjön, ezért jobbra, hátratáncolok, és mélyen beszívom a friss levegőt. Az áramlat nem ragad magával, de azért a sekélyebb vizeiben gázolok tovább. Összecsapom a két pengémet.

Csitt-csatt.

– Valld be – üvöltik tucatnyian.

Most először vették át a kiáltást.

Megnyugtat a tudat, hogy Cassius és Sevro odakint van, hogy átadhatom magamat a feladatnak, nem kell másra figyelnem. Rég nem csak a párbajról van szó. A gyűrűn kívül történnek dolgok. Fá mostanra teljesen kimerült. Nem hagyom békén, körözök tovább, és csakis a sisakja szemnyílásait csapkodom az ostoraimmal, hogy a végén annyira összeroncsolom a nézőlapot, hogy nyilván egyáltalán nem lát ki. Közben kisandítok a körből. A varégák elnémultak, de a Volkból sokan ujjonganak és kiáltoznak. Azokat a Gorgókat, akik nem osontak be a párbajkörbe, mostanra Skarde a megbízható jarljaival körbevette. Idegesen pislognak, és kezdem is érteni, hogy miért. Senki számára sem kétségtelen, hogy kedvem szerint végezhetek Fával.

Pedig nem, ott még nem tartunk. Nem hagyom, hogy a gőg megkísértsen, és ostobaságokra ragadjon. Fá még sebzetten is veszedelmes, és csak az alkalmat lesi. De mindketten tudjuk, hogy a végén meg fogom ölni.

Ezért elhátrálok, összecsapom a két kardomat, így adok neki időt, hogy gondolkodhasson.

Csitt. Csatt. Ezúttal több penge is csattan a háttérben. A Volk rántott kardot.

Baljós. Az ítélet hangja.

– Valld be!

Fá nem lát ki a sisakból, nincs más választása, kénytelen levenni. Az arca vörös, izzadt és könnyes. A hidegben gőzölög a lehelete, mert lihegve támaszkodik a fűrészére. Szemében mélységes rettegés. Ezt a rettegést csak az érezheti, akire vadászott már mindenre elszántan ellenség, akinek semmi a világon nem fontosabb, mint a te halálod, aki nem ismer szánalmat és tántoríthatatlan, akit nincs erőd megállítani.

– Atlas au Raa a gazdád. Valld be! – csapok az arcába az ostorral, és szakítom fel a bőrét. – Meséld el nekik, hogy lopta el Atlas a Porvetőt. Hogy adta át neked Ilium kulcsait. Hogy segített az uralmad alá hajtani a varégákat. Hogy változtatott gyilkosukból a királyukká. Valld be.

Valaki fennhangon tolmácsolja varégára a szavaimat. A varégák túl jól ismerik az Atlas au Raa nevet. Némán merednek Fára.

Skarde és a többiek összecsapják a fejszéjük nyelét. Csitt. Csatt.

Várom, hogy Fá megszólaljon végre.

És a párbajgyűrű is együtt várakozik velem. Az akropolisz körül süvít a szél. A többi szigetről kacagást hoz felénk. Sült hús illatát, a leölt leviatán rezes vérszagát, az égő fa illatát, a tenger sóhajait.

– Lőjétek le – suttogja Fá. Varéga testőreire néz. Amelyiken nincs sisak, borzadó arccal figyeli a király szorultságát. – Lőjétek le most azonnal.

Mielőtt még engedelmeskedhetnének, egy smaragdokkal kirakott homlokú varéga sámán kiált valamit, amit nem értek. Több sámán is beront a gyűrűbe, és testükkel vonnak pajzsot közém és a testőrök közé. A varéga testőrök nem moccannak. Arcukon az elképedés szégyenbe fordul, szégyellik, amire Fá kérte őket, miközben a vádaskodásomra még mindig nem adott választ. A sámánjai furcsa nyelvükön kiáltoznak vele.

Csitt. Csatt.

Fá dühödten fordul a díszesen kiöltözött Gorgókhoz. Négyen maradtak. Kettő holtan hever előttünk, de hova tűnt a többi?

– Testvéreim, végezzetek az Arannyal!

Csak egy olyan ostoba, hogy próbálkozzon. Felemeli az impulzusÖklét, de Skarde hajítja is a fejszéjét, és kettéhasítja a fejét. A többiek sejtik, hogy a hagyományőrző jarlok másra se várnak, mint hogy közbeavatkozzanak, és végezzenek velük.

– Rajtad Mindenatya áldása, nagy Fá. Öld meg magad – kiált oda neki Skarde.

Fá csak vár, lihegve szedi a levegőt, mosolyog. Az akropolisz tetejéről sikoltás hallatszik. Acél csattogását hallom, halálhörgést. Vonyítás tör az égbe. Sevro. A párbaj közben eloldalgott, hogy megkeresse az orvlövészeket meg a hasonlókat. Cassius maradt, ő a gyűrűt figyeli, az itteni veszélyeket.

Sevro vonyításától lefagy Fá arcáról a mosoly.

– Fergaras… nem… – kapja el a pillantását Fá az akropoliszról, és fordul dühödten a Volk vitézei felé: – Esküszegők! Birkák! Előttem az ő rabszolgái voltatok! – Őrjöng a varégákkal, hogy rontsanak rám. – Férgek voltatok, míg én nem jöttem. Fél évezreden át vergődtetek a Raák talpa alatt. Nektek adtam a gazdagságukat, a világi javaikat! Ha én nem lennék, most is olyanok lennétek, mint amikor rátok leltem. A halott kőbe járatokat rágó férgek.

– A kő is lélegzik – szólok oda neki.

Úgy mered rám, mintha bolond lennék.

– Valld be! – kiáltja Skarde, és a többiek is átveszik a szavát.

Lyria Volga mögül figyel, aki azonban Fát nézi. Addig mered rá hipnotikusan, míg a férfi végre rápillant. Amikor a pillantásuk összeakad, Volga sarkon fordul, és elviszi magával Lyriát. A szemem sarkából érzékelem, ahogy Cassius árnyékként indul utánuk.

Volga távozására Fá agya elborul. Valami ősi átkot üvölt az égre, majd szinte tragikus dühtől rázkódik össze.

Későn kapok észbe, hogy a vértje most nyomhatott a testébe gyógyszert és élénkítőt. Amikor újra mozgásba lendül, gyors, akár egy kígyó. Megmarkolja a harcifűrészt, de nem rám, hanem Volga után veti magát. Sevro az akropolisz tetejéről lövi hátba. Egy pillanatra elveszíti a lendületét, de a következő lépéssel megint gyorsít. Lyria Volga elé áll. A közelben álló jarlok elugrálnak a rohamra induló óriás és a veszettül pörgő fűrésze útjából. Akkor Cassius támad rá oldalról, és Fá csak az utolsó pillanatban érzékeli őt, épp csak félrecsapja a fűrésszel a pengéjét. Mindketten elzuhannak. A fűrész kirepül Fá kezéből, Skarde vitézei közé csapódik, széttépi néhányukat. Lyria a megcsonkolt tetemek között pattogó harcifűrészhez rohan, fel akarja kapni, hogy rátámadjon a földön fekvő hadvezérre.

Mozdítani sem bírja.

Az egyik jarl félrerúgja Lyriát, de még ugyanabban a minutumban le is tépi a fejét Sevro lövése a magasból. A megmaradt három Gorgó beretvát ránt, szivárványos ragyogással aktiválódik az impulzusPajzsuk. Hármasuk Fá segítségére siet, visszaverik a támadóit. Fá más hívei Skardére vetik magukat, de a hagyományőrző jarlok a védelmére kelnek, kimenekítik.

Elszabadul a pokol – otthonos élmény.

Lyriát majdnem eltapossa a két egymásnak feszülő párt, amikor Volga a hóna alá kapja, és a gravCsizmáit beizzítva a levegőbe emelkedik vele. Nem is láttam, mikor vette fel. Érzem Cassius megkönnyebbült sóhaját, hogy végre biztonságban tudhatja Lyriát.

Trüflimalac szép munkát végzett. Megfeddem magamat, amiért kételkedtem benne.

Fá végre visszaszerzi a fűrészét, és a három Gorgó körülötte rendezett vérontásában talpra áll. Micsoda vérfürdő! Azok hárman derekas hentesek, az biztos, immár csuromvéresen és feltartóztathatatlanul végeznek bárkivel, aki csak ujjat emelne Fára. Véres pengéjüket üvöltve forgatják. Pillantásom összetalálkozik a vén hadvezérével, és ő tudja, hogy mindegy, milyen alaposan áldotta is meg harcosait a háborúk istene, ellenem ma nem lenne esélyük. Ma semmiképp.

De nem támadok. Hanem elmosolyodom, és összecsapom a két pengém.

Csitt. Csatt.

– Valld be – csúfolkodom.

Fá inkább elmenekül.

A gravCsizmája felberreg, és az égnek lódul, dél felé repül az ott horgonyzó Pandorához. A három megmaradt Gorgó szorosan a nyomában. A hívei nem húztak gravCsizmát a lakomához, maradtak a földön Skarde és a többiek társaságában, akik máris rájuk vetik magukat. Vannak, akik nemesen ellenállnak, mások könyörgőre fogják. Mindannyiukat felaprítják. Páran menekülni próbálnak a kert fái között, de nekik is hamar végük.

Nem tudok gátat vetni a vérengzésnek, ezért meg se próbálok.

A varégák nézik, ahogy Fá egyre apróbbra zsugorodik az égen. Még nem tértek magukhoz elképedésükből. Többen térdre hullottak. Hittek abban, hogy Fá a messiásuk. Legyőzhetetlen. És tessék, menekül előlem, a kardom és a vádjaim elől. Elmenekült, mert félt meghalni. A vallásuk omlik össze néhány perc alatt.

Feléjük indulok, a magasba lendítem Pürphoroszt, és a mellkasomat püfölve vonyítok rájuk kihívón:

– Láttátok királyotok vérét folyni. Láttátok, ahogy elfutott előlem. Gyertek, nézzétek végig azt is, ahogy bevallja bűneit.

Miközben egy sámán fordítja a mondókámat, egy kéz pihen meg a derekamon. Tudom, hogy Cassius az.

– Használtad a csizmádat.

– Ne haragudj.

– Dehogy, az egész… Mi volt ez az egész?

Skarde véres bal karját szorongatva botladozik hozzánk. A távolodó Fára mutat üvöltve:

– Tyr Morga! Ha feljut a Pandorára, atomot dob a szigetre!

– Hívd Raát és a Baglyokat, Cassius!

Meglátom a szívtépő kesztyűt a földön, felkapom, és Cassius kezébe nyomom, hogy hozza. Sevro vonyítva repül el a fejünk felett, üldözőbe vette Fát. Cassiusszal elrugaszkodunk, sietve csatlakozunk hozzá.

74

Darrow

VADÁSZAT

– Két Gorgót elintéztem fenn, az akropoliszon, de ha Diomédész most bénázik, akkor nekünk kapáltak, az megvan, ugye? – társalog Sevro.

Nem mondok erre semmit. Minek? A vérszomjam hajt, lesz, ami lesz.

A sisakom egy repedésén befütyül a szél, ahogy süvítünk Fá után. Amikor nekilódultunk, nem látszott belőle több az égbolton aprócska foltnál. Most már érme nagyságúra növekedett előttünk, a sziget távoli csücske felett domborodó kék kupolaerdő felett. Gyorsabbak a csizmáink, csak az a kérdés, hogy nem indultak-e behozhatatlan előnnyel. Ezt még nem tudhatjuk, megeshet, hogy hamarabb elérik a Pandorát, mint hogy utolérhetnénk őket. De nem gond. Ha Diomédész hozza, amit hoznia kell, akkor nekünk nem is kell feszülnünk.

Ha.

Márpedig a Pandora alig néhány kilométernyire lebeg a szigetektől, nem valami magasan. Egyébként az egyetlen hadihajó a biztonsági zónán belül. Ha eléri azt a lebegő erődöt, és bevackolja magát, akkor egy hadsereggel tudjuk csak onnan kipiszkálni. A párbajunk tanúit megsüti odafentről, és el is veszítettem mindent. A Mélységben megbúvó sokmilliónyi ember pedig meghal.

Ha.

Sötét gondolatok vernek tanyát a fejemben. Ostobaság volt megbíznom Diomédészben? Athénében? A tengeralattjárók mégsem olyan láthatatlan lopakodók, ahogyan a Kalibárok állították? Mégiscsak kiszúrták őket? Lehet, hogy minden szövetségesem holtan hever a tenger fenekén?

Vicces, ahogy bepörgeti magát az agyam.

– Leállunk az üldözéssel, főnök? – kérdi Sevro.

Válaszképpen gyorsítok, leelőzöm. Egy pillanattal később a Pandora nehezen kivehető zöld burkolatán mintha fél szem kacsintana ránk fényesen. Sevróval és Cassiusszal hárman háromfelé ugrunk szét a magas égen, hogy a nekünk címzett részecskesugár elsuhanhasson közöttünk.

– Főnök? – kérdi Sevro, amint újra összeállunk. Kicsivel több mint egy kilométer választja el Fát a fő hajójától és a felszabadító utóvédjeitől. Körülöttünk túlhevült plazmalövegek, visító ágyúk sziszegnek, táncolnak, és hagynak hátra kékes kondenzcsíkot. Cikázva ügyeskedünk az ellenséges tűzben, ami azonban nem tart sokáig.

Diomédész megérkezett, betartotta az ígéretét. És Athéné is.

Messziről békés természeti jelenségnek is tűnhetne a jövetelük: mélytengeri hajókból csusszannak a felszínre a kapszuláik, észrevétlenül spriccelnek a magasba, és dobják ki a csomagjaikat. Apró, pollenszerű foltocskák százait repítik szerteszét. Csak amikor ezek a foltocskák összeállnak, és csoportokban áramlanak Fá utóvédjei felé, kezdi gyanúsan nem barátságos képződmény formáját felvenni a támadás.

Ahogy Diomédész, három tucat európéi Páratlan Arany és több száz Fekete Bagoly gépesített fegyverzetben és technikai felszerelésben összecsap Fá hátvédjeivel, mintha az ég mennydörögne.

Azonnal kitör a káosz. Kakasviadal bontakozik ki Fá és a Pandora között, pont amerre az útja vezetne. De Fát nem lehet ilyen egyszerűen eltántorítani, nyomul tovább. Akkor azonban Diomédész és négy Arany kiválik a forgatagból, és Fáékat veszi célba. A vezér azonban nem veszi fel a kesztyűt, hanem sarkon fordul, és a legközelebbi sziget felé indul. Mulatozó harcosai között keresne menedéket. Hogy időt nyerjen, a kíséretét, a három hűséges Gorgóját hátrahagyja.

Diomédész és a másik négy Arany a Gorgók nyomába ered.

Sevro, Cassius és én megyünk Fá után.

GravCsizmánkat csúcsra járatva húszméternyire beérjük a királyt, mire elhalad a sziget tengerparti szirtjei felett. Alacsonyan szállunk, így láthatjuk, milyen zavarodott képet vág az a két varéga, aki kiállt a meredély szélére pisálni, és most a messzeségben felfigyel a kibontakozó tűzharcra. Ahogy elhúzunk a fejük felett, kis híján beborulnak a szakadékba.

Alattunk könyvtárak és oltárok suhannak el. Fá egyre alacsonyabbra ereszkedik, hogy a fekete kőből emelt épületek erdejében lerázzon bennünket, mire a fennsíkhoz ér, ahol tüzek lobognak és asztalok kígyóznak hosszú sorokban. Itt zavartalanul dúl a banzáj, hatalmas a ricsaj. A máglyatüzek vidáman pattognak. Rabszolgák hordanak körbe nagy tálcákon sülteket és kancsó italokat durva gazdáiknak. A varégák degeszre tömik magukat az asztal mellett, de többen a park fái alatt a fűben heverésznek a hatalmas Héra-szobor árnyékában.

Ahogy Fá eléri a mulatságot, én elkapom őt. Az egyik asztalba csapódunk be. Szanaszét repked a szilánkosra törő fa, borban fürdik minden körülöttünk. Húsdarabok között püföljük egymást. A könyökével tarkón vág, megszédülök, kicsusszan a kezeim közül. Eltántorog a közelemből, mindenáron szabadulni akarna a markomból. Talpra állok, tetovált arcok merednek ránk. Amerre csak nézek fekete, sörtés szőrzetet, csillogó ékköveket és tátott szájakat látok. Fá kiverekszi magát a romhalmazból, és üvöltözni kezd:

– Gyilkosok! Gyilkosok! Védjétek meg királyotokat!

A varégák csak hápognak. A két legkevésbé részeg feltápászkodik, összeszedi a lándzsáját, és ellenem fordul. De bizonytalanul állnak a lábukon, készületlenek, én pedig a kő lélegzete vagyok. Nem kaszabolom őket, egyszerűen csak keresztülhasítok rajtuk: Pürphorosszal felfelé döfök, az első belei a földre omolnak. A másik elől kitérek, és mellesleg lefegyverezve hagyom hátra Sevrónak és Cassiusnak. Még három próbálkozik, de nem tudnak megállítani, még le sem lassítanak, átsiklom közöttük, és közben végzek velük. A barátaim követnek, és hátul tartják a frontot.

Fá a lakoma egy másik szegletébe pattan, én utána, és ahogy az asztalon landolok, kettéhasítom a lapját. A varégák hátraugrálnak, én pedig rávetem magamat Fára, az egyik máglyán taszítom keresztül, az égő fahasábok szertegurulnak.

– Valld be! – üvöltöm. – Az Aranyak ölebe vagy! Atlas au Raa jobbkeze.

Fá embereket lökdös elém, élő pajzs gyanánt használja őket, hátha belegabalyodom a zavarodott részegekbe, és majdnem be is jön neki. Épp Pürphoroszt merítem meg az egyik mellkasában, amikor balról elkapja a vállamat a kolosszális fűrészével, kibillent az egyensúlyomból, egy asztalba szállok, elsodrom a tömeget. Fá tiszta erőből ismét lesújt, hogy átvágja a vértemet, nem bánja, ha ehhez varégák húsán kell áthatolnia. Átvágja a páncélomat, a fűrészfogak belemarnak a bal bicepszem húsába, de azután sikerül kicsusszannom a szorultságomból.

Nekimegyek. Óriási, felpakolt húsnyársakon törünk keresztül, hullanak az Obszidiánok mindenfelé, részegen nyúlnak el körülöttünk, olyan, mintha két oroszlán harcolna a meghökkent barmok csordájának közepén. Fá tudja, hogy még begyógyszerezve sincs ellenem esélye, ezért egy varéga gigászt taszít az utamba, és kacagva elrugaszkodik a levegőbe.

A varéga éppolyan magas, mint Fá, brutális izmai dagadoznak, mindenfelé sebhelyek csúfítják a testét. Fekete sörénye a derekát verdesi. Ő sem visel páncélt, de a kezében hosszú lándzsa és méretes kígyókoponyával díszített pajzs.

A varégák a harcos nevét skandálják:

– Ur! Ur!

Ur pillantása a parittyaPengére formált Pürphoroszra villan, elidőzik egy pillanatig a vértem kék festésén és a véres rúnákon.

– Ashvar? – kérdi nehézkes kiejtéssel.

Bólintok. Horkantva pillant Fá után, azután visszaereszkedik a helyére, félresöpör egy testét vesztett végtagot maga elől, és iszik tovább. Én közben elrepülök, el a második sziget felett is.

Mögöttünk egész kis kíséretet alkotnak a kíváncsi jarlok és a mindenféle közönségünk, akiknek szerencséjére gravCsizma van a lábán. A vadászatunk látványossággá vált. Kacagva, koccintgatva követnek bennünket, de a varégák is csatlakoznak hozzájuk, őket is legalább annyira izgatja a vérontás sportja. Csapatszállítókon, rakodószkiffeken és légi szánokon sorjáznak, és vadul kurjongatnak.

A szigetcsoport harmadik szigeténél érem ismét utol Fát. Artemisz szigete nagyobb, mint Héráé, félhold alakú, magas sziklafalak nyúlnak a tenger fölé, és Artemisz istennő szobra mindent ural a tájban. Körülötte fából faragott képmások mindenfelé, egyenként vagy fél kilométer magasak. A Pandora körül dúló tűzharc fénye a lakomázók egy részét kivonzotta a partra, mögöttük ér földet Fá. Csupán néhány perce marad, hogy ellenünk uszítsa az Obszidiánokat, mi Sevróval űzzük is tovább, be a sziget szívébe. Artemisz lábánál találunk rá egy díszasztalnál.

A hosszú asztal felett ismerős zászlók lobognak – a Volk lobogói. A vitézek szétugrálnak, ahogy nekiesem Fának a tűz fényében. Holdsápadt képük egybeolvad körülöttünk, csak fekete szakálluk tintafoltja sötétlik az elnyílt szájak körül. A soraik között üldözöm Fát.

Ismernek engem, tíz éven keresztül vezettem ezeket a férfiakat és nőket a csatába. A Lunán, a Földön, a Marson és a Merkúron követtek engem. Tíz éven át meneteltek velem a lerombolt Arany városok romjain. Esőben, fagyban és sárban és a sivatagban és bányaalagutakban masíroztunk a diadal felé. Egyből rám ismernek, ahogy az ostorommal kergetem a lakoma egyik végéből a másikba dicstelen királyukat. Amaz megbotlik. Segítségért üvölt. Senki sem siet hozzá. Mindenki látja a vértünkön az ashvar kékjét, látják a pengém ívét. Hát eljött Tyr Morga, és most szégyenkezhetnek, hogy így találja őket.

Ezúttal elengedem Fát, hiszen ő is láthatja, hogy a Volk soraiban hiába is remél ellenem támogatókat és menedéket. Újra a levegőbe emelkedik, és a bámészkodó kíséretünket a saját szövetségeseinek véli, feléjük indul. Ahogy azonban odaér hozzájuk, huhogva üldözik el, beleordítják a képébe:

– Ashvar!

A keveseket, akik a javára beavatkoznának, Cassius és Sevro gyorsan levágja, de nem sok ilyen akad, általában nézőknek jöttek, a vadászatot akarják kiélvezni.

Fá elkeseredettségében a következő szigettel is megpróbálkozik. A vitézek a földről bámulnak felfelé rám rémült áhítattal. Én hátracsapom a fejemet, és felvonyítok. A vértezetem kihangosítói felerősítik a hangomat, Cassius és Sevro is csatlakozik hozzám, és a repülő nézőtéren is akadnak néhányan, akik beszállnak a vonyításba. Nem eresztem Fát, nem hagyok nyugtot neki.

Mire az ötödik szigethez ér, a nyakába lihegek. Valahonnan felkap egy impulzusÖklöt, tüzel, de értelmetlenül. Végigkergetem ezen a lakomán is. A halála eldöntött tény, csak annyi a kérdés, hogy meddig halogatja.

Szigetről szigetre hajtom, sziklából faragott citadellák és kecses, holdfényben úszó oltárok között, sötét, ligetes felföldeken és máglyatűzben mulató fennsíkokon át, ahol a Volk lobogói csapkodnak a szélben, vadászom rá, kikacagom, leszaggatom róla a hatalmas hadvezér mítoszát, míg nem marad belőle több egy undorító, sántikáló torz lénynél, a kongó szívű senkinél, aki meggyilkolta Sefi Királynőt, hogy királynak hívathassa magát.

75

Lyria

BIZONYÍTSD BE

Volga közvetlenül a tenger felett repül velem a legutolsó, a Fá szigetétől legtávolabb eső földfoltig. Ott egy partszakaszon szállunk le, ahol elég különös szerkezetek magasodnak az égnek. Olyanok, mint az ágyúk. Feléjük tart, és rángat magával.

– Ne rángass! – kiáltok rá.

– Itt nem biztonságos – mondja, és az egyik ágyúba erősített kapszula felé húz. – A legénységük biztosan odébb állt, hogy az eseményeket lesse. De szerintem mi is képesek leszünk beindítani. Kilövetjük magunkat a pajzs rései között, úgy vannak beállítva, és kijutunk az űrbe. A bolygó körüli pályán Fá mindig tart készenlétben robot mentőkapszulákat…

– Állj le! – üvöltök rá, és kirántom a fogásából a karomat.

Dühösen fordul felém:

– Szállj be a kapszulába, Lyria.

– Nem is engem akarsz megmenteni – meredek rá döbbenten. – Te magad akarsz elmenekülni. Á, szóval kibújt belőled a szabadúszó. Vagy ez már Fá hatása? A Társadalom speciális egységeinek mindig van kiút?

– Nem vallotta be…

– De te tudod, mi az igazság. És a többiek is. Mindannyiótokat kijátszotta. Milyen ostobák vagytok.

– Engem csak Fá védett meg itt. A vitézek talán nagyra tartják a származásomat, de a hadvezérek torzszülöttként tekintenek rám. Laboratóriumi rémként. Meg fognak ölni.

– Akkor megölnek – vágom rá, mert hiába látom, hogy retteg, majd’ felrobbanok. – Nem menekülhetsz el állandóan, Volga. Örülök, hogy nem tépted ki végül a szívemet, és nem hajítottad a méglyára. Komolyan. Köszönöm. És örülök, hogy ezek szerint nem vagy ilyen. De előttem tizenhárom másikat megöltél. Tizenhármat, ember. Hogy a picsába? – A kapszulára mered. – Nézz rám! – dobom meg egy marék homokkal. – Nézz rám! – Végre rám néz. – Megölted Sigurdot. Ő a népét próbálta megszabadítani egy szélhámostól, az Aranyak bábjától. Lehet, hogy még nem vagy teljesen elveszett lélek, de a kezed elég mocskos. Ha most elmenekülsz, akkor mindig el fogsz. Szerinted Ephraim nem ezt mondaná? – bökök hátrafelé a levegőbe, ahol apró alakok indulnak a szigetünk irányába. – Szembe kell nézned azzal, amit tettél. Azt mondtad, ez itt a te néped. Akkor bizonyítsd is be!

– Ez őrültség – tiltakozik tágra nyílt szemekkel –, egy leviatán hasában lapult meg. Darrow…

– …nyilvánvalóan farkasember, aki hadurakat eszik reggelire és rémálmokat szarik utána. De engem bír. Bízik bennem. Az is érthető lenne, ha senkinek tartana, egy patkánynak. De meglátta az értékeimet. Megengedte, hogy eljöjjek ide érted, mert könyörögtem neki. Azt mondtam neki, hogy bátor vagy. Hogy jószívű vagy. Hogy a barátom vagy.

Erőt ad, hogy úgy tűnik, van meggyőződésem. Méghozzá mélyen gyökerező. A hangom erőre kap.

– Ha beszállsz a kapszulába, kénytelen leszel egyedül elhúzni innen. Akkor nem lesz néped se, senkid, Volga. Sem az Obszidiánok, sem én, sem a Köztársaság. Mert én nem barátkozom patkányokkal, akik megtömik a hasukat sajttal, aztán kiugrálnak a süllyedő hajóból. – A hátam mögé intek, ahonnan a tömegek üvöltése elhallatszik hozzánk. – Vagy menj vissza. És nézz szembe az apákkal, akiknek a gyerekeit elraboltad. A jarllal, akinek a fiának kitépted a szívét. Nézz szembe a mocsokkal, mellyel a kezedet beszennyezted. Választhatod a felelősséget. Választhatod a népedet. És engem. Mert ilyen ember méltó a barátságomra. Ephraim, Ragnar, Fá… nem kenhetsz mindent az apucijaidra. Mert eljött a pillanat. Ki vagy te, Volga?

Még most is a menekülésre biztatják az ösztönei. A túlélésre. Mert ezt tanulta eddig, mindenki ezzel tömte a fejét. Rémülten pillant a Pandorára, alatta a tengerre, ahonnan egyre több kapszula tör elő. Úgy tűnik, a Leányok és Diomédész a mély vizekből ostromolják az alacsonyan szálló hadihajót. Azután a szigetláncra néz, a repülő őrültekházára, amely a harcoló Darrow-t és Fát követi. És látom az arcán, hogy döntött: szembenéz a hibákkal, melyeket elkövetett.

– Visszamegyek. De te itt maradsz – közli.

– Még mit nem, seggfej!

– Aprócska vagy. És ez maga a téboly. Megsérülhetsz. Az a rengeteg varéga és az Obszidiánok…

– Akkor az lesz, hogy te megvédesz engem az óriásoktól, én pedig megvédelek téged a farkasoktól – javasolom. Halkan elneveti magát, és úgy bámul rám, mintha legalább három méter magas lennék. De csak egy pillanat az egész, utána megpróbál felkapni. Rácsapok a kezére. – Nem vagyok gyerek. Majd a hátadra ülök, míg repülünk.

76

Darrow

A JÉG TÖRVÉNYEI SZERINT

Szigetről szigetre egyre többen csatlakoznak hozzánk, lassan többezres a menet. Addig hajtom előre Fát, míg végül elérjük az utolsó földhalmot is, egy sziklás, a fő szigettől távoli helyet, Hadész-szigetét. Szél görbítette vadfügefaligeten üldözöm keresztül. A jobbomon és balomon Sevro és Cassius töri az ágakat, hullik és kenődik a duzzadt, érett gyümölcs, édes maszat tapad ránk. A liget után narancsmoha borította kopár palasziklákra érünk. Fá cikázva szeli át a tájat, míg felér egy tetőre, ahol forró termálforrások pöfögnek párát. És az egyik forrásnál végül leszáll. Nincs tovább, nincs hova futnia, előttünk csak a végtelen tenger maradt.

Nézi a messzi kékséget, miközben Sevro és Cassius elfoglal egy-egy sziklameredélyt a hátam mögött. Fá elnyűtt vértje zihálva emelkedik és süllyed. Több lyukból és repedésből is szivárog a vér. Elkeveredik a kék festékkel, végigcsorog az acélon, és a lába köré csöpög. A harcifűrésze kősúllyá vált, megemelni se nagyon tudja.

– Hívtam Diomédészt. Athénére hagyja a csata végét, és idejön – jelenti Cassius.

Csitt. Csatt.

Fá összerezzen a hangra, mintha meg is feledkezett volna rólam. Lassan fordul felém. Minden lelkesedés és harci szellem elszállt a nyomorultból.

– Mit akarsz tőlem? – kérdi rekedten. – Miért nem hagysz végre magamra? Mit akarsz?

A közönségünk még nem futott be, de a hangjuk elhallatszik idáig.

Csitt. Csatt.

– Van héliumom. Fegyvereim. Hhhajóim – bicsaklik meg a hangja megint. Acéltorkából szikrák csapnak fel. Valamit kikapar onnan a fémujjaival, és elhajítja. – Több százezer aljaSzín, Darrow! – A hangja nem az a mély dörgés, mint amilyen Ragnaré volt. Sokkal lágyabb, értelmesebb és rémültebb. – Több millió ártatlan lélek a varéga hajókon. És az Ión a Kertekben még annál is több. Felszabadítom őket. Visszaszolgáltatom neked a drága Volk gyilkológépeidet. Viheted őket, csak tessék! Jó utat! Elhagyom az Európét. – Elhallgat, a válaszomat várja. De nem felelek. – Mondd meg végre, hogy mit akarsz!

És megint a szél süvíti felé követeléseit.

Csitt. Csatt.

Felemeli a tekintetét. Ahogy megfordulok, érkeznek a vitézek százával, ezrével a szigetekről, nevetésük száll a szélben, csizmájukat vagy a szkiffek padlóját püfölik ütemesen fejszéik, lándzsáik nyelével.

– Látom Volgát. És Lyriát. Három óránál – mondja a fülembe Cassius. – Diomédész harminc másodperc múlva befut.

Volga ebben a pillanatban fordul be egy nagy sziklatömb mögül, az őrült kis Vörös a hátán lovagol. Leszállnak, és visszafordulok Fához.

Csitt. Csatt.

– Akkor futni hagysz? – kérdi.

Most már átlátok rajta. A hegynyi férfi mélyén egy szánalmas, megvesztegethető nyavalygó lakik. Egy mohó kis emberke. Vagy csak én akarom kicsinek látni, hogy enyhítsem magamban a rettegést az ellenség szolgáitól, akik semmitől sem rettennek vissza? Kétlem, hogy Fá tehet arról, hogy Atlas eszközként használja őt. Fá azzá lett, amit a világok elvártak tőle. Ha mondjuk egy generációval később születik, ki tudja, most melyik oldalon állna?

Diomédész a víz felett alacsonyan suhan közénk. Kissé elbizonytalanodik a közönségünk láttán, de azért beáll Cassius mellé, hogy kövesse az eseményeket.

– Válaszolj, Darrow. Ha bevallok mindent, elengedsz? – kérdi Fá.

– A szavamat adom, hogy ha minden bűnödet bevallod, nem öllek meg.

Az Obszidiánok egyetlen hang nélkül várják a fejleményeket, és a hallgatóság némasága csak még testesebbé hízik, amikor több száz varéga is csatlakozik hozzánk. A szél csattog különös páncéljaikon. A tenger hatalmasat sóhajt. Fá lenéz a lábához, a vértócsákat vizsgálgatja, melyekhez gyülekeznek a dagálypocsolyákból a rákocskák.

– Jól van. Jól van! Atlas a gazdám – mondja. – Elégedett vagy?

Csitt. Csatt. Veri a taktust felettünk a Volk.

– Kuss legyen! – ordítja, mint akit legyek zaklatnak. – Én… Vagnar Hefgaként születtem a Valkűr-tornyoknál. Ezt soha nem tagadtam. A Grimmus-istállókban rabszolgalovag voltam, és megjutalmaztak. Gladiátorok élvezetes életét éltem, minden gyönyörűségét kiélvezhettem. De az ára nagy volt, és én megfizettem. Meghaltam. Azután megkezdtem második szolgálatomat, a cohors nihilben szolgáltam a kor legnagyobb zsenije, Atlas au Raa alatt. Az az ember mindenkinél jobban tudja, mi a kötelesség. Vele együtt száműztek, hogy kiirtsuk a varéga férgeket. Éveken át tettük a dolgunkat, de miután a Luna elesett, Atlas felemelt a varégák között, hogy egyesítsem a törzseket, és a Birodalom meg a Köztársaság ellen indítsam őket. Hogy emlékeztessük az árulókat, hogy a Társadalmon túl nem létezhet más, csak káosz és sötétség.

– És hogy a Perem megmentőjeként egy Mag-beli kerüljön a trónra – teszem hozzá.

– Igen – bólint –, Atalantia. Uralkodásom három évig tartott volna, akkor Atalantia behajózott volna, hogy elhozza a békét ezekbe a világokba is. Rend nélkül csak a káosz marad. Ölj meg. Majd meglátod te is – vigyorog a Volkra és a varéga vitézekre. – Hacsak nem ülsz te a trónra, Tyr Morga, ezek felzabálják egymást. Hacsak nem nekem volt mégis igazam, és tényleg csakis azért jöttél, hogy a csatabárdodat visszakapd. Gyerünk, Arany! Ezeket arra tervezték, hogy használja őket valaki. Ezek az uroborosz, akinek ha nem dobsz valami ellenséget, a saját farkát kezdi felfalni.

Kuncogva köpi ki a vérét.

– Atlas hol van? – kérdem.

Felhorkan.

– Azt kérted, hogy valljak. Nem azt, hogy eláruljam a testvéremet.

– Atlas legföljebb egy hűséges kutyát lát benned. Hol van most?

– Nem ismered őt. Ezért sem lehetsz az ellenfele.

– Hol van?

– De ő ismer téged. Mindent tud rólad.

– Hol van? – üvöltöm.

Nem válaszol. Változik a tekintete, mint aki rájött, hogy nem létezik a számára jövendő, semmi, amit eltervezett. Keserves sóhajjal és kis mosollyal az ajkán vesz búcsút tőle. Kifordul a kezéből a harcifűrész, koppanva hull a lábához.

– Hol van Atlas? – kérdi, és megpaskolja a vértjét a szíve felett. – Itt. Ott – biccent felém és a nézőközönségre. – A szívünkben. Ő maga talán halandó, de a műve örökre szól. Gorgó testvéreim, akiket te leöltél, Darrow, igazi hazafiak voltak. Áldozatuk tovább él testvérünk, tanítónk, Mindenatya művében. Csakis előtte térdelek le – hunyja le a szemét, és térdel le. Már nem hozzám beszél. – Sötétség nélkül nem lehetne fény. Bocsáss meg, testvérem, hogy a végén kicsit többre vágytam.

Leoldja a vértjét. A teste csupa vér és seb. A vértje darabonként koppan előtte a sziklán. A mosolyából arra következtetek, hogy az igazságokba mérget csepegtetett.

– Te ölted meg a Raákat a családi vesztibulumban? – kérdi Diomédész. – A gyerekeket. Te tetted?

Cassius visszatartja, a mellére teszi a kezét. Korábban megegyeztünk: Fát a Volknak hagyjuk, ők végezhetnek vele.

Egyébként Fá nem is válaszol a kérdésre.

Diomédész feladja, és Cassius odahajítja nekem a szívtépő kesztyűt, amit elhoztunk a Zeusz-szigetről. Nehéz szerkezet, éles körmökkel. Elindulok Fá felé, felettem megjelenik Skarde a jarljaival. Nyilvánvalóan máris elkezdett ellenem lázítani. „Láttátok, mit művelt a fiammal, hogy használta az én Sigurdomat”, mondja, majd. „Ti is láttátok, hagyta őt meghalni.”

– A trón kell neki, én megmondtam előre – kiáltja Fá. – A te fiadat öltem volna meg, Darrow? Nem neked kellene végezned velem, Skarde? Hogy megbosszuld Sigurdot?

Az kapja a Volk hagyományai szerint a koronát, aki megöli a királyt vagy a királynőt. Az Obszidiánoknál ez a szokás.

Ha én végzek Fával, én leszek a király. Ha Skarde, akkor ő. Mindkettő elég problémás.

Skarde ma nem szegül szembe velem. Most még senki se tenne ilyet. Ha megölöm Fát, mindannyian éljenezni, ünnepelni fognak, letérdelnek elém, és királyukká választanak. Velem jönnek a Marsra, és a csatabárdom lesznek. De a tetteik ékesszólóan megmutatják, amit ki nem mondanak, a fejük viszont tele van vele. Páran kezdenek is a legerősebb köré seregleni. És az nem én vagyok.

Hát ez a fő gond. Hogy az Obszidiánok a hallgatás művészetét űzik, a néma erőt követik. A hallgatást becsületnek nevezik, de valójában ez a rettegés. És az itt elhintett neheztelés magvai később nagyobb rombolás formájában fognak szárba szökkenni. Fel fognak lázadni megint, vagy ha majd én meghalok, kezdődik minden elölről. Nem szabhatom meg én a sorsukat, sem úgy, hogy elfoglalom a trónjukat, sem úgy, hogy egy bábumat ültetem föléjük. Ha viszont üresen hagyom a trónt, akkor egymás nyakát szegik a nagy rohamban, hogy elfoglalják.

És semmi sem változik. Ezért meg fogom próbálni őket a zsarnokság és a káosz közötti keskeny mezsgyére terelni, és rávezetni őket a demokráciának nevezett törékeny kísérlet útjára. Persze nem most. Először Fának pusztulnia kell, és utána esélyt kell adnom a jelöltemnek.

– Én nem öllek meg – mondom Fának. – Hanem majd ő – pillantok Volgára, és intem magamhoz. A Volk hadvezérei rögtön zúgolódni, tiltakozni kezdenek. Az élen Skardéval. A magasba emelem a kardomat, hogy hallgassanak. – A Rettegés Lovagjának szolgája nem lehet a Volk királya, igaz? – Elcsendesednek. Látják, hogy miben mesterkedem. Ha Fá igazából nem a királyuk, akkor a kivégzésével nem koronázunk új uralkodót.

– Nem, nem lehet – helyesel a ravasz Skarde egyből, hipp-hopp feláldozva a gyors győzelmet egy eljövendőért cserébe.

– Vagyis ez az ember itt nem a királyotok. Csak egy ember. Csak egy apa. A Volk hiszi, hogy az apa bűne a családja szégyene is. Ezért a Jég törvényének szellemében hagyjuk, hogy a vér ítéljen a vér felett – hirdetem ki.

A jarlok elfogadják.

A felém igyekvő Volgának hajítom a kesztyűt. A nyomában ott van Lyria is. Volga alacsonyabb nálam, szégyell a szemembe nézni. Végül mégis felemeli a fejét, és a szégyenkezésénél csak a Fá felé lobogó haragja erőteljesebb. Felveszi a kesztyűt, és odaáll Fá elé. Lyriát a vállánál fogva terelem félre.

Fából még a megmaradt békesség vagy rosszindulat is kiszáll, ahogy meglátja maga előtt a lányt.

– Ha nem a Volkért tetted… akkor miért? – szegezi neki Volga.

– A testvéremért és a jól megérdemelt békés öregségért – feleli.

– De a Rítus…

– Ezt a színjátékot nem terveztük hosszasan fenntartani – zsugorodik kicsit összébb Fá. – Azt hittem… ha olyan vagy, mint én, akkor nem utálhatsz. Akkor megértesz. Akkor talán szeretni… – Volga a mellkasába mártja a kesztyűt csuklóig, és megcsavarja. Fá összerándul. Az arcuk majdnem összeér. És most először meglátom mindkettejükön a közös vonásokat, Ragnar vonásait. Akkor Volga kirántja Fá szívét a mellkasából, és a szeme elé tartja.

– Nem méltó.

Azzal áthajítja a válla felett, és a férfi lassan, a rákok legnagyobb örömére a földre omlik. Csend zuhan ránk, csak a Pandora alatt dúló csata zaja hallatszik tompán. Egyetlen Obszidián sem ujjong, mert hosszú évek óta először maradtak uralkodó nélkül. A közelgő káoszt és a formálódó pártosodást kiszagoló varégák még egy utolsó pillantást vetnek az istentől megáldottnak hitt férfira, és elnyeli őket a sötétség.

Intek Sevrónak.

Levett sisakkal üget előre, hogy minden történelem legrémisztőbb kikiáltója alakot öltsön személyében:

– Halihó, bocsi! – lép rá Fá hullájára. – Így sokkal jobb. Mindenki jól hall? Helyes. Szuper újra itt, veletek. Sok kedvenc pofát látok a tömegben, nagyokat mulattunk annak idején. És persze vannak kellemetlen közös emlékeink is, de ne ezeket szaporítsuk. Ti is tudjátok, hogy ha egyszer felpörög a ventilátor, milyen gyorsan szaros lesz minden. Ti is tudjátok, milyenek vagytok, nem igaz? Ugyan, de komolyan. Tudjátok ti.

A jarlok körbesandítanak, mindenki az ellenlábasát méregeti. Egy pillanatig Volgán kívül senki sem figyel Sevróra.

– Na tehát! Tiszteletteljes beleegyezésetekkel mi fogunk az átmeneti időszakban közvetíteni köztetek. A mosthoz képest huszonnégy óra múlva összegyűltök ezen a szigeten, és megválasztjátok az új uralkodótokat. Minden jarlnak két szavazata van, egy a saját maga nevében, egy pedig a vitézei döntése alapján. A vitézek nem szavazhatnak a saját jarljukra, ismétlem, bárkire szavazhatnak, kivéve a saját jarljukat. Hívjátok vissza az embereiteket. Minden hajótokat hozzátok a szigetek fölé. Aki Vonító-kíséret nélkül elhagyja a biztonsági korridort, aki lop, rabol, gyilkol, bárkit bántalmaz vagy megfélemlít, az Tyr Morga békéjét szegi meg, és kiérdemli tőle az ashvart – mutat felém, mintha valami kiállítási díszmajom lennék. – Láthattátok, hogy az utolsó alkalom óta kismilliószor félelmetesebb lett. De! Ő. Nem. Lesz. A. Királyotok. Nem választható, senki sem szavazhat rá, és nem is avatkozik bele az egész folyamatba, nincs köze az eredményhez. – Diomédész rám néz. – Ha valakinek nem tetszenek a szabályok, most szóljon.

Egy lapos sziklára lépek fel, előhúzom mindkét pengémet, és némán várok.

– Remek – jelenti ki Sevro jó fél perc után. – És most mindenki józanodjon ki, mossa meg a mocskos szakállát, és kampányoljatok. Ha bármilyen kérdés és nyavalya akad, a feleségem hajóján leszek, és a késeimet tesztelem.

Elrugaszkodik, és nekilódul. Felajánlom Lyriának, hogy elviszem, ha gondolja, de nem gondolja. Repülök Sevro után. Pár perccel később a Pandora hangárjában landolunk. Ezt Athéné és Diomédész korábban biztosította, de a hajó gyomrából még tűzpárbaj hangja hallatszik. Diomédész és Cassius hamarosan érkezik a nyomunkban.

– Varégák ették be magukat a hajó belső folyosójára, kemény az ellenállás – jelenti az egyik Kalibár Arany Diomédésznek.

Sevro elképedten hördül fel a hangárban felállított ősi varéga szimbólumok és totemek láttán.

– Jupiter aszott faszára, mekkora mocsok van itt!

– Nahát, elkezdett izgatni, hogy tiszta legyen a hajó? – vonja fel Cassius a szemöldökét. – Ez új.

Athéné siet be a sebesültektől.

– Elvégeztetett?

– Fá halott, de a veszély még nem hárult el – foglalja össze Diomédész. – Darrow jó ötletnek gondolta, ha a mi népünk rovására kezd kísérletet az Obszidiánok és a demokrácia témájában.

– Megegyeztünk, hogy eltakarítod őket az Európéról – néz rám ingerülten Athéné.

– Meg is teszem, és ha megengeditek, arról is gondoskodom, hogy ne akarják a lakosság nagy részét rabszolgaként magukkal vinni, és távozásuk előtt a rablott milliókkal megpakolni a hajóikat.

Diomédész belemászik a képembe:

– Megegyeztünk: elengedik az összes elrabolt polgárunkat, visszaszolgáltatják a zsákmányt és távoznak. De most majd kitör a káosz, amit a varégák kihasználnak, és lelépnek, hogy tönkrevágják a Kerteket. Mindent kockára tettél.

Veszek egy mély levegőt.

– A Kerteket már tönkrevágták. Van hadsereged, hogy a szennyüktől mindent megtisztíts? Van sereged, hogy kiebrudald innen a Volkot? Nincs. Vagyis csak abban reménykedhetsz, hogy a hatalmas Volk-hadsereg végre a bennük meglapuló jóra hallgat, kiszabadul belőlük a kisangyal. Az egyetlen reményed, Diomédész, hogy együttműködnek. Szóval mássz ki a képemből.

Majd’ szétpattan az agya, de azért elviharzik, amikor Sevro megköszörüli a torkát.

– Victra embereit egy éve rabszolgasorban tartják ezen a hajón – közli kivont fegyverrel. Cassius kezében is készenlétben a beretva. Sevro átveszi Kheóntól az Alkonysisakot, négy tucat Fekete Bagoly várja az utasításait. – Tehát nyavalygunk még egy ideig, vagy indulhatunk végre, és…

– Megtisztítjuk a folyosókat? – fejezi be Cassius fenyegetően a kérdést. – Vezess bennünket, Arész!

– Baromarc – morogja Sevro, és a fejébe nyomja a sisakot. Futnak a tűzharc irányába. Diomédésszel még váltunk egy fojtottan ingerült pillantást, de a vitával ráérünk, most ideje öldökölni.

NEGYEDIK RÉSZ

FIVÉREK

Mert számunkra az édes testvérnél se silányabb,

az, ki derék társunk, s okosan tud bánni mivélünk.

Homérosz: Odüsszeia

(Devecseri Gábor fordítása)

77

Darrow

A VÉN KŐBORDÁJÚ

Huszonhárom órával azt követően, hogy a jarlok nekifogtak a választási hadjáratnak, az északi Diszkordia-tenger egyik szigetén landolunk Cassiusszal. Sebzett kék fények ölelnek körbe, a víz nyughatatlan és fekete. Sehol más szárazföld. A vértemben nem kapcsoltam be a fűtést, és a hold Egyenlítőjétől ilyen messze északon bizony hideg van, fázom. Cassius meg se borzong. Szorosan összevonom magamon a hőköpenyemet.

– Szóval hagyjalak magadra? Egyedül akarsz bemenni? – kérdi.

– Te akartál mindenáron velem jönni.

– Persze, sebesült vagy, nem árt, ha van testőröd. Mindenütt vadak lehetnek, Atlasról nem is beszélve.

– Ha nem tért még vissza a Magba – emlékeztetem. – Gyere, sétáljunk.

– Ha megígéred, hogy nem hozod szóba a gálát – érinti meg a karját.

– Esküszöm – nyugtatom meg, és együtt indulunk el a torony felé.

A hullámok egyelőre nem hódították vissza Harmónia szigetét vagy a néhai Lorn kastélyát, amit otthonának nevezett. De ami késik, nem múlik. A Diszkordia-tenger itt, északon roppantul heves, és Harmóniának lakatlanul semmi esélye az elemekkel szemben. A tengerparti szirtfalat ostromolják a hatalmas hullámok, a vártornyot beszőtték az indák, a valaha a belső birtok dombjait és erdőit védő várfalakra korall és alga meg kagylók települtek.

Nem ráz meg annyira a látható rombolás, mint ahogy vártam. Talán Cassius jelenléte segít. És persze az idő telik, nem építkezhetünk az örökkévalóságnak, csak ha hátrahagyunk embereket, akik gondját viselik építményeinknek. Részben ezért sem óhajtottam magam elfoglalni a Volk trónját. Fá szavai kísértenek. Uroborosz a saját farkába harapó kígyó. Lornt juttatta az eszembe, a mondását, hogy a halál halált hoz halált hoz halál.

Rákocskák kotródnak el utunkból, ahogy a leszállópályáról a toronyhoz vezető hídon haladunk végig. Fájdalmaim vannak, és nem csak a párbajban szerzett sebesüléseimtől. Sevrónak kellett a segítség a Pandorán, amit a varégák nagyon szerettek volna megtartani maguknak. De mi Cassiusszal ott harcoltunk az oldalán, és Diomédésszel meg a Fekete Baglyokkal végül visszaszereztük a felesége hajóját.

Eltört pár bordám, a jobb combomon három szúrt seb éktelenkedik, a mellkasom felső szegmensén belém állt egy dárda, és akkor a számtalan zúzódásról, rándulásról és horzsolásról nem is beszéltem. Plusz a méreg is bennem kering még, néha intenzív hányingert hoz rám. Lorn persze ezen csak kacagna, hogy én is úgy mozgok, mint ő.

Akkor fordult nagyot a hadi szerencsénk, miután kiszabadítottuk a fogságban tartott volt Julii-személyzetet, köztük nem egy tengerészt és karbantartót meg persze a takarítókat és hasonlókat. Segítettek behatolni a hajó rendszerébe, így végül könnyen kifüstölhettük a folyosókat blokád alatt tartó ellenséget, kipucoltuk a hajót, és nagy lakomát csaptak alattunk a tengerben a vérszagra gyülekező leviatánok. Az aljaSzínek zokogva borultak Sevro lába elé, csókolgatták, aki maga is velük örült, hogy végre hazatérhetnek. Erre persze várni kell, még nem végeztünk az itteni feladatainkkal.

Mielőtt belépnénk a torony kapuját őrző két kőhipogriff között, Cassius megtorpan. Kinéz a tengerre.

– Azt hinné az ember, hogy elaludt a hold – mondja.

– Elég kísérteties – bólintok. – Nincs egyetlen hajó sem az égen.

Az Európé felszínén csend honol. A városok fénye kihunyt, a lakosság a Mélységbe húzódott le, ott várják ki Athéné óvó szárnyai alatt, hogy visszakapják a holdjukat, és akkor majd hóvirágokként bújnak elő az olvadó hó felszíne alól. A varégák íziben elsurrantak az erősebb Volk-hajóhad elől, mentek az Ióra, hogy az ott állomásozó erőikkel térjenek vissza a harcba, így a Volk maradt itt az egyetlen katonaság.

– És ha nem a megfelelő személy győz a választáson? Visszakapják az Európét valaha az itteniek? – veti fel Cassius.

– Nem tudom. Tényleg nem.

Annyira sok múlik ezen a választáson, hogy muszáj volt jó messzire eljönnöm a közeléből, és ne is próbáljam befolyásolni az eredményt annál jobban, mint amennyire tettem. Athéné könyörgött, Diomédész követelte, hogy magam jelöljek ki föléjük megfelelő uralkodót, de képtelenség, hogy kizárólag az ő holdjaik és népeik érdekeit tartsam szem előtt. Most mindannyiunkra gondolnom kell.

– Megígérted Diomédésznek, hogy segítünk felszabadítani Démétér Kertjeit – emlékeztet Cassius tekintetével egy sirályt követve. – Ha nem a megfelelő ember győz, mégis hogy csináljuk majd a Volk hadereje nélkül? Ha Atlas nem tért még vissza a Magba, akkor…

– Cassius.

– Bocs. Kicsit bepörget az aggodalom. Nyilván. Ráadásul mi van, ha Athéné végül tényleg lecsapja a fejedet, vagy csak nem adja át a hajókat akkor sem, ha majd a Volk is elhúzott innen? Mi van, ha nem tartja be az ígéretét?

Otthagyom, aggodalmaskodjon tovább egymagában.

– Darrow! – rohan utánam be a kapun. – Azért még nem kell bunkónak lenned.

– Nem lehetne, hogy csak sétálunk? – karolom át a vállát. – Kérlek – teszem hozzá, mire szélesen elmosolyodik, és átkarolja a derekamat, hogy így andalogjunk. – Elég.

– Jól van na. Akkor legyen csak egy kis romantikus nosztalgiázás.

A toronyban pont olyan hideg van, mint odakinn. A hely azóta ásít elhagyottan, hogy Lorn háza tája és családja követte őt a háborúba, amit másfél évtizede én robbantottam ki az Augustus és Bellona család között. A sok száz lámpás vaksötéten mered a semmibe. A valaha a nyáresti táncos mulatságoktól és a számos unoka rohangászásától hangos termek süketen konganak. Járom a szobákat, egyik éppolyan ismeretlen, mint a másik. Utoljára akkor voltam itt, amikor Lornt elcipeltem magammal a harcba, ahonnan soha nem tért vissza.

Lemegyünk a lépcsőn, itt halt meg Tactus Lorn késétől. Megállunk egy pillanatra halott barátom tiszteletére, és emlékezünk. Csak a halála előtti pillanatban nyögte ki nagy sejtelmesen, hogy élhetett volna teljesebb életet is, ha nem csak önmagára gondol. Életem egyik legszomorúbb pillanata volt.

Cassius hagyja, hogy Lorn szobájába egyedül lépjek be. Üresebb, mint hittem. Nincs egyetlen trófea, beretva sehol, egy fia hadi emlék se. Csak fényképek a családról, könyvek és gyűrűk az ágya mellett. A feleségéé és mindkét fiáé. Ezeket itt hagyta, amikor eljött a háborúba. A Kalibárok azt állították, hogy érintetlenül hagyták a helyet, és a fosztogatóktól is megóvták.

Nem hazudtak.

A szoba egyik tükrében megpillantom magamat. Mintha az ő szelleme lennék. Pedig nem vagyok az. A fürdőszobában borotva után kutatok, azután elnevetem magamat, mert eszembe ötlik egy régi történet, amit róla beszéltek. Még Lándzsás korában dörrent rá egyszer a Prétora, hogy eredjen, és borotválkozzon meg. „Egy Páratlan legyen szakálltalan, fiam”, mondta Lorn, ott helyben előrántotta a beretváját, és elvégezte a feladatot. Én Rosszkislánnyal borotválkozom meg a fürdőszobatükör előtt. Így búcsúzom el tőle és Ragnartól is. Elég hanyag munkát végzek, többször is megvágom magamat.

– Állj! Ki vagy és mit tettél a vén tengerésszel? – néz rám Cassius, amikor szakállt vesztve kilépek a szobából.

– Eszembe jutott egy régi sztori – vakargatom a csupasz államat.

– Ja, persze, a Páratlan szakálltalan. Azt nagyon bírom. Szerinted tényleg úgy esett? – kérdi.

– Egyértelmű. Miért is költünk amúgy lézervágóra?

Kicsit csóválja a fejét az arcomon ejtett vágások láttán, de aztán ott helyben megszabadul ő is a saját arcszőrzetétől.

– Így lettünk kondicionálva – mondja, és fecsegve borotválkozik tovább menet közben. Lemegyünk a gyakorlóbarlangba. – A terjeszkedő piac marketingje. A gyártók a hibásak, egész kisfiúként beférkőznek az agyunkba, hogy elhitessék, ez a rend.

Kizárom az agyamból a fecsegését, és lassan belőle is kifogy a szusz. Velem ellentétben ő egyszer sem vágja meg magát.

A barlangot a tenger támadásaitól megóvó gátfal mostanra épp csak a vízszint fölé magasodik. Az istenszobrok a tetején nem bírták erővel az óceán ostromát, a legtöbb alak, amely azelőtt Lorn gyakorlását leste kőszemével, most darabokban hever a földön. Eltakarítom a kőpadozatról a kagylókat és a hínárt, míg elő nem bukkan a beleintarziázott fűzfa. Ugyanilyen berakás díszítette a régi marsi birtokán is a padlót. Újra megcsavarja szívemet a nosztalgia.

A padlón több letört istenujj is hever. Odatérdelek az egyikhez, hogy néma imát mormoljak Lornhoz. Érzem magamon Cassius tekintetét.

– Tudod, hogy amikor Lorn hátrahagyta a Marsot, és végleg ideköltözött a holdra, kérte, hogy lépjek ki Augustus szolgálatából, ne legyek többé Lándzsás, hanem tartsak vele, és fejezzem be mellette a kiképzésemet – mondom neki.

– És bánod, hogy nem ezt tetted? – kérdi Cassius.

– Nem. De sokszor elgondolkodom azon, hogy mi alakult volna másképpen, ha eljövök vele.

– Hát, az biztos, hogy a gálán nem lettél volna ott – jegyzi meg. Felkapom a fejemet, ő meg úgy mutogat rám, mintha én mondtam volna. Nagyot nevetek. – Úgy érzem, azóta befejezted a kiképzésedet. Szóval minek is jöttünk ide?

Körbepillantok.

– Bocsánatot akartam kérni tőle. Alexandar miatt.

Cassius leszegi a fejét.

– Ó…

Látom, hogy habozik.

– Mi van?

– Hát… szerinted ez helyes?

– Mi? Hogy egy halott ateistához imádkozom?

– Na, igen. Az is. Meg hogy bocsánatot kérsz.

– Alexandar a Lándzsásomként halt meg. Lorn minden fiát a háborúban veszítette el, nem akarta, hogy az ő lányaikkal és fiaikkal is ugyanígy legyen.

– Igen, hogyne. De ahogy én kivettem a történetekből, Alexandar több volt egyszerű Lándzsásnál, amikor meghalt – mondja Cassius. – Ne vonogasd úgy a válladat, mintha én ezt nem tudhatnám. Sevro mesélt róla. És nem csak a tükhei dolgokról. – Összevonom a szemöldökömet. – Ja, igen, képzeld, képesek vagyunk egymással kommunikálni, még ha nem is vagy a közelben. Istenek, ne legyél ekkora arrogáns pöcs! De mindegy is – ül le egy isten arcára. – A lényeg, hogy én nem ismertem túlságosan Lornt, de szerintem hízelgőnek tartaná, ha azt mondanák neki, hogy őt látják benned viszont.

Felszisszenek.

– Még szakáll nélkül is?

– Képzeld, még az Aszteroidaövben is keringenek rólad mindenféle mendemondák. Nem csak a világmegdöntő oldaladról egyébként. Például arról, amikor az Intézetben kényszerítetted Paxot, hogy megkorbácsoljon téged. Miközben én a Mars kastélyában duzzogtam. És akkor nyolc évvel később egy naprendszer végi aszteroida kifőzdéjében jön valami kalóz, és elkezd nekem arról kéretlenül kiselőadást tartani, hogy milyennek kell lennie egy vezetőnek. Istenek, a csaj csak nyomta a sódert. De, amit ezzel mondani akarok, hogy a tanítványban mindig viszontlátni a tanárát, Darrow. Fában Atlast, benned Lornt. És Alexandarban téged.

Biccentek, értem, mire gondol.

– Collowayben Oriont. És Lysanderben téged – felelem, mert érzem, hogy ezt is ki kell mondania végre valakinek, hogy lezárhassa magában ezt a fejezetet. – Végeredményben – szögezem le, ő pedig hátradől, kifújja a levegőt. – Egyébként te mit mondasz erről a Diomédészről? Az a típus, aki állandóan mindenkit dicsérget?

– Istenek, hát hogyne. Ha pisztolyt tartasz a fejéhez, akkor se. Ki tudja, mit lát benne Aurae?

– Az igazságot. Még soha nem találkoztam olyannal, aki ennyire szó szerint gondolná, amit mond. Szóval amikor azt állítja, hogy Lysander derék ember volt, hogy fontos volt neki a Perem, és hogy megmentette az ő életét és közben feláldozta a sajátját, akkor szerinted abban Octavia tanítása jelenik meg, vagy a tiéd?

– Nos – vigyorodik el –, az magától értetődően én volnék. Híresen önfeláldozó vagyok.

– Valóban afelé tartasz – ismerem el –, és ne hidd, hogy nem tűnt fel.

– Hogyan? Valaki tényleg elismerően nyilatkozott rólam? Az állam az oka. Ez maga az önfeláldozás. Ezzel leveszem mindenkiről a nyomást. Nem kell azon aggódniuk, hogy vajon ők-e a legjóképűbbek a helyiségben, ha én ott vagyok, mert a dolog adott, és ők egyszerűen csak jól érezhetik magukat. Ó, igen, nem könnyű, ha az állam én vagyok – mondja, majd oldalra billenti a fejét. – Te is hallod?

– Egy hajó.

A következő pillanatban megreccsen a rádiónk. Lyria jelentkezik be, Cassius arca felragyog.

– …itt Lyria. Vonító Egy, Sas Egy, hallotok?

Cassius feltartja a kezét, hogy ne szóljak.

– Ki?

– Lyria. Engedélyt…

– Kicsoda?

Reccsen a rádió.

– Trüflimalac Sas Egynek, engedélyt kérek a körzet ellenőrzésére és a zóna megközelítésére…

Röhejesen formális a rádión a csaj.

– Jaj, Malacka, gyere csak – mosolyodik el Cassius, ahogy a hajó robaja mindent megtölt körülöttünk. – Ja, igen, Darrow, most jut eszembe. Csak semmi Trüflimalac, azt utálja. Azt mondja, nagyon lealacsonyító, tekintetbe véve a teljesítményét és atletikus testfelépítését.

– Aha. Nos. A gond csak az, hogy a hívónevét senki sem választhatja meg magának.

– Hogyne, napnál is világosabb. Agyaltam is ezen. Lehetne esetleg Szamócalány. Nem? Varjúsuttogó? Vörös Nyuszi?

– Majd kitaláljuk – mondom, de akkor támad egy ötletem. – Hogy is nevezik a sas gyerekét?

Cassius olyan képet vág, mintha egy cuki kölyökkutyát pillantana meg.

– Sasfiók. Ó, istenek, bele fog halni!

A barlangból nézzük végig a drámai megállást a fejünk felett, amivel kis híján elsodor egy tornyot.

– Basszus… – suttogja a rádióba.

– Marad a vécészolgálat, Sasfiók Egy – mondja neki Cassius.

– Mi?

– Semmi. Egyelőre.

Szó szerint úgy viselkedik a csaj közelében, mintha tizenkét éves kamasz lenne.

Volga ugrik le a hajó hangárajtajából, és a hajó hasa alatt leszegett fejjel megindul felém. Ahogy Cassiust meglátja, látványosan megtorpan: Cassius kiállt a fal szélére, felvett valami nevetségesen drámai pózt, vagy Lysanderen elmélkedik, vagy egy érméhez áll modellt a profiljával. Volgát annyira elvarázsolja, hogy kis híján orra bukik az egyenetlen talajon. Cassius nem néz rám, de egy ujját látványosan végighúzza az állán. Tiszta hülye.

Volga pirulva áll meg előttem.

– Nem lenne szabad elhagynod a szigeteket.

– Sevro azt mondta, hogy Lyria is Vonító – feleli Volga –, így nem vagyok kíséret nélkül.

– Ezt mondta? De akkor is épp kampányolnod kellene.

– Az megvolt, épp folyik a szavazás. Beszélhetnénk? Négyszemközt.

– Cassius.

Nevezett hatalmasat sóhajt:

– Valaki egy hős segítségét kéri?

– Menj fel a lépcsőn, fordulj balra. Ott lesz egy kert. Láttam ott néhány dagálytócsát – mondom, ő kihúzza magát, és csekkolja a beretváját. – Csodáld bennük kábé tíz percig a tükörképedet, azután gyere vissza.

– Vicces vagy. De inkább felugrom a hajóba, és dumálok az ifjú sasfiókkal odabenn. Remélem, a megerőltetés nem tépi fel a sebeimet. Jaj, várjunk csak, hiszen meg sem sebesültem. – Lyria hajója után lódul a levegőbe. Volga le nem venné róla a szemét, csak akkor támad rám dühödten, amikor Cassius eltűnt.

– Miért hagytad, hogy én öljem meg Fát?

– Talán gond?

– Az emberek belőlem akarnak királynőt csinálni.

– És te lebeszéled őket?

– Igen, lebeszélem őket.

– Na, ez viszont gond. Skarde és Fjod nyilván nem tud ezzel mit kezdeni.

– A vitézek nem hagynak békén, jönnek, hogy ők rám szavaznak. A jarlok meg dühösek. Képtelenség szabadulni tőlük. Nem akarok a bábkirálynőd lenni, nem akarok a Fád lenni, de amikor velem öletted meg, azzá tettél.

– Igazából te döntöttél úgy, hogy megölöd. Vagy nem akartad megölni?

– Meg kellett halnia, és igen, meg akartam ölni. De nem ez a lényeg.

Sziszegve ereszkedem le a kőre, és intek neki, hogy kövesse a példámat. Nem ül le, aztán feszengeni kezd, hogy olyan magas hozzám képest, és mégis leül. Először nézem meg magamnak jobban. Nem olyan durva az arca, mint általában az Obszidiánoké. A homlokán mély árkok húzódnak, van pár friss heg az arcán, és az orrát is eltörték a közelmúltban. De a legmegkapóbb a szeme, mintha sokkal fiatalabb ember nézne ki belőle. És rögtön elkapja a tekintetét, ha belenézek.

– Nem Ephraimról vagy Ragnarról vagy Fáról fogunk most beszélgetni. Hanem a jövőről. Fá mondott valamit a halála előtt, amiről ez a hely jutott az eszembe. A tanítóm mondta nekem egyszer, hogy a halál halált hoz, halált hoz a halál hoz halált. Ez a kórság emészti az Aranyakat, ez a kórság rágta szét a Vörös Öklöt is. Fá azt mondta, hogy a néped egy uroborosz. Tudod, az mi? – kérdezem, és ő a fejét rázza. – Körkörös szimbólum, a saját farkába harapó kígyó. A végtelent szimbolizálja. Az Aranyak a kultúrátokat a soha véget nem érő erőszakra építették, Volga. És szerintem a varégákon láthatod is, hogy ez mit jelent. Hogy mi történik, ha egy nép belecsúszik ebbe a csapdába, ha nem tud kimászni a körből. – Bólint. – És a jelenünk mindenütt erről szól, a háború mindenhol felütötte a fejét. Ez részben az ellenségünk hibája, részben azonban az enyém. Főleg abban, ami a Volkkal történt. Megígértem az apádnak, hogy az Obszidiánoknak lesz jövője. De nem építettem meg nekik, egyszerűen csak a kezembe vettem a nyelet, amit az Aranyak az Obszidián fejszére illesztettek évszázadokkal ezelőtt, és a magam javára forgattam. Sefi ezt felismerte, és mások is, például Atlas meg Fá. Sefi felrótta ezt nekem, és elkezdett úgy nézni rám, ahogy te is most. Nehezteléssel. Gyanakvással. Sefi csodálatos nő volt, Volga. Szerintem látnok volt, de ezt az utókor soha nem fogja elismerni. Ő tudta, hogy ahhoz, hogy jövőtök legyen, legelőször ki kell szabadulnotok a háború uroboroszából. Megpróbált változtatni azon, ahogy mások látják az Obszidiánokat, ahogy az Obszidiánok önmagukat látják, és valamiféle háborún túli egyéniséget keresett nektek. Hitte, hogy az oktatás lehet a híd a modern világba. És nem is gondolta rosszul. Csak épp nem volt esélye keresztülvinni az elképzeléseit, mert Atlas megragadta a fejsze nyelét, és jó nagyot suhintott vele. Azért hagytam, hogy te öld meg Fát, mert szerintem te megérted ezt az egészet. Szerintem te lehetnél a híd, amit Sefi keresett.

– Ephraim taktikusabban irányítgatott – horkan fel.

– Azt gondolod, atyáskodom feletted? Szerinted van a jarlok között akár csak egy is, aki megharagudna rám, ha őt támogatnám? – kérdezem, és ez célba talál. – Kétkedsz abban, amit hallasz, mert Sefinél sokkal jobban ismered a modern világot. Téged egy Szürke tanított az életre. És te képes voltál boldogulni a lunai városi vadonban. Kíméletlen hely, én tudom. És ami a legfontosabb, téged soha senki sem használt fegyverként a harcában. Tudod, milyen a Köztársaságban élni. Ismered az aljaSzínek nehézségeit, az átlagos hétköznapokat, amit minden átlagos polgár él, ismered az egyenruha súlyát. Te Sefinél sokkal jobban látod, hogy mennyire nem felel meg az Obszidiánoknak az, amit a Köztársaság ígérhet. Nálam is pontosabban. Egy trón magasából minden nagyon aprónak tűnik, ami odalent van. Az Aranyak fegyvert csináltak a népedből, ennek a fegyvernek a nyele a harcos kultúrátok, a vallásotok és a babonáitok. És mindig lesz kéz, ami készséggel nyúlna érte.

– Mint például a tiéd.

– Ez a véleményed?

– Azt akarod, hogy visszatérjünk veled a Marsra, és harcoljunk mellettetek. És ha ezzel megleszünk, majd hirtelen eszetekbe jut, hogy mit tettünk itt korábban. Hogy én mit tettem. És félrehajítotok bennünket, ahogy Fát is.

– Mocskos lett az én kezem is – felelem erre. – És ha Athéné Leányai képesek nekem megbocsátani, akkor a Köztársaság is képes lesz megbocsátani a Volknak. Ma a nap végén Sevro olajágat nyújt majd annak, aki felül a trónra. Az az olajág lesz a Köztársaság kegyelmi ajánlata a Volk vitézeinek, azt jelenti, hogy tiszta lapot kaptok tőlem. Esélyt, hogy mindent újrakezdhessetek, és persze visszatérhettek velünk a Marsra, és harcolhattok velünk, igen. De a Marson nem csak az én családom és az én népem szorult az ellenség gyűrűjébe. A Volk népének nagy része szintén ott van. A hadseregetek csak a népetek ökle és lába, a hadseregetek csinálja a hisztit, de a gyerekek, az öregek és az asszonyok legtöbbje otthon maradt, és a Marsért harcol. A túlélésükért. Szeretném, ha a seregetek megválthatná a bűneit, hogy egyesíthesse a népeteket, a Volkot a Köztársasággal, és együtt szálljunk szembe a Társadalommal. De erről nem én döntök.

– És ha… aki ma trónra kerül nemet mond erre? – kérdi.

Megadóan a magasba emelem a két kezemet.

– Az Arany stratéga lángelméje és az ő erőembere nélkül ellenséges területen mozogtok, magatokra hagyva. Nincs, aki megkönnyítse a hadi szerencséteket, aki összekapcsoljon benneteket. Szinte csak férfiakból áll seregetek, és mindenki utál mindenkit, ráadásul varéga szövetségesetek is elhagyott benneteket. Lehet, hogy gigantikus távolságok vannak a Peremen belül, de az Árny Ármádia egyszer ide fog érni, és addig is megállás nélkül ki lesztek téve a gerillatámadásoknak. És ha még ezt mind túl is élnétek, amint véget ér a háború a Marsnál, Atalantia szép kényelmesen idehajózik, és megsemmisít benneteket. Tehát ez esetben sok szerencsét kívánnék nektek, és hazatérnék.

Volga hátradől.

– Ezt mondják a vitézek is, tisztában vannak vele, hogy nincs más lehetőségünk. Tudják, hogy te vagy most az egyetlen reményünk. Fjod azt javasolja, hogy foglaljuk el a Ganümédészt, és onnan rohanjuk le a Titánt. Uther szerint Démétér Övét kellene megszereznünk, és akkor mi lehetnénk a Perem urai. Skarde szerint vissza kellene térnünk veled a Marsra, viszont azt nem hagytad, hogy Skarde végezzen Fával. Világossá tetted a választásodat, de akkor miért nem koronáztál meg tegnap királynőnek? Miért manipulálsz bennünket?

– Mert akkor úgy éreznék, hogy rájuk kényszerítettelek téged. Mocskosnak érzed magadat, Volga, de az ő szemükben így tiszta maradtál. Szó szerint te vagy itt az egyetlen Obszidián, aki nem árulta el a Köztársaságot, és nem indított ellene támadást az ÖsszTörzzsel. Nem álltál ott, amikor Fá kivégezte Sefit. Nem fosztogattál marsi városokat. Sőt, te önként feladtad magadat, hogy a Mars megmeneküljön a még több vérontástól. Mert meg akartad óvni a Köztársaságot. És igen, azért is, mert te nő vagy, és a népüknek ezt a felét még inkább elárulták. Az anyáikat, nővéreiket, királynőjüket. De még ez sem minden. Egy Vörös jött el érted, és azt mindannyian tudják, hogy a Vörösek és az Obszidiánok rettenetes erőre kapnak, amikor szövetségre lépnek. Ha téged választanak, akkor úgy érzik, hogy hazatérhetnek a sötétségből, és talán még meg is bocsátanak nekik. Nem vagy bábkirálynő, Volga. Te vagy a remény. Én ezt nem adhatom meg nekik. És a Volknak is úgy kell a reményt választania, ahogy a Köztársaságban szokás: szavazással.

Ez túl sok neki. A hirtelen rátolt súly megrémiszti.

– Érdemtelennek neveztem Fát – nyögi. – De nekem fogalmam sincs arról, hogy kell egy népet vezetni. Ahogy ő csinálta, magától értetődőnek tűnt. Ezek teljesen őrültek, a legtöbb vitéz az. Rémes népség.

– Akik rád szavaznak. Neked nem lesz felettük olyan hatalmad, mint Fának. De ne is akarj olyan hatalmat. Bele fognak kötni mindenbe, nyavalyogni és panaszkodni fognak, de sajnos ez a demokrácia. Nem lesz kellemes. Sem pedig egyszerű. De ha akarod, lesz segítséged.

Hintázik kicsit ültében, hajtja a vállára nehezedő hatalmas súly. Nem igazságos, hogy hirtelen minden rá szakad. Még kívülállónak érzi magát, és ez talán nagyon sokáig így is marad. De ez van.

– Megígértem, hogy nem fogok neked az apukádról szónokolni, de most mégis kénytelen vagyok. Odahaza mindenki csak a Pajzsnak nevezi. De nekem elsőként az jut eszembe róla, amit egyszer mondott nekem: „Az ember azt hiszi, hogy tud repülni, csak elugrani fél. A nem túl jó barát meglöki hátulról. Az igazán jóbarát vele ugrik a mélybe.” Ilyen barátom volt ő nekem. És neked is ott van Lyria. De ha szeretnéd, Sevróval mi ketten is ott leszünk.

Átgondolja, majd rábiccent.

– De akkor legyél velem őszinte. A halálba indulunk? Mert mindenki azt mondja, hogy Atalantia rettenetesen erős. Ha ismét veszítünk, megsemmisülünk.

– Te még csak azt láttad, Volga, amikor a néped mohóságból harcol. Én láttam, amikor a remény hajtotta őket a háborúba. Az totálisan más. És nem egymagatokban kell majd harcolnotok. Virginia odahaza gyűjti az erőit. Összeszed mindent az utolsó, nagy erőpróbára. És amikor visszatérek, a Mars fel fog kelni, és az Aranyak elbuknak.

– Ha győzünk, nem szabad rólunk megfeledkezned – mondja, és csak mondja tovább, mintha nem érteném, mire gondol. – Mert ettől rettegnek a leginkább. Hogy újra bolondot csinálnak belőlük, hogy csak használják őket, majd köpnek rájuk. Láttuk, hogy veletek van a Raa. Tudjuk, hogy békét akarsz velük kötni. És a Perem soha nem bocsátja meg nekünk, amit itt tettünk. Mi lesz, ha a mi fejünket követelik majd a békéért cserébe a Köztársaságtól?

– Nem fognak megbocsátani, az biztos. De elkezdhettek próbálkozni a jóvátétellel.

– Hogyan?

– Ez nem az én otthonom. De talán nem lenne rossz gondolat, ha megkoronázásod előtt találkoznál Diomédésszel és Athénével, és megkérdeznéd tőlük, hogy mit kellene tennetek.

Ahogy Lyria hajója az előző alkalomnál ezerszer kecsesebb repüléssel megérkezik és végrehajt egy tökéletes landolást, Volga is felkapja a fejét. Csakhogy most egyértelműen Cassius a pilóta, mert Lyria ugrik ki a gép hátuljából.

– Most hívott bennünket Sevro. Összesítették a szavazatokat.

Büszkeség és iszonyatos aggodalom elegyével néz Volgára, aztán térdre ereszkedik. Volga lecsüggeszti a fejét, majd hosszas csend után felnéz rám: – Szeretnék a barátod lenni. De ha komolyan gondoltad, amit az előbb mondtál, nem kéne ott lenned a koronázásomon.

78

Darrow

RÉM A VIHARBAN

– Hogy ment? – kérdem Sevrót a kávégépre várva az Archimédész kantinjában. Diomédész úgy tesz, mintha nem hallaná a beszélgetésünket.

Az Európén maradt Sevro arca csak mákosan jön át az adásban a Jupiter közelsége miatt.

– Szarveretesen zseniálisan. Ez a Volga, ember! Érted, először tök béna, mint valami járni tanuló kiskacsa. Kijön nyakig aranyban meg brokátban meg a sok ékkőben. Aztán fogja Fá harcifűrészét. Ja, én meg arra gondolok, hogy apám, le fogja csapni vele a saját karját. De nem, vagy öt perc alatt aprófát csinál Fá trónjából. Na mondom, ember, ez nem jó, az Obszidiánok imádják a trónokat. De akkor belekezd, hogy az Aranyak nagy álma, hogy ők legyenek legfelül a rendszerben. Ragnar álma az volt, hogy ennek véget vessen. Aztán meg arról szónokol, hogy mindannyian beszennyeződtek és pecsétesek. Mocskosak. Szóval akkor a zsákmányuk is az, mocskos szerzemény, a rabszolgák is, minden. És aztán letépi magáról az aranyat meg az ékszereket. A jarlok kiakadnak. Imádják az aranyaikat meg az ékköveiket. Na de akkor meg a dicsőségfarkát is hopp, levágja. És a jarlok csak tátják a szájukat, hogy mi a lószar, de a vitézek, ember, azok megőrülnek érte. Azon nyomban hányják le magukról a sok fényes szarságot, és csak a kopasz fejük fénylik mindenfelé. A jarlok meg, hogy aszongya, „szarba is, nehogy már mindjárt agyonüssenek bennünket”, és megy nosza a szemétbe a hajuk nekik is.

– Ezek szerint…

– Várjál, ez még nem a vége – vág a szavamba tárgyszerűen, majd kivár. – A kedvencem az volt, amikor elkezdte mondani, hogy mindannyiunk ereiben a Vörös a vér. Nem látjuk, mert bennünk van, ott folyik a bőrünk alatt, meg mindenütt, de ebből nyerünk erőt. Hallja, ahogy a Vörösek verik az Obszidiánok harci dobjait. Halkulón, mint a siratót. Hazahívón, mielőtt még kialszik a fény örökre. Lehunyta a szemét. Hogy érzi a nap melegét az arcán. Hogy ő bizony hazamegy, hogy harcoljon a becsületéért, a Vörösekkel, a Marsért. És akkor megkérdezte, hogy ki tart vele. Na akkor minden elszabadult. Földindulás, hallod. Szarveretesen frankó nap.

– Ezek szerint jól ment.

– Remekül. De most lépnem kell, Athénével besegítünk a rabszolgák szabadon engedésébe. Na, az a csaj se adja könnyen magát, szívózik rendesen. Addig nem hajlandó átadni a hajókat, amíg ki nem szabadítunk mindenkit. És van egy csomó műtárgy is meg minden. Akarod, hogy lopjak neked valamit?

– Nem.

– Csak próbára tettelek – hazudja. – Nehogy meghalj nekem!

A reggelije fölé görnyedő Diomédészhez fordulok. Ő csakis azt hiszi el, amit Aurae üzen neki.

– Volga tartja a szavát.

Az Arany csak biccent, és folytatja a dolgát. Leteszek elé egy bögre kávét.

– Nem fogyasztok koffeint – mondja.

– Hát hogyne.

Beviszem a bögrét Cassiusnak a pilótafülkébe. Megköszöni, én meg sóhajtva lehuppanok a másodpilótaszékbe. A Jupiter fordul lassan az Archimédész hasa alatt egészen közel, mintha márványos vihar kavarta tengeren hajóznánk. Az úti célunkat még rejti a bolygó.

– Hogy van a búskomor? Lyukat beszélt a hasadba a sok ostoba pletykájával?

– Nyugi. Diomédész ugyanazt a tisztasági fogadalmat tette le, mint te – dőlök hátra a székben sziszegve. Jólesik végre megpihenni. Még aludtam is pár órácskát. – A kantinban bújja a kargépét.

– Aurae szerelmes leveleit olvasgatja? – kérdi csak egészen halvány ingerültséggel, miközben a kávét kortyolgatja.

– Akartam is mondani… hogy sajnálom ezt az egészet.

– Nem gond – mondja. Abból tudom, hogy nagyon is van gond, hogy amikor elfordulok a székkel, és feldobom a falra a két lábamat, egy mukkot sem szól. – Tudom, hogy soha nem volt rá esély. Hogy csak álom volt. Aurae meg én. De nincs gond.

– Tényleg? – fordulok vissza.

– Tényleg. Projektálok.

A szokásosnál megbékéltebbnek tűnik. Én is így érzek. Elnyomok egy ásítást.

– Mennyi még az Ióig?

– Két óra, ha a Jupiter sarkvidéke felett megyünk el. Nagyobb a mágneses interferencia.

– Rezelsz, hogy kiszúrnak a varégák? – kérdezem halvány kis mosollyal.

– Naná. Még Sevro is össze fogja ettől szarni magát, amikor majd vénségként visszaemlékezik.

– De még mindig sehol senki?

– Még mindig. Lehet, hogy épp a ládáikat rakodják tele babbal a Kertekben, hogy legyen mit hazavinni a szemét kis ivadékaiknak. Emlék a Gázóriásoktól – magyarázza Cassius. – Az ember azért eltöpreng. Milyenek lehetnek a kis varéga gyerkőcök rémálmai? Vannak mumusaik? Vagy egyszerűen csak azt álmodják, hogy hazajön apu egy csomó gázbabbal? – Beleborzong.

Fá halála után a varégákat semmi sem tartotta az Európén. Lehet abban valami, amit Cassius mond. A legtöbbje most nyilván alaposan felpakolja magát a hazaútra. De biztosan akadnak olyanok is, akik jól beássák magukat, és maradni akarnak. Diomédész meg van rémülve, hogy mindent el akarnak pusztítani, és a lakosságot magukkal viszik, ezért vállaltuk Cassiusszal, hogy elkísérjük az Ióra, hogy felvegye a kapcsolatot az iói harcosokkal, akik szerinte holdszerte bujkálnak és ellenállnak.

– Szerinted biztosan jó ötlet ez? – kérdi most Cassius.

– Mi? Bekukkantani egy halom berágott holdlakó bunkerébe, akik egyébként is ki nem állhatnak, hogy ugyan állítsák már meg a népséget, akiknek az istenkirályával egyébként én magam végeztem?

– Igen. Az. Többek között.

– Nem t’om – pördülök meg a székben, és dobolok a ládikón, amiben Fá feje utazik velünk. Az egyik lehajtható ülésen beszíjazva. Cassius a tetejére egy arcot rajzolt vámpíragyarakkal. – Nahát, Dominus Portobellónak barátja akadt.

– Szömörcsög dominus. Rusnyább gomba nem jutott eszembe. Egyébként most tényleg, Darrow? Atombombák meg hadvezérfejek? Sokkal romantikusabbnak képzeltem a nászutunkat.

– Nászút.

– Igen. Úgy fest, amíg Virginia meg nem küzd velem érted, egy pár lettünk.

Elnevetem magamat, és azon mélázok, hogy épp Porjárókat indulok kikaparni az üregeikből. Őszintén szólva, ez az ösvény mintha kitérőről kitérőre kanyarodna velem. De legalább élek. És a barátaim is. Van flottám, és nemsokára lesz egy másik is. Van egy vadember seregem meg egy másik, ami csupa szakemberből áll. És még egy Raám is akad tartalékban. Mindent összevetve nem is olyan rossz utazás. Megmarkolom Pax kulcsát, és küldök egy fohászt érte meg Virginiáért meg a sok barátunkért meg szeretteinkért a Marson.

– Kell nekünk Diomédész – jelentem ki, mikor végeztem az imámmal. – Ezért segítünk neki visszafoglalni a Kerteket. Meg persze Athéné és a Leányok miatt is, hiszen a Kertekből van errefelé mindenkinek ennivaló. Meg egyébként is okosabb volt, hogy nem maradok a koronázás idején az Európén.

– Szóval beszéltél Sevróval? Minden bejött?

– Minden bejött.

– A Vörös tehet róla?

– Gyanús, hogy van benne része. Az tuti, hogy rég kamatostul visszafizette a sonkánk árát. Kösz, hogy elérted, hogy otthon érezze itt magát. Azt hiszem, az nagyon fontos volt.

– Rokon lelkek egymásra találnak. Csak tartozni akart valahova – mondja, aztán rágcsálja kicsit a szája szélét. Nagyon elgondolkodik. – Szerinted Volgával akar majd hazamenni? Velük tart az úton?

– Gondolom. Viszont Volga minden valószínűség szerint a Valkűr haragján utazik majd, az lesz a főhajójuk. És azon simán elfér az Archimédész is, és a Volk királynője mindig a flotta élén halad – fejtegetem, de Cassius láthatóan nem vágja, mire akarok kilyukadni. – A királynőnek beretvamesterre is szüksége lesz. Csakis a legjobbra. Őszintén szólva, örömömre szolgálna, ha Ragnar lánya tőled tanulná a művészetet.

Egyből beleszeret a gondolatba, meg is hatódik tőle. Egy pillanatra a távolba vész a tekintete.

– Julian – mondja akkor, pedig soha nem hozza szóba Juliant. Kihúzom magamat ültömben. – Azt mondaná, hogy túlságosan is az alapján ítélem meg magamat, amilyen emberek körülvesznek. Akkoriban még szegény voltam. Most viszont rohadt gazdag vagyok, asszem – mondja, és komolyan gondolja, még ha tudja is, hogy elég bután hangzik. Belenéz a szemembe. – Komolyan, Darrow. Nem sok embert ismerek olyan régóta, mint téged. És csak azt akarom mondani, hogy nagyon nagyra tartalak. Emberként. Voltak összetűzéseink, nem is kicsik. Alaposan kihoztuk egymásból a legrosszabbat, de a legjobbat is. És szerintem azért, mert egy nyelvet beszélünk, tudod? Mert a dolgok mélyén mindig is megértettük egymást.

Bólintok. Kinéz az ablakon.

– Nem vagyok valami tehetséges a barátok megtartásában. Te igen. És ezt őszintén tisztelem. Tudom, hogy mennyire fontosak neked a barátaid, hogy mennyire óvod őket. És nagyon… elég sokat jelent nekem, hogy engem is befogadtál a falkádba. Nem is… ez nekem mindent jelent. Enélkül, a barátaid nélkül nagyon magányos vagyok. Mindig hittél bennem, pedig sokszor meg sem érdemeltem. És csak azt akarom mondani… köszönöm, Darrow.

Mivel nem mondok semmit, felém fordul, rám néz.

– Hé, mit pityeregsz? – kérdi nevetve.

Intek, hogy most hagyjon. A kezem fejével letörlöm a könnyeimet, és megmarkolom a vállát, jól megszorongatom. Nem sikerül valami gyorsan összeszedni magamat, de amikor végre meg tudok szólalni, meg is teszem: – Nélküled darabokra hullottam volna az úton. A testvérem vagy, Cassius.

Azt gondolja, hogy ezt csak képletesen értem.

– És mi lesz, ha vége az utazásnak?

– Figyelj, Cassius, nem konkrétan erről az útról beszéltem. Az életemet értettem alatta. – Meghatottan néz rám, meg is leptem ezzel. – A testvérem vagy, és tíz évet elpazaroltunk. Tíz évet, amikor pedig egymás mellett kellett volna harcolnunk. Még egyszer nem követem el ezt a hibát. Ha tetszik neked, ha nem, velem maradsz a legvégéig.

Csak egy gyengécske „ó”-ra futja neki. Egy pillanatig elmélázik.

– Ez azért nagyon komoly elköteleződés, Darrow.

Számítottam a gúnyolódására, de még így is majdnem felszakad az egyik varrás rajtam a röhögéstől.

– Testvérek – mormolja. – Mondjuk eléggé passzol. Hát megpróbálhatjuk.

Mosolyogva dől hátra, mint a kutya, miután kellemesen telerakta a hasát, és most elhever a napon szunyókálni. Nyilvánvalóan elkalandozhat közben, mert pár perccel később témát vált: – Gondolkodtál azon, hogy hogyan nevezd el? A figurát, amit Fával szemben dolgoztál ki.

– Az csak az áramlat volt. Beletaláltam.

– Lorn erre azt mondaná – néz rám –, hogy túlságosan is jól sikerült áramlat volt ahhoz, hogy ne kapjon rendes nevet.

– De ne nevess – figyelmeztetem. Nem ígér semmit. – A Kő Lélegzete.

– Mert? – kérdezi azon az ünnepélyes hangon, amit olyankor szokott megütni, amikor a fejébe nyomja a beretvamesteri fejfedőjét.

– A bányákban odalenn mindig fúj a szél. Nincs ég, nincs nap, nincsenek tengerek, se folyók, nincs fű. Egyedül a szél van, ami segít megőrizni az ép elmédet. És olyan volt, mintha visszataláltam volna egy elfelejtett önmagamhoz. Megszentelt érzés volt.

Elgondolkodik, majd bólint.

– Tetszik.

Igazából megkönnyebbülés, hogy helyesli.

– Ha majd hazaértünk, szívesen leviszlek egyszer magammal. Hogy érezd.

– Jó ötlet. Egy jó barlangászattal semmi nem ér fel… – Kihúzza magát a székben. – Ez meg mi volt?

– Mi?

Cassius lecsapja az Archimédész meghajtóit, minden áramforrást, csak a vészmeghajtók maradnak. Csak egy szellemet látok megrebbenni a radarmonitoron, mielőtt elmenne a jel. Egy jó nagy szellemet. Diomédész úgy robban be a pilótafülkébe, mintha Új-Spártát rohamozná meg.

– Probléma van? – kérdi.

Cassius kifelé bök az ablakon:

– Kilenc óránál. A horizontunktól délre nyolcvan fokkal. A narancs sáv előtt.

Előrehajolok, jeges kéz markolja meg a szívemet.

– Nem fordultak vissza.

– Én nem látok semmit – mondja Diomédész, de azután a lélegzete is eláll, ahogy megpillantja a felderítő lángHajó villanását. – Ők is a mágneses szférában rejtik el a csóvájukat. Akarira… ez nem sokon múlott.

– Nem, ez csak egy törpepóc – suttogja Cassius, és lehívja az Archimédész hasára rögzített kamerák felvételeit. Rémülten meredünk arra, amit látunk. – Jóemberek, leviatánok közé keveredtünk.

Közvetlenül alattunk Magból érkezett hadihajók flottája úszik. Csupa kemény páncél. Hatalmas tűzerő. Annyira közel vannak, hogy szabad szemmel is kivehetőek a hátukra festett kalapácsok, félholdak és sasok. Gigászi erők osonnak a Jupiter mentén teljes gőzzel az Ió irányába. És akkor a sok karcsú gyilkológép tengerében megjelenik egy rém.

Hogy milyen érzelmeket ébreszt az emberben egy nyolc kilométeres hadihajó látványa, az teljességgel a burkolat festésén múlik. A Köztársaság fehér csillagai helyére festett fekete Lune félhold és az arany piramisok egészen elváltoztatták a régi hajómat: mintha a végzet maga lebegne az alattunk úszó vihar közepén.

– Az ott a Hajnalcsillag – mormolom.

Cassius nincs annyira meglepve, mint remélte volna.

– Csak volt – emlékeztet. – Most másként hívják.

79

Lysander

A CIVILIZÁCIÓ HARAPÁSA

– Letolt gatyával kaptuk a férgeket – szónokolja Cicero az Új Pásztorainknak, amint kilőnek bennünket a köpőCsövek. – Arcvonalat tarts. Tartsd a hidrát. Öljünk meg mindenkit!

Az Ió pályáján varéga hadihajók zárótüze fon tűzgirlandokat, amikor aranyszínűre fényezett vértemben kilövök a köpőCsőből.

Tekintve, hogy az Acélesőm lesz az elkövetkezendő évek propaganda-hadjáratának központi eleme, alaposan megterveztem minden látványelemét, hogy az allegorikus hatása se vesszen el.

Arany lovagjaim lándzsa alakzatban repülnek mögöttem, én magam vagyok a lándzsa hegye, oldalamon Cicero. Mögöttünk kétszázötvenhárom Új Pásztor, soraikat újoncok duzzasztják. Az Arany előőrsömet Pretoriánusok hullámai kísérik, és a Lune-Ház légiói. Keletre tőlünk a Votumok és a Reformerek. Nyugatra a Bellona kliensHázai.

Érkeztünkre lángban áll az egész varéga had. Azt hitték, magukban vannak Iliumban, így hát esélyük sem volt védekezni. Minden Atlas tervei szerint megy, egyetlen pontot kivéve.

A Volk ott maradt, ahol maradnia kellett, az Európé holdján, viszont az Ió körül jóval nagyobb varéga erő gyűlt össze, mint ahogy Atlas ígérte. Nem mintha probléma lenne, sőt. Rhone remekül megfogalmazta, mit érzek, miközben a gyalogság betöltötte magát.

– A csótányok mind a vödörbe gyűltek, és a fiúknak taposhatnékja van.

Ez az első csata egyébként is nagyvonalúbban zajlik majd, mert a flottában alaposan felhalmozódott az indulat. Jobb is, ha kiadják magukból, mielőtt még komolyabb vizekre eveznénk a keményebb Volk-gyalogsággal és a rémes cirkálóikkal szemben.

Mindenatyának áldása nélkül, a Volk erőitől elhagyatva, ráadásul úgy, hogy még a meglepetés erejére sem támaszkodhatnak, ezek a vadak, akik olyan kolosszális győzelmet arathattak a Kalükénél meg Napsírban, most megismerik a Mag hadviselését és a parttalan mészárlást.

Hadászati hibát hibára halmozva, fejvesztetten fogadják a Jupiter mögül rájuk rontó flottámat. Nem győzöm csodálni Atlas zsenialitását és Fá vezetési képességeit, hogy egy ilyen erőt képesek voltak hatékonyan a céljaik szerint igába fogni és megzabolázni, hogy Iliumot letarolják.

Ahogy felbukkant a támadásba lendülő Fényhozó, amihez fogható hatalmas hadihajót soha életükben nem láttak még és nem is fognak, a flottájuk darabokra hullik, miközben még egyetlen lövés sem dördült el. A hajóik szertespricceltek, voltak, akik a fejvesztett meneküléssel próbálkoztak, mintha hagytunk volna bárkinek és bárminek is erre lehetőséget. Mások beleálltak a harcba, de még olyanok is akadtak, akik teljes gőzzel megrohamoztak bennünket, hogy a hajóinkra átszállva test test elleni küzdelembe bocsátkozzanak.

Ők ismerkedhettek meg először zászlóshajóm iszonyatos erejével.

Pytha ötvenezer kilométeres tempóval zúzta össze őket. Ugyanazt kapták, amitől Mindenatya a Kalükénél megkímélte őket, mert persze lehetnek ők is halálosak a csatában, de nem akkor, ha éppen őket éri váratlanul az ellenség érkezése. Prétoraim és kapitányaim szélsebesen fogták be és boncolták fel őket, méghozzá hűvös és professzionális megvetéssel. Még azt a szennyes fogásukat is kicseleztük, hogy civilekkel telezsúfolt űrRakodók mögül próbáltak levadászni bennünket, ami egyébre nem volt jó, mint ékes bizonyítékot szolgáltatni a közismert varéga kegyetlenségről és ostobaságról. SárkánySzárny pilótáink és a ragyogó Bellona-és Votum-korvettek pillanatok alatt, az emberi pajzson karcolást sem ejtve darálták le őket. Az ostromhajóim repülő pókokként pattantak az űrRakodók után, és kapták el őket, hogy a Pretoriánus és Arany harcosaink elintézzék a bennük lapuló ellenséges erőket.

A flottám biztos kezekben maradt Pallasnál, én pedig a felszínen váró nehézségekről személyesen gondoskodom. Démétér Kertjeinek smaragdöve várja felszabadító lovagját, mint a toronyba zárt várkisasszony.

Az Eső óraműpontossággal zuhog, az egész remek képet ad arról a doktrinális szakadékról, amely elválasztja egymástól a vadakat a civilizációtól. A felszínen is ugyanolyan hatást érünk el érkezésünkkel, a varégák javában nyalogatják a tejfeles bödönöket, hiszen Mindenatya nekik adta a Kerteket, hogy ez legyen az ő új királyságuk középpontja. Gondolják ők, de akkor felpillantanak az égre, és a nyakukba zuhog az Arany halál.

Puszta szemmel kivehető, ahogy alant a kis varéga alakok rohannak a plutoszi lőállásokhoz, és elvétve megindulnak felénk az ágyúlövegek. Majd csak most látják, hogy a legtöbb lőállást rejtélyes kezek szabotálták, és megtapasztalhatják, hogy akár csapás is lehet az, hogy a Plutosz feletti pajzsot Mindenatya olyan készségesen megsemmisítette hetekkel ezelőtt, amikor még ezt áldásnak tekintették.

Semmi sem védheti meg őket az Esőmtől, még az imáik sem.

Én szakítom át elsőként a város feletti légközburkot. Cicero közvetlen mögöttem a második érkező. GravCsizmás varégák százada lövell felénk, Fá ekkora helyőrséget hagyott a holdon hátra. Kétszázan lehetnek vagy valamivel többen, Akari ligetéből indulnak a fogadásunkra. Ciceróval ellentétes irányban szétugrunk, és mögöttünk a lándzsánk szétválik, hogy utat engedjenek a Fényhozóról egyenesen a varéga alakulat közepébe becsapódó fénysugárnak.

Ciceróval lecsapunk a kábult túlélőkre. Az elsőt egyetlen döféssel pusztítom el, a beretvámat lándzsaként tartom magam elé. A másodikkal jól irányzott hátracsapással végzek, állati sisakját egyetlen suhintással vágom ketté, a harmadikat a válla fölött nyársalom fel a gerincén keresztül. Cicero feleekkora erőbedobással kétszer ennyivel bánik el. Nem viccelt, amikor betöltöttünk. Az én udvaronc barátomat megszállja a jogos bosszú szelleme. A többieket az Új Pásztorok mészárolják le.

Ismét összeállunk Ciceróval, és egy hajóelhárító lövegtornyon landolunk, ahonnan Rhone rohamhajóját lövik. Cicero az impulzusÖklével lövi be az építmény ajtaját. A nyomában beugrom a tüzelőállásba, a műszerfal előtt egy galléros Zöld ül. A testéből nagy darab repesz áll ki, egy percen belül sajnos vége a szegény ördögnek. Végzek az őt felügyelő két varégával, és odabiccentek bajtársamnak, hogy mehetünk is. Lepillantunk a városra: Pásztoraim elárasztják fentről Plutoszt, miközben a varéga védők rémülten és kaotikusan futkosnak. Harcosaink egyelőre kisebbségben vannak, de nekik csak annyi a dolguk, hogy a Szürkéknek előkészítsék a terepet. A láthatáron legördül a csapatszállító hajók sűrűn szőtt függönye.

Soha még nem tűnt ilyen rendezettnek és pompásnak a háború.

Átvágok a seregem lába elé hulló városon. A varégák Plutosz-szerte menekülnek vagy kisebb csapatokba tömörülve próbálnak ellenállni, de a gócpontokat a vadászó ágyúnaszádok és a tetőkön megbúvó lövészeink meg a drónok darabokra cincálják. Csak azok nyernek némi haladékot, akik az épületekbe veszik be magukat, vagy a Kertek föld alatti szintjeire. Csakhogy kommunikálni nem tudnak, minden adást zavarunk. Elszigetelődnek. És a Pretoriánus halálkommandóink meg a Pásztorok közben elkezdték tömbről tömbre megtisztítani az épületeket.

Mire Ciceróval az űrkikötőhöz érünk, a harc tovább vándorolt onnan keleti irányba a citrusligetekbe. A duroAszfalton több száz varéga tetem hever leginkább cafatokban. Rhone százada és az Új Pásztorok egy kohorsza csapott le itt a hajókhoz igyekvő törzsekre. Sok hajó lángban áll, éppen a varégák bombáitól. Szánalmas kretének.

Harminc Pásztorunk mellett landolunk Ciceróval egy űrRakodónál, amelyből füst szivárog. Egy harmincas lunai honfitársam, Fenixa üdvözöl tisztelegve. Arcán ott díszeleg a becsületheg, amit sokuknak a Phoboszon adományoztam. Bikaalkatú, erős nő, imádja a matematikát, és lelkesen hűséges hozzám.

– Az első félórában megtörtük az űrkikötő védelmét, Imperátor, a többség északra menekült a ligetekbe. Parancsod szerint itt maradtam. Induljunk most az üldözésükre a Szürkékkel, és támogassuk a tűzerejüket?

A közeli főhadiszállásról a mészárlást irányító Rhone-nak semmi szüksége támogatásra. Korábban kért lőszerutánpótlást, de Fenixának is viszket a keze. Érthető, mégsem szeretném, ha az Aranyaim vérengző katonák benyomását keltenék.

– Azért jöttünk, hogy megmentsük a szerencsétleneket, Fenixa – emlékeztetem. – Ezeken a hajókon a Társadalom polgárait tartották fogva, mindenekelőtt őket kell kimenteni. Nekik segítsetek.

Cicero jó példával elöljárva beront egy plazmaGránáttal a rakodóhajó rakterébe. Egyedül tör át, bentről torkolattüzek villannak. Megyek máris utána. Mire beérek a barikád mögé, Cicero végzett mind a négy varégával. Kirántja az utolsó gyomrából a beretváját, és aktiválja a sisakfényét. Veszett látvány tárul elénk: ketrecek egymás hegyén-hátán, amerre csak nézek. Tele aljaSzínekkel, sok ezren vannak, a távoli varéga háztartások rabszolgáinak szánták őket.

Cicero combjából kiáll egy lándzsafej. Felindult hangon kiáltja el magát:

– Félelemre nincs okotok, polgárok. A Lune-Ház eljött értetek. Lysander megment benneteket, biztonságban vagytok.

Egyre erősödő zokogásban kezdjük kiszabadítani az aljaSzíneket.

Kimerülten támolygok el az utolsó füstölő rakodóhajó mellől, és rogyok le a Pásztoraimmal egy Pretoriánus orvosi tank mellett. A vértem fekete a koromtól, a légtisztítóm annyira eldugult, hogy nem jut oxigén a sisakomba. Fekete váladékot köhögök fel, átveszem Felixától a tank vizestömlőjét, és iszom. Cicero előttünk áll és a semmibe mered. Nagy nehezen összeszedem magamat, felállok, és mellé lépek, hogy lendületes hangnemet vigyek az enerváltságba.

– Micsoda barbárság – morogja nekem. – Ki kell vizsgálnunk, hogyan történhetett ez meg, és meg kell büntetni mindenkit, aki a hanyagságával vagy kötelességszegéssel a segítségére volt ezeknek.

– A lábad, Cicero – mondom, mert a lándzsahegy még mindig kiáll a lábából, a csizmája csuromvér. Magunkhoz intek egy, az első menetben ledobott medikust. – Figyelj, Cicero, szerintem nyomókötést kell…

– A fene a lábamba. Majd kapok újat – intézi el a dolgot, karon ragadja a medikust, és ujjával egy borzalmasan megégett Zöld lányra mutat, akit az anyja cipel a karjában. Taszít egyet a medikuson az irányukba. – Prioritások, jóember. Mi tartósra lettünk tervezve. – És ugatja is a mikroportjába a parancsait a Szürkéinek.

A pihenő Új Pásztorok pár pillanatig csak lesik őt. Kivárom, hogy reagálnak a jelenetre. De aztán sorjában, egymásra sem nézve feltápászkodik mind, és visszatérnek a mentéshez.

A fejünk felett közben megjelennek a tűzhelyjárművek – azok a cammogó szállítóhajók, amelyeken utánpótlás érkezik, víz, élelmiszeradagok és gyógyszerek, kötszerek, orvosi felszerelés. Mind elhagyják a Fényhozó hangárját, és ereszkedni kezdenek az űrkikötőbe, hogy gondoskodjanak a sebesültekről és a sokezernyi civilről, akik a lehető legváltozatosabb állapotban kucorognak szanaszét.

Az egész egyelőre hihetetlenül nehézkesnek tűnik, a rengeteg hulla, a menekültek, a hajók és a távolban még mindig zakatoló tűzharc, a Centúrióknak kurtán parancsolgató Aranyak, a legionáriusoknak kurtán parancsolgató Centúriók, a civileknek kurtán parancsolgató legionáriusok, hosszadalmas és akadozó. Ám egyszer csak fegyelmezett szorgalomba fordul át, és ebből a fegyelemből születik meg majd a rend.

Cicero Szürkéi végre megértették a dolgukat, mert a barátom végez a parancsosztással, és felnéz az égre. A fejünk felett sárkánySzárnyak repdesnek.

– Ennyit utazni egy nyamvadt kis csatáért – jegyzi meg.

– A következő lesz az igazi.

– Alig várom, és a legionáriusaim is. Amikor utoljára találkoztunk Darrow kimázolt martalócaival, épp a Merkúrt borították vérbe. De ezúttal másképpen lesz, én mondom. – Kitépi a lándzsafejet a combjából, elhajítja, és a sebbe kauterizáló pasztarágót nyom, befecskendezi, hallgatja, ahogy serceg a húsa, és közben a leszállópályára mered. – Elkerülte az artériát – mondja, hogy közben rám sem néz. – Az ember érzi az ilyesmit. Gyere, járjunk a végére, a Szürkéinknek nincs-e ránk szükségük.

Átvágunk az űrkikötőn Rhone parancsnoki központjába. Demetrius és Drusilla két másodperccel utánunk fut be. Exo-vértezetben, nyakig harcra készen a Légió két legeredményesebb gyilkosa. A mai napon fej fej mellett haladnak, lehet tudni, ha az ember belenéz a Légió adatfelhőjébe, de a sisakkamerájuk is kijelzi az áldozataik számát.

Drusilla megáll előttem, és tiszteleg:

– Küber és Markus Akari ligetében egy rakomány értékes foglyot szabadított ki, dominus. Holdurak és egy Raa. Gaia.

Cicero visszafordul.

– Gaia életben van? – adom a meglepettet.

– Igen, dominus. Rossz állapotban, de egészségesen.

Cicero megkönnyebbülten sóhajt fel.

– Jupiternek hála, legalább egy Raa túlélte. Ha kihal a családjuk ebben a…

– Miért nincs róla kép? – kérdezem.

– Bent a városban nagyon pocsék a jelerősség – sistergi Demetrius. – A varégák technikailag jól el vannak eresztve. Ezt majd folyamatában orvosoljuk. – Ezzel azt akarja kifejezni, hogy a Pretoriánusaimat untatja és egyben frusztrálja, hogy olyan hírekkel kell folyton elébem járulniuk, amik számomra nem is jelentenek újdonságot. Szívesebben mennének vissza a mészárszékre, hogy mindenki élete nagy számát hozhassa. Két nappal ezelőttig nem tudtam, hogy ennyire hajtanak a jutalomra, és ennyire motiválja őket a verseny, de mostanság sokkal alaposabban megfigyelem a gárdámat. Mindenesetre örömmel fedeztem fel, hogy Kübert egyáltalán nem motiválja ez a dicstelen játék a fejvadászattal. Meg még akad pár hozzá hasonló ízlésű emberem.

– Elkísérlek, dominus – adja át a feladatait Rhone az egyik alárendeltjének.

– Te is velünk tartasz? – nézek Ciceróra.

– Nem – fordul a távoli ligetekben tomboló tűzharc irányába. – Ha én is ott vagyok, kevesebb Szürkét veszítünk. Hol van rám a legnagyobb szükség, Flavinius?

A hetedik kohorsz küszködik egy törzzsel, akik beásták magát egy olívaolaj-finomítóba.

– Megjelölöm a kameratérképeden – mondja neki Rhone. Cicero odabiccent nekem, és fent is van az égben. Rhone, Drusilla és Demetrius úgy bámul utána, mint egy álmélkodó, de azért koncéhes farkasfalka.

– Bírom ezt az alakot – jegyzi meg Drusilla. – Remélem, egészben visszatér.

– Én is – feleli neki Demetrius. – Bár gondolj a Phoboszra. Kár lenne, ha megint elcseszné a szép kis munkánkat.

– Szerintem sokat fejlődött. Azt hallja, hogy olívaolaj, és egyetlen recskázós viccet sem süt el?!

– Demetrius Centúrió, Drusilla Decúrió, szájat kinyit – parancsol rájuk Rhone. Vigyázzba vágják magukat. – Kést a nyelvre. Most. – Erre mindketten toppantanak, és a jobb csizmaszárukból felugrik a kezükbe a katonai késük. Kipattintják a pengéjét, és a saját nyelvükhöz nyomják.

– Legionárusaid, dominus elnézést kérnek szemtelenségükért. Várjuk a parancsod.

Legyintek.

– Tegyetek valami hasznosat.

– A kiválóság privilégiumokkal jár – esik nekik Rhone –, de nem bármiben. Tiszteletet a felettetek állóknak. Igazam van?

– Igazad van, Dux.

Közelebb lép hozzájuk, és jól hallhatóan az arcukba suttogja:

– Ha még egyszer rugóztok a dominuson, a saját késetekkel belezlek ki benneteket. Most menjetek, és biztosítsátok, hogy Uralkodótok barátja és egyben nélkülözhetetlen szövetségese egy darabban térjen vissza.

Erre szó nélkül elteszik a késüket, tisztelegnek, és mennek. Rhone hozzám fordul:

– Nem fordul elő többet, dominus. Elnézésedet kérem. Miattuk és a saját nyelvhasználatomért.

A legfurcsább, hogy tényleg minden szót komolyan gondol. Ennek az embernek aztán megvan a maga becsületkódexe. Amit én sajnos nem értek.

– Köszönöm, hogy elintézted, Rhone.

– Markus tájékoztatta a jelenlétedről és szerepedről a Holdurakat. Ha maradunk az előre eltervezetteknél, minden olajozottan fog menni. De Gaiával mi legyen, dominus? A sárkányaink belepusztulnak a vágyba, hogy lássák, mint hajbókol a lábad előtt egy Raa.

Akari ligete az ellenség sirámaitól hangos. Pretoriánusok és a Házam légiói szabadították fel a ligetet, ahol Fá Gaiát és néhány igazán minőségi foglyot tartott. Most több száz sebesült varéga és Volk-rabot hajtottak egybe a térségben, a Nagy Fa alá. Úgy nyöszörögnek istenükhöz, mint a kutyák.

Markus és Küber kivezeti az Aranyakat. A Holdurak árnyékuk fennhéjázó önmaguknak, kopaszon, a fogságtól elgyötörten, lilára verve és meztélláb sántikálnak ki az ezüstös napfénybe. Nem is emlékeztetnek azokra az urakra, akik hadat üzentek a Köztársaságnak.

Rhone szemében ez az árulók jogos büntetése, és még örülhetnek, hogy ennyivel megúszták gőgjüket. Én azonban tragikusnak látom ezt az egészet, még ha legutóbbi találkozásunkkor megvetően néztek is rám számkivetettségem miatt, és kígyónak neveztek. Ami sajnos mára be is igazolódott, és ami a legszomorúbb, hogy éppen az ő védelmükben voltam kénytelen kígyóvá lenni.

Meglágyítom a tekintetemet, és a hosszú lépcső tetején elébük megyek üdvözlésükre.

– Barátaim… – kezdem, de kiszámoltan elhallgatok, hogy lássák, mennyire eltölt a gyász nyomorúságuk felett, mégis tisztelem őket annyira, hogy ne forduljak leereszkedő sajnálattal állapotuk felé. Azt soha nem bocsátanák meg. Ezért inkább a kegyetlen tényekkel szembesítem őket. – A hold pályáján állomásozó ellenséges flottát megsemmisítettük. Minden űrRakodón elvégeztük a mentőakciót. Hadseregem és szövetségeseim vadásznak a Démétér Kertjeiben még megmaradt vad hódítókra, és mentik a Perem polgárait. Elsődleges feladatunknak azt tekintjük, hogy megvédjük a Kerteket, és visszajuttassuk irányítását a kezetekbe. Csakis átmenetileg vesszük magunkhoz az irányítást, kizárólag azzal a céllal, hogy a lakosságot és az infrastruktúrát megvédjük.

Sztoikus belenyugvással, nemesen mondanak köszönetet.

– Gaia hol van? Úgy hallottam, él.

Szétnyílik soruk, és egy hajlott hátú, ráncos öregasszony csoszog elő közülük. Eddig észre sem vettem. Thaliát vezeti kézen fogva. A néhány hét alatt, ami azóta telt el, hogy a cellájában láttam, évtizedeket öregedett. A tekintete üres, a bőre fakón csüng le a csontról. Amikor odaér hozzám, elengedi Thalia kezét, és felém nyúl. Először azt hiszem, hogy meg akar ölelni, de azután egy szót hallok a szájából:

– Pisztolyt.

A Holdurak hasonlóképpen nyújtják a kezüket.

Odabiccentek Rhone-nak. Pisztolyt ad Gaiának, és utasítja Markus embereit, hogy fegyverezzenek fel mindenkit. A Holdurak szakadt ruházata úgy suhog, amint kisietnek Gaia nyomában a lépcső alatti nagy udvarba, mint a bírák tógája. Mindenféle ünnepélyességet és szónoklatot mellőzve nyitnak tüzet a varéga foglyokra. A Pretoriánusok rezzenetlenül figyelik őket a lépcsőkről, de tudom, hogy magukban szélesen vigyorognak. Kísérteties pusmogóm, Küber az egyik oszlopot támasztva lesi Thaliát. A kislány arca kifejezéstelen, a szeme villog a torkolattüzek szikraesőjében.

Amikor minden fogoly elpusztult, Gaia visszabiceg hozzám a lépcsőn, és arcon csókol.

– Adósod vagyok – mondja. A Holdurak egyenként járulnak hozzám, csókolnak arcon, és ismétlik el a Perem Birodalom legértékesebb mondatát: – Adósod vagyok. Adósod vagyok. Adósod vagyok.

– Diomédész? – kérdi ekkor Gaia. A Holdurak felsorakoznak köré.

– Sajnálom. Nem láttuk őt, amikor elmenekültünk a Porvetőről. A legrosszabbtól tartok. De együtt megbosszulhatjuk őt. Együtt bosszút állunk az Ióért.

– Mi következik? – kérdi az öregasszony.

– A Ganümédészre sietek, hogy onnan lerohanjam az Európét, szétzúzzam a Volk flottáját, és Fá fejével a lándzsám hegyén visszatérek hozzátok.

– Ne lándzsával – kéri Gaia. – Lassan csináld. És tűzzel.

80

Darrow

MEGKAVARJA A SZART

A Jupiter árnyékában lebegve nézzük végig a műsort: ahogy Lysander kiveri a szart is a varégákból, és ahogy alig két órával később ömleni kezd az adás a Fényhozó messzire szóró adórendszerén át a megmentő hősiességéről. Megmutatja, hogy iktatta ki a Fényhozó fenségesen a legjobb varéga hajókat, mintha lángszóróval vadászott volna verebekre; hogy rohamozta meg a Kerteket Lysander; hogy mentette meg a rabszolgahajókról Lysander az aljaSzíneket; hogy szabadította ki Gaiát; hogy csókolta meg a megégett Barnák fejét a hős Lysander; hogy ölelgette a szabadságukat visszakapott foglyokat.

Tüzet okádok. Csöpögős propagandaszirup az egész, jól megkavarja a szart.

Mire Lysander kiáll valami lépcsősor tetején a Holdurak gyűrűjében egy épület elé, amiből fák nőnek a magasba köszöntőbeszédet mondani, sikerül meggyőznöm Athénét, hogy adja át a hajókat Sevrónak.

– A Perem Birodalom polgáraihoz szólok, én, Lysander au Lune. Ezekben a sötét napokban senki sem csodálja, ha azt hittétek, hogy Mag-beli barátaitok megfeledkeztek rólatok. De lám, itt vagyunk mi, a bizonyíték, hogy nem vagytok elfelejtve. Hadaim hatalmas győzelmet arattak az Ión, Démétér Övét visszajuttattuk a Raák birtokába. Az ellenség pusztító helytartóit az utolsó emberig lemészároltuk, számos honfitársatokat, akiket Fá és barbár hordája rabszolgasorba vetett, kiszabadítottuk. De Ilium még nincs megmentve, Fá és flottájának acélszíve még megszállás alatt tartja az Európét. Ezért felkérem Akari minden bátor utódát, hogy csatlakozzon seregeimhez az Ió felett, és induljunk a sötét király ellen, hogy barom hordáival elűzzük őket, és igazságot üljünk felettük. Kalükéért és Napsírért. Iliumért – borul el a hangja. – Most pedig a hadvezérhez szólok, aki Volsung Fának nevezi magát. Életed mostantól már csak haszonbérben élvezheted. Ha harcos módjára kivitorlázol a csatatérre, és tisztességes küzdelemben megküzdesz velünk, akkor megengedjük…

Nem jut más az eszembe:

– Az a kutyabaszó égni fog.

Cassius és Diomédész egy emberként mered rám: – Darrow…

– Nem, Cassius. Szeretlek, de nem. Ez itt Atlas Okos Kicsi Zsarnoka. A Jó. Ne nézz rám így. Mézbe pácolom, és megetetem az Obszidián vadakkal. Hadészra mondom.

– Végeztél? – kérdi Diomédész.

– A mondandómmal? Aha.

Cassius teljesen magába fordul.

– Tényként kezeljük, hogy Lysander együttműködik…

– Mert tény.

– Atlasszal? – fejezi be a mondatát Cassius.

– A Porvető hídján történtek őt is váratlanul érték. Ebben biztos vagyok. És megmentette az életemet – sorolja Diomédész. – Az viszont, hogy még életben van, új fordulatra utal. Talán kész tények elé állították, és megadta magát. Tudom, hogy dühös vagy, Darrow, de ez jó fejlemény.

– Neked – mondom nagyon lassan. – Nem a Volknak. A hajóik lassabbak Lysanderénél. És azt is tudom, mire képes az a holdTörő. A Volknak annyi. A Leányoknak is. És te megkapod az igazságszolgáltatást.

Nem tehetek róla, ingerült vagyok. Ez a hamis katarzis majdnem teljesen összetör.

– Tévedsz, nekem ez nem igazságszolgáltatás. Akkor nem, ha Atlas fejéből pattant ki. Akkor nem, ha a Volk nem indul Atalantia ellen – mondja Diomédész, majd elhallgat. – És arra sem vágyom, hogy a Leányokat lemészárolják. Nem bánok fukarul az adott szavammal. A Volk egyetlen reménye, ha egyesíti flottáját Athénéjével. És ez megkezdődött, csak eltart egy darabig.

De még akkor se származhat belőle sok jó. Mert nem tudunk elfutni a Mag hajói elől. És ebben a csatában elenyészik az erősítés, amit a Marsnak szántunk. De hogy legyen? Megöljek egy Lune-t? Akkor Atlas egyszerűen visszavált az eredeti tervre, újra Atalantia lesz az embere, és úgy tesz, mintha mindvégig ezt akarta volna. A szarveretesbe! Miért nem tudok legalább egyszer egy lépéssel az előtt az ember előtt járni?

– Egyelőre szerintem javasold a Volknak, hogy ne hagyja el az Európét – folytatja Diomédész.

Nevetséges. Kilégzés, belégzés, lassan.

– Miért? – kérdezem végül.

– Atlas mindezt eltervezte. Így. Az a lakoma, ahová te meglepetésszerűen betoppantál, a terv része volt. Viszont azt is tudjuk, hogy az utána következő lépés az lett volna, hogy elfoglalják a Mélységet. Halomra ölik a Leányokat. A veszteség nem számított volna, mivel az a szörnyeteg amúgy is meg akart mindent semmisíteni – mutat ki a távolban lebegő Fényhozóra. – Tudják, hogy ők a gyorsabbak. Azt is tudják, hogy a Volk nem tud előlük menekülni.

Támad egy ötletem.

– Atlas a sötétben hozza a legjobb formáját. Tökéletes a kommunikációs fegyelmük. Soha egyetlen adásukat sem sikerült még elcsípni. Megbízik az embereiben.

– Alkalmasint megtudják, hogy a tervük zátonyra futott – bólint Diomédész. – De mi lenne, ha addig nem jönne el ez a pillanat, amíg mi meg nem lépjük, amit akarunk?

Talán egy Raát csak egy Raa győzhet le.

– Nem fognak kapkodni – döbbenek rá.

– Mennyire tisztességes Lysander? Mohón vágyik a dicsőségre? – kérdi Diomédész Cassiustól.

– A maga módján nagyon tisztességes. És nem. Egyáltalán nem mohó, ha a dicsőségről van szó.

– Akkor be fogja várni a Ganümédész katonáit. Hogy közösen csapjanak le az ellenségre, ahogy hirdette. Mert nem akarja megsérteni a Perem büszkeségét.

– Tehát van időnk – foglalom össze. Bólint.

– Nem túlságosan sok, de egy kicsi azért van. Bármit gondolsz is Lysanderről, Darrow, valóban azért jött ide, hogy megvédje a Peremet – beszél tovább Diomédész. – Hogy újraélessze az egység eszméjét. Tudjuk, hogy a nagyanyám életben van. Azt is tudjuk, hogy Lysander tartós szövetségre akar lépni velünk. És azt, hogy van hajónk, amivel lejuthatunk a hold felszínére. Ráadásul én be tudok jutni a Kertekbe. Azt javaslom tehát, hogy menjünk le, keressük meg a nagyanyámat, és mutassuk meg neki, hogy mi rejlik valójában Lysander színjátéka mögött. – A Fényhozóra mutat. – Ezzel a rémmel nem állhatunk ki párbajozni. Azt viszont megtehetjük, hogy lekötözzük ide, és megtaláljuk a megfelelő alkupozíciót.

– Mi Lysander legnagyobb félelme? Mi az, amit semmiképpen sem akarna elveszíteni? – kérdezem Cassiust. – Valaki vagy…

– A hírnevét – mondja Cassius egyszerűen, és az Archimédész megindul az Ió felé.

81

Lysander

ÁRNYAK OSZLATÁSA

Plutosztól nyugatra a búzamezőkben négyszázhat Páratlan lovag térdepel.

A legöregebb százhúsz, a legifjabb tizenhat éves. Néhányan az Ió felszíne alá ásott bunkerekből érkeztek, mások a Plutosz alatti börtönökből, de jöttek kisebb holdakról, ahová a megszálló hordák elől menekültek, a legtöbben pedig a Ganümédészről. Hátrahagyták a pajzsuk biztonságát, és jöttek a hívásomra. Ezerszáz Mag-beli lovag térdel velük a szent rítusban. Ha ezzel megleszünk, felrepülünk a Plutosz életadó légkörBuborékján túl várakozó hajóinkra, és indulunk a csatába Fá fő hadereje ellen az Európéhez.

Közelít Atlas tervének csúcspontja, alig várom, hogy végre a hátam mögött tudhassam ezt az egészet.

Vénséges, kalapácsarcú ganümédészi emelkedik fel térdeltéből, és elbőgi magát:

– Rettegek, hogy soha nem mosom le magamról a szégyent. Rettegek, hogy miután meghaltam, unokáim csak arra emlékeznek majd, hogy meglapultam a Ganümédész pajzsa alatt, miközben az ellenség felperzselte az Iót és a Kallisztót!

Újra térdre ereszkedik.

A Perem-beliek ezt a szertartást az Árnyak oszlatásának vagy a Rettegés vezeklésének hívják. Először Akari és kebelbarátai hódoltak neki, mielőtt bemásztak volna a köpőCsövekbe, hogy megrohamozzák a Földet.

Mivel istenekben nem hiszünk, gyónásunkat az őseinkhez címezzük. Persze számomra világos, hogy a Semmiből úgysem hallhatnak bennünket, ezért egyértelmű, hogy csak a félelmeinket akarjuk kimondani, hogy bátrabbak lehessünk, és a csata előtt megacélozzuk akaratunkat, mégsem utasíthattam vissza Gaia meghívását. Képtelenség lett volna nem részt venni a hagyományos rítusban. Mivel a Sötét Lázadás óta a Mag egyetlen lovagja sem lehetett jelen ezen a szertartáson.

Atlasnak igaza volt. Semmi sem szaggatja úgy szét a népeket, mint a félelem, és semmi nem kapcsolhatja őket össze jobban a reménynél. És a Peremnek most én vagyok ez a remény. Az én flottám, az én lovagjaim, akik a Hódítók ősi erényeivel szívükben hajóztak el hozzájuk. A fejembe szállt a pillanat.

Türelmetlenül várom, hogy végre kiebrudaljam a Perem területéről az Obszidiánokat, hogy elhagyják végre az életemet. Borzongva gondolok arra, mi történhet közben odahaza. De ezt a röpke kis pillanatnyi elégedettséget megengedem magamnak. A csata puszta formaság lesz, még ha jelenleg én vagyok is az egyetlen a mezőn, aki ezzel tisztában van.

Tizenkilenc éves ganümédészi atléta emelkedik fel. Errefelé mindenki ismeri a lányt, nagy tehetségű gerelyhajító és pankrátor. Komor méltósággal kiáltja el magát:

– Rettegek, hogy amikor elém áll a halál, elfutok előle. Hogy megtörök, mielőtt még a közönséges Szürkék visszavonulót fújnának. Hogy a testem erősebb, mint az akaratom. És hírnevem hatalmasabb, mint érdemelném.

Letérdel. Jobbra mellettem Cicero áll fel, arcát áthatja a pillanat fontossága. Könnyes szemmel fürkészi a térdelők sorait, körülöttünk Gaia és Ganümédész meg az én seregem Legátusai, csupa Páratlan.

– Nemes a küldetésünk, tudom, mégis rettegek, hogy itt fogok elpusztulni a sötétségben. Hogy soha többé nem érzem arcomon Sol simogató csókjait.

Térdre hullik. A Kertek mesterséges napjai megcsillannak kifényezett vértezetén, mintha a szent harcos elevenedne meg alakjában. Gaia áll fel. Elszáradt arca nevetségesen hatna a harci vértezetben, ha nem feszítené olyan tömény gyűlölet.

– Rettegek, hogy hiába győzedelmeskedünk, a jövőnk mindenképp elveszett. Rettegek, hogy a népünk, ami a sötétség felé hajózik, soha nem tér vissza, soha nem találunk rájuk. Rettegek, hogy mindörökre rabszolgasors lesz a részük.

Visszaereszkedik.

Csend. A leghosszabb a szertartás során két felálló között.

Félórával és közel száz gyónással később mély hallgatás száll a gyülekezetre. Nem kötelező bármit is mondani, de nem veszi ki jól magát, ha egy olyan rangú résztvevő, mint én, nem szólal meg. Büszkeségnek tartják, gőgnek. Felállok, végignézek az enyéim, a népem arcán, és azt kívánom, bárcsak őszintén szólhatnék hozzájuk.

Rettegek Atalantiától. Rettegek attól, hogy egyszer összetalálkozom Cassiusszal. Rettegek, hogy Darrow odahaza valami nagy gazságot követ el. Rettegek a saját gyengeségemtől. Rettegek Atlastól és a haragjától. Ugyanannyira rettegek a jelenlétében, mint a távollétében. Ma várjuk vissza, indulás előtt. Rettegek, hogy elbukott a terve. Rettegek, hogy sikerrel járt. Hogy egy olyan hatalmas fegyver, ami egy hét alatt elhozza a Mars bukását, az ő rémes kezébe került. Rettegek, hogy örökre az ő bábja maradok. Leginkább attól rettegek, hogy a saját megalkuvásom egy napon majd a vesztemre tör. Hogy kiderül mindenki számára, hogy gazember vagyok.

– Rettegek, hogy ez a tízévnyi káosz az eljövendő évszázadokat is beszennyezi. Rettegek, hogy felnyílt Pandóra szelencéje. Rettegek, hogy az Aranyak pártokra szakadnak – mondom a valós gondolataim helyett, mert legalább nem hazudok ezekkel a gondolatokkal sem. – Rettegek, hogy vége szakad ennek a nehezen létrejött egységnek népeink között, amint elmúlik felőletek a veszély. Rettegek, hogy én magam is megfeledkezem erről a pillanatról, és…

Néhány tucatnyi Perem-beli lovag feje a város felé fordul: egy folt jelenik meg a távoli égbolton. Mintha magányosan repülő alak lenne, aki nyaktörő sebességgel közelít felénk. Vajon hogy juthatott át a Szürkék biztonsági kordonján?

Megköszörülöm a torkomat.

– Rettegek…

Egyre több lovag tekeri hátra a nyakát, és duruzsolnak, beindul a pusmogás. Gaia majd’ felrobban, hogy ilyen tisztelettelenül félbeszakítják a szertartást. Int két biztonsági emberének, akik csendre szólítanak fel mindenkit. De senki sem figyel rájuk. Egy-két lovag felállt, és mutogat. A közeledő férfi tisztán látszik, a köpenye és a vértje is jól kivehető.

Hogy szürke. Viharszürke.

Az én Magból érkezett lovagjaim semmit sem értenek az egészből, a fejüket kapkodják, míg végül megfordulnak ők is, hogy mit néznek annyira a helyiek.

– Vihar! Vihar! – indul be közben a kiáltozás a Perem lovagjai között. A magányos hangokból gyorsan kórus kerekedik, az én embereim is felugrálnak, csatlakoznak a kiabálókhoz. A férfi elrepül a fejünk felett. Mindenki ujjongva pattan fel.

Diomédész.

Nem hiszek a szememnek. Fekete-arany haja az arca körül száll a szélben, széles arca sápadt, kemény. Életben maradt! A mentőkapszulája kijutott valahogy a veszélyzónából, és ő túlélte. Él! A szívemben túlárad a megkönnyebbülés és a boldogság.

– Jupiterre, hiszen ez életben van! – kiált fel Cicero is örömében. – Ez az őrült fickó valahogy túlélte a Kalükét!

Az egy pillanattal korábban még ünnepélyes némasággal csatára készülő lovagok most őrjöngve ünnepelnek, ahogy Diomédész leereszkedik közéjük. A ganümédésziek és ióiak lerohanják öleléseikkel, csókjaikkal, hogy a végén kénytelen széthessegetni őket, hogy átvághasson a tömegen. Egyedül Gaia nem mozdul, ő maradt végig a térdén. Megvárja, hogy Diomédész odaügessen hozzá. Megdob engem egy kemény mosollyal, de a figyelme a nagyanyjára összpontosul. A tekintete ellágyul, amikor észreveszi, hogy az öregasszony zokog. Térdre hullik ő is előtte, és hatalmas kezeivel magához öleli. Egymás vállán zokognak, én meg ott állok mellettük elragadtatottan. Ám az agyam zakatol.

Nem találom a szavakat.

– Mosolyogj, ember – bök oldalba Cicero. – Nézd meg a Peremet! Hazatért a bajnokuk. Rettenthetetlen istenekként vonulnak velünk harcba.

– Igen – szólal meg a másik oldalamon az igencsak gondolkodóba esett Pallas is. – Mosolyogj, Lysander.

Kivárom, hogy Diomédész kibontakozzon a nagyanyja karjaiból. De nem kapkodja el. Végül az öregasszony húzódik el, két kezébe fogja az unokája arcát, és homlokon csókolja:

– Hát élsz. Egyetlenem. Én kis viharom.

– Csakis Lysandernek köszönhetem – biccent oda nekem Diomédész.

Visszabiccentek, nem térek magamhoz.

– Bocsássatok meg nekem a késésért – emeli fel a hangját, hogy a kapitányai is hallják. – Amint tudtam, indultam Lune hívására. Nem szeretnék lemaradni a csatáról.

Szigorú arccal fordul hozzám, kezet rázunk. A vértezete a szokásos birodalmi felszerelés, a köpenyéhez hasonlóan frissen szürkére festve.

– Üdv, Lysander. Azt hittem, odavesztél a Kalükénél.

– Én meg azt, hogy te. A kapszulád ezek szerint túlélte a csatát. Csoda történt.

– Úgy fest, mindkettőnket nehéz elpusztítani.

– Hogy élted túl? – kérdezem, és hirtelen rájövök, hogy a történeteink nem stimmelnek majd. Márpedig az ilyen kis különbségek nagy gondokat is okozhatnak idővel.

– Nekiütköztem egy hajótestnek, kilebegtem az űrbe. Kis híján halálra fagytam. Fosztogatók ejtettek fogságba. Obszidiánok üldöztek. Tiszta unalom volt, míg végre eljutott hozzám is a beszéded – sorolja. – Boldogan időznék még veled, nagymama, de közeleg a csata, és semmiképpen sem szeretném lelassítani a hadakat – mondja, majd megragadja a karomat. – Valami nincs rendben.

– Nincs rendben?

– A felszerelésed. Megmentetted az életemet. Betartottad, amit ígértél, és megvédted a Kerteket. Ha ellenségeink ellen vonulsz, megillet téged Akari Pajzsa – vigyorog rám. Nem tudom, mit mondhatnék. – Gyere velem.

A Pretoriánusaimmal a nyomunkban repülünk Diomédésszel kelet felé. Egy alvó vulkán oldalába ékelt lépcsős kertben landolunk. A fű magas, előttünk egy kőfalba ékelt, alig látható titkos ajtó. Leveszi a sisakját, belélegzi a levegőt. A füstszag nem oszlott még el teljesen, de a csata megmaradt bűzén átüt a cseresznyevirág és a citrusok aromája.

A szentélyhez indulunk, de hirtelen megtorpan, a homlokát ráncolja:

– Ide csak Aranyak léphetnek be.

– Hogyne. Küber, Markus. Várjatok idekinn.

Küber engedelmeskedik, de Markus összehúzza a szemét.

Csatlakozom Diomédészhez.

– Féltem, hogy minden családi értéket ellopnak az iói fosztogatók – jegyzem meg.

– Nem bölcs dolog a nagyközönség elé tárni az értékes kincseket – köp az ajtóra. Elmosolyodik az arckifejezésem láttán. Az ajtó nem nyílik ki, tízlépésnyire azonban kitárul egy másik. Megyek Diomédésszel.

A szentélyben hűvös van, zöld gömböcskék világítják meg a teret. Valahonnan vízcsobogás hallatszik. Egy előtéren át lejutunk egy lépcsőhöz.

– Nem tartottam helyénvalónak, hogy a pajzsot igényeljem, amíg meg nem szűnt a fenyegetés – magyarázom most már kissé feszülten.

– Mindig tisztelettel bántam veled, Lysander. Te is tedd meg ezt nekem.

Megtorpanok a lépcsőn. Diomédész lóvá tett.

– Nincs is itt a pajzs.

– Hazugnak nevezel? – feleli. Egy fokkal alattam ő is megállt, de nem fordult még vissza felém. A beretvám nálam van, könnyűszerrel levághatnám.

– Bármit mesélnek is mások, nem tudtam a Kalükéről. Erről az egészről nem tudtam semmit – mondom neki.

– Milyen egészről? – kérdi halkan.

– Diomédész…

– Mondd ki a nevét.

– Atlas.

– Tudod, hogy jöttem rá végül, hogy ő az? A Merkúron, amikor a színházban összetalálkoztunk, nem bírta ki, hogy ne gúnyoljon ki bennünket. „Ha én egy holdTörőt tartanék a markomban, még a sátánnal is vigyorogva ráznék kezet.” Ezt mondta. De ő is csak egy halandó, Lysander. Ő is hibázik – néz most rám. A szeme villan a félhomályban. Engem méricskél. – Tudom, hogy az egység miatt jöttél ide. Ez világos. Betartottad a szövetségünket, és nem volt tudomásod a nagybátyám Porvető elleni támadásáról. A Kalüké után választhattál Atlas sajátos egységről alkotott elképzelése és a halál közt. Ha nem neked, akkor Atalantiának ajánlotta volna a Hajnaltrónt. Azt hiszem, értem, miért döntöttél úgy, ahogy.

Szégyellem magamat. Ugyanakkor megkönnyebbülök a szavai hallatán. Ettől a metsző nyíltságtól.

– Te nem így döntöttél volna a helyemben – mondom ki.

– Én soha nem kaptam volna meg a lehetőséget, hogy válasszak – mosolyodik el. – Nem a kompromisszumok embereként ismernek. De dolgozom ezen.

– Elmondtad ezt valakinek?

– Nem. És ez maradhat is így. Ha megfelelőképpen végződik a beszélgetésünk – indul tovább lefelé. Ezt nem értem. – A becsület az értelmezésemben nem jár együtt a tapintat hiányával.

Elfuthatnék. Gyors vagyok. De Diomédész is az. Persze nem hinném, hogy üldözőbe venne, akárhogyan is. Hiszen nem szorul rá. Pontosan tudja, hogy kénytelen vagyok követni őt, ezért meg is teszem. A lépcsők végül egy föld alatti kertbe visznek. A félhomályt napfénypászmák szabdalják, és nagyobb kődarabok vonzzák magukba fényüket, hogy egyenletesen továbbhintsék. A terem kékesfehér fényben lüktet, a közelünkben indigórózsafák nyújtóznak a napfénypászmák felé, a levegő kellemesen illatos. Középen egy szentély.

– Korábban te fedeztél engem, most én fedezlek téged. – Diomédész int, hogy menjek a szentélyhez. Felballagok a néhány lépcsőfokon, ő utánam. A szentély falai iói oszlopokból állnak, és megnyílnak előttünk. Belépünk közöttük, és a tompább fényben egy szag csapja meg az orromat. Ismerős, nehéz szag. Nedves szőr szaga. Hirtelen bevillan az a valaha volt éjszaka, amikor a Palatinuszon a szobám ablaka előtt elrepült egy farkas. Hátrálok. Diomédész mögöttem elállja az utat, és gyöngéden taszít rajtam egyet. Aztán észreveszem a magányos alakot a szentély mélyén, egy fehér rózsafa tövében, amely spirálisan tekeredik fel a szentély tetejéig és átbújik rajta. Mindenfelől fénysugarak hatolnak be.

A helyiség közepén egy tavacska körül több pad is áll, középen pedig az oltár maga, rajta Akari pajzsa és azon egy doboz. Az egyik padon széles vállú férfi ül. Nekünk háttal, görnyedten, a jobb karján fekete hasta tekeredik, a balján beretva. A közeledtünket hallva félig felénk fordul. Kemény arca jobb felén sápadt heg húzódik. A szívem vadul kalapál. A lábam ólomsúlyúvá válik. A kezem megmarkolja a beretvát, és már tudom, miféle csoda esett meg Diomédésszel, hogy túlélhette a Kalükét.

A padon Lykosi Darrow ül.

82

Darrow

UDVARIAS TÁRSALGÁS

Diomédész elárult engem. Amikor látom, hogy nem a nagyanyját hozta el a szentélybe, hanem Lysandert, felpattanok, és előrántom a hastát. Lysander kezében ott a beretva. Először nem is ismertem fel a fiatalembert. A háború ezt teszi az arcvonásokkal és a szemmel. Megnyugtató, hogy még a tündöklő palatinuszi ifjú sem úszhatja ezt meg. Arca lesoványodott a szorongástól, tekintetét megtörte a sok megalkuvás és áldozat.

Kisandítok a szentély oszlopai között, ott lapulnak-e a Pretoriánusok vagy a Gorgók. De csak a bizarr töviszabáló gyíkok mozognak. Ez persze még nem jelenti azt, hogy Atlas nincs velük.

Fenébe.

Lysanderre emelem Pürphoroszt. Ő felvette a vívóállást, és éppolyan aggodalmasan fürkészi a szentély zugait, mint én a külső oszlopokat. Nem tudta, hogy én is itt leszek. Mégis, miben mesterkedik Diomédész?

– Ha ő lenne Gaia, add át elismerésemet a faragóitoknak, Diomédész – mondom.

– Mi akar ez lenni, Diomédész? – kérdezi Lysander.

– Udvariasság – ül le az egyik padra Diomédész. Ijedtségem enyhül valamicskét, de változatlanul nem értek semmit. – Elég legyen, jóemberek. A vendégeim nem onthatják egymás vérét.

– Vendégeid? – néz rá Lysander.

– Ez itt az én holdam. Tehát a vendégeim vagytok – mondja erre. – Tegyétek el a pengéket, kérlek. Azok eleget beszéltek mostanában, most én következem. Itt magunkban vagyunk, erről gondoskodtam. – Barátságosan int a padokra, de a hangja parancsoló: – Üljetek le.

– Ennyit arról, hogy te sose hazudsz – morgom. – Ennyi erővel Atlas is odakint várakozhat.

– Elég a játszadozásból, Lysander. Hol van Atlas? – fordul felé Diomédész.

– Nem tudom – feleli. A szeme a dobozra villan.

– Neki sem ez lenne az első hazugsága – jegyzem meg, és képtelen vagyok nem a szentélyen túli félhomályt lesni.

– Elég, Darrow – szól rám Diomédész.

Lysander mintha zavarban lenne.

– Diomédész…

– Nem, most nem te beszélsz, hanem én – vág a szavába a Raa fenségesen, és Lysander nem kéri ki magának a hangnemet. – Arra kértél, Darrow, hogy bízzak benned, és cserébe te magad ez idáig bíztál bennem…

Visszahúzom a pengémet, és leülök. Lysander aggodalmasan méreget, pengéjét végig rám szegezi, amíg csak el nem éri a tavacska másik felén, a tőlem legtávolabb álló szemközti padot. Leül, de a beretváját csak az ölében pihenteti. Egyébre sem vágyom, mint hogy kikapjam a kezéből, és letoljam a torkán. Pillantásom a pisztolyára kúszik, a fejemben Alexandar jár.

Diomédész nyilvánvalóan érzékeli, mik járnak az agyamban.

– Nem ellene harcolunk – mondja.

– Harcolunk? – vonja fel a szemöldökét Lysander.

Diomédész az Akari Pajzsán heverő dobozhoz lép, és kiemeli belőle Fá fejét. Lysander elsápad.

– Magad választottad a kanyargós ösvényt, amelyen most összetalálkoztunk, Lune – dugja vissza a fejet a dobozba. – Darrow egy szakaszát már kiegyengette.

– Én… nekem fogalmam sem volt arról, mit tervez Atlas. Amikor megtudtam, túl késő volt.

– És ezért vagy még életben – biccent Diomédész. – Én pedig a magam részéről mindkettőtöknek hálás lehetek a saját életemért. Ezért ülünk itt most.

Lysanderrel egymást méregetjük a tavacska felett. Ő egyre csak a dobozt szuggerálja, én a fák között settenkedő Atlasra lesek. Diomédész elgondolkodva dörzsölgeti össze a tenyerét.

– Nagy valószínűséggel Hegemónnak választanak a közeljövőben. Amióta Akari létrehozta ezt a címet, azóta nem használtuk, és bár Ilium térdre kényszerült, a Birodalom nem erőtlen. Persze ereje nagy része még távol van. Ha azonban Akari Lándzsáját a kezembe adják, én leszek az Árny Ármádia, az Uránusz, a Neptunusz és a Szaturnusz legfőbb ura. Sajnos így is én vagyok a leggyengébb fél ebben a szentélyben. Viszont még hármunk összesített erejével sem érünk fel azzal, aki mindannyiunkat üldöz. Nem Atlasról beszélek. Hanem Atalantia au Grimmusról, aki a hármunkkal külön-külön megesett borzalmak és cselszövések hátterében áll. Hiszen Atlast is ő használta fel, hogy kijátsszon bennünket. Felteszem, Lysander, hogy Atlas az ő szerepét adta át neked ebben a kis játékban.

Lysander bólint.

– Hogy ne vesszen oda annyi élet…

– Három év alatt, igen. Tudjuk mi is – int Fá dobozára. – Miközben mi egymást marcangoljuk, ő egyre erősebb lesz. Én úgy látom, két lehetőségünk maradt: vagy folytatjuk tovább azt, amiben most vagyunk, és ti ketten szétgyalázzátok egymást az Ió vagy az Európé felett…

– Boldogan – vágom rá. – Utolsó találkozásunk alkalmával a náladnál jobbak kényszerítettek végül térdre éppen előtted, fiú. De most minden figyelmemet megkaphatod.

– Helyes. Állok elébe a kihívásnak – bólint Lysander. Nem fél. Ami jó, mert nem olyan kellemes móka olyanokat megölni, akik rettegnek. – Csakhogy most nálam van minden előny: számban és tűzerőben is jobbak vagyunk, Darrow. És enyém a Fényhozó. Veszíteni fogsz.

Kóstolgat. És hiszi is, amit mond.

– Talán. De akárhogy is, meg foglak ölni, fiú.

– Nem számít, hogy ki győz, mert mindketten veszítetek – állít le bennünket Diomédész. – A győztes hazasántikál, és Atalantia csak kitárja a száját, és lerágja a megmaradt húst a csontjairól. Mindketten büszkék vagytok hideg észjárásotokra, érzelemmentes logikátokra, a stratégiátokra. Szóljatok, ha tévednék.

Egyikünk sem szól erre semmit.

– Végre egy közös pont. – Diomédész nagyot sóhajt. – Tehát. A lényeg: mindannyiunknak túljártak az eszén… hacsak nem egyezünk meg.

Lysanderrel hápogva ellenkezünk, dühödten méregetjük egymást. Diomédész hallgat.

– Miféle megegyezés lenne az? – kérdezem végül.

– Katonai szövetségre léptek velem – közli. – Egy Atalantia-ellenes triumvirátust hozunk létre.

Nagy csend ereszkedik ránk, míg egyszer csak kibuggyan belőlem a röhögés.

– Ugyan miért is ne? – kérdezi Diomédész. – Mindketten ezt várjátok tőlem, de úgy, hogy a másikkal ne álljak szóba. Én viszont csakis akkor megyek bele bármibe is, ha mindketten benne vagytok.

– Ez az ember Atlas bábja, Diomédész – emlékeztetem.

– Megfeledkeztél volna Ganümédész Kikötőiről? – jön erre Lysander a maga vádjaival. – Darrow bűneinek hosszú listájáról?

Diomédészt azonban nehéz attól eltántorítani, amit egyszer a fejébe vett. Türelmesen mosolyog ránk.

– Lysander – int a dobozra –, Darrow… és az új véráztatta királynőd? – Felhorkanok. – Abban azt hiszem, egyetértünk, hogy pillanatnyilag én vagyok a legjobban megkárosított fél. Elveszítettem anyámat, apámat, nővéreimet és öcséimet, tanítómat és az otthonomat. Ez a háború mindenemet elvette, amit csak szeretek, két embert leszámítva. Egy hang hátul az agyamban bosszút követel. Azt hazudja, hogy a bosszú kitöltené a szívemen tátongó lyukakat.

Elhallgat, a tavacska vizében merül el a pillantása. Talán az övéinek arcát látja benne.

Majd folytatja:

– De tudom, hogy ez hazugság. Arcos, akit mindannyian jól ismerünk, írta le ezt a legjobban: A halál halált hoz, halál hoz halált hoz halál.

Idegesen hajtom le a fejemet. Mióta lett ilyen szószátyár ez az alak?

– Ha minden ellenünk történt gaztettért kárpótlást követelnénk, soha nem érne véget a háború. Akkor elemészt mindannyiunkat, a népünknek, amelynek a vezetésére esküt tettünk. A jövőnk fontosabb a sebeinknél – mondja, és egyenesen rám néz. – A bosszú nem lehet a háború célja, ahogy az sem, hogy minden egyes ellenségünket megöljük. Az barbár dolog. Ez okozta a Föld végzetét, ez hozta el a végzetét sokszínű népességének – mondja, és Lysanderhez fordul. – A háború célja az legyen, hogy visszataláljunk a békéhez. Én nem vagyok se politikus, se filozófus. Nem tudom, milyen békére juthatunk, ha végre elül a por körülöttünk, de egy dologban teljességgel biztos vagyok: Atalantia és Atlas meg a hozzájuk hasonlók csakis a teljes megalázkodást vagy a megsemmisítést látják elfogadhatónak – dől hátra. – Egyikőtökben sem látom a megbúvó zsarnokot. Mindkettőtök emberi lény, aki jobb világot akar teremteni abból, amiben él. Ez jó kezdet lehet. Ugyanazt várom hát mindkettőtöktől: a megalázkodás és szolgálat gesztusát. Darrow, te a Holdurak elé járulsz Volsung Fá fejével, és a szolgálatodért cserébe a kegyelmüket kéred. Lysander, te elhozod Atlas fejét a Holduraknak, és ugyanúgy kegyelmet kérsz cserébe. Ha ezt nem teszitek meg, akkor a továbbiakban nincs miről beszélnünk.

És ezzel a végszóval visszatér a megszokott töretlen némaságához. Várja a válaszunkat.

De egyikünk sem szól semmit.

Szenvedélyek viaskodnak bennem – harcolni akarok Lysanderrel. Még annál is jobban akarom, mint amennyire Nero halálára vágytam. Viszont arra is tisztán emlékszem, hogy amikor végül holtan hevert előttem, amikor a saját fia lemészárolta, nem éreztem kielégülést. Nero halála nem töltötte be az űrt darabokra tört szívemben, az életemben. Azt a lányának köszönhetem. Attól a naptól kezdve, amikor Virginia megállította a kezemet Octavia gáláján, és nem hagyta, hogy megöljem Cassiust, ő vigyáz rám, és tart vissza attól, hogy lezuhanjak lelkem sötét árnyékbirodalmába.

Ezért most elgondolom magamban, hogy ő mit mondana erre.

Lysandert fürkészem. Pökhendisége, lenyűgöző kivagyisága és háborús sebesülései alatt ott dúl ugyanaz a vihar, ami bennem. Nehéz letenni a kardot, amikor az ember fél.

– Virginia alkut kötött veled a Phoboszon – szólalok meg bizonytalanul. Rám tekint. – Hagytad, hogy visszavonuljanak a Marsra, pedig nem lett volna muszáj megtenned. Miért?

– Azt akartam, hogy tudja, nem csak az a lehetőségünk van, hogy a végsőkig harcolunk.

– Miért?

– A Merkúr miatt. Amiatt, ami ott a hadseregeddel történt. A karóba húzások és a mészárlások miatt. Hogy is gondolhatna Virginia a Mars feladására, ha azt kellene hinnie, hogy a ti népetekre is ez vár? Hogyan is tehetnének akkor egyebet, mint hogy az utolsó lélegzetükig harcolnak? – Ráncolja a homlokát. – Azt akartam, hogy tudja, én nem Atalantia vagyok, és nem is Octavia. És Atlas sem.

Ezt megértem. Csak azt nem tudom, hogy hihetek-e neki.

– Akkor ki vagy?

– Egy pásztor – feleli. – Csakis az szeretnék lenni, arra akarom a képességeimet használni, hogy hosszan tartó békét kovácsoljak. De ez… ez csak valamiféle álomkép, amiről te beszéltél, Diomédész. Ha belemennék is. Még ha ténylegesen szövetkeznénk is Atalantia ellen, Darrow akkor se tenné le a fegyvert mindaddig, amíg népeink porrá és hamuvá nem válnak. Soha nem lenne béke. Csak késleltetnénk annak a befejezését, amit most megtehetnénk.

Diomédész felém fordul, alaposan szemügyre vesz.

– Nem ugyanazt az embert látjuk, Lysander. Azt elfelejted, hogy amikor kisfiú voltál, életben hagyott. Hogy a fia félig Arany. Hogy a felesége Arany, ráadásul annak a családnak a sarja, akik az első feleségét megölték.

– Lysandernek igaza van, nem lenne béke – ismerem el. – Ha nem változnak a dolgok, akkor nem. Ha megmarad a hierarchia, ha a népem továbbra is rabszolgaságba kényszerül. Ha a Hajnaltrónra újra egy Lune ül. De ha volna középút, ha zsarnokság nélkül léphetnénk előre, akkor letenném a fegyvert. Képes lennék a kompromisszumra.

Hitetlenkedve hallgatom a saját szavaimat.

– Úgy érted, legyenek befolyási területek? – ingatja a fejét Lysander makacs ellenkezéssel. – Soha nem működne. Az ujja köré csavart, Diomédész. Amikor legutoljára békét kötött az apáddal, azon nyomban hátba is döfte.

– Ha az ember a saját hibáiból sem képes tanulni, akkor nem lehet reménykedni, és mindenkivel végezni kell, amint vétkezik – feleli erre Diomédész. Megint Lornnal jön.

– Egy évtizede nem adott az emberiségnek egyebet, mint háborúskodást, Diomédész.

Diomédész bólint.

– És ha te születtél volna Vörösnek a Marson, mit tettél volna? – teszi fel neki a kérdést. Lysander undorodva rándul össze, el sem tudja képzelni ezt a lehetőséget. – Kisfiú koromban az apám tette fel nekem ezt a kérdést. Azt mondtam neki, hogy „fellázadnék”, mire ő elmosolyodott. Nem Darrow tehet erről a háborúról, hanem az Aranyak. Az emberi hierarchiának köszönhetjük a csillagokat, de vezetőink romlottsága és kegyetlensége hozta ránk ezt a lázadást. Egyszer azt mondtad nekem, Lysander, hogy megfeledkeztünk arról, kik vagyunk. És igazad volt. Nem királyok vagyunk, soha nem annak szántak bennünket. Pásztorok vagyunk. Márpedig a pásztorok nem uralkodnak. Hanem vezetnek. Táplálják a sokaságot. Megvédik őket. Mert tudatában vannak annak, hogy nem a pásztor az, aki bármit is teremt és előállít. Hanem a nyáj. A nyáj nélkül koldusok vagyunk bottal a kezünkben és ezoterikus szertartásokkal a fejünkben. Rajtunk a sor, hogy alázatosakká váljunk, hogy megmutassuk, nem egyszerű kényurak vagyunk. Szeretném, ha tényleg olyan emberré válnál, aminek mondod magad, Lysander.

Úgy tűnik, Diomédész szavai szíven találják a fiút.

– Értem, mit mondasz, Diomédész, nagyon is értem. De egyszer már kötöttem kompromisszumot fegyverrel a tarkómon. Ha most nemet mondok…

– Senki sem tart fegyvert a tarkódhoz. Szabadon elmehetsz, és átgondolhatod a javaslatomat a hajódon – feleli Diomédész. – Legalább annyira nem vagyok a nagybátyám, amennyire te sem.

Felállok.

– Nem hagyhatod csak úgy elmenni, Diomédész.

– Talán a Magban nem számít az adott szó, de itt, a Peremen egyéb sincs. Lysander eljött, hogy a népemen segítsen, mert megkértem. A Porvetőn megmentette az életemet. Lejött velem a Szentélybe a testőrei nélkül, mert erre kértem. Ő a vendégem. És vendégemként a kedve szerint jöhet és mehet. Ha bántani próbálod, velem gyűlik meg a bajod.

Komolyan gondol minden szót.

– Arról nem is beszélve, hogy ha el akarjátok kapni a nagybátyádat, én vagyok az egyetlen reményetek – fűzi hozzá Lysander. – Évek óta futkos Darrow körül.

– Erről nem is beszélve – mosolyodik el Diomédész.

Csodálom Diomédész állhatatosságát, de bármikor máskor átvetném magamat ezen a tavacskán, és lecsapnám Lysander fejét. Ezzel azonban elveszíteném Diomédészt, mert ezek ketten barátok.

Lysander feláll, de meg is torpan rögtön.

– Komolyan fontolóra veszed az ajánlatot, Darrow? Annak ellenére, hogy megöltem Alexandart?

Visszafogom a haragomat. Lesütöm a szememet, és a vizet szemlélem:

– Tükhe felett álltunk a hegyoldalban, amikor elborította a várost az áradat. Alexandar az engedélyemet kérte, hogy visszamehessen menteni azokat az embereket, akik az ellenségüknek mondták őt. Tudom, hogy ha most itt lenne, ő mit akarna.

– A flottáitok maradnak, ahol vannak – mondja Diomédész. – Az Iónál és az Európénél. A Holdurak télvirág éjjelén az Adomány Házában ülnek össze. Acta non verba, jóemberek. Ott várom majd a válaszotokat.

– El kell vinnem a pajzsot alibiként – közli Lysander.

– A pajzs a Perem igaz barátjának jár. Várni fog rád, remélem – feleli erre Diomédész. Lysander bólint, és távozik.

– Lehet, hogy ezt meg fogod bánni – fintorgok Diomédészre, miután Lysander elment.

– Gyere. A hajódon várakozz. És hozd meg a döntésedet.

Diomédész kíséretében térek vissza a hosszú alagúton át a szentélyből a magtárba, ahol az Archimédészt hagytuk Cassiusszal. Nem vár ránk odakint. És a hajóból sem válaszol a hívásomra. Összerándul a gyomrom, amikor a kapitányi székében csak egy holoCseppet találok.

Meg sem kell hallgatnom, anélkül is tudom, hova tűnt. Kirohanok az Archimédészből, Diomédész a homlokát ráncolva fut utánam, ki a magtár nyitott ajtaján. Felnézek az égen lebegő hosszú tőrhöz hasonlatos Fényhozóra a távolban. Áttapogatom magamat, de Diomédész találja meg a katicabogárnál nem nagyobb lehallgatókészüléket.

– A szarveretes Bellonája – motyogom.

– Darrow – szorítja meg a karomat Diomédész. – Ne ránts fegyvert.

Sustorgást hallunk a hátunk mögül. Visszalépek a magtárba, és vagy tucatnyi árnyalak ereszkedik le elénk a magtár mennyezetéről. Macskáknál is puhábban mozognak. Az egyikük kést szorít a torkomhoz. A magtár előtt többen is vannak. Porjárók.

Diomédész összehúzza a szemét:

– Nagymama?

Az árnyékból egy nő csettint a nyelvével:

– Én kis viharom, miben mesterkedsz?

83

Lysander

KIÚT

A Pretoriánusaim a parancsnoki hajóm előtt fogadnak a plutoszi űrkikötőben.

– A Duxod kezdett aggódni érted, dominus. Teljesen eltűntél a holtából visszatért Raa-herceggel – lép hozzám Demetrius. A tekintete a mögöttem álló Markusra villan. – Flavinius a legrosszabbtól tartott.

– Az őrzőm vagy, vagy a testőröm, Centúrió? – kérdem tőle.

– A Vért őrizzük, dominus – mosolyodik el Demetrius, és egy pillanatig szemtelenül elállja az utamat. Kübernek több sem kell, azon nyomban mellettem terem. – Hol van Akari Pajzsa?

– Lépj félre, uram. A dominusod haladna – szólítja fel Küber a felettesét fojtott hangon. Mintha haragudna.

Markus csinálhatott valami furcsát, amíg lent voltam a szentélyben Diomédésszel. Demetrius úgy mered a pusmogómra, mint aki mindjárt kettéroppantja, de azért csak ellép az utamból. Egyáltalán nem tart Kübertől, rá nincs hatással a pusmogók hátborzongató deleje, amitől mindenkire rájön a frász, ha megpihen rajta egyikük tekintete. Talán sokat mozgott pusmogók között. Vagy csak azért, mert a vérmészáros titulusa, melyet a titkos hálózatukban kivívott magának, nem alaptalan.

Szeretném, ha Küber tisztán látná a helyzetet, ezért a szükségesnél bővebb magyarázattal szolgálok a kalapácsfejű Demetriusnak:

– Diomédésszel sok mindent be kellett pótolnunk. Végül megmondtam neki, hogy majd csak akkor kérem a pajzsot, amikor ki is érdemeltem. Illetve különös fejleményekről számolt be nekem. Az Európén. – Elhallgatok egy pillanatra. – Amíg nem kapunk részletesebb jelentést, elhalasztjuk a támadást, Küber. Menj, tájékoztasd a lovagokat.

Érzékelem, ahogy a sötétített szemüveg mögül a fejét centinyit sem mozdítva végigméri Demetriust és Markust, majd tiszteleg, és a levegőbe emelkedik.

Intek a két Pretoriánusnak, és követnek be a hajómba. Aktiválok egy zavaróMezőt.

– Kapcsolatba tudunk lépni a barátunkkal? A tudomására kellene hoznom ezt az új információt.

– Majd mi eljuttatjuk hozzá – közli Markus.

– Ezúttal nem – felelem neki határozottan.

– Hamarosan személyesen is közölheted vele – mondja Demetrius. – Alig harminc perce jelentkezett be. Fekete osonója közelít. Még néhány óra, bár az ember sohasem tudhatja. Az adás. Halotti csend, hét másodperc.

Befeszülök. Hét másodperc.

– Ezek szerint korábban lefújta a támadást az Európé ellen? – kérdem, Demetrius bólint, és a hajónk gyorsít. – Sikerrel járt a küldetésén?

– Halotti csend, hét másodperc – billenti félre a fejét. – Küldjünk néhány fiút a Raa-herceghez?

– Egyelőre nem szükséges. De még nem tudom biztosan. Mindenekelőtt beszélnék a barátunkkal.

– Gyorsan tanulsz – dől hátra Demetrius. Előhúzza a csizmájából a kését, és a körmét kezdi vágni. Potyognak a darabok a csizmámra. Markus közben engem bámul, mint valami ijesztő krokodil.

Markus öt másik titkos gyilkosával kísér a lakosztályomhoz. Atlas érkezéséig át kell gondolnom az ajánlatot, és ehhez most még pont nem hiányoznak Pytha faggatózó pillantásai meg a híd buzgó aktivitása. Darrow talán kellőképpen kétségbe van esve, hogy vállalja a megalázkodás szégyenét, de magamat el nem tudnám képzelni a gőgös Holdurak színe előtt térdepelni és alázatosan esdekelni. Ha megteszem, akkor elveszítem Bellonát és Votumot és Rathot, a hírnevemről nem is beszélve. De persze ha nem kötök kompromisszumot, akkor is mindent elveszíthetek.

– Szóljatok, ha Atlas megérkezett – utasítom Markust és az ajtónállóimat, akik szintén mind a négyen beavatottak, mielőtt belépnék a szobámba. – És küldjétek be Flaviniust.

– Flavinius a barátunkért ment, nagyuram – tiszteleg ridegen Markus. Magamra csukom az ajtót, és Exetert szólítom. Nincs válasz. A nappaliba lépek, ahonnan a többi helyiségbe induló folyosók szétágaznak.

– Megint kötögetsz, Exeter? – kérdezem hangosan. – Szükségem van egy italra. Exeter?

– Akkor hát tölts magadnak, te elkényeztetett kis nyavalyás – szól ki ismerős hang a nappaliból. Megtorpanok, kis híján beparancsolom a Pretoriánusokat. Kis híján. Gondterhelten lépek be a kanapén üldögélő hatalmas férfihoz. Rám mosolyog. – Exeter épp szundít egyet.

– Meghalt?

– Nos, az elég hosszú szundikálás lenne, nemdebár?

– Hogy jutottál be?

– Hát így kell egy régi jóbarátot üdvözölni?

Több mint egy éve láttam utoljára Cassiust. Úgy fest, mint aki megjárta a poklot, és csak még kicsattanóbban és jóképűbben tért onnan vissza. Az arca soványabb, mint aki vadászni jár, és nem pedig ő a vad. A testtartása nyugodtabb, egyébként is kimagaslóan atletikus és izmos alakja most olyan, mint egy ugrásra váró gepárdé. Gondolom, Darrow-val szoktak vívni. A haja ugyanaz a göndör, arany dús zuhatag, csak valamivel rövidebb. Az álla makulátlanul simára borotvált. Azt gondoltam, hogy ő is a híres Ragnar-szakállal pompázik itt a végeken, mert a köztársaságiaknál éppen az dívik. Szeme alatt visszahúzódtak az italozásra utaló táskák. A vak is látja, hogy megváltozott. A valaha volt rozsdás vasból edzett acél lett. Erőteljes, mosolygós és örül, hogy lát.

Mintha szándékosan sértegetne.

A tigrisforma vértezet nem a sajátja. Egy Strabónak nevezett földié, egyik Új Pásztoromé.

– Mi lett Strabóval?

– Persze, név szerint ismered őket – bólint. – Strabo… nos, hát Strabo hosszan szunyókál. Nem rajtam múlott, szívem szerint rövid szundit szántam neki is, de olyan makacs és undok alak volt. Őszintén mondom, el sem tudod képzelni, hogy mit művelt, és ráadásul kivel – villan indulat Cassius szemében. – Fogalmazzunk úgy, hogy az élete a második vesztesége volt.

A vértezet önmagában még közel nem magyarázza, hogy ülhet itt velem szemben. Hogy juthatott át a Pretoriánusaimon, hogyhogy nem látják a biztonsági embereink a kamerákon, és egyáltalán, hogyan juthatott fel a hajóra. Igaz, van olyan bejárata a lakosztályomnak, amiről nem sokan tudnak. Kettő előtt állnak őrt a Pretoriánusok, és van egy harmadik, amit csak Horatia és Pytha ismer.

– Pytha – mormolom –, elmondtad neki Atlast.

– El.

Dühödten szorítom össze a szememet.

– Micsoda szemtelenség mindazonáltal, hogy szó nélkül beengedett ide.

– Csakis segíteni szeretne. Ahogy én is. Elvégre te nem Strabo vagy.

Nem megyek a közelébe, a kezem a beretvám markolatán pihen.

– Á, szóval ezért kódorogsz Darrow-val a rendszerben, ezért mentetted őt meg a Merkúron és utána a Vénuszon. Hogy nekem segíts.

Cassius a kezemet figyeli a beretván.

– Azért jöttem ide, Lysander, hogy segítsek. Ha meg akarnálak ölni, akkor bekucorodtam volna egy szekrénybe, és rád rontok, amikor épp fejjel lefelé levitálsz és meditálsz vagy mitridálsz vagy tudom is én, mivel ütöd el mostanában a szabadidődet. Egyébként meg, szerinted Pytha felengedett volna a hajóra, ha azt gondolja, hogy ártani akarok neked?

Mindent megtesz, hogy olyan legyen, mint a régi időkben. Csak éppen azok a régi idők elmúltak. És nemcsak az azóta közöttünk történtek miatt, hanem mert ezerszer veszedelmesebb most, mint akkoriban bármikor.

– Nem, nem hinném – ismerem el. – Bár zavarba ejt a tény, hogy ezt a döntést végső soron átengedte neked. Ha nem óhajtasz megölni, akkor miért viselsz vértet?

– A koloncaid miatt. Felteszem, engem még Darrow-nál is mélységesebben gyűlölnek a Pretoriánusaid. Ő a nagy ellenség, ezért bizonyára éreznek iránta valamiféle szakmai tiszteletet. De én? Hiszen én elárultam a céget. És szégyenbe hoztam őket, amikor végeztem az Uralkodóval.

– A történelem nem bánik kesztyűs kézzel az esküjükre köpő Olümposzi Lovagokkal, mi? A legtöbbnek az Ezer Csókja jár. – Amit még a legrémesebb ellenségemnek sem kívánnék, Cassiusnak aztán végképp nem.

Megpaskolja a vértjét.

– Szeretem a bőrömet a megszokott helyén érezni, köszönöm kérdésed – mosolyog. – Tehát, beszélhetnénk?

– Ha beszélgetni akartál, miért nem jöttél el a…

– A találkozóra? Mert senki sem hívott. Diomédész nem engedte, hogy ott legyek. Úgy tűnik, kifejezetten gyakorló Imperátoroknak szervezték, nekem meg elég rég nem gyűlt senki a lobogóm köré. Hallani azonban hallottam, ami elhangzott. Legalábbis, amit hallani érdemes volt – vonja fel a szemöldökét. – Ezek szerint nem fogsz leülni. Legyen, akkor felállok én – áll fel, és jár körbe tettetett könnyedséggel a szobában. Nézelődik. – Felújíttattad, látom. Máris mennyivel elegánsabb. Oda a spártai szigor.

– El is felejtettem, hiszen jártál itt korábban.

Biccent, kész magyarázatot adni:

– Darrow felhozott magához a zárkából, amikor a Luna ostromára hajózott. Egész éjjel a régi intézeti időkről néztünk videókat és közben skót whiskyt vedeltünk. Vagy bourbont? Nem, skótot, füstös íze volt. Mindegy, arra emlékszem, hogy Darrow-nak még nem volt ideje magára szabni, Fabii vére bele sem száradt a kárpitba a hídon. Ez nagyon szép – simogatja meg a faburkolatot a falon. Kikukkant a folyosóra. – Még könyvtárad is van. És ahogy ismerlek, felteszem, egy kertet is elrejtettél valahol.

– Balra a harmadik ajtó. Ha valakinek feltűnik, hogy Pytha megmachinálta a biztonsági kamerákat, akkor nagyon csúnyán végzed.

– Bízom a hozzáértésében. Ahogy nyilvánvalóan te is. Ez a hajó egy rémség. Az Archimédész olyan lehetett neked, mint valami börtön. Ez viszont igen otthonos, ez illik a Lune névhez.

Megvonom a vállamat. Nehéz Cassius mellett hűvösnek maradni.

– Igazából túl sok időt nem töltöttem még itt. Az Archimédész. Igen, az volt az otthonom.

– Mégsem börtön, ahogy mondtad?

– Nem. Nem mindig – ismerem el. – Sokszor hiányzik.

– Lehet megint az otthonod. Ezután.

– Nem változtál – mosolyodom el. – Az örök romantikus, mit neked a realitás. Ez a te bájod.

– Ezt csinálom, igaz? – mondja kissé elkomorulva. – Gondolom, elég logikus egy olyan valakitől, aki annyit hibázik, mint én – dünnyögi, és akkor feltűnik neki a kis trófeakiállításom a távolabbi falon. – Ez az, amire gondolok? – megy hozzá közelebb. – Szabad?

– Nem harap.

– A tulajdonosával ellentétben – emeli le Arész tüskés sisakját a polcról. Forgatja a kezében. – Jó rég nem láttam.

– Három emberemet veszítettem el, mire sikerült kihozni Sevro lakosztályából. Tele volt csapdákkal a hely.

– Olcsóbban megúsztad, mint amikor mi szereztük meg az előző tulajdonosától Ajával.

Könnyen megfeledkezik róla az ember, hogy olümposzi korszakában ő ölte meg Arészt.

– Ő is itt van? – kérdem. – Mármint Sevro.

– Hogy idehoztam-e magammal? Dehogy, istenek! Az nagyon nem sülne el jól. Felvetted valaha? – kérdi a sisakot mutatva.

– Miért vettem volna?

– Kíváncsiságból. A móka kedvéért.

– Úgyse lenne rám jó.

Elvigyorodik.

– Hát nem. Ehhez túl nagy a fejed. Persze mondja a bagoly. – Hihetetlen tisztelettel helyezi vissza a sisakot a polcra. Ez a mozdulat mindent elárul. – Mit éreztél, amikor megláttad a Merkúron az Archimédészt? És rájöttél, hogy élek?

– Lilák lennénk? – kérdezem le nem véve a szememet a sisakról.

– Tudom, hogy nincs közhelyesebb az érzelmeknél. De mégis… gyakran mélázgatok ezen. Szóval a kedvemért válaszolj. Elvégre az életemet és végtagjaimat viszem azzal vásárra, hogy eljöttem hozzád.

Elhiszem, hogy tényleg nem akar bántani, ezért leülök az egyik bőrkanapéra, hogy a végére járjak magamban, én is így vagyok-e vele. Amióta tudom, hogy életben van, egyszerre vágytam és rettegtem beszélni vele. És most, hogy itt az alkalom, nem találom a szavakat. Átgondolom a kérdését.

– Döbbenetet. Dühöt. Összezavarodtam. És utána jött a megkönnyebbülés. Majd az, hogy elárultál. Végül pedig valami távoli, bénító szomorúságot – felelem. – Nem akartam, hogy egy Raa-párbajtéren érjen a halál, Cassius. Én csak azt tettem, amit helyesnek éreztem. De amikor megláttalak ott, hogy eljöttél Darrow-ért, és kiszabadítod, akkor azt éreztem… azt hiszem, akkor úgy éreztem, hogy lecseréltél. Hogy őt választottad, és nem engem. Mintha mindig is erre vártál volna.

Nekidől a kanapé végének.

– Még mindig így érzel?

– Melyik lett Darrow szobája? Az Arcsin.

– A tiédet kérte – fintorodik el. – Semmi perverzió, nyugi. Azt mondta, hogy szeretne minden reggel azzal kelni, hogy szembesül a hibával, amit elkövetett. – Elhallgat. – Nagyon drámai figura.

– Itt is a válasz a kérdésedre – vágom rá sértettebben, mint korábban hittem volna. Bántó arra gondolni, hogy Darrow a gyerekkori firkáim alatt alszik el minden este az én ágyamban. – És neki milyen érzés, hogy az enyém lett a hajója?

– Ez is számított, amikor úgy döntöttél, hogy megtartod? – kérdez vissza Cassius.

– Kicsit – vonok vállat. – Még egy Lune is tud kicsinyes lenni.

Sóhajtva csúszik le a kanapé párnájára.

– Gondolkoztál azon, hogy mivé lettünk volna, ha nem ilyen vezetékneveink vannak? – kérdi.

– Nem. Mi értelme lenne?

– Hazudsz.

– Egy csatatér mentén kotorna bennünket bele egy árokba a többi névtelen hullával egy gép – mondom.

– Az élet nem kizárólag a háborúról szól, Lysander – mondja halkan. – Sokat agyaltam azon, hogy milyen emberek lennénk, ha nem ezekbe a rémes nevekbe születünk bele. Bellona. Lune. Olyan rettenetes… döntéseket voltunk kénytelenek meghozni miattuk. Mi soha nem akartuk, hogy ilyen választások szakadjanak a nyakunkba. Tudom, hogy megkaptuk velük a jólétet is, de akkor sem tisztességes ez az örökség. Hogy Silenius a születésed óta ott kuporog a nyakadban. Mindenki más azt hiszi, hogy Lune-nek születni áldás. Én tudom, hogy mekkora átok.

– Tényleg tudod?

Bólint.

– Egy évtizeden át minden áldott nap láttam rajtad. Attól kezdve, hogy a szüleid meghaltak, ostrom alatt állsz. Nem igaz? Ott volt Magnus, Octavia, Aja, Atalantia, most Atlas meg a Pretoriánusaid, mindegyik a neved hatalmát igyekszik a maga szekere elé fogni. És téged a maga képére formálni. Ez a nyomás, ezt el sem tudom képzelni. Hogy milyen az, amikor a túléléshez alakot kell váltanod. Nem te tehetsz róla. Az alakváltással lehettél biztonságban olyan sok éven át. Az voltál, amit Octavia várt tőled, utána a felügyelőid, most Atlas elvárásainak kell megfelelned. Meg persze annak is, amit én elvártam.

Bánatosan pillant le a páncélkesztyűjére.

– Amióta magamhoz tértem az Európén, miután a Raa-rokonság csíkokra szabdalta a testem, azon gondolkodtam, mit mondok majd neked, ha találkozunk. Eleinte dühös voltam. Hogy akartad ezt a háborút. Hogy nem engedelmeskedtél nekem, hogy nem aszerint cselekedtél, amire tanítottalak. Árulásnak éreztem. De ma már tudom, hogy azért haragudtam, mert azt vártam tőled, hogy más légy, mint aki vagy. Aki soha nem is lehetnél.

– Julian – sütöm le a szemem.

Nagyot sóhajt, ingerülten. Önmagára dühös.

– Az ikertestvérem volt, mégis mindig olyan érzés volt, mintha fiatalabb lenne nálam, és kedvesebb. Jobb embernek éreztem vele magamat, mert szeretett engem. Mellette vezetőnek érezhettem magam, mert ő mindig hallgatott rám. És amikor meghalt, űrt hagyott bennem, és én téged próbáltalak beletuszkolni abba az űrbe, hogy kitöltsd. Aztán amikor beleillettél a lyukba, eltávolodtam, mert zavart, hogy bűntudatom van, amiért veled akarom őt pótolni, és ezért rád haragudtam. Hogy te megpróbálsz bennem a helyére kerülni, miközben én vártam ezt tőled. Tudom, hogy ez a… következetlenségem oda vezetett, hogy kevésnek érezted magadat. Tudom, hogy én tápláltam beléd magam iránt a megvetést. Önző voltam, utána meg gyáva és kegyetlen. – A szemembe néz. – Sajnálom, Lys. Sajnálom, hogy nem olyan tanárod voltam, akit érdemelnél. Hogy elhanyagoltalak, és a kritikámmal fojtogattalak. Tudom, hogy amikor rám néztél, csakis arra vágytál, hogy boldog legyek. De képtelen voltam az lenni. Nekem ez… sose ment könnyen. Figyelemelvonás nélkül… érted. Ha újrakezdhetném, nem akarnálak valamilyenné formálni. Hanem hagynám, hogy te formálj engem azzá, amire szükséged van. Azt hiszem, úgy mind a ketten sokkal jobban jártunk volna.

Elkapom a tekintetemet.

Eddig nem is voltam a tudatában, hogy mennyire régóta vártam a bocsánatkérését. Szavai becsusszannak a pajzs résein át, melyet a szívem köré emeltem. Megrohannak a gyerekkori érzelmek. A sok veszteség, a magány, a félelem és a bizonytalanság. Hogy mennyire szeretném, hogy boldog legyen és elégedett, és amikor nem volt az, az érzés, hogy én tehetek róla.

Nem tudom, találkozunk-e még valaha az életben. Eszembe jut Ajax. A szavak, amiket soha nem mondtunk el egymásnak. Glirasztész és az éjszakák, melyeket együtt is tölthettünk volna a kütyüjei között, részletesen átbeszélve az olyan fontos dolgokat, mint a varázslat tettenérése.

– A fejemben te óriás voltál – kezdem lassan. – De most annyi idős vagyok, mint te voltál, amikor a Lunáról ketten útnak indultunk. Nem hibáztatlak, Cassius. Magam sem tudom, hogy neveltem volna fel magamat – sóhajtok, de a többit képtelen vagyok elmondani. A félelem és a feszültség csomóra kötötte a lényem.

– De most kaphatunk egy második esélyt – mondja. – Mármint ha elfogadod Diomédész javaslatát, Lysander.

Elborul a kedvem.

– Ó.

– Arról is beszélnünk kellene.

– Hiszen igazából emiatt jöttél. Miért is ne? Beszéljünk róla.

– Azt is elmondom majd, hogy igazából miért jöttem. Ha ott tartunk. Tudod, hogy szeretlek. De félek is, testvérem. Olyanok vesznek körül, akik megrémisztenek, Lysander. Engem nem ismernek. És azt sem tudják, hogy mi ez közöttünk – int kettőnkre. – De még ha tudnák is, darabokra szaggatnának engem. Ha az okaimat nem is tiszteled, tiszteld legalább a kockázatot, amit vállaltam.

– Igaz. Nagyon igaz.

– Diomédész elmondta, hogy mit fog javasolni. Kikérte a véleményemet. Mondtam neki, hogy jól gondolja. Hogy fontos neked a becsület. Hogy helyesen fogsz cselekedni. És átadod nekik Atlast.

– Becsület. Ha sokszor kimondod, elég ostobán hangzik. Mentség lehet bármire, miközben csak játsszuk, hogy bármit is megóv. De azért csak van. Egy érzés, hogy mi a helyes, és mi a hamis és kétes. Abban viszont igazad van, hogy fontos nekem. Van bennem egy késztetés, vagy inkább kétségbeesés, hogy becsületes maradjak. De nemegyszer tapasztaltam, hogy olyan, mintha cápák között vágnám fel az ereimet.

– Én is cápa lennék?

– Nem. A cápáknak nincs ennyire jó haja – mondom. Nagyot nevet, de az én mosolyom halovány. – Nem lehet, Cassius. Nem fogadhatom el a javaslatot.

– Te vagy Lysander au Lune. Ha te nem teheted, akkor ki?

– Ezt nem értheted – csattanok fel. – Minden alkalommal igyekszem helyesen cselekedni.

Egyre hevesebben dobog a szívem, de nincs megállás.

– A Perem hőseként léptem fel, pedig nem vagyok az, Cassius. Imperátornak mondanak, pedig nem vagyok az. Lehetnék. Azt hiszem, tényleg tudnék segíteni az embereken. – Elhallgatok, nagyot nyelek, a helyzetem számomra is egyértelmű. – Csak… csak egy bábu vagyok. Soha nem is voltam más. Vagy bábu, vagy rab, vagy kis kedvenc. Octaviáé, Atalantiáé. Atlasé. Ez a találkozó… könnyen lehet, hogy Atlas rég értesült róla… az őreim szimatoltak. Demetrius és Markus…

Ahogy Atlas egyre jobban betölti a gondolataimat, egyre nehezebben kapok levegőt. Remegni kezd a kezem. Ilyesmi csak egyszer történt velem, még nagyon régen, Octaviával. És azért az egyért meg is kaptam a Pokolszéket. Az majd megszabadít a remegéstől. Amikor a székből kiszálltam, nyugodt voltam. Azután egy idő múlva feltűnt, hogy nem emlékszem a szüleimre. Ökölbe szorítom a kezeimet, de nem múlik a remegés.

– Atlas visszajön. Ha tényleg tudja, ha csak gyanít valamit is, rab leszek. Mindenféle szerekkel meg fájdalommal bénít meg. Ért hozzá. Ha szerencsém van, akkor egyszerűen megöl, és egy másolatot tesz a helyembe. De nem így lesz, jól elszórakozik majd velem. Darabokra fog szedni. Megöli Cicerót, Exetert, Pythát, Horatiát. Mindenkit, aki fontos nekem. A Pretoriánusaim nem védenek meg, akik a Porvetőre a kíséretemben jöttek, egytől egyig szörnyetegek. Százakat ölnek meg, és versenyeznek. Folyamatosan számontartják, ki hol tart. És fogadásokat kötnek rá. Igazából őt szolgálják, nem engem. Istenítik. Hazafinak nevezik. Én meg? Én csak egy elkényeztetett palatinuszi kis pöcs vagyok a számukra. A szemük láttára fog megnyúzni, és ők tisztelegnek neki.

Megmarkolja a vállamat, nagyon erős.

– Akkor öljük meg együtt. Azt kérdezted, hogy miért jöttem ide. Öljük meg azt a szart – mondja, nekem meg ömlik a könnyem. – Megmondtam, hogy segíteni jöttem. Tegyük meg, amint leszáll, Lysander. Szabadítsunk meg téged. Elég az alakváltásokból, elég a kompromisszumokból. Végre az lehetsz, aki lenni szeretnél.

Valahol a távolban ajtó szisszen, összerándulok. Cassius biztosan tart.

– Lysander? – Pytha hangja.

– Nem biztos, hogy ő az – hadarom.

Cassius olyan szeretettel néz rám, hogy a remegésem is abbamarad.

– A nappaliban vagyunk – szól hangosan, hátra se fordul. A keze a beretvájára csusszan, az arca megkeményedik.

– Minden príma? – kérdezi Pytha. Mikor Cassius a szememben megpillantja a tükörképét, elengedi a kardmarkolatot, de csak akkor fordul Pytha felé, amikor biccentek.

Cassius felkapja a kapitányomat, és úgy pörgeti körbe, mintha a hugicája lenne. A hatalmas ölelésében Pytha olyan, mint valami kisbaba. Ragyogó arccal húzódik el tőle, rám mosolyog:

– Isteneknek hála. Nem öltétek meg egymást. Megkérdezted tőle, Cassius?

– Most az előbb.

Pytha meghajtja a fél térdét, és két kezébe fogja az arcomat:

– Mondd, Holdfiú, hogy igent mondtál neki.

– Nem haragszol rám?

– Csak azt kívánom, hogy bár elmondtad volna korábban. Segíthettem volna. Ha tudtam volna… de nem számít. Véget vethetünk az egésznek. Meg tudjuk csinálni, Lysander. Együtt meg tudjuk.

Elhatalmasodik rajtam a szorongás. Atlas eddig arra szolgált, hogy mindent elrendezzek, de mások is vannak a képletben.

– Rhone-t is el kell takarítani. Mert ha nem sikerül…

– Sikerülni fog – nyugtat meg Pytha. – Ha hárman együtt csináljuk. Hogy is ne sikerülne?

84

Lysander

17B HANGÁR

A három fekete éjRaptor beérkezik az űrből. Nem adnak le rádiójeleket, sötéten utaznak, a szárnyak végén izzó vörös távmérőket leszámítva. De azokat is csak az utolsó utáni pillanatban kapcsolják be.

Ahogy ott állok a kihalt hangárban Markus, Drusilla és négy másik hű gyilkos között, azokat a távmérőket Atlas szemeinek látom. Éjjeli, mindentudó izzás. A saját csapdám nyílásában ülő csaliként zsákmánynak érzem magam.

Pytha tudta, hogy Atlas melyik hangárba fog megérkezni, mert a nap folyamán valaki kiemelte a rendszerből. Állítólagos áramkimaradás. Tele van szétlőtt és megrongálódott, nagyjából használhatatlan harci gépekkel, amelyeket majd a Narancsok alkatrészekre bontanak, hátha úgy hasznukat lehet még venni.

A csípőmön ott függ a beretvám. Bal karvértemen az égiszem nyugszik. Nincs semmi szokatlan a fegyveremben. Legszívesebben az impulzusVértemet is magamra vettem volna, de Atlas azt egyből gyanúsnak tartaná. Egyáltalán miért jöttem ki elé. Azt mondta, hogy a kaszárnyában találkozzunk, ahol gyakorlatilag hozzáférhetetlen. Csak azért hozott Drusilla és Markus magával, hogy a híres „információmat” átadhassam. És hogy végre leszálljak róluk.

ImpluzusVért helyett skaraBőrt húztam a fehér egyenruhám alá, a kezem izzad a báránybőr kesztyűben. Csak a Szellem Szemének köszönhetem, hogy nem gyöngyözik a homlokom. És belefeszülök, hogy ne akarjam a szememmel felkutatni, hogy hol lapulhat a hangárban Cassius.

Mert itt van.

Valahol a sérült sárkánySzárnyak és felszerelések között. Vagy esetleg fent a fejünk felett, a magas mennyezet félhomályában. Jobb, ha nem tudom. Félek, hogy Atlas azon nyomban leolvasná az arcomról.

Az éjRaptorok szisszenve hatolnak át a hangár légkörét szegélyező impulzusMezőn. A burkolatuk idegen, ütött-kopott, égésnyomoktól tarkított. Megállnak a levegőben, egymás mellett lebegnek előttünk morogva, embernagyságú ágyúkkal, mintha arra várnának, hogy térdet hajtsak nekik. Végül teljesen egyszerre landolnak. A pilótafülkék alól rámpák bomlanak ki, hogy kibocsássák a gyomrukból emberi rakományukat.

De egyikből sem száll ki senki.

Kattanva láthatatlan zavarMező borul fölénk.

Rájött.

Nem, dehogy. Csak óvatos. Nehogy bárki felvehesse, hogy itt van.

Számítottam erre.

Eltelik pár perc. Leküzdöm a kísértést, hogy a nyakamba kapjam a lábaimat, és meneküljek. Bárcsak hagytam volna, hogy Pytha felrobbantsa a gépét, mielőtt leszáll. De én mindenáron óvatoskodtam. És milyen jól tettem. Mert most, tetemes késéssel egy negyedik éjRaptor bukkan elő az űr sötétjéből.

Ez ám az óvatos ember, nem mondom.

Miután ez is földet ér a hangár biztonságában, akkor szállnak ki a gépekből a Gorgók. Egy húskampó-specialista Szürke lép le a jobb szélső madárról, kezében puska. Arcát félig kötés takarja, a haja és vele a fejbőre is hiányzik, ami megmaradt, az vörös és hámlik. Úgy mosolyog rám, mint egy sírból kiszállt szellem: félig szörnyeteg, félig katonai fanatikus. Több Gorgó is előbújik, hozzák a felszereléseiket és a sebesülteket. Kábé harmincan vannak. Akármivel is találkoztak az Orpheusz holdon. Atlas nem túlozta el a rájuk váró veszélyeket.

Kevés olyan van köztük, akinek nincs szemmel látható sérülése. A legtöbben végtagokat veszítettek, sokan érkeznek kauterKötésben. Hacsak nem maradtak fenn néhányan a gépeken, alaposan megcsappant a számuk, közel nyolcvanszázalékos lehet a veszteségük. Atlas halálkommandójának nyomorúságos állapota önbizalmat ad: mégsem sérthetetlen ő sem.

A vert seregben a vezér után kutat a szemem, reménykedem, hogy ő maga is súlyosan megsebesült. De csalódnom kell. Mind a négy végtagja a helyén van, ahogy kiszáll a negyedik gépből. És nincs rajta vértezet.

Nincs rajta vértezet.

Fekete gyakorlóruhát visel, csak egy impulzusPajzs-generátor pihen az övén. Nagydarab Szürke nőnek segít egy hordágyon fekvő férfit lecipelni. A vállán biztonsági szállítótáska. Viszket a szemem, annyira szeretném megbámulni, keresztüllátni a védőburkolaton, de ez tiltott gyümölcs, még ránézni is bűn. Atlas egyből megérzi magán a tekintetemet, a feje úgy fordul felém, mint valami bagolyé, egyenesen belenéz a szemembe. Hátrakiált az éjRaptorba, és a nehéz csizmacsattogástól elnehezül a szívem: Rhone igyekszik le a rámpán teljes Pretoriánus-vértezetben. És Atlashoz hasonlóan a haja szála se görbült.

Hát hogyne, hiszen ő csak az előre küldött fogadóbizottság volt, nem kísérte el a küldetésre. A szeme végigseper a hangáron, a sok döglött gépezeten és felszerelésen.

Vajon tudják? Nem. Mindig mindent így vizslat.

Még fiatalabb voltam, amikor egyszer azt mondta nekem, hogy bárkivel találkozom is, mindig legyen vésztervem arra, hogy hogyan végzek vele, ha arra kerülne sor. Az eltéréseket kell keresni a mintázatban, mert az jelezheti, hogy csapdát állítottak. Ő is éppolyan veszedelmes, mint Atlas, pláne ebben a fegyverzetben.

Atlas átadja a hordágyat egy Gorgónak. Rhone-nal együtt lépnek hozzám.

– Elkéstél – fogadom.

Legyél öntelt, de csak józan mértékkel. Igazi palatinuszi pöcs, aki megtanulta, hol a helye.

Egyikük sem felel. Rhone pár méternyire megáll, odabiccent Drusillának és Markusnak meg a többieknek. Azok tisztelegnek, Atlasnak hosszasan. Flavinius tekintete a vesémbe hatol. Kedvesen elmosolyodik.

– Hallom, látogatód akadt.

Bólintok.

Atlas közvetlen előttem áll meg, a vállán ott van az a bizonyos csomag. A szeme cikázik, mindent felmér, információt gyűjt. Rajtam meg sem áll.

– Mondtam, hogy a kaszárnyában várj. Markus kavarta meg a parancsaimat?

– Én mondtam neki – felel helyettem Markus.

– Probléma adódott. Nem várhattam – mondom.

– Itt hagytam neked citrommal a szájában a malacot, ki is sütöttem szépen – sóhajt. – Neked csak meg kellett volna enned.

– Diomédész életben van.

– Igen, Markus jelezte.

Eddig még véletlenül sem nézett volna a szemembe.

Tudja. Vagy nem. Olyan, mint aki totálisan kimerült.

– Rosszul sült el a lakoma – mondom, és a pillantása végre megtalálja a szememet. – Fá meghalt.

A hallótávolságon belül tartózkodó – vagyis rendkívüli hallásuknak köszönhetően az összes – Gorgó megtorpan, és felénk fordul.

– A katonák előtt jössz a dolgainkkal? Kapd össze magadat! – szól rám Atlas.

Rhone villámgyorsan veszi a lapot.

– Rakodjatok ki, futólépésben. A sebesülteket vigyétek az orvosiba. Zuhanyozzatok, kajáljatok, kényeztessétek a testeteket. Megérdemlitek, Légiósok. Egész hátralévő életetekre megérdemeltétek. Mondom futólépésben!

Ezek szerint sikerrel járt a küldetésük. Talán Eidmi van abban a csomagban Atlas vállán?

A Gorgók a parancsnak engedelmeskedve elhagyják a hangárt. Atlas le nem venné rólam a szemét. Nem kell sok idő, és leleplez. Csakis a kimerültsége és a küldetése rendkívüli fontossága szolgál némi haladékkal. És az egyetlen mentsváram, ha azelőtt feltárom neki az igazságot, mielőtt még bármit kiszimatolna. Lassan kell előtárnom, de nem annyira lassan, hogy elveszítse az érdeklődését. És mindennél fontosabb, hogy itt tartsam, amíg Pytha jelt nem ad.

Miután az utolsó embere is eltűnt, hátralép előlem, és lehorgasztja a fejét. Hullafáradt, de ez most inkább a tisztelet és a mélységes bánat jele.

– Tudtad, mi történt Fával. Ezért fújtad le a támadást – mondom ki.

– Pontosan. És a TestVértnek is vége. A mintázat változott.

– Sajnálom. Tudom, hogy közel álltak hozzád.

– Van más is?

Hátrapillantok Drusilláékra.

– Hagyjatok magunkra.

Markus Atlasra néz parancsért, de az csak a fejét rázza, hogy maradjanak csak.

– Ők mind a Zéró része – mondja. – Mi van még, Lysander? Szeretném végre lerúgni a csizmámat.

– Fát Darrow ölte meg.

Rhone-ra néz, nagyot sóhajt:

– És még azt hittem, legalább lezuhanyozhatok, mielőtt valaki egy újabb kupac szart lapátol a nyakamba.

– De legalább megerősítették – grimaszol Rhone együttérzőn.

– Erről is tudtál? – kérdezem.

– Gyanítottam. Amikor egy Obszidián görbe pengét lát, rögtön farkast kiált. Miért most kell ezt megtudnom, Markus? – kérdezi. De szerintem hazudik. Szerintem rég pontosan tudta, hogy Darrow keze van az eseményekben.

– Én erről nem is hallottam – vágja rá Markus egyszerre aggodalmasan, hogy csalódást okozott Atlasnak, és szemrehányón, hogy eltitkoltam előle a hírt.

– Te hogy értesültél róla, Lysander? – szegezi nekem a kérdést Atlas.

– Diomédésztől, ő mondta el, miután betoppant az Árnyak oszlatására.

– Igazad volt. Raa valóban velük volt a Nixoszi-szigeteken – szólal meg Rhone.

Leküzdöm a késztetést, hogy a bejárat felé pillantsak. Pytha nem láthatja, mi történik idebenn a hangárban. A zavarMező miatt senki sem láthatja. De zöld fénnyel fogja jelezni, ha tiszta a terep. Az a fény látszani fog a hangár impulzusMezeje felett, mert az vezetéken kapja a jelet. Elképzelem, ahogy ül a rendszerben, figyeli a folyosókon a liftek felé igyekvő Gorgókat, majd jó mélyen leviszi őket a hajó gyomrába, miközben azok a fáradtságtól figyelmetlenné válnak, és csak a forró zuhany, az étel és a kívánatos test melege jár az eszükben. Miért kell ehhez ennyi idő? Lehet, hogy elakadtak valahol? Vagy Pythát kizárta a rendszer?

Ne változtass pályát. Bízz a csapatodban.

Több időre van szükségem. Meg kell szabadulnom a plusz hat Szürkétől.

Még Pytha zöld jelzésével is nehéz ügy lesz ez.

Atlas indulna.

– Találkoztam Darrow-val – dobom be.

Atlas megáll, visszafordul.

– Találkoztál vele? Személyesen?

– Diomédész vitt el hozzá – bólintok.

– Gyerünk, mondd már – néz rám újraéledt figyelemmel. Most először kerültem a fókuszába, és be is rezelek rögtön, hogy beindítottam a gépezetet, ami mindjárt megrág és kiköp. Összefüggéstelen rendszertelenséggel bombáz kérdésekkel, semmi sem következik semmiből, csakis az a lényeg, hogy Atlas felvázolhassa magában a mentális szerkezetet, és olyan információkat is kipiszkáljon belőlem, amelyekről én nem is sejtem, hogy hasznosak lehetnek. Olyan érzés, mint amikor az embert elkapja, maga alá rántja, és megpörgeti egy óriáshullám.

– Csak hárman voltatok? Ki távozott először, te vagy ő? Úgy láttad, hogy itt maradt a holdon? Nem volt zöldes színű az ajka? Jellemezd a hangszínét. Azt mondod, sáros volt a csizmája. Milyen sár volt az? Talán egy barlangból származhatott? Porként ült meg a csizmáján, és csak később változott sárrá a nedvességtől, vagy eredetileg volt sár, és az kezdett rászáradni? És a sarkán vagy inkább a lábfején láttad? Mert az meredek lejtőt jelent. Keletről jött.

A pillantása Drusilla mögé pattan, egy Pretoriánusra.

– Az embereim kimerültek. Nem bánnád, Rhone? Hálával tartozom. Marcellus, jelentkezz Flaviusnál, mondd meg neki, hogy vigye Camillust és a Triászt a felszínre. Darrow bizonyára a magtárból jutott el a szentélybe, kelet felől, úgy három egész egytized kilométernyire. Ha most is ott van, ne bocsátkozzatok vele harcba, én vezetem a csapatot. Ha nincs ott, vegyetek mindenből mintát. Janust is vigyétek magatokkal, jusson be annak a hálózatnak a teljes kameraanyagába. Egy irányra vagy fémmintára van szükségem. Rádiót senki se használjon – int a kezével, és egy Pretoriánussal megint kevesebb.

Öten vannak. De ez még nem zöld. Őrjítő a feszültség.

– Ezek szerint rájöttek, hogy közöm van az eseményekhez? – néz rám Atlas.

– Igen. Diomédész és Darrow azt akarja, hogy fogjak velük össze Atalantia ellen. Azért küldtek hozzád, hogy megöljelek.

– Figyelj, Lysander, ez most fontos. Mit feleltél az ajánlatukra?

– Hogy talán.

– És hagytak szabadon távozni? – ráncolja Rhone a homlokát. – Nem ejtettek foglyul?

– Jól csinálta. Nem hittek volna neked, ha igent mondasz, Lysander. Ha meg nemet, akkor most nem vezethetnénk őket az orruknál fogva. De így a kezünkben vannak – karol belém Atlas. – Ügyes voltál. – Elenged, mosolyog. Majd könnyedén hozzáteszi: – És tudnak az Orpheuszon tett látogatásomról? Eidmiről tudnak?

– Igen – hazudom, és közben hagyom, hogy lássa, hogy hazudok, mert így azt hiheti, a saját pecsenyémet sütögetem, de nincs jobb esélyem. Ahogy belém karolt, érezte a skaraBőrt az egyenruha alatt.

Még mindig nem zöld. Mindegy.

Dupla vagy semmi.

Leguggolok, előrántom a beretvámat. Életemben nem láttam még Rhone-hoz hasonlóan gyors mozgású harcost. Atlast leszámítva. A kezét sem látom szinte, ahogy az impulzusPajzs-generátorra csap, és kardot ránt. Tisztában vagyok azzal, hogy ellene esélyem se lenne, nem is vesztegetem rá az első mozdulatomat sem. A mögöttem álló Szürkékre megyek.

Ugyanebben a pillanatban tőlünk negyvenméternyire úgy tízméteres magasságban felpattan egy mozgásképtelen háborús szörnyeteg pilótafülkéjének a teteje, és Cassius nehéz impuzlusPuskával tüzet nyit Atlasra.

Ahogy nekimegyek a Szürkéknek, aktiválom a bal karomon a kékes fényű égiszt. Méteres kék pajzs izzik fel a balomon, legalább oldalról védve vagyok. Meg is kapom rá telibe Atlas első suhintását. Ennél többre nem képes, mert Cassius tűzereje a földre teríti.

Az én első suhintásom Markust éri a szeme alatt, a pengém áthatol a koponyáján, és átüti Drusilla fejét is épp ugyanazon a ponton. Mögöttük a másik három Pretoriánus a létező legjobb Szürke harcosok a világokon, de támadásom gyorsasága és hevessége váratlanul éri őket. Rájuk vetem magamat, és két pontos döféssel hárommal kevesebb Pretoriánus van a rendszerben. De én sem úszom meg áldozatok nélkül.

Lövés kapja el a bal lábamat hátulról, a térdem megroggyan, a becsapódás ereje a levegőbe emel és megpörget. Két másik löveg a jobb combomon, közvetlenül a térdem felett talál be. Elterülök a földön, az oldalfegyveremért nyúlok. Rhone sorozata majdnem tökéletesen kettévágja. Csak a skaraBőr és a tölténytár akadályozza meg, hogy ne vágja ketté a lábamat is. De még így is döbbenetes a fájdalom. Fél pillanatig vagyok a padlón, aztán feltornázom magamat a Pretoriánus testek közül. Ahogy felnézek, a Cassius lövedékei alatt botladozó Atlast látom vagy tízméternyire.

Hét majdnem tökéletes találat éri Atlas pajzsát, kékeszöld tűzburkot lobbant köré. Nem engedi el a pajzsot, bár alatta lángolhat a bőre.

Rhone menti meg az életét: a pisztolyával veszi tűz alá Cassius lövészállását, miközben a bal kezével puskát ránt. Úgy vált egyik fegyverről a másikra, mint ahogy a víz áramlik a kőbe vájt ereken. Sárkánysisakja a fejére siklik, harcra kész.

– Eliminálás engedélyezve? – üvölti Rhone.

– Engedélyezve – feleli Atlas. – Váltás.

A pajzsa visszahűlt, amíg Rhone fedezte, így most Atlas Cassius után veti magát.

Rhone átvált rám, lőszert cserélt, ez viszi a skaraBőrt. Az égiszem védelme mögött rohamozom meg a volt Duxomat, felugrom a levegőbe, és a fejem tetejét kidugom az égisz mögül csalinak. Közben váltom a pajzsot, és az égisz megfogja a két fejlövést. De Rhone töltényt vált ismét, trükkös lövéssel a lábam elé tüzel, a lövedék bepattan az égisz pereme alatt, elfütyül a két lábam között.

Újfent lövedéket cserél, egy lassan mozgó töltet kapja el az égiszem bal karimáját, megperdít, és mivel még a levegőben vagyok ugrás közben, fordulok az erővel teljes testtel, és épp előtte landolok, hogy a beretvámat átdöfjem az impulzusPajzsán és a vértjén, behajlított jobb combja kellős közepébe. Mielőtt azonban visszaránthatnám a pengét, a pajzsával hárító impulzust nyom rám a vértjével. Láthatatlan óriásököl csak a képembe, egészen elkábít, és hanyatt repülök, elterülök a földön.

A beretvám kicsúszik a kezemből, de a pajzsomat erősen markolom. Még fektemben hárítok vele egy sorozatot, gyorsan felpattanok, ám kissé szédelgek. Rhone-t a padlóhoz szegezi a beretvám, de nem akarja elengedni a fegyvereit, ezért oldalvást húzza le magát a pengéről, átvágva a combja izmát. Vér fröcsög a sebből, forró impulzusPajzsán sercegve párolog el.

A vértje és a pajzsa között vöröslő köd keletkezik, nem is lát egy ideig semmit. Vörös árnyként ereszti rám a következő sorozatot. Lebukom az égiszem védelmébe, három fejlövést is megúszok. Próbálok a közelébe férkőzni, a beretvámért vetődöm, még mindig a talajba döfve meredezik. Bukfencezve sikerül végre elkapnom a markolatot, és ahogy talpra állok vele, egyből szúrok Rhone feje irányába. Hárít a puskájával, és még két vágásomat ártalmatlanítja.

A kardcsapások nyilván nem használtak a puskának, mert félrehajítja, és közelharcba bocsátkozik. Ami egy Szürkének Arannyal szemben soha nem okos döntés, leginkább halálos próbálkozás. De Rhone ti Flavinius nem az a fajta Szürke. Csípést érzékelek a jobb mellkasomban, és ahogy lepillantok, egy tőrt látok markolatig döfve a mellembe. A bordáimon akadt fenn a penge. Rhone a másik kezével torkon ragad, pontosabban ököllel akarja összezúzni a légcsövemet, de én behúzom a nyakamat, hogy az államat érje az ütés, és közvetlen utána a másik könyöke a halántékomat kapja el. Ugyanakkor a lábával próbál elkaszálni, tiszta kravat-mozdulattal. Én nem ugrom félre, hanem belelépek a mozdulatába, és a térdemmel erősen felrúgok a gyomorvértjébe. Pajzsából bénító elektromos ütés szalad végig a lábamon. A rúgásom ereje azonban a levegőbe emeli, repül kicsit, majd négykézláb landol, akár egy macska. A törött puskát vágja hozzám. Félrecsapom, és épp csak sikerül elkerülnöm egy savtasakot, amivel a visszavonulását fedezi. A sav lyukat mar a padlóba, és finom permetként szitál kettőnk között a levegőben.

Megkerülöm az oszlopot. Felszínesen kapkodom a levegőt, vért nyelek. A rekeszizmom lángol. Kilyukadt a bal tüdőm.

Tudom, hogy Rhone igazából távolról veszélyes, ezért nem hagyom elhúzódni, megrohanom, a gyorsaságommal és a tömegemmel próbálok fölébe kerekedni. Ügyesen tart magától távol, a gravCsizmájával fel-fellendül a magasba, hátraszökken előlem. Közben újratölti a pisztolyát, és folyamatosan tűz alatt tart. Az égiszem mögé húzódom, de a sorozatok nagyon furcsa hatással vannak a pajzsomra, túlságosan gyorsan túlhevül. Hányféle lövedéke van ennek?

Fogalmam sincs, hogy áll Atlas és Cassius. A helyzetem egyre reménytelenebb. Túl sokáig nem maradhatok az égiszem mögött, így is vörösen izzik, bal alkaromon beleolvasztja a bőrömbe a skaraBőrt. Nincs lehetőségem visszafordulni egy Pretoriánus-pisztolyért. Torokszaggató fájdalomüvöltéssel lendülök előre az égiszem mögül, és a beretvámat gerely módjára hajítom Rhone felé.

A jobb vállán találom el, a becsapódás ereje a levegőbe rántja, egész testében megpördül. A pajzsa szikrát hány, majd az egyik éjRaptor oldalához vágódik. Lecsusszan a törzsön, rá a szárnyra, én utánavetem magamat, de időközben magához tért. A pisztolyát elhagyta a becsapódáskor, de a vértjében van beépített revolver, és a jobb vállából kitépte a beretvámat, azt markolja a jobbjában. Toppant egyet a bal lábával, a csizmából felrepül a bal kezébe egy tőr.

Ugatva ront rám.

Vérveretes borzalom.

Fegyvertelen vagyok, fejvesztetten keresek valamit, végül a szárny alatt a földön meglátom a pisztolyát, és mielőtt még elérne, levetem magamat. Futtomban kapom fel a pisztolyt, lebukom, megfordulok, és meghúzom a ravaszt, épp ahogy rám veti magát. Az impulzusPajzsát kinyírom, és mélyen elbukfencezem a saját beretvám suhintása alatt, amivel a fejemet próbálta lecsapni. A háta mögött fordulok, kirúgom a lábait. Vértes ellenféllel szemben a legokosabb lábra menni, mert ha kibillen az egyensúlyából, a vért súlya csak nehézségeket okoz. Kis híján a lábszárcsontom bánja, de legalább sikerül kibillentenem, imbolyogni kezd, mindjárt eldől. Ez azonban nem akadályozza abban, hogy a beretvámat ostorként megcsattintsa, és kitépje vele a kezemből a pisztolyt.

Nem először van a kezében beretva. És nem is másodszor.

Hogy a pisztolyom is oda, elhátrálok a közeléből. A szememet célozza az ostorcsapással, közben visszakézből hajítja a kést. Észreveszem, és elkapom, ugyanabban az ütemben hajítom is vissza, bele a képébe. A fegyvert forgató kezével hárít, én pedig közben megrohamozom.

Rettenetes ellenfél bármilyen távolságból, de közelről talán a tömegemmel felülkerekedhetek. Mielőtt még alkalma nyílna a beretvával támadni, megütöm, és a földre viszem. Ahogy a földön birkózunk, sikerül kitépnem a beretvát a kezéből, és félrehajítom. Kifogyott a pengékből, viszont ő kerekedett felül. Jobb kezével a nyakam felé öklöz. Bal alkaromat éppen időben kapom a torkom elé, hogy a vértje alól kiugró tőrt megállítsam. Azt a vérveretest! Még egy? Ez a tőr gyémántélű, úgy viszi át a skaraBőrt és az alkaromat, mint a vajat, kis híján a szememet is kiszúrja.

Ugyanazzal a karommal blokkolom a második döfést is, ezúttal a karomon keresztül átszúrja az arcomat. Behatol a szájüregembe, átvágja a fogaimat. A hegye megcsiklandozza a szájpadlásomat. Majdnem sikerül végeznie velem, csak az ereje hiányzik hozzá. Kirántom a karommal a pengét az arcomból, átfordítom az alkaromat, és a mellkasába döföm, leszorítom, és egész testemmel átfordulok, hogy végre én kerekedem felül. Összekaszabolt bal karomat a mellén tartom, a jobb térdemmel fogom le a másik kezét. A jobb kezemmel tapogatózva keresem az elhajított beretvát. Végül nem a markolatra sikerül ráfognom, hanem a pengére, búcsút is mondhatok a kisujj és a gyűrűsujj legfelső percének.

Egyszer csak megszűnik az ellenállás. A gravCsizmája gázt ad, a csípője megemelkedik, és lelök magáról. A lendülettől átbucskázom a feje felett, átszúrt alkaromból kiszabadítom a tőrt. A lendület szerencsémre a beretvám felé röpít, és ahogy elnyúlok, a csonkolt kezemmel elkapom a markolatát, aztán kaszáló mozdulattal csapok magam mögé. A kezem ellenállásba ütközik. Feltápászkodom, visszafordulok, és azt látom, hogy Rhone egy hosszú fekete tűt szorongat acélöklében. Megpróbál felém lépni, de nem tud. A beretvám a vádliját metszette át a gravCsizma felett.

Nyögve dől oldalra, és terül el nagy csattanással. Botladozva indulok felé, ő meg rákként vergődve próbál hátrálni. De még így is veszedelmes. A fekete tűt hajítja felém. A beretvámmal sodrom félre. Csak az istenek tudják, mivel volt bevonva. A mellére taposok.

– Ha Aranynak születtem volna, a fogaimmal szaggatlak darabokra – röhög. – Semmi Silenius. Vére. Semmi…

Háromszor döföm keresztül a sárkánysisakját és vele a fejét. Még Rhone ti Flavinius sem éli túl, ha háromszor keresztüldöfik az agyát. Vért és fogakat köpködök a mellkasára. Aztán otthagyom, hadd rángatózzon halódó teste. Felveszem a véres padlóról a pisztolyát. A combján találok újabb tárakat, újratöltök.

Bénultan, kettős látással botorkálok Atlas és Cassius felé. Az elején Rhone eléggé eltrafálta a lábaimat, ettől nehezen járok. Az arcomból szivárog a vér. A bal kezem rondán össze van szurkálva, szalagok is szakadtak benne. Minden lélegzetvétellel habos vért érzek a számban. Az előttem zajló táncba képtelen lennék beállni, elvéteném a lépést.

Atlas és Cassius halálos küzdelmet vív. Cassius jobb keze sehol, a ballal küzd. Mellvértjén három mély vágás. A vértje szikrázik, elektromos kisülések csapnak fel belőle. Atlas arca vérvörös folt, a fele fejbőre leszakadt, és a fülére csüng, a bal lábát húzza maga mögött, a mellén három hosszú vágás éktelenkedik. Cassius fényes beretvája és Atlas fekete hastája pillangótáncot jár a levegőben, követni se lehet. Egyébként is túl messze vagyok. Célra emelem a pisztolyomat, de nincs tiszta szög, Cassius minduntalan útban van. Közelebb botladozom. A bal szememmel is történhetett valami, nem tudok fókuszálni.

Cassius áll nyerésre, bár a vértjével nem stimmel valami. A hátulját sav vagy valami más marta szét, kezdi beadni a kulcsot. A sisak fel-le siklik. Végül lekapcsolja, és egy széles suhintással megpróbálja derékban kettévágni Atlast. Ő azonban átszaltózik a csapás felett, Cassius vállán támaszkodik meg ugrás közben.

És fejjel lefelé röptében lefelé szúr egyet, a bal vállán találja el Cassiust, átdöfi a vértet is. Kéttenyérnyi mélyen fúródik bele a tőr a húsba, és ahogy Cassius épp fordul, beszorul. Atlas nem tudja visszarántani, hárítja ellenfele két döfését, visszaugrik, és kitépi a kést Cassiusból, visszahúzódik, és ellenfele feje felé szúr. De ez csak figyelemelterelés, mert egy gyors mozdulattal megperdül, és alulról felfelé döfve Cassius szívére megy.

Cassius azonban még sebesülten is összpontosít, fegyelmezetten védekezik. Atlas hastáját lecsapja a földre, rátapos a penge végére, közben bal kézzel ellenfele fejére támad, az utolsó pillanatban ostorrá alakítja a pengét, és a rugalmas acél Atlas nyakára tekeredik.

Csoda szép.

Atlas megmerevedik. A hastája a padlóba szorult, a nyaka Cassius béklyójában. Mindketten lihegve kapkodják a levegőt. Csak most veszem észre Atlas felhólyagosodott bőrét. Szó szerint megfőtt a pajzsa mögött, amikor Cassius tüzet nyitott rá. Cassius nem meri levenni róla a szemét.

Megfordulok, körbenézek a hangárban. Csend van. A zavarMező még aktív.

Megkaptuk a zöld jelzést. Bárcsak Pytha is látná. Hiszen győztünk. Győztünk. Cassius felé botladozom, a padlót fürkészi a tekintetem. Hol van?

– Dobd el a fegyvert és térdre – utasítja Atlast Cassius. Aki azonban nem engedelmeskedik. – Lys? – kiált oda nekem, amikor meghallja a lépteimet. A lábaim kezdik feladni, görcsbe rándulnak. Térdre rogyok. – Minden príma?

– Príma – felelem.

– Flavinius?

– Halott. Öld meg Atlast.

És meglátom, ott a csomag, amivel Atlas visszatért. Félúton Cassius és közöttem.

– Öld meg – ismétlem.

Atlas úgy pillant rám, mintha a féreg lennék az almából, amit éppen evett.

– Kérdezd Lysandert a fegyverről – mondja.

– Milyen fegyverről? – kérdi Cassius.

– Sileniuséról. Biológiai. Eidmi. Bármilyen Színt célba lehet venni vele. Amelyiket csak akarod. Bármelyik…

Főbe lövöm Atlas au Raát. A szeme felett véres masszává változik a koponyája. Megint lövök. Lép egyet, aztán eldől. De unott mosolya változatlan. Rajtam nevet.

Várom, hogy valami szörnyű történjen. Megrohanjanak a Gorgók. Szétrobbanjon a Fényhozó. Kígyók törjenek elő sziszegve Atlas testéből. Vagy mérges gáz. De nem történik semmi. Egyszerűen csak meghalt. És most halott. Kicsit hihetetlen volt számomra, hogy őt is el lehet pusztítani. De most látom az agyát a véres masszában, és így kezdem megszokni a gondolatot.

A pisztolyt nem eresztve feltolom magamat a földről, és a csomag felé támolygok. Nagy súly gördült le a vállamról, és most a helyébe egy még hatalmasabb telepedett. Cassius különös arckifejezéssel fordul felém.

– Lysander.

– El kell menned, nehogy bárki meglásson.

A tekintete a csomagon, de nem vagyok tőle messze. Csak néhány lépés.

– Lysander. Állj.

Csoszogok tovább.

– Vidd az egyik éjRaptort. Mondd meg Diomédésznek és Darrow-nak, hogy elvégeztetett. – Vért köpök. De a látásom tisztul. – Ha átvettem az irányítást a hajón, tudatom veletek. És akkor… beszélhetünk a feltételekről.

A lábam előtt hever a csomag. Lehajolok, kicsatolom. Résnyire kinyílik, de nem merek hosszasabban foglalkozni vele. Mert Cassius figyel. Felegyenesedem. A szívem nehéz, hiszen Atlas még utolsó szavaival is viszályt szított.

– Mivel tért vissza Atlas, Lysander?

– A békével.

– Ezt mondta neked? Mi ez, Lysander? Eidmi. Nyelvészeti tanulmányaim nem voltak olyan alaposak és kiterjedtek, mint a tieid, de nekem ez nagyon úgy hangzik, hogy „eszem” – lép felém. A beretvája véres és ismét egyenes a baljában.

Egy töltött pisztoly hatszáznyolcvan grammot nyom, avagy egy örökké tartó megbánást. Rhone súlyosan húzza le a kezemet. Fel van töltve vértütő lövedékkel. Mutatom Cassiusnak, ő is látja.

Meglepett nevetés szakad fel belőle. Gyötrelmes a pillantása, nem hitte volna, hogy elárulhatom. Pedig soha nem állt szándékomban bántani őt, ahogy Glirasztészt sem. Soha, de soha. A háború azonban a dupla vagy semmi játéka. Ha egyszer belendül, akkor nem remeghet meg a kezed, különben minden hiába volt.

Cassius lenéz a vérre. A hullákra. Levágott jobb kézfeje is a földön hever. A csomagra pillant a lábam előtt. És átjárja a rémület.

– Csak eszköz voltam neked? De miért? Ezért? Hogy kiszabadítsd magadat, és rám foghass mindent? Az Árulóra?

– Igen.

Meging, körbenéz, mint aki halálos sebet kapott.

– Lysander… én azt hittem… hogy mi ketten… én… hittem benned.

– A saját elképzeléseidben hittél. Nem vagyunk testvérek. Te menj jobbra, én megyek balra. Szállj be egy éjRaptorba, repülj el innen. Élj. Menekülj. Én nem tudok, nekem nem lehet. És nem is akarok. Uralkodó leszek. Igazságos Uralkodó. És kiigazítok mindent, ami tönkrement. Viszont ami már nem tud működni, azt el kell takarítanom. A megosztottságot. – Taszítok egyet a csomagon a lábfejemmel. – Ezzel.

– Az ott egy biológiai fegyver – összegzi.

– Nem hagyhattam Atlas birtokában – bólintok.

– De ha nálad van, úgy biztonságban van?

– Ha nem én, akkor megszerzi valaki más. És akkor inkább én – fejtegetem. – Nem én kezdtem ezt a háborút. Mindig próbáltam helyesen cselekedni. Akkor miért ne lehetne nálam?

– Miért nem bízom benned, Lysander? – mondja. – Ha ideadod, egy éjRaptoron elviszem egyenesen a szörnyetegre – int a fejével a Jupiterre. A Gázóriás a hangár ajtajában feszülő impulzusPajzs mögött kavarog. – Megszabadultál, Lysander. Nem vagy senki bábja. Együtt legyűrjük Atalantiát. Ez nem elég?

– Ideje indulnod, Cassius.

Hosszan méreget.

– És ha nem megyek?

– Azzal a halált választod.

Elkeseredetten inog meg.

– Nem, Lysander, te választasz. Éppen ez a lényeg, nem? Hogy te választasz. Csak a trón számít? Fontosabb még azoknál is, akik szeretnek?

– Menj, Cassius!

– A fegyver nélkül nem.

– Ez nem lehet vita tárgya. Tizenhárom méternyire vagy tőle. A vérted bedöglött, én pedig eltökéltem magamat. És tizenkilenc löveg van a pisztolyomban.

– Mi lett a…

– Menj – fogom rá a pisztolyt.

Úgy mered a pisztolyra, mintha váratlan betolakodó lenne. Az arca elborul, majd hirtelen felkacag.

– Nevetséges vagy. Én végül úgyis híresebb leszek nálad. Cassius au Bellona, a férfi, aki megölte Rettegést.

– Menj. El. Cassius. Kérlek.

– Úgysem ölsz meg. Ahhoz túlságosan is szeretsz. A bűntudattal nem élhetsz együtt.

– Valahogy majdcsak elviselem.

Szomorúan néz bele a szemembe:

– Nem, nem fogod. De ha valóban a bűntudatnak kell megsemmisítenie, hát leszek én az oka, testvérem – mosolyog rám vágyakozva. – Emlékszel, amikor elmesélted, hogy Octavia soha nem engedte, hogy édességet egyél? Utána az első adandó alkalommal elvittelek az Eroson abba a cukorkabirodalomba, és teletömtem kredittel a zsebeidet. Milyen arcot vágtál, amikor azt mondtam, hogy azt és annyit összevásárolhatsz, ami csak befér az Arcsiba…

Nagy levegőt vesz, kifújja. Megigazgatja a vértjét, és megmarkolja a beretvát.

– Ne csináld, Cassius – figyelmeztetem.

– Nem tehetek egyebet. Cassius Bellona vagyok, Tiberius és Julia fia, Darrow testvére, a Napköztársaság Hajnal Lovagja, és a becsületem makulátlan.

Aztán rám ront.

Nem elég gyors. Sebesülten és bedöglött vértben hogy is lehetne. Viszont nagyon eltökélt és bátor és kemény és okos és nem fél semmitől. Abban a pillanatban nincs benne olyan, amit ne csodálnék, lenyűgözőnek látom minden porcikájában. Vértes karjával fedezi a fejét, és tiszta erőből támad. Átgondoltan tüzelek, nyitott szemmel, közben az orromon át, nyugodtan lélegzem, ahogy Rhone-tól tanultam. Először keresztülrohan a tűzön, és később sem torpan meg, csak jön, botladozik, emeli a lábát, míg végül üres a táram, és akkor imbolyogni kezd. De nem dől el. Cassius au Bellona soha nem dől el.

A beretvája hegye alig kétujjnyira remeg a szívemtől.

Bár rommá lőttem, még így sem tudom megállapítani, hogy azért nem öl-e meg, mert nem tud, vagy mert nem is akarna. És azt sem tudom eldönteni, hogy azért tárja-e szét a karjait, hogy magához öleljen, vagy egyszerűen csak a halálba dől. De akkor görcsös roham szorítja markába valaha olyan erős testét. A beretva kiesik a kezéből. Zuhantában kapom el, elfektetem a földön, reménytelenül várok még egy utolsó szót. De halott. És mosolyog.

Megszűnik a világ körülöttem. Egy fekete ajtót látok. Egy kéz nyomja be. Fénypászmák között egy széket látok odabenn, rám vár. Egy kisfiút látok azon a széken, a lába nem ér le a földre. A kezében gyertya, mélyen beszívja a levegőt, és elfújja a lángot, és a fénypászmák is kialszanak.

Csend honol a hangárban. Ahogy megfordulok, nyikorog rajtam a tönkrement skaraBőr. Egymagam maradtam. A fájdalmam olyan hatalmas, hogy a sérüléseim kínja enyhülést hoz benne. Csend van, de életemben most először teljesen szabad vagyok.

Most, hogy megint lehetek kedves, gyöngéden emelem meg Cassius testét. Alatta hever a csomag, a megoldás minden békétlenségre és széthúzásra. Életem leghatalmasabb rettegése hatalmasodik el rajtam hirtelen, a halálban is unottan mosolygó Atlasra pillantok. Mi van, ha üres a táska? A pisztoly még mindig a kezemben van. Különös, azt hittem, hogy teljesen kiürítettem a tárat. Pedig maradt benne egy utolsó golyó. Magam mellé teszem a fegyvert, és kinyitom a csomagot.

Vércsíkot hagyok magam után a folyosókon, ahogy botladozom. Megnyomom Küber hívóját.

– Szükségem van rád, Küber.

Előttem Narancs szerelő áll az egyik teremben, döbbenten mered a sérüléseimre. Cassius beretvája áll ki a mellkasomból, a szívem felett, ahová magam állítottam. A Vörös tűzoltók, akik a 17B hangárba száguldanak, hogy eloltsák a bizonyítékot megsemmisítő tüzemet, megtorpannak, ahogy meglátnak vértől borítottan.

– Gyilkosok… – sziszegem. Az arcomon a sebből ömlik a vér. A Vörösek óvón körbefognak, emberi pajzsként állnak körül. Ekkor visítani kezd a riasztó. – Vigyetek… biztonságba – nyögöm, és elzuhanok. A Vörösek elkapnak, visznek. A többiek Légiósok gyanánt állnak körülöttem alakzatba, hogy biztonságban legyek. Rohannak velem a folyosókon, kétségbeesetten kiáltoznak, hogy mindenki adjon utat, míg végül felbukkannak a Pretoriánusok is, és utasítják őket, hogy tegyenek le.

A Vörösek először nem hajlandók engedelmeskedni, ordítva követelik a katonáimtól a választ, hogy miért nem vigyáztak rám. Ez is része volt a tervnek, mindenképpen kínos helyzetbe kellett hoznom a testőreimet. Ez szinte ugyanolyan fontos volt, mint az, hogy Atlas hulláját a tűz beazonosíthatatlanná marcangolja. Ha azt akarom, hogy őreim ne lássanak át rajtam, meg kellett őket aláznom, alkalmatlan ostobáknak kellett beállítanom, akik megint cserben hagytak. A Vörösek csak akkor csitulnak el, amikor magam kérem őket erőtlenül, hogy adjanak át az embereimnek. Hálásan intek köszönetet a kezemmel, ahogy a Pretoriánusok rohanvást biztonságba visznek.

Demetrius fut elénk, és kis híján nem hagyja, hogy bevigyenek az orvosiba. Rettenetesen magasodik elénk, de utána mégiscsak engedi, hogy bemenjünk. Miután egy orvosi ágyra fektetnek, Coriolanus és a többi embere az egységből körbeáll, áthatolhatatlan kordont alkotnak.

– Mi történt? – faggat Demetrius.

– Gyilkosok. Egy halott. Talán több. Nem egyedül jöttek – nyögök kínszenvedéssel minden egyes szót. A szám alig engedelmeskedik. – Találd meg őket, Demetrius. Megölték őket. Rhone-t és Atlast. Markust. Drusillát.

Demetrius tekintete elsötétül, a halál néz rám belőle. Látom, hogy gyanakszik rám, de előbb lefolytatja a nyomozást, és ha bűnösnek talál, le fog sújtani rám az a halál. De most azonnali bűnhődést keres:

– Kik?

– A Raa-herceg… Porjárók. Keresd meg őket. Végezz velük.

Céltudatosan kiviharzik, egysége a nyomában. Remélhetőleg soha többé nem kell viszontlátnom. Miután az orvosok eltávolították Cassius beretváját a mellkasomból, Küber bukkan fel mellettem. Kiparancsolom az orvosokat a szobából.

– Szükséged van rám, dominus?

– Védelmezőm, Küber – húzom le a szám magasságába, és suttogok a fülébe. – Merénylet. Államcsíny. Biztosan éreztél valamit. A testőrségen belül.

Érzem, ahogy szíjas vállában megfeszülnek az izmok. Bólint.

– A Phoboszon a köpenyemben volt. A méreg. Rhone mérgezett meg – nyögöm. A szeme acélosra vált. Most minden bizonnyal arra az orvlövészre gondol, aki miatt nem csatlakozhatott a kíséretemhez, és nem tarthatott velem a Porvetőn. – A Rettegés Lovagjának dolgozott. Irányítani próbáltak engem. Nem tudom, bízhatok-e bárkiben is.

– Bennem, dominus. Én vagyok a pusmogód.

– Köszönöm, Küber. Ha erre fény derül, a testőrségem megsemmisül. Vannak megbízható embereid?

Bólint.

– Demetriust és a kohorszát ki kell iktatni. Ugyanazok a peremi gyilkosok végeznek velük, akik engem is megtámadtak. Igen? – Ismét bólint. – A C blokk harmincegyedik szintjén Gorgók rejtőzködnek, azokat is tüntesd el. Tartóztasd le Pytha kapitányt, de neki ne essen bántódása. Megteszed ezt nekem? A testőrségért?

– A Tizenhárom te magad vagy – feleli. – Demetriuséknak lassan vagy gyorsan legyen vége?

– Gyorsan. Amikor csak lehetséges.

Majdnem elmosolyodik nagylelkűségemen.

– És még valami, Küber. Lehajítottam egy fekete táskát a hangár szemétledobójába. A tizenkilencedik szinten lesz az újrahasznosító szalagon. Az első dolgod az legyen, hogy megszerzed azt a táskát, és a lakosztályomba viszed. Ott rejtsd el jól.

– Úgy lesz minden, ahogy óhajtod – tiszteleg, és távozik.

Az orvosok visszatérnek.

– Csakis azokat a sérüléseimet kötözzétek be, amelyeket mindenképpen muszáj – utasítom őket. – Szövetségeseim és a legénység lássa az állapotomat. Nem szépítgethetjük tovább az igazságot.

85

Darrow

ALKONYAT ÉS PIRKADAT

Hamarosan itt a télvirág éjjele, és nekem egyéb sem jár az eszemben, mint Cassius odafent a Fényhozón Lysanderrel. Gaia tucatnyi Porjárója kísér Plutosz légifolyosóján, onnan nézegetek felfelé a Fényhozóra. Lándzsahegy formája kissé torzul, mert a város felett ismét üzemben a pajzs. Persze nem százszázalékos minden, évek kellenek majd ahhoz, hogy a Fá okozta károkat helyrehozzák.

Az Ió lassan befordul a Jupiter árnyékába, a romokban álló városfal elsötétül. Csak Démétér Kertjei ragyognak változatlanul, mesterséges napjai sugározzák a fényt a törékeny gyümölcsösökre, gabonamezőkre és a mindent behintő ezüst párára. A távoli űrkikötőtől a citrusligeteken át az istennő kőszoknyájának ráncáig a messzeségben menekülttáborok sorjáznak egymás hegyén-hátán. Úgy tudom, a Kertekben a föld alatti felsőbb szinteket is megtöltik.

A plutoszi Démétér, a várostól északra magasodó hatalmas kőszobor félig a művelés alá vont vulkán oldalába olvad, arcán közönyös kifejezés. Bal kezével gabonaköteget szorít a mellére. A jobbját hosszan maga elé nyújtja felfelé fordított tenyérrel. A tenyerében európéi nikkelből épült egyszerű kör alakú, ezüstös fényt ontó épület kuporog. A porköpenyes Holdurak molylepkék gyanánt röppennek fel a városból, vagy ereszkednek alá hajóikról, hogy Diomédész hívására részt vegyenek a csúcstalálkozón.

De még a szépség is értelmét veszti, amikor valaki, akit szeretsz, veszélyben van. Az élet illékony kincse többet ér kőnél, országoknál és elveknél.

A szobor tövében, a plutoszi mezőgazdasági központ egyik hivatalában, a főTermesztő irodájában a Porjárók magamra hagynak, csak kettő marad hátra az ajtóban az őrzésemre. Gaia a nap hősével vár rám egy egyszerű fogadószobában. Diomédész és a nagyanyja házi szőttesből varrott ruhában fogad, a Gaiáé barna és arany, az unokájáé viharszürke, egyetlen dísze egy sárkánykitűző és a hivatalát jelző villámok. Az öregasszony az ablak mellett egy párnán kuporog, a kinti gabonamezők látványába merül, felém se néz, amikor belépek.

A doboz Fá fejével az egyik széken hever. Pürphorosz Gaia ölében. Nem esik jól a látvány, hiszen az a penge mintha az enyém lenne, és enyém minden, amit szimbolizál, a Leányok, akiket úgy érzem, meg kell védenem. Vajon mit szólnának, hogy a fegyver, melyet ők kovácsoltak, éppen annak az asszonynak az ölében pihen, aki fél életében a Krüpteiát működtette? Gaia sokak szemében a Perem zsarnokságának másodlagos, ám annál meghatározóbb bástyájának megteremtője. Abban biztos lehetek, hogy ezt Athéné is így gondolja.

– Van hír Lysanderről vagy Cassiusról? – kérdezem rögtön.

– Egyelőre semmi – feleli Diomédész.

Egyre jobban aggódom. Az Adomány Házára pillantok.

– El fogunk késni a saját csúcstalálkozódról – jegyzem meg. – Mert azért még részt veszünk rajta, igaz?

Diomédész nem válaszol.

Gaia a fejével a Démétér tenyerében csücsülő épület felé biccent.

– Ötszáztizenkilenc éven keresztül ült össze minden új ciklus kezdetén az ecclesia az Adomány Házában. Emlékszem, anyám egyszer elvitt oda kislány koromban. A lépcsőkön ülve hallgattam, ahogy a termelők az új termésről vitáznak, hogy hogyan forgassák a vetéseket, hogyan trágyázzák a talajt. Eddig soha még nem adott helyet háborús tárgyalásoknak. Diomédész említette, hogy miféle triumvirátust akar a Lune-nel közösen életre hívni.

– Talán nevezhetjük béketárgyalásnak is – jegyzem meg. – Még életünkben bevégezhetjük a háborúskodást. Feltételezem, hogy Diomédész részletesen beszámolt a terveiről, és hogy milyen feladatokat ró rám és Lune-re. Támogatsz bennünket?

Gaia törzse derékból félig felénk fordul. Az arcán undor ül:

– Nem.

Diomédészre nézek. Neki ez nem újdonság. Elképesztő.

– A szavadat adtad, Diomédész…

– Diomédész a Perem Birodalom szolgája. Személyes garanciái és a becsülete másodlagos a kötelességei mellett – feleli az asszony. – Romulus fiam pontosan tisztában volt ezzel, mégis hazudott a bűneidről, hogy ne lépjünk be a háborúba, Darrow. A Birodalom érdekében hozott szégyent önmagára. És ugyanezt megteszi Diomédész is.

Kiszalad alólam a világ. Gaia nem engedi, hogy kiálljak a csúcstalálkozó pódiumára.

– Hagynád, hogy Atlas megússza ezt – suttogom. – Képes vagy benyelni az egészet.

– A Volk megfizet bűneiért. A Leányok terroristák. Lune majd szépen elpusztítja őket. Én pedig téged – jelenti ki. Diomédész arcát fürkészem, vajon szégyelli-e magát. Nem adja jelét.

– Atlas a felelős több millió birodalmi polgár haláláért.

– Igen – bólint az öregasszony.

Jaj, ne. Ne.

– Rég tudtál róla.

– Elátkozott asszony vagyok, amiért a fiam Rettegés. És hogy úgy hasonlít rám. Túlzottan érzelmes. Szenvedő lélek. De teszi, amit tennie kell. Ahogy én is teszem, amit tennem kell. Ezt ő maga mondta nekem, amikor meglátogatott börtönömben, ahová a hadúr ölebe dugott. Ez volt ugyanis az ő bosszúja. Amikor őt küldtük túszként Lune udvarába, nem búcsúztam el tőle. Nem bírta a szívem és a lelkem. Mindössze azt mondtam neki, mielőtt elvitték: „Tedd a kötelességedet.”

Olyan érzés, mintha fuldokolnék. Ez a vénséges öregasszony pusztítja el mindenkimet, minden szövetségesemet, az enyéimet, miközben ő maga meg sem éri azt a jövőt, amit tőlünk elvesz.

– Te vagy a Raa-Ház matrónája, a Holdtanács tagja. Kötelességed van a néped felé. Egy újabb hazugság árnyékát vonnád a holdjaitokra? És ami még ennél is rosszabb, az unokádtól várod el, hogy cipelje ennek minden terhét? Mondd csak, Gaia, mit érzel majd, amikor végignézed, hogy gyalogol a Sárkánysírba Diomédész, ha a hazugságra fény derül? Amikor végignézed, hogy pereg semmivé az élete, mint a saját fiadé, Romulusé – mondom, és nem bírok magammal, nevetnem kell.

– Viccesnek találsz bennünket?

– Dehogy. Tragikusnak – nézek Diomédészre. Egyszerűen képtelen vagyok megérteni.

De ő a nagyanyját nézi.

Gaia meglóbálja Pürphoroszt.

– Mi kell ahhoz, hogy egy ilyet mesterien forgasson az ember, Darrow? – krákogja, de a kérdése költői, nem ad esélyt, hogy válaszoljak. – Fájdalom. Fegyelem. Áldozat. Mi a Krüpteiánál a saját eskünket előbbre valónak tartjuk annál, ami a Holdurak egyezményeiben áll. Mert a mi küldetésünk és feladatunk, hogy fenntartsuk a rendet szféráinkban. És a rend alapja a rang. A hierarchia.

– Bármennyire nem tökéletes a Köztársaságunk, azt megmutatta, hogy ennek nem feltétlenül kell így lennie – felelem.

– Tizenkét év! – vihog. – Tizenkét év háborúban. Mi több mint fél évezrednyi stabil kormányzást tudunk magunk mögött, fiam. A ti törékeny kis kísérleteteknek egy éve sem maradt. Azt hiszed, az Aranyak a probléma? Hahhh. Minden emberi civilizációban, ami valaha csak létezett a nap alatt, volt valamiféle rend és hierarchia. Az ember alaptermészete, hogy mindig felfelé tör. Ha azonban nincs rögzített plafon, akkor előbb-utóbb mindenki azt fogja gondolni, hogy neki kell mindent megszereznie. És mi lesz ebből? Bizonytalan szerkezet, ami örök háborúban áll önmagával. A források tébolyult felzabálása, a természetes élőhelyek, a világok, a szépség kizsákmányolása. A te Köztársaságod meg a szabadpiac megerőszakolja a természet szentélyeit, kipusztítja a ritka fajokat, elfogyaszt, felfal mindent, amit hosszú korok rendje felépített – villan rám dühödten a szeme. – Huszonegy holt nyelven beszélek, szféráink vadvilágának minden élőlényének nevét tudom, fejből felmondom a Birodalmunk minimum százharminc városának teljes kalóriafogyasztását. Egész életemet a társadalmi szervezés tanulmányozásának szenteltem, megismertem az emberiség történelmét, és azt mondod, egy Vörösnek, aki öt holdat nem képes megnevezni Iliumban, ugyanakkora szava legyen a kormányzatunkban, mint nekem? A demokrácia azt adja az embernek, amit az akar, fiam. A hierarchia pedig azt, amire szüksége van. Rendszert és reményt, hogy talán nem dönti romlásba a saját ostobasága. Atlas fiam tudja, hogy a hierarchia iránti kötelességem feljebb való minden másnál. Még a Birodalom függetlenségénél is, ami pedig szívem leghőbb vágya. Ezért is számolt be nekem személyesen az itt végzett tevékenységéről. Tisztában van vele, hogy hallgatni vagyok kénytelen. Azzal is tisztában van, hogy tudom, micsoda káosz uralkodna el világunkban, ha kiszivárogna, mit tett. Még egy ajándékot is megajánlott nekem, hiszen Fá megsemmisíti a Leányokat. Utolsó szava az volt hozzám: „Tedd a kötelességedet, anyám.”

Diomédészre meredek. Az arca kifürkészhetetlen.

– Ezt nem engedheted, Diomédész. Nem mehetsz ebbe bele. Nem lehetsz ennyire romlott…

Gaia szerelmesen néz az unokájára.

– Diomédész a Birodalom, az ősei és a hierarchia szolgája – nyújtja át neki Pürphoroszt. – Ereiben Akari vére csordogál, ezért azt fogja tenni, ami a kötelessége, amire felesküdött. Hallgatni fog, a nemes cél érdekében elviseli ennek az undorító hazugságnak a súlyát. És végez veled. Itt és most.

– Hát a vendégjogaim?

– Ettél kenyeret? – kérdi.

Majdnem újra felkacagok. Valami szarveretes gyakorlati csűr-csavar miatt fogok meghalni?

– És akkor mi lesz azzal az esküddel, amit nemrég tettél, Diomédész?

– Az alkalmas pillanatra vártam, hogy közöljem nagyanyámmal. És ez a pillanat most jött el – szólal meg végre Diomédész, majd a két őrhöz fordul: – Távozzatok.

Kivárják, hogy Gaia is rábólintson erre, csak azután hagynak bennünket magunkra.

Akkor Diomédész mélyen belenéz a szemembe, és Pürphorosz ostoracélját a saját nyakára tekeri. A kard markolatát a nagyanyja kezébe adja, majd letérdel elé. Gaia döbbenten mered rá.

– Ez meg mit jelentsen?

El vagyok ragadtatva, csodálattal nézek Diomédészre. Egy tiszta, becsületes ember.

Felnéz a nagyanyjára:

– Az Aranyak cserben hagyták a népet, nagymama. A Magban és itt egyaránt. Minthogy mi még a saját véreinktől sem voltunk képesek megóvni a népünket, Arész Leányai tették meg helyettünk. Hogy lennének éppen ők terroristák? Csak az Európén milliók életét mentették meg. Mentették a civileket, menedékbe vezették az ártatlanokat, és részt vettek a Fá elleni csapásokban. Amikor védekezni kellett, kérdés nélkül ott voltak az első sorokban, és az életüket adták. Felesküdtem, hogy megvédem őket, hogy ügyüket a magam ügyének vallom. Ma este, miután Hegemónná választanak, az égető ügyeinkkel fogok foglalkozni, de idővel dolgozni fogok a hierarchia lebontásán. Megreformálom a törvényeinket, felszámolom a Krüpteiát. Magad mondtad. A Mag Akhilleusz-sarka a mohóság, a miénk pedig a büszkeség. Mindkettőt unom, ahogy a nép is. Az Aranyak kudarcot vallottak. Rendre valóban szükségünk van. De nem arra a rendre, ami ide juttatott bennünket.

Gaia elborzadva pillant maga köré, nyitná válaszra a száját, de Diomédészt elkapta a beszélhetnék. Soha nem láttam még a beszédben ilyen megállíthatatlannak.

– Nem fogom lenyelni Atlas förtelmes hazugságát, és Atalantiához sem vágok jó képet, amikor neki milliók élete puszta játék csupán. Akari az Aranyakat filozófus-királyoknak szánta, és valaha talán azok voltunk. De ma csak a kincsünket féltőn őrző sárkányok vagyunk. Intelligenciánk, élethosszunk, erőszakosságunk tekintetében talán mások felett állunk, de emberiességünkben semmiképp. Jóval azelőtt kudarcot vallottunk, nagymama, hogy Atlas a nyakunkra szabadította hadurát. Jóval Rhea előtt. Középkori torzszülöttek vagyunk. Tiszta szívemből szeretlek téged, de a jövőtől rettegő múltat testesíted meg, ami számomra elfogadhatatlan. Ha tehát igaz az, hogy az ifjak nem taníthatják az öregeket, csakis az öregek okíthatják az ifjakat, akkor inkább ölj meg, mert én ezeket a leckéket hallani sem bírom.

Ha bárki más vágta volna le ezt a szónoklatot Gaiának, szembekacagta volna, de Diomédész más kategória, ő nem a tanmesék embere. Az asszony arcán a megütközést hitetlenkedés, majd borzadály, aztán harag, végül a teljes megsemmisülés követi. A nyomorult gyász kiáltása szakad fel torkából. Könnyek patakzanak a szemeiből.

– Nem, Diomédész. Nem. Nem!

Elhajítja a hastát, és megpróbálja felrángatni az unokáját térdeltéből, de mintha egy üllőt próbálna kimozdítani a sarkaiból. Diomédész visszanyomja a kezébe a fegyvert.

– Elég ebből, Diomédész. A lány miatt, igaz? Miatta lettél ilyen. Kertünk kígyója miatt. Aurae. Megbabonázott. – Pofon csapja. – Ébresztő! – Pofozni kezdi. – Elárulod minden ősödet. A családunkat elpusztították. Te vagy a jövőnk!

– Az vagyok – bólint Diomédész. – Ezért higgy nekem. Méltó leszek Akarihoz. Megvédem a népünket. Rendet teremtek, de a saját módszeremmel.

Gaia felpillant a mennyezetre, mint aki az égieket kérdi, hogy miért mérik rá még ezt a csapást is. Azután megkeményíti magát, az unokájára néz, hüvelykujját Pürphorosz pengevisszarántó gombjára teszi, mint aki elszánta magát, hogy lefejezze a saját unokáját. Diomédész szomorúan néz rá, de nem hajlandó engedni, nem alkuszik, meggyőződése acélos, és amikor erre Gaia is rádöbben, megtörik. A fegyver kihullik a kezéből, ő maga pedig a földre omlik.

Diomédész letekeri a nyakáról a hasta pengéjét, és magához húzza a nagyanyját. Valamit suttog a fülébe, és az öregasszony a mellkasába temeti az arcát. Az elmúlt hónapok vagy talán évtizedek minden fájdalma felszakad belőle. Törékeny teste rázkódik egy ideig, azután elcsendesül. Pár perccel később Diomédész felsegíti a földről.

– Kezdődik a csúcstalálkozó. Szükségem lesz a támogatásodra, nagymama. Családunknak feladata van.

Gaia szeme vörös a sírástól. Leszegi a fejét, nem mozdul.

– Nagymama.

– Hallak.

– Segítesz?

– Nem tehetem… de nem szegülök ellened.

– Az nem elég – jelenti ki Diomédész, kezébe fogja nagyanyja állát, felfelé billenti a fejét, a szemébe néz. – Miután a bátyám odaveszett az Iliumi Csatában, azt mondtad, ha eljön az ideje, kötelességem a helyébe lépni a Birodalom élén. Te vagy a Raa-Ház matrónája, de még ennél is több vagy. Te vagy a kapocs az előttünk járt generációkhoz. Kortársaid legjava rég porrá lett, elsodorták a történelem viharai. Neked azonban még nem jött el az időd, ragyogj hát fényesen előttem, nagymama. Kölcsönözd nekem bölcsességed, ravaszságod és hírneved fényét. Atlas azt állította, hogy kötelességed megtartani a titkát. Atlas tévedett. Nem a hallgatás a kötelességed, hanem az, hogy a hangodat hallasd.

Gaiát feltüzelik ezek a szavak és a mögöttük lángoló meggyőződés.

– Én kis viharom – simítja meg a férfi arcát. – Olyan régóta várom, hogy felismerd, erőd nem a karjaidban rejlik. Hogy ennek kell lennie… – Nagyot nevet. – Soha nem fogok egyetérteni azzal, ahogyan cselekedni akarsz. De… ez talán természetes is. Én az alkonyat vagyok. Te vagy a pirkadat. Én leéltem az életemet, elmondtam, amit mondani akartam. És mostantól neked segítek, hogy te is elérhesd, amit te akarsz. Apád és anyád is így akarta volna.

Kinézek az ablakon. Kint, a Kerteken túl teljes a sötétség.

– Télvirág éjjele van – szólalok meg. – Itt az idő.

– Akkor induljunk – mondja Diomédész. – És bíznunk kell benne, hogy Cassius és Lysander is eljön a találkozóra.

86

Darrow

TÉLVIRÁG ÉJJELE

Az Adomány Házának szónoki emelvénye alatti kis helyiségben várakozom. Időről időre a bejáratra pillantok, hátha belép rajta végre Cassius, kezében a dobozzal, arcán azzal a tökösen magabiztos vigyorával.

Ahogy múlik az idő, egyre nyugtalanabbá válok. A falakon át tompán hallatszik be, ahogy Diomédész a hallgatósága elé tárja a nagybátyja ármányos cselszövéseit. Alkalomadtán felmorajlik a kő a Holdurak dühétől. Majd csend, bizonyára a Hegemónt szavazzák meg éppen. Ujjongás rázza meg a mennyezetet, Diomédész hangja hallatszik, és haragos moraj, majd ismét ő. És csend. Egy pillanatra rá Diomédész lép a helyiségbe.

Tiszta fekete köpenyt visel, és egy fekete köves gyűrűt, melynek kövében por kavarog.

– Hegemón lettem. Itt az idő.

– Lysander és Cassius még nem érkezett meg – pillantok a helyiség másik ajtajára.

– Eredetileg szerettem volna egyszerre bemutatni a Holduraknak Atlas és Fá fejét, hogy egyik se lehessen fontosabb a másiknál. Mivel azonban Lysander késik, tiéd az elsőbbség.

– De beszámoltál arról, hogy Lysander szövetkezett Atlasszal?

– Igen, felfedtem előttük cselszövésüket minden részletében, és arról is beszámoltam, hogy milyen feladattal bíztam meg Lysandert. Arról is tudnak, hogy megmentetted az életemet, és hogy milyen hősiesen harcoltál az Európén. Azt azonban nem tudják, hogy mivel érkeztél – int a fejével az ölemben várakozó dobozra. – Jöjj hát – lép ki az ajtón, és hagyja nyitva maga mögött. Egy utolsó pillantást vetek még a másik bejáratra, azután megyek Diomédész után.

Diomédész beszéde kíséri lépteimet a kőalagútban.

– Aki vérét veszi ennek a férfinak, az az én véremet is veszi.

Tiszteletben tartom a Perem hagyományát, és nem viszem be a szent tanácskozásra a külvilág porát: az alagút végén kibújok a csizmámból, és papucsot húzok, mielőtt belépnék Diomédész mellé.

A szónoki emelvényen áll, kezében a hatalom jele, egy egyszerű fekete lándzsa. Akari Lándzsája. DuroÜvegből készült, hogy a háború veszélyeit szimbolizálja. Elhaladok az emelvény két oldalán strázsáló három Olümposzi Lovag tekintetének tüzében. Rendjük utolsó három túlélői lehetnek, Fá mindenki mást lemészároltatott. A padsorokban térdek ropognak és köpenyek suhognak, ahogy a Holdurak felemelkednek ültükből, hogy jobban lássanak. A padlót egy aranyvirág díszíti. Amikor erre a virágra lépek Diomédész mellé, tör nekem egy darabka kenyeret, és én megeszem. Miután a vendégrítussal végeztünk, biccent, hogy kezdjem.

A Holdurak vendége vagyok, ezért mindannyiuk felé fordulok. A háború megtizedelte a törvényhozó testületet és a katonakorú tagjait. Ugyanakkor nyilvánvaló, hogy Atlas azt akarta, rémtetteinek legyen közönsége is, mert van egy olyan benyomásom, mintha Fá támadása idején is épp üléseztek volna. Egyforma köpeny borítja mindegyikük vállát, mindegyikük kezében nehéz vasbot.

A botok egyetlen különlegessége a végükön található vaskéz, amely a markában tartja azt a szférát, amelyet a hordozója képvisel. Amilyen szigorúan semmitmondóak maguk a botok, olyan szépségesek és színpompásak a szférák ábrázolásai. Hiába gyalázatos társaság, a ködös arany tekintetükben és őszes hajukban van valami nemes. Miközben nem csupa öregről van szó, sőt igen sok közöttük a fiatal is, akik feltehetően sokszor a delegációjuk egyetlen túlélői, mert magukban üldögélnek. Nemes némaságban merednek rám, egytől egyig megvetően.

– Ismertek engem. A Marsi Darrow vagyok, a Köztársaság FőImperátora. Ajándékkal érkeztem hozzátok, hogy szívességet kérjek tőletek, és a megbocsátásotokért könyörögjek. Kezdem az ajándékkal – teszem le a padlóra a dobozt, és emelem ki belőle a harci vitézfarkánál fogva Volsung Fá fejét. Látványa úgy sodorja el a terem jeges hangulatát, mint egy Viharisten.

Egyetlen hang sem hallatszik. A nemes Holdurak egy magamfajta ellenség előtt nem szólalhatnak meg, de a szemükben végtelen megkönnyebbülés ül, ahogy Fá fejét méregetik. Vegytiszta, édes megkönnyebbülés. Gaia csapja elsőként botját a talajhoz. Nem kell sok, és az egész terem követi példáját, még a ganümédészi Codovanok is, akiknek a Kikötőit elpuszítottam. Mindannyian pontosan látják a tettem értékét, és nagyra becsülik az ajándékomat. Közel egy percen át ünnepelnek.

Amikor elcsendesül a terem, térdre ereszkedem, a Holdurak pedig visszaülnek a helyükre. Susognak a kövön a papucsok, recsegnek a térdek, suhognak a köpenyek.

– Ellenségeteket megöltem, ám ettől még ugyanaz vagyok, aki az Iliumi Csatát követően az ágyúit a Ganümédész Kikötői ellen fordította. Ezzel a függetlenségeteket biztosítottam, ugyanakkor sokezernyi polgárotokat pusztítottam el, és megfosztottam a Peremet legragyogóbb ipari létesítményétől és egy szebb jövő lehetőségétől. Szövetségesek voltunk, tettem becstelen bűncselekmény. Tudom, hogy arról nem is álmodhatok, hogy emberként valaha megbocsátotok nekem, azt viszont remélem, hogy népeink érdekében hivatalosan kegyelemben részesítetek.

Nincs bot, ami koppanna. Még Gaia sem fogadja el bocsánatkérésemet. A Köztársaság szenátorainak az álla is leesne ilyen hajlíthatatlan méltóság láttán. A nyers, mozdíthatatlan gőg mintapéldányai ezek az urak.

– Beszámoltam nektek arról, hogyan mentette meg életemet a Kalükénél ez a férfi, és hogy sietett Európé népének védelmére. Mégsem értitek, miért hívtam, hogy személyesen is álljon ki elétek – szólal fel most Diomédész. – Az ok ér a szemében annyit, hogy megkockáztatta ezt a látogatást. Bár ti bizonyára azt gondoljátok, hogy nincs ebben semmi kockázatos. Hiszen mi jól tudjuk, hogy az élete nincs közöttünk veszélyben. Ha a csatatéren találkoznánk vele össze, vagy hívatlanul osonna be termeinkbe, akkor természetesen kezünkbe adná életét. A Holdtanács vendégeként azonban, miután ugyanabból a kenyérből evett, amelyből ti magatok is ettetek, semmiképp nincs ez így. Az ő elképzelése szerint pusztán azzal nagy veszedelmet vállalt, hogy idejött közénk, hiszen ahonnan ő érkezett, ott egy ilyen helyzetben bárki szabadon levághatná őt a tetteiért, lecsaphatná a fejét. Mert ő az ilyen Aranyak ellen harcol olyan régóta, ő az efféle Aranyakhoz szokott. Ő maga a Mag-beli Aranyak zsarnokságának következménye és terméke. Bennünket nem ismer túl jól. Ami az ő és a mi szempontunkból is előnyös. Azért jött ide és vállalta a haragotokat, mert én a Hegemónotokként felajánlottam neki, hogy újítsuk fel a katonai szövetséget, melyet apám kötött a Lázadással.

Az eddig némán hallgató Holdurak vulkánként törnek ki. Diomédészre pillantok, ő szórakozottan rám mosolyog, int, hogy álljak fel. Gaiának biccent.

Az öregasszony lángoló indulattal pattan talpra, botjával az urak irányába hadonászik:

– Most ordítotok? Éppen te, Pynx, aki hanyatt-homlok menekültél el az Európéról, és hagytad sorsára népedet? Vagy te, Isegoras? Aki a Ganümédész pajzsa mögött lapultál meg gyáván? Most bátrak vagytok? Most, hogy Darrow levágta a szörnyeteget, és megmentette az Európét? Most, hogy az unokám leleplezte a háttérben mesterkedőt? Szégyen! Szégyelljétek magatokat! Hálátlan varangyok. Hallgattátok a bombázásokat. Hallgattátok népeink jajszavát. Most hallgassátok végig Hegemónotokat, akinek a testéről még le sem kopott a harc pora.

Azzal fortyogva ereszkedik vissza a helyére. Diomédész pedig nekiveselkedik a néma csendnek, melyet a nagyanyja szavai vájtak a terembe.

– Közel tizenkét éven keresztül élvezhettük függetlenségünket. Létezésünk hétszáz évéből tizenkettőben. És ezt a tizenkét évet annak köszönhetjük, hogy egy éledező mozgalommal és vele egy ifjú hadvezérrel szövetségre léptünk. Tizenkét évnyi függetlenséget kaptunk egy lerombolt kikötő áráért. Mutassatok nekem olyat, aki nem fizette volna meg szívesen érte ezt az árat.

Körbetekint. Ebben a pillanatban nem szónok ő, hanem kovács, aki a merev, hajlani semmi áron nem óhajtó vasat vizsgálja, hogy hogyan is fogjon hozzá. És most megmarkolja a fújtatót.

– Világaink törékenyek, a messzeségbe nyúlnak, természetünkbe ivódott a gyakorlatiasság. Leszámítva azokat az alkalmakat, amikor szándékosan nem óhajtunk azok lenni. Azért vagyunk most dühösek, mert az árat nem mi magunk szabtuk meg, nem mi mondtuk, hogy legyen, a kikötőket adjuk cserébe. Az a mi nagy büszkeségünk, hogy mindig van választásunk. Csakhogy az elzárkózás nem választás kérdése. Az a sorsunk. És ha most nem döntjük el, melyik oldalra állunk, mások majd meghozzák helyettünk ezt a döntést. Történelmünk és ez a… fondorlatos megszállás ordító bizonyíték erre. Ellenségünk változatlanul a Mag-beli Aranyak zsarnoki természete. Ezt ma Atlas és Atalantia testesíti meg. Ezért is ajánlottam Darrow-nak és Lysandernek, hogy lépjünk hármas szövetségre ellenük.

– Hol van hát Lune? – kiált egy Codovan nő. – Atlas, Lysander. Könnyű úgy dobálózni a neveikkel, hogy ők maguk nincsenek itt. Miért nem jött hát el Lune is, hogy felvállalja szégyenét, ahogy Darrow tette?

– Lune eltökélten tiszteli a Peremet – feleli erre Diomédész. – Barátként, szövetségesként hajózott ide. Nem kétlem, hogy ismét megmutatja nekünk, hogy becsületes, nemes férfi, aki egységre vágyik, nem pedig megosztottságra. Ha majd megérkezik, elhozza nektek a nagy bábmester fejét, hogy a bábja társaságát élvezhesse a halálban is – int Fá fejére. – És utána Darrow-hoz hasonlóan a bocsánatotokat fogja kérni, amiért engedményeket tett Atlasnak.

– És ez mikor lesz? – kérdi megint a Codovan.

– Hamarosan – pillant rám Diomédész.

Pillanatnyilag szinte egyébre sem tudok gondolni, mint hogy Cassius épp a Rettegés Lovagjával harcol odafenn. Az nem lehet, hogy ő is meg Diomédész is tévesen ítéli meg Lysandert, nem igaz?

– Én ezt nem értem – szólal meg most halkan egy kallisztói. – Akkor ne álljunk bosszút azokon az Obszidián vitézeken, akik gyilkoltak, gyújtogattak, elhurcoltak és megerőszakoltak, akit csak találtak? Az én holdam nem romba dőlt, hanem füstölgő hamu maradt belőle.

Diomédész fontolóra veszi a kérdést.

– Ha egy ellenség kuon ebet uszít rád, és az kitépi a májadat, és megöli barátaidat, akkor minden pénzedet és egész életedet arra szánod, hogy a kutyát elkapd és elpusztítsd? Vagy inkább az ellenségedet, aki a kutyát rád küldte? Ezt a támadást Atalantia rendelte el. Ő csalt minket bele ebbe a háborúba. Én a kuon ebet, a Volkot éppenséggel Atalantia ellen küldeném, és mosolyogva nézném végig, ahogy ízekre szaggatják.

– Vagyis egyszerűen csak felejtsem el, milyen sebet ejtett holdunk testén Darrow? – kérdi a Codovan.

– Ha meg akarod tartani a holdadat, okosabbat nem tehetsz – mondja most Gaia. – Mert Atalantia el fog jönni. Nem holnap és talán nem is holnapután, de amikor majd eljön, akkor megöl mindenkit ebben a teremben, aki nem hajt térdet és fejet előtte. Bár talán így is, úgy is megöl mindenkit, hogy a helyünkbe a saját kreatúráit ültesse, ősi otthonainkat valaki másnak adja. Mert neki nem kell megalkudnia senkivel. Mi nem vagyunk képesek egymagunkban kiállni ellene és legyőzni őt, ezért kell nekünk kompromisszumokat kötni.

Diomédész figyelme egy Zöld teremszolgára terelődik, aki jelez neki, ezért magához inti. A Zöld súg valamit a fülébe, és Diomédész a magasba emeli a kezét, csendet kér.

– A Fényhozó hídjáról jelentkezik valaki – jelenti be mosolyogva, és int a Zöldnek, hogy kapcsolja be a terembe a hívót. Áll a hátamon a szőr.

– Miért onnan jelentkezik be? – kérdem Diomédésztől. – Miért nem jön ide Lysander személyesen?

87

Darrow

CASUS BELLI

Életre kel a piramis formájú holokivetítő. A Fényhozó hídján több száz Arany veszi körül Lysandert, néhányukat felismerem. Ott van Cicero au Votum, Lysander jobbján áll, arcán megvetés. Lysander csupa vér és seb. Az arcán vágás, a mellkasát is megszúrták. Bal karja bénultan lóg, az arca feldagadt. De a legrémisztőbb benne a tekintete komorsága.

Testemet és lelkemet elhagyja minden remény és melegség. Valami hatalmas baj történt.

Ahogy Lysander beszélni kezd, az arcán ejtett vágáson át látszanak az őrlőfogai.

– Üdv néktek, Perem-beli testvéreim. Amikor segítségért kiáltottatok, a barátság, egység és becsület nevében habozás nélkül indultam hozzátok. Szövetségeseimet kértem, hogy tegyék félre múltbeli árulásotok emlékét, hogy felejtsék el, hogy a Raák mészárolták le a Kard Ármádiát Iliumnál Darrow-val és a Lázadással összefogásban. Hogy bocsássanak meg a Raáknak, akik lepaktáltak a Lázadással, hogy azok utána szabadon a Luna ellen fordulhassanak, és feldúlhassák a Társadalmat.

Diomédészre pillantok. Össze van zavarodva, de Lune még korántsem végzett.

– Szövetségeseim tanúbizonyságot adtak nemes természetükről. Megbocsátottak. Felejtettek. És útnak indultak. Életüket, népüket, vagyonukat kockára téve siettek ide a segítségetekre, a Mars ostromát is hátrahagyták értetek. És itt azzal szembesültek, hogy legnagyobb ellenségünk, Darrow ismét házatok vendége, és azon mesterkedik, hogy megint háborúba vigyen benneteket a Mag ellen. Én pedig a Kertekből rám küldött gyilkosokkal találom magam szemben, akik a saját hajómon támadnak rám. Testem a végsőkig törődött, életemet is csak egyik legnagyobb hazafink áldozatkészségének, a hősies Rhone ti Flaviniusnak köszönhetem. Szívem telve van gyásszal és borzongással, hogy éppen azt az embert külditek ellenem, akit valaha testvéremként szerettem. Nézzétek, mit tettetek.

Fentről egy test hullik alá, a nyakába hurkolt kötélen hintázik. Az ő nyakába. A testem megmerevedik. A bőröm borzong. A világ álomszerűvé tompul, a szavak tompán konganak. Minden kétdimenzióssá kopik, a testem inog, letaglózottan.

Cassius.

A mellkasom mindjárt szétrobban.

Szépséges bátor barátom úgy lóg ott, mint egy tetem a hentesüzlet kampóján. Teste csupasz, szétroncsolt. A két karja törött, a vére tucatnyi lőtt és szúrt sebből szivárog. Kardforgató keze hiányzik. A kéz, ami olyan gyakran nyúlt át a pilótafülkében felém, és szorongatta meg a vállamat. A kéz, ami megmarkolta a csuklómat, hogy kiigazítsa a beretvafogásomat. A kéz, amellyel ivott, és amellyel képzett szónok gyanánt gesztikulált, amikor beszélt. Könnyek folynak végig az arcomon. Mindenem sajog.

Meghalt.

Cassius. Halott.

Ez egy rémálom. Mindjárt felriadok az Arcsin az ágyamban, és ha kimegyek, ott ül majd a pilótafülkében. A számra tapasztom a kezemet, nehogy hangosan feljajduljak. Miért ment oda? Minek kellett odamennie? Miért nem várt meg a hajón, ahogy megbeszéltük? Micsoda veszteség! Épp csak visszakaptam őt. Másra se tudok gondolni, mint arra, ahogy ülünk egymás mellett az Archimédészen, és mondom neki, hogy ő a testvérem, és ő egyetért, és csak ül ott elégedetten. Mert mellettem biztonságban van. Miért ment oda? Nem akarok itt lenni. Otthon akarok lenni, Virginia karjaiban akarok lenni. Vagy fent a pilótafülkében vele. Az Európén kellett volna maradnunk. Harcolnunk kellett volna, ezerszer jobb lett volna, ha egymás oldalán veszünk oda a harcban. Bármennyi hajóról lemondanék érte. Mindent odaadnék, ha őt visszakapnám, az összes Holdurat is akár, mert egymaga többet ért, mint ezek itt együtt mindannyian.

Diomédész beszél, de nem hallom, mit mond. Dühös, soha ennyire mérgesnek még nem hallottam. Aztán felé fordulok, látom, hogy az ő arcán is folynak a könnyek. Lysanderre mutat épp.

– Hazug vagy, Lune! Üres szavaidból gonoszság csepeg. Beszéltünk Atlasról, magad ismerted be, hogy ő van a háttérben…

– Ki ne bólintana rá bármilyen mesére, csak hogy élve hagyhasson el egy megbeszélést, ahol Darrow is ott ül? Gyerekként csakis azért menekülhettem meg, mert Virginia kezébe adtam a Hajnal Jogart. Azt mondd meg most, hogy hol van Atlas? Csak nem az árnyékban sompolyog? Ezek szerint mindig mindenütt jelen volna? Mert a Lázadás folyton őt okolja minden rosszért, ami náluk esik. De egyetlen ember nem lehet ott mindenütt. Biztosan tudom, hogy Dél-Amerikában vezeti a hadműveleteket. És több száz tanút is hozhatok erről. Szövetségeseim pedig jótállnak a szavaimért és becsületemért. Darrow mérget csepegtetett a fületekbe, miközben méznek mondta. Tudom, hogy jó ember vagy, Diomédész, de ezúttal befolyásoltak. És veletek is ezt tették, nemes Holduraim. Ellenség támadt rátok, egy olyan ellenség, amely éveken át Darrow oldalán harcolt. A vezérük annak a férfinak az apja, akit Darrow a mai napig testvérének nevez. És akkor Darrow maga is megérkezik a semmiből, kiszabadítja Diomédészeteket a pusztulás előszobájából, majd pedig megmentőtökként tetszeleg.

Össze vagyok törve és undorodom. Beszélni sem tudok. De Gaia megteszi helyettem.

– Te nyomorult féreg! Görény – csattan a hangja. – Romlott zsarnok magva. Beszéltem a fiammal. Atlasszal. Belenéztem az arcába, és a saját szájából hallottam, mit tervez és mi fog történni.

– Azt mondod, Atlas követte el mindezt, utána leleplezte magát előtted és… te még mindig élsz? – ráncolja a homlokát Lysander. – Különös. Gaia, te kémek kéme vagy. Magad is láthatod, milyen nevetségesen hangoznak szavaid. Van abban a teremben valaki, aki nálad jobban gyűlölné a Magot? A férjedet a nagyanyám parancsára ölték meg, és nem egy rokonodat vele együtt, amikor fegyveresen lázadtak fel Uralkodójuk ellen. Mondjátok, urak, arra próbált rávenni benneteket, hogy lépjetek szövetségre Darrow-val?

A Holdurak összenéznek. Meg tudnám ölni az összeset. Diomédész int, hogy hallgassak. Nem mintha Lune mellett bárki más is szóhoz juthatna. Nézem, ahogy köpi a gyűlöletet a szája.

– Romulust rászedte Darrow. Diomédészt is rászedte. A Raák cserben hagytak benneteket, urak. Azért jöttem ide, azért siettem Ilium megmentésére, mert hiszek az egységben. Hiszek a reformokban, a békében, a köznép és a nemesek jólétében. Hiszek a rendben, és hiszek abban, hogy ha áldozatot hozunk, akkor elérhetjük. De hiszek a megbocsátásban és a türelemben is. Szövetségeseimmel megsemmisítjük a Volkot és az Európén a felkelőket, ezért nem kérünk tőletek semmit, elhajózunk utána békével. Semmit sem kérünk, csak annyit, hogy ti is adjátok bizonyságát annak, hogy a békéért készen álltok az egységre. Nem kérünk sokat, jó szándékaitokat egyszerűen bizonyíthatjátok: adjátok át nekem Darrow-t. Vagy fogadjátok a következményeket.

A Holdurak, akik eddig láthatóan fontolóra vették Lysander hazugságáradatát, és elfogadták, hogy megkérdőjelezze Diomédész becsületét, most megmutatják igaz természetüket. Egymásra se pillantanak, mégis egy emberként állnak fel az ultimátummal szemben. A büszkeség az ő nagy betegségük, de ez egyben a szépségük is.

Diomédész a nevükben válaszol:

– Darrow evett a kenyerünkből. Ő a vendégünk. Elutasítjuk ultimátumodat, Lysander. Lehetetlent vársz. Én egy másik ösvényt ajánlottam…

– Azt állítod, hogy a Rabszolgakirály mentett meg benneteket. Ám legyen. Akkor mostantól etessen is benneteket a Rabszolgakirály.

Vége az adásnak. A Holdurak állva tanakodnak, hogy mi a fene történt valójában. Én még mindig nem tértem magamhoz Cassius halálából. Az ordító hazugságok után Diomédész teljesen elképedve fordul felém.

– Lysander ismeri a szokásaitokat – nyögöm bénultan. – Azt is tudja, hogy van bizonyítékod ellene. Ez a beszéd nem a Holduraknak szólt, hanem a saját szövetségeseinek. Nekik kellett felmutatnia a casus bellit. Biztonságba kell helyezned a népedet. Ha lehetséges egyáltalán.

Lenézek a papucsos lábaimra. Körbe a sok papucsra. Összeszorítja a gyomromat a rémület.

Diomédész szóra nyitná a száját, de akkor elkerekedik a szeme. Sokkal több olyan ember kellene a világokba, amilyen ő. Mert ő nemes. És őszinte. Sajnos azonban a naivitása a gonosz legkönnyebb prédájává teszi. A Holdurak is naivak, hiszen még mindig abban a hitben élnek, hogy Lysander azért érkezett ide, hogy az ő jóváhagyásukat kérje. Mintha mások jóváhagyása bármit is jelentene annak, akinek holdTörője van. Pillanatnyilag még egyikük sem fogta fel, hogy Lysander csak egy kitűnő kifogást kreált magának, mielőtt háborús bűnre vetemedik. Diomédészbe akkor hasít bele a megértés, amikor a távolban fellobbanó fényoszlop visszatükröződik pupillája feketeségében. Ahogy követem a tekintetét, a télvirág éjjelének sírboltsötétjét merkúri nyáréjszaka világosságát idéző villanás oldja fel Démétér Kertjei felett.

Részecskeágyúk.

Démétér arany búzamezőit fényoszlop kapcsolja össze a Fényhozóval. És az oszlopok sokszorozódni kezdenek, még több nyúlik alá a Fényhozóról, majd egyre több terem a Votum-és Bellona-hadihajók hasából is. Keletre egy légkörbuborék lassított felvételben pukkan ki, mintha csak vízzel teli léggömb találkozott volna egy tű hegyével. Ahogy a szuperhevült levegő végigpásztázza az utat, nyomában gyümölcsösök és gabonaföldek perzselődnek semmivé a pillanat leforgása alatt.

Plutosz városának pajzsKupolája gongként rezeg és cseng, miközben a részecskeágyúk lövedékeinek lavinája fény-és hangorkánba borítja a várost. Ez az égzengés rángat ki egy csapásra gyászom bénultságából. Három különböző bolygón keveredtem már bombázásba. Rémesebbet nem is tudnék mondani, ha háborúról van szó. Ez maga a pokol, mert az ember kiszolgáltatottsága fokozhatatlan. Csakhogy soha egyetlenegyszer sem ért még ennyire váratlanul. Civilként. Se vértem, se tervem, se forrásaim. Se embereim sehol, se gravCsizmám. A hajóm kilométerekre. A rémület kiránt emberi mivoltomból, de nemcsak engem, a Holdurakat is, és agyatlan egerekként rohangászunk menedék után.

– Tartsuk a rendet! – kiabál Diomédész, a három Olümposzi Lovag pedig mellette terem, hogy a segítségére legyen. Hangja higgadtsága kijózanító a pánikban. – Kor alapján ürítsük ki a termet.

Elképesztő, hogy ennyi elég is a Holduraknak, hogy a teljes fejvesztettségből egyetlen pillanat alatt fegyelmezetten sorjázó tömeggé változzanak, akik nyugodtan araszolnak a kijárat felé.

Az Adomány Házának oszlopai között kikukkantok a város fölé, a keleten lángban álló gabonamezők és a nyugaton parázsló gyümölcsösök felett lesem az eget, és meglátom, amitől féltem. Csak a burkolatukról visszatükröződő fény árulja el őket. Rakéták. Plutosz nemrégiben helyreállított pajzsa erős, a hold saját árapályhullámzásából nyert energia majdnem áthatolhatatlanná teszi, de nincs az a pajzs, melynek ne lennének folytonossági hibái, ahol a rakéták ne suhanhatnának be.

Úton a kegyelemdöfés.

A város állva maradt védelmi bástyái célba veszik a lövegeket, és nem sokkal az Adomány Háza előtt szétlövik őket, de még így is közel kilométer széles sávot borotválnak le a városból. Az Adomány Háza megremeg, összerándul a lökéshullámoktól. Talpon maradok, de nem sokan csinálják utánam a mutatványt. Diomédész és az Olümposzi hármas kiáltozva biztatja a Holdurakat, hogy siessenek, a fiatalabbak emeljék fel az időseket. Valami az épületbe csapódik. A mennyezetről leválik egy driádfaragvány, és egy kamasz Holdúrra zuhan, aki feltehetőleg ma először vehette kézbe a világbotját. Csak a karja áll ki a hatalmas szobor alól, keze a botjáért kapdos. Lassan ugyanabba a formába merevedik, amely a botja végén markolja a Triton szimbólumát, otthonáét, melyet már sosem lát viszont.

Most sebesen hajszálrepedések pókhálózzák be a mennyezetet, ellépek egy hatalmas, felém zuhanó törmelék útjából. Gaia, aki hátramaradt segíteni, egy újabb zuhanó szobrot kerül el.

Valami az épület tetejébe csapódik, rázkódnak a falak. A kijárat boltívét tartó egyik oszlopot repedés nyitja ketté, imbolyogva hajol befelé. Ha beomlik, a kijáratot elveszítjük, hatalmas törmelékhalom zárja el az utunkat.

Figyelmeztetően kiáltok hátra Diomédésznek, majd a padokon keresztülugrálva próbálom kicselezni a kijáratot elzáró tömeget, hogy odaférkőzzek a veszedelemhez. Könnyűszerrel taszigálom félre az utamból a karcsú holdszülött testeket, és épp ahogy a tartóoszlop alsó fele megadná magát a gravitációnak, ott termek alatta, és a vállammal fogom fel a kő tömegét. A becsapódástól valami pattan bennem, talán a kulcscsontom. A lábam elkezd kiszánkázni alólam, de a padló felrepedt réseiben támasztékot talál, és megvethetem.

A büntető földi gravitációban fel sem merülhetne, hogy a hátamon megtartok egy ekkora oszlopot és a ránehezedő tömegeket. Az iói nehézkedés azonban nekem dolgozik, ötször akkora súlyt is elbírok benne. Nyögve, hörögve támasztom meg a leomló épületet, miközben a Holdurak sora kígyózik ki a teremből. De még itt sem bírja örökké a testem, kezd megroggyanni, a gerincemet roppantja össze a hatalmas kőtömeg, hamarosan alulmaradok. És akkor Diomédész terem mellettem. Majd egy nő áll be közvetlen mellém, arca centikre az enyémtől: Grecca au Codovan, akinek a Kikötőit porrá zúztam. És még két Olümposzi Lovag. Együtt feszülünk neki az oszlopnak egy örökkévalóságig. Ami nagyjából fél perc lehet a valóságban. Akkor egy kéz markolja meg a vállamat, egyszerre ugrunk el a kő útjából, kibukfencezünk a kijáraton, és a boltív döngve omlik be mögöttünk.

Valami eltalálja a tarkómat. Megbotlom, elesem. Összefolyik körülöttem a világ, csak a rázkódás és a robajlás marad belőle. Próbálok talpra vergődni, a vállamból csak a fájdalmat érzem. És amikor végre kitisztul a látásom, egy ráncos kezet látok az arcom előtt, a kezemért nyúl, és én megragadom. Gaia meglepő erővel ránt fel a földről. Részegen támolygunk egy lábmosó medencékkel teli előcsarnokon át, ahol a Holdurak a terembe lépés előtt a gravCsizmájukat papucsra cserélték, és egy másikon keresztül, ahol változatlanul izzanak a füstölőtálak. Úgy érzem, megbillen velünk az épület. De kint vagyunk az izzó, dörgő égbolt alatt.

Mögöttünk felhördül és reped a szikla. Lelógó jobb vállam felett nézek hátra – az Adomány Házának nyoma veszett. Démétér óriási kézfeje, melyben megült, csuklóból letörött. Egy Holdúr még egy pillanatig ott áll előttünk a levegőben, kezét néma döbbenettel nyújtja felénk, a szája szóra nyílik. Papucsa viszont nem talál szilárd talajt, teste zuhan a semmibe az épület után.

Senki sem indul a leszállópályák felé, mindenki a szoborba vágott lépcső felé tart. Démétér jobb melle alatt egymás után eltűnnek a Holdurak. Valószínűleg nagyobb ütést kaptam a fejemre, mint hittem, mert a lépcsőn kiszalad a lábam alól a talaj, és ha Gaia erős keze nem kap el az övemnél fogva, oldalvást lezuhanok róla. Nem tehetek egyebet, mint hogy hagyom, hogy a lefelé sodródó tömeg vigyen a hátán magával a menedékbe. Mire észbe kapok, ránk is zárul a lépcső felső ajtaja.

Ide nem jutott az antik belsőépítészet remekeiből, modern lift látványa fogad. Egyetlen Arany sem ujjong, hogy élve megúszta eddig a csapást. Ahogy körbenézek, csupa sápadt, felsebzett arcot látok, sötét, elborult tekinteteket. Lysander hajói odakint feldúlják a világukat.

Nem lenne baj, ha átgondolnátok ezt a papucstémát, mondaná most Cassius.

Összenyomva a tömegben, törött vállal és vérző tarkóval megint csak Cassiust látom magam előtt, ahogy a kötél végén hintázik a teste. A hosszú, szűk járaton elindulunk lefelé a kő-és acélbunkerek föld alatti világába, és mielőtt még elnyelne a föld gyomra, magába szippant a gyász. Megborzongok. A szívem nehezebb egy bolygónál. Kezdett végre minden egészen szépen alakulni.

Ahogy leérünk, orvosok hada fogad bennünket. Gondjaikba vesznek mindenkit, a sérülteket különterelik. Diomédész szembefordul a társaival. A válláról a tartóoszlop lehántotta a bőrt. De a Holdurak sem nyújtanak jobb látványt, mindenkin rongyokban lóg a köpeny, a bőrük lehorzsolódott.

Diomédész reményvesztett és összetört, mint aki az eszét vesztette.

– A felszínen emberek ragadtak. A második szinten is, mindenütt… – hebegi. Fejével az orvosok felé bök. – Arra van a biztonság, erre a hangárok és a felszínre vezető alagutak – indul futólépésben a mutatott irányba. A legöregebb Holdurak kivételével vele tart mindenki.

– Vigyél – hallom magam mellett Gaia hangját. Lenézek, dühödten mered rám, bal lába véráztatta. – Futni nem tudok, de repülni igen. Vegyél fel, gahja.

– A vállamnak annyi. Kapaszkodj fel a hátamra.

A Raa-Ház vénséges matrónája lovagló ülésben a hátamra mászik, és én futok vele.

88

Lysander

DÉMÉTÉR KIFOSZTÁSA

Magányos pernyepötty pereg alá az égből, a tenyeremen áll meg.

– A keleti Kertekből szétterjedt a tűz – jelenti Küber. Mindenütt füstszag van. A pernyét a bőrömbe dörzsölöm.

– Nem számít, itt mindjárt végzünk. – Figyelem a rakodógépet, ami lassan kitépi a szilvafát a talajból. A törzse négyembernyi, levelei hosszúkásak és keskenyek, hatalmas lila szilvák kapaszkodnak ágain. Ezek a fák a Raa-Ház kertészei és mezőgazdászai évszázados kutatásainak és nemesítési erőfeszítéseinek csodái. Hátat fordítok a munkálatoknak, és Küber megbízható Pretoriánusainak körében a mobil parancsnoki központom irányába tartok, ahonnan a saját kertészeim irányítják a Kertek kifosztását. Szervezetten megy a munka: több száz gépezet szállítja a hatalmas fákat a szállító járművekhez. A magasban sárkánySzárnyak suhannak, a landoló Pretoriánusok nagy port kavarnak, ahogy újabb és újabb Raa-kertészeket rángatva érkeznek be.

Pallas áll a központ tetején kertészeim gyűrűjében, három emelet magasan. Mosolyogva néz le rám:

– Ó, Lysander, Lucilla épp a zsákmánnyal kápráztatott el – fogad. – Lady Bellona is odalesz.

– Vagy inkább felzaklatja majd, hogy beálltam mezőgazdásznak?

– Amíg nem a héliumüzletre teszed rá a kezedet, boldog, ha te is sikerrel jársz. Végtére is valamiből ki kell elégítened a hitelezőidet. De micsoda kincsek ezek, Lysander! Csak a gyümölcsfák érnek annyit, mint Perszepolisz minden aranya. Nem akarok neked hazudni, elismerem, hogy azt mondtam asszonyomnak, hogy drága pénzkidobás ez az egész vállalkozás. Nem is tévedhettem volna nagyobbat – mondja, majd két arra haladó gép felé int. – Azok meg mik ott, Lucilla?

– Jaj, azok igazán ritka darabok. A Mag első Prunus domestica caeruleuma lesz az a kettő, domina – feleli neki a főKertészem, Lucilla.

– Olyan érzés, mintha Noé bárkáját rakodnánk be éppen – sóhajt nagyot Pallas –, ahol az állatok pénzből vannak.

Lucillát Glirasztész, pontosabban mondva Exeter emelte be a háztartásomba. Egyszerű, keskeny okkerszemű Barna nő, köpcös, erős kötésű, akinek a törtetése messze felülmúlja azt, amire eddigi élete harminchat éve jogosítaná. Eddig csak drága csecsebecsének tudhattam be az embereim között, de ma hálás vagyok Exeter jó szemének. Az elmúlt tizenhat órában, amióta kezdetét vette a bombázás, sok milliószorosát kereste meg annak, amibe tartása eddig fájt nekem.

– Kölcsönadnád az egyik Pretoriánusodat, Lysander? – kérdi most Pallas, én pedig bólintok. Van benne annyi tisztelet, hogy ne Kübert akarja. A pillantása Draconisra esik, Küber kedvencére. Úgy hallottam, hogy saját kezűleg lőtte főbe Demetriust. Sötét bőrű, csillogó szemű, ünnepélyes képű, mindig vidám férfi. Ki nem állhatta az elitista hazafi szemléletet, úgy tűnik, ő Küber legjobb barátja. – Úgy ennék egy kis szilvát. Hozz nekem kettőt, kérlek.

Draconis a levegőbe pattan a gravCsizmáján, és hozza is a két szilvát, Pallas elfogyasztja az egyiket, a másikat odahajítja neki: – Hogy ízlik?

A Pretoriánus megkóstolja:

– Csak egy kis csemege, domina.

– Szebben én magam sem mondhattam volna – paskolja meg a vállamat Pallas. – Szép munka.

– Közeleg a tűz. Hogy állunk, Lucilla? – kérdezem az emberemet.

– A nyugati mezőgazdasági készletük nagy része az irányításunk alá került – feleli a Barna, és részletezi is. Miközben hallgatom, a csapataimat szemlélem alant, ahogy porosan, kormosan, izzadtan és néha még véresen is szállingóznak vissza. Pretoriánusaimra és a házi légióimra bíztam a Mag-bankok kifosztását és az értékes termelőszemélyzet befogását.

– Biztos vagy benne, hogy ezek a fák a Magban is életképesek lesznek? – szakítom félbe Lucillát. – Legalább száz Pretoriánusomat vesztettem el a vállalkozásban.

– Megkezdtük a sejtminták felkészítését a merkúri biomhoz való adaptációra.

– A merkúrihoz? – szalad fel Pallas szemöldöke.

– A Perem kertészete legalább egy évszázaddal meghaladja a Magét. A DNS-szekvenciákkal a kezünkben egy év alatt behozzuk a lemaradásunkat. Öt év alatt a Ladon-pusztát olyan termékeny éléskamrává változtathatom, ahonnan etethetjük az egész Lunát és még távolabb eső helyeket is.

– Úgy hallottam, a lázadókból igen remek trágya lesz – bólint Pallas. – Cicero örvendezhet, ahogy te is. A jövedelmek… az egekbe szöknek majd.

– Ideje végre, hogy az én Házam is több lábon álljon gazdaságilag – bólogatok.

– Igen, a hatalomból nem lehet mindig megélni – jegyzi meg. Felsandít a hajókra. – Felkísérsz a járművemhez, Lune?

A hajójához megyünk, amilyen különc fogathajtó, nem közönséges bárkán ereszkedett le a holdra a Fényhozóról, hanem a saját sárkánySzárnyán. Ennek az árnyékában mér végig:

– Bocsánatodat kell kérnem. A merkúri játékokat követően azt mondtam Lady Bellonának, hogy soha nem lenne gyomrod egy efféle vállalkozáshoz.

– Akkor még nem is lett volna.

– Mi lett más azóta?

– Kitanítottak, hogyan is működnek a világok. Ha neked nincs gyomrod ahhoz, hogy győzz, sorban állnak mások a helyedre.

– Jó felismerés. – Körülnéz, majd közelebb lép, és lehalkítja a hangját. – Asszonyom nagyra fogja értékelni, ami itt történt, Lysander. Hála Darrow-nak és a köpönyegforgató Holduraknak megvan a története a hősről, aki vezet bennünket, és még észvesztő nagyot is kaszáltunk. A Reformerek közül néhányan majd biztosan sápítozva fogadják az eseményeket, de a mi embereink elégedettek lesznek, abban nem lesz hiba. Senki sem szagolhatja ki rajtad a hazugságot. És ezt vedd bóknak.

– Hazugságot? – adom az ártatlant.

– Nem Flavinius az egyetlen Pretoriánus, akit elveszítettünk. Sőt, úgy tűnik, Küber az egyetlen a személyes egységedből, aki túlélte a kis tisztogatásodat.

– Igen alapos gyilkosokat küldtek ellenem.

– Mennyire alaposakat? – billenti félre a fejét. – Aludjak én is nyitott szemmel?

– Neked nincs mitől tartanod.

Láthatatlan kő gördül le a válláról.

– Nocsak, nocsak. Hát így állunk? – sepri le a hamut a hajamról. – Néha emlékeztess, hogy ne akarjak veled szembe kerülni. – Felül a hajója szárnyára. – Cicero pedig értékes szövetséges és egy tündér. Rendezd ezt el vele, én pedig rendezem asszonyommal Cassius dolgát. Jó lesz így?

– Megoldható.

Hallgat egy keveset.

– Legokosabb, ha nem látja a tetemet. Julia két lábbal áll a földön, ugyanakkor anya is. Megérted, ugye?

Bólintok, elhátrálok, ahogy leugrik a szárnyról.

Cicero a gabonamező felől araszoló tűzfalat lesi, amikor rátalálok. A szeme vörös, a válla és a haja csupa hamu. Követem a tekintetét: hatalmas olajfaligetet figyel, melyet többtucatnyi kertész csatárlánccal véd a közelgő tűztől.

– Nevet adnak minden egyes fának – mondja, amikor meghallja a lépteimet. – Mesélték, hogy énekelni szoktak nekik, mert annak örülnek a fák, és a boldog fák szebb termést hoznak.

– Miért nincsenek azok a kertészek a menedékben? – kérdezem. Három várost érintetlenül hagyunk, és még ha nem is juthat el oda mindenki, tisztességesebbnek láttam a lehető legtöbb lelket megkímélni. Végtére is az infrastruktúrát akarjuk megsemmisíteni, nem a civileket.

– Azt mondták, a fák a gyermekeik, és ha kell, velük pusztulnak ők is. És utána köptek rám – fordul most felém. Nyomorúságos az ábrázata. – Tudom, hogy Raa és Darrow meg akartak ölni téged, de ezek a kertészek itt élnek. És olyan szép dolgokat mondtak. Annyira szép volt ez a hely.

– Ez a hely katonai infrastruktúra, Cicero. A lázítás forrása, az egység bomlasztója. Tudom, hogy rémségesnek tűnik a tettünk. Tudom, hogy helytelennek érzed. Ha helyesnek éreznénk, szörnyetegek lennénk – jut eszembe a fájdalom, amit akkor éreztem, és érezni is fogok mindörökké, amikor megöltem Cassiust. – Ha elveszítünk valamit, mindig csak a jóra emlékezünk vissza belőle, arra vágyakozunk. A rossz dolgokat elfeledjük. Elfelejtjük a Perem lázadásait. Elfelejtjük, hogy az otthonunkat dúló háborúk innen indultak ellenünk – mutatok fel az égre. – A félintézkedések csak meghosszabbítják a békéhez vezető utat, és a békét sebezhetővé, törékennyé teszik. Ez elkerülhetetlen volt.

Sóhajtva néz fel a hulló pernyébe.

– Mostantól bennünket hívnak majd a Hamu Lovagjainak.

– Ugyan, Cicero. Egy férfi azt mondta nekem egyszer, hogy Rhea elpusztítása csakis azért volt hiba, mert Octavia magára vállalta. Az a férfi tévedett. Rhea elpusztítása azért volt hiba, mert nem a megfelelő szervet vettük célba: a lázadás szívét. Mi most a gyomrát vettük célba. A Raáknak, ha egyáltalán túlélik ezt, és a Holduraknak ezután nem lesz más választása, mint térden csúszni elénk élelemért, és megcsókolni még a lábnyomainkat is, és megmentőnek nevezni bennünket. Máskülönben a népük fellázad ellenük, és akkor idehajózunk, és onnantól kezdve bennünket nevez mindenki domininek.

Nem szól semmit.

– Nézz rám, Cicero – kérem, és ő megteszi. – Hány éves vagy most? Harminchat? Te meg én még legalább százötven évet élünk. Idén bevégzem ezt a háborút, és a következő százötven évben egységben, békességben, épülésben élünk majd. Akik most meghalnak, azokért a milliárdokért vesznek oda, akik majd élvezhetik az eljövendő nyugodt éveket. És ahhoz a te jó szívedre is szükségünk lesz – teszem a kezemet a mellkasára. – Együtt csodákat hozhatunk majd létre, felfedezhetjük a közeli csillagokat, soha nem látott messzeségben gyújthatunk fényt a sötétben. Te és én. Gyere, ideje indulnunk.

Utolsó szavaimtól végre mosolyra húzódik a szája, és engedi, hogy magammal vigyem. De mielőtt felszállnánk, még hátratekint, hogy lássa, ahogy a kertészeket felfalja a tűz.

Az Archimédész a hangárban pihen. Mielőtt megnyitottam volna a csatornát Darrow és Diomédész felé, Küberrel behozattam, mivel Atlasnak köszönhetően tudtam, hol találjuk. Épp elég baj, hogy kénytelen voltam Cassiust megölni, arra képtelen voltam rávenni magamat, hogy a hajóját is megsemmisítsem. Elvégre Cassiushoz tartozik, és ha ez se lenne, akkor Cassius teljességgel semmivé válik.

Pytha Cassius gravSzánon heverő maradványai felett áll. Odamegyek, leteszem a tetem mellé Arész sisakját. Végtére is ő szerezte meg oly’ sok évvel ezelőtt, úgy tűnik helyénvalónak, hogy most már végleg nála legyen. Pytha nem néz fel rám. Cassiust hófehér nadrágba és zubbonyba öltöztette Exeter, az utasításom alapján még egy Hajnal Lovagja jelvényt is varrt a köpenyére. Nem olyan, mintha a halálban békére lelt volna, vagy mintha aludna. Ahhoz a Pretoriánusok túlságosan is feldúlták a hulláját, miután Rhone-ra rátaláltak. Mivel nem ilyennek akarom megőrizni őt emlékeimben, lehunyom a szemem, és visszagondolok arra, amikor először találkoztunk a Fény Citadellájának termeiben. Hogy mennyire szívdöglesztő volt a jázminokkal befutott oszlopok között a csapkodó, kék köpenyében, gyöngyházfényben ragyogó udvari vértjének vállán a fényes Bellona-szárnyakkal. Kimondhatatlan bánattal csüggesztem le a fejemet. Bár távozott volna, ahogy kértem.

Megfordul a fejemben, hogy még egyszer felmegyek az Archimédészre, utoljára körülnézek, de minek, amikor csak a múlttal találnám magamat ott szemben, és a múlt halott.

Pytha szeme vérvörös. Nem sokkal azután, hogy felmentettem a szolgálat alól, mindenki számára kiderült, hogy ő csempészte fel a fedélzetre Cassiust. Küber kivételével mindenki, a Pretoriánusaim is azt hiszik, hogy megszökött.

– Még mindig a Kerteket fosztogatod – szólal meg, miután levettem kezéről a bilincset.

– Igen.

– Tizenhét órája.

– Igen – felelem súlyosan.

– Ha még egyszer valaha találkoznánk, megöllek – közli. – Szóval akár most pontot is tehetnél a végére. Miért nem ölsz meg? Túl jó vagy, hogy bemocskold a kezedet?

– Nem vagyok szörnyeteg, Pytha. Cassius fegyveres ellenfél volt, de te nem vagy harcos. Nem tudlak hidegvérrel megölni, ahogy nem vagyok képes Cassiust se hazaküldeni az anyjának. Mert tisztában vagyok vele, hogy ő nem ezt akarta volna. Mert végül Darrow-t választotta. És a Köztársaságot. Ők ölték meg, temessék is el ők.

– Ő ölte meg Atlast? – kérdi, de nem nézne a szemembe.

– Igen.

– Helyes. Nem érdemelted volna meg, hogy te végezz azzal a sárkánnyal. Cassius megérdemelte. Ő igazi lovag volt. Mehetek?

Fáj, hogy nincs a számomra semmi mondandója. Bólintok. A gravSzánon betolja Cassius hulláját az Archimédészbe, és nem is látom többé. A Köztársasághoz megy, ez egyértelmű, és sokat tud. Viszont azt is tudom, hogy pontosan mit, ezért legalább könnyebben vethetek majd csapdát nekik.

A hajó felmordul, és elemelkedik. Kicsit elszomorít, hogy amint teheti, ellenem fordítja a hajó ágyúit, de mivel ő is látja, hogy nem működnek, sarkon fordul, és elhagyja a hangárt. Volt, nincs. Küber a kijáratnál vár rám.

– Nagy köszönettel tartozom neked, Küber. Nemcsak mert segítettél leleplezni a Rettegés Lovagjának összeesküvését, azért is, mert visszaadtad a gárdának a becsületét. Elég ebből az elitista szemléletből, nincs több gyilkos brigád. És még mindig bujkálnak közöttünk Gorgók. Azokat együtt kiszagoljuk, és leszámolunk velük.

– A Tizenhármas szent Légió, dominus. A Vér testének a része, a te részed, dominus. Nem hagyom, hogy ismét megvesse benne a lábát a romlás.

A vállára teszem a kezemet. A pusmogóm összesen nem beszélt eddig annyit, mint az elmúlt huszonnégy órában. De illik hozzá a vezető szerep, tisztelik az emberek.

– Most, hogy Rhone nincs többé, igen kevés jelölt akad a Dux posztjára. Több Arany is megkeresett, hogy kívánatosnak tartaná a címet, de fontosnak érzem, hogy mindenki lássa, mennyire közel állnak szívemhez a Szürkék. És olyasvalakire van szükségem, akit tisztelnek a Pretoriánusok. Neked adnám a feladatot, Küber.

Tiszteleg.

– Hálás vagyok, dominus. Minden lépésednél melletted leszek, és támogatlak.

Meglapogatom a vállát. A hídról sürgős üzenet érkezik a fülemre.

Cicero és Pallas hologramjával a radarok adatait elemezzük, most kapták a felderítőiktől.

– Van valami elképzelés arról, hogy honnan jöhet ez a második flotta? – teszem fel a kérdést.

– Semmi – jön Cicero válasza. – A nagy részük a Peremből való, de több évtizedesek. És a Pandora a vezérhajójuk. Különös.

– Nem ütközhetünk meg a Volk flottájával, csak miután egyesült minden csapattestük – ingatom a fejemet. – De most úgy fest, hogy ha mind összeállnak, komoly gondokat okozhatnak nekünk, szoros küzdelem várható. Közelharcra is sor kerülhetne. Mivel azonban gyorsabbak vagyunk a hajóiknál, én azt javasolnám, hogy ezúttal lépjünk meg előlük. Mit mondanak a szövetségeseink?

– Amikor a szállítóid beadták a nekik szánt ajándék csomagjaidat, csillogni kezdett a szemük – nevet nagyot Pallas. A kertészeti zsákmányból osztogattam minden támogatómnak. Senkinek sem jutott persze akkora szelet belőle, mint nekem, de egyetlen babfajtából vagy fából is bőségesen megtérül mindenki befektetése, sőt. – Én azt mondom, húzzunk vissza a győzelemmel és a sok kinccsel a mi igazi háborúnkba. Ha ezek a korcsok harcolni akarnak, akkor jöjjenek utánunk, és ütközzünk meg velük, ha majd négyszeres túlerőben leszünk.

– Egyetértek – csatlakozik hozzá Cicero. – A húgom így is elég régóta tartja egyedül a frontot. A Merkúr virágzásba borul ezek után, és még ötszáz embert sem veszítettünk. Elég a porból és árnyból. Menjünk haza. Szeretném végre a bőrömön érezni a napot.

– Akkor tehát hazamegyünk – szögezem le.

Elfoglalom Pytha székét, miközben pilótánk távolodni kezd a holdtól.

Még egy utolsó pillantást vetek a lenti világra. Az Ió Egyenlítőjét valaha zölden ölelő öv semmivé lett, csak a tükrök maradtak, amelyek a vulkánok pokoli lángjain kívül egyebet nem tükröznek vissza. Örülnék, ha egy füst alatt végezhetnék a Volkkal, és Darrow-t meg Diomédészt holtan hagyhatnánk magunk mögött. De most legyen elég, hogy zsebre vágtuk a Perem minden adományát és kincsét, a Pretoriánusaim közül kipurgáltam a hűtleneket, eltakarítottuk a varégákat és végleg átmetszettem a zsinórokat, melyek végtagjaimnál és szívemnél fogva rángattak, mint valami bábut. Kiadom hajóimnak a parancsot, hogy teljes gőzzel irány a Mag.

Később visszavonulok a lakosztályomba, és leülök abba a csöndes zugba, ahol Cassiusszal beszélgettem. Testének lenyomata lágyan még mutatja a helyét a pamlagon. Üres vagyok és bús, ugyanakkor furcsán megbékélt. Előveszem Atlas csomagját a rejtekhelyről, ahová Küber tette el nekem, kirakom magam elé az asztalra. Kinyitom. Benne tizennégy arany kocka, rajtuk Cassius vére.

Szerintem ebben tévedtünk Atlasszal. A széf kinyitásához talán szükség volt egy Raára, Velára vagy Diomédészre, de az a gyanúm, hogy egyikük sem tudott róla, mit őriznek odabenn. Úgy vélem, Diomédész még az Orpheusz holdról se tudott, nemhogy az Eidmiről. A Peremet ismerve bizonyára valami szottyadt, vak Fehér hierarchia őrizte a titkot, aki ha a szükség úgy hozza, hogy be kell vetniük a rémséges fegyvert, elsuttogta volna a Raák fülébe, amit tudniuk kell.

Kiemelek két kockát a helyéről. Azt, amelyiken a Vörös, és azt, amelyiken az Arany szimbólum fénylik. Csak az a kérdés, hogy Silenius az én helyemben melyiket vetné be először.

89

Darrow

AZ EGYETLEN ÖSVÉNY

Bűn, a háborúban mennyire elfeledkezik az ember az otthonról és a szeretteiről. Mindig is bűntudat gyötört, amiért olyan ritkán jut eszembe Pax. Általában csak a röpke, nyugalmas pillanatokban, elalvás előtt vagy zuhanyzás közben a meleg vízre várva. Távoli csataterekről hordtam neki haza apró emlékeket, hogy bizonyítsam, gondoltam rá. Neki. Magamnak, Virginiának. Sőt, még a háztartási alkalmazottaknak is.

Az egyik kedvenc emlékét a földi Himalájából vittem. Egy Arany parancsnok furcsa gyűjteményéből származott, akinek nem emlékszem a nevére. Azután láttam meg a különös üveggömböket, miután megszabadítottam őt a fejétől. A kis búrák alatt egy-egy város aprócska makettje rejlett, ahol évszakonként változott az időjárás. Amit elhoztam a fiamnak, abban a város örökös télbe rekedt.

Miközben a Raa-bunkerben a vállsérülésemből gyógyulgatok, az időt írással ütöm agyon: befejezem a Paxnak szánt emlékirataimat, egyre többet mesélek neki Cassiusról. Talán ezért is az első gondolatom a búra alatti város, amikor végül háromhetes föld alatti bezárkózást követően először kibújok a felszínre. A Démétér Övének csodás burjánzását és a fantasztikus mezőgazdaságot lehetővé tevő légkörgenerátorok nagy részét a kétnapos bombázás elpusztította. De nem az összeset. A Plutosz örök életű pajzsa alatt lapuló szerkezetek épségben megúszták, és bár Lysander megtehette volna, hogy az embereivel megsemmisítteti, valamiért kihagyta a lehetőséget. Ennek eredménye a pokoli holdon megszületett egészen új klíma.

A fantasztikus épületekre, a megfeketedett facsonkokra, a puszta földekre pernyehó hull, a szél úgy kavarja halmait, mintha fehér tenger hullámozna. Hideg van, akik beöltözve kimerészkednek, összehúzzák magukat a rongyaikban, és görnyedt gyászolókként másznak a komoran ünnepélyes téli tájban. A búza aranyát, a kukorica zöldjét, a szilva liláját, a gránátalma vörösét, a bogyótermő bokrok kékjét szürkére mázolta a rombolás.

Nincs azonban elveszve minden.

A magasban sötét sárkánySzárnyak szaggatják a fellegeket, száguldanak a halott város felett álló jádezöld hadihajó gyomrából ki-be. A Kertek hamuvá tett sávja mentén keletre és nyugatra suhannak a gépek, fényük utakat metsz a kopárságba, fáradhatatlanul keresik a túlélőket. Ez csak töredéke annak, amit Volga tett az Ió népének megsegítésére, és nem ő volt az egyetlen a megmentők seregében. Ráadásul volt annyi esze, hogy hiába jöhetett volna jól az Obszidiánok kitűnő látása a kutatásokban, nem hagyta embereit kimozdulni a hajókról, nem jöhettek le a hold felszínére.

A tájban aprócska alakok szorgoskodnak, mintha nyulak szaladgálnának szerteszét. De nem most érkeztek meg a Leányok, itt vannak azóta, hogy Lysander flottája távozott. Hetekbe tellett, mire megtalálták a bunkerek és óvóhelyek beomlott bejáratait, és megtisztították őket. A mai napig mindannyian az Ió felszíne alatt kuporogtunk. Csak Plutosz városában vagy tíz otthonhajót látok mindenfelé, ahol bárki orvosi segítséget kaphat. Ugyan a Raák feketéje még a régi időkről árulkodik, de a szárnyukon ott díszeleg a sebtében felmázolt vörös bagoly, és megmutatja, hogy Athéné és a Leányok időközben lázadóknál és terroristáknál jóval fontosabb tényezővé váltak a Perem politikai palettáján.

Diomédész vegyes érzelmekkel figyeli velem az otthonhajókat. Nagyanyja arcáról sokkal világosabban sütnek az érzelmek: megalázottan és epésen méregeti őket, a tekintete dühödten időzik el Athéné egyik fregattján, amely egy valaha volt almáskertben áll egy dombtetőn.

– Szóval mostantól az ő lábaikat csókolgassuk? Köszönjük meg nekik, hogy ellopták a mi hajóinkat? Azokat a hajókat, amelyekkel talán Fá ellen felvehettük volna a harcot? – morogja. – Na, majd meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok, amint ideér az Árny Ármádia.

Az ilyen beszéd ébreszt bennem még ebben a reményteli pillanatban is félelmet, hogy a reálpolitika félresöpör majd minden újat és jót. Csakis Diomédész híres tisztességére számíthatunk, ő a reménységünk. Törékeny dolog egyetlen emberre alapozni mindent, de persze nem törékenyebb, mint az, hogy korábban a Volkkal mindent Volgára alapoztam. Milyen sok áll vagy bukik veszedelmes emberek jó szándékain, a puszta gondolatba bárki beleőszülne.

– Én nem csókolgatom senki lábát – szólal meg hosszas csendet követően Diomédész. A Holdurak arcát fürkészi, rajtuk hasonló érzelmek játszanak. – De kezet szívesen fogok.

– Azt hittem, Lune nem vetett be atomot – jegyzi meg Gaia.

– Nem volt rá szüksége – bólintok.

– Akkor meg mi a fene az a mutáns ott – bök ujjával egy kettéhasított épület oldalán leereszkedő furcsa alak felé. A hasadás egyik oldaláról lendül át a másikra, ide-oda szökkenve jut le a felszínre, és megindul felénk.

Odarohanok hozzá, ő megáll, leveszi a sisakját, és széttárja karjait. A nyakába ugrom, kapaszkodom belé, Sevro pedig alaposan megszorongat.

– Cassius… – kezdem.

– Tudom.

Sírva fakadok, és Sevro ölel, nem támogat, hanem ugyanúgy kapaszkodik belém, ahogy én belé. Tisztában vagyok azzal, hogy Cassiusszal mindig voltak közöttük súrlódások, de most, ahogy végül elhúzódom tőle, látom, hogy az ő szeme is könnyes.

– Hiányozni fog az a pöcs – mondja ki hangosan. – Nagyon fog hiányozni – ismétli. Förtelmes a szaga, nagyon otthonos. A homlokát a homlokomhoz nyomja. – Ilium másik végéből is láttuk a bombázásokat. Egyből ide akartam rohanni, de Athéné és Volga nem volt hajlandó egyesíteni a két flottát. Lyria Volgát dolgozta meg, én pedig Athénét. Végül belementek, hogy összedolgozzunk, de Lune meglépett, mielőtt még harcba bocsátkozhattunk volna.

– Atalantiától jobban tart, mint tőlünk – bólintok. – És ezért megfizet.

– De mennyire rohadtul megfizet.

Beletúrok a harci tarajába. Amikor ezen túl vagyunk, dühödten ront rá Diomédészre.

– Te vadbarom. Mi a fenét képzeltél? Hogy a szarveretes középkorban élünk? Egy Lune legföljebb önmagát tiszteli. A kezeid között volt az a kis szarcsimbók, Raa. Ez itt. Ez az egész csakis a te hibád, ember!

Diomédész maga elé nyújtja a tenyerét, és megmarkolja a belé szitáló pernyét.

– Úgy tűnik, tanultam a leckéből.

– Örülök, hogy Bellona állta az oktatásod számláját, te ostoba – morogja Sevro.

– Ez a férfi a Birodalom Hegemónja – figyelmezteti Gaia. – A Holdurak Akari címét hívták életre a kedvéért, mutass hát tiszteletet. A megszólítása…

– Pofa be, banya – mordul rá Sevro. – Rólad is mindent tudok, Athéné kiokosított – közli vele, majd kiszúrja, hogy a Pandoráról vértes alakok ereszkednek alá, elindul hát a dombon parkoló fregatt felé. – Ne várassuk meg a megmentőiteket, ha lehet.

Gaia dühödten néz utána, majd gyilkos tekintete a kíséretével érkező Volgát veszi tűz alá. Caesar méregethette így a Fórumba fegyverrel bevonuló gallokat.

– Hát ezért maradtunk életben? Hogy ezekkel a vadakkal lépjünk szövetségre?

– Ha a Marstól nem kapunk élelmet, éhen veszünk, vagy csúszhatunk-mászhatunk Lune előtt – tájékoztatja Diomédész. – Tehát igen.

A dombtetőn egy, a bombázások alatt megfeketedett asztal két oldalán Athéné és Volga fogad bennünket. Jobban nem is különbözhetne két ember. Athéné fején ott a sisak, ugyanakkor olajos szerelőruhát visel, a tartása görnyedt. Volga teljesen átlényegült harcos királynővé, még ha bizonyítani egyelőre nem is volt alkalma. Kék tollsörény omlik alá a fénylő ezüstsisakjáról. Nem esik jól látni Fá harcifűrészét a hátán. Ám ahogy leemeli fejéről a sisakot, az arcát hamu borítja. És a feje kopasz. Lyriát keresi a tekintetem a kíséretében a hatalmas titánok között, és meg is találja: összefont karral, kormosan áll mellettük. Nem Volga találta ki, hogy az alázat és szégyen hamuja fedje arcukat, hálás is vagyok érte Lyriának. Pillantása megtört, amint belenéz a szemembe, kibuggyannak a könnyei.

Valahol a Semmiben vagy a Völgyben Cassius most elmosolyodik, ha látja, hogy a véletlen hozta újabb kis védence megint hogy kinőtte magát.

És akkor éppen Diomédész az, aki rossz hangnemben kezdi a tárgyalást.

– Úgy volt, hogy fegyvertelenül érkezünk.

– Csakis a könyörületességemnek köszönhetitek, hogy még életben vagytok – közli Volga rezzenéstelenül.

– Te pedig az én segítségemmel emelkedtél fel – veti ellen Diomédész.

Hosszú pillanatig dühödten méregetik egymást, majd Volga vállat von, előrántja a harcifűrészt, és a térdén kettétöri. Ami képtelen produkció, kivéve, ha jó előre meggyengítették az anyagot lézerrel. Vagyis ki lett találva a gesztus. A hegyét Diomédésznek hajítja:

– Hogy emlékezz az élére – mondja Volga, és visszadugja a nyelet a tokjába. – És arra, hogy kinek a keze fogja a markolatát.

Athéné a bajsza alatt szentségel, és úgy néz rám, mintha személyesen én tenyésztettem volna ki ezeket az óriásokat a laboromban.

– Esetleg rátérhetünk a lényegre, mielőtt még kinyírnánk egymást? – veti fel.

– Üdvös lenne – vágom rá. – Diomédész, az Egyezményt.

Négy Porjáró helyezi el az asztalon az Egyezményt. Egy Sevro találta vasdarabba vágták bele a szövegét lézerrel. Elég nagy vonalakban fogalmaz, nem szerepel benne egyetlen, a rendszer szerkezetét érintő reform sem, amelyre Diomédész a magánbeszélgetések során rábólintott. Ugyanakkor öt okból is megkerülhetetlen: először is feltétel nélküli és időben nem korlátozott kegyelmet ad Athéné minden Leányának, és minden Színnek ugyanazt az alapjogon járó törvény előtti eljárást ígéri. Kinyilatkoztatja a Volk szent esküjét, mely szerint soha többé nem lépik át az Aszteroidaöv határait. Kimondja, hogy a Köztársaság és a Perem tíz évre katonai szövetségre lép, és minden felet kötelez arra, hogy hadat üzenjen a Társadalomnak. Nem Lysandernek vagy Atalantiának, és nem is annak, aki bukásuk esetén az ő helyükbe lépne, hanem magának a Társadalomnak.

Minden vitás kérdést nem old meg. A Perem nem szerzett jogot arra, hogy az Obszidián vitézeket elítélje, és kártérítést sem igényelhet a felszabadított Obszidiánjaiért. A Volk nem tarthat meg a zsákmányból semmit, eltekintve a Perem Obszidiánjaitól, akik a Volkkal óhajtanak tartani. Athéné pedig nem érte el a hierarchia eltörlését, amire annyira vágyott volna, és a Mélységet sem kapta meg. Egyelőre.

Összefoglalva: senki sem boldog, tehát ez a létező egyetlen irat, melyet mindenki bátran aláírhat, mert nincs oka azt feltételezni, hogy a többiek esetleg nem fogják tiszteletben tartani a rájuk vonatkozó rendelkezéseket. Amikor az aláírók a vérüket cseppentik a vasra, hogy azzal szentesítsék az okmányt, mindhárman túlságosan is ismerős arckifejezéssel merednek az asztalra: Mit tettem? Lesz ennek bármi jelentősége? Nem hiszem. Valamelyikük úgyis megszegi a szavát. Résen kell lennem.

Ugyanezek a gondolatok cikáznak az én fejemben is, amikor a tárgyalás felbomlani látszik, méghozzá olyan jeges légkörben, hogy még egy született optimista is a legrosszabb forgatókönyvre számít. Mielőtt azonban visszatérhetne mindenki a sajátjaihoz, a vaslapra mutatok:

– Ez itt nem jelent semmit. Nekünk nem. És ezt mind jól tudjuk is. De azoknak, akik nincsenek jelen, nagyon is sokat megmutathat, ha a tudomásukra hozzuk. Nem tudom, mi vár ránk odahaza a Magban. Hogy a Mars tartja-e még magát. Hogy létezik-e még köztársasági tengerészet, amellyel egyesülhetünk. Egy dologban azonban biztos vagyok. Ez a háború még idén véget ér. Jön a leszámolás. Vagy a zsarnokokkal, vagy velünk számolnak le. Mi vagyunk a gyengébbek. Mi vagyunk kevesebben. Egyetlen előnyünk, hogy ők nem bízhatnak egymásban. Nekünk viszont bíznunk kell.

– Mondhatok én is valamit? – szólal meg egy hang. Mindannyian felé fordulunk: Aurae az. Athéné mögött áll a Leányok között, és most leveszi a kendőjét és szemüvegét. Diomédész gyöngéden elmosolyodik. Magunkhoz intem a lányt. – A Kertben, ahol nevelkedtem, megtanultuk, hogyan tanulmányozzuk az embereket. Mintha virágok lennének. Mert sok Rózsaszínt nem előkelő termekbe szán a sorsa, ezért még a legkedvesebb tekintetben is meg kell tudnia sejteni a sötét szándékokat. Ahogy rátok nézek, érzem, hogy mindannyian a fény felé törekedtek, növekedtek. És ez szent, hiszen mind a népeteket képviselitek. Embereket, akik valami többre vágynak, olyasmire, amit soha nem kaphatnak meg. Lune és Grimmus ezzel szemben vissza akar szerezni valamit, amit valaha elveszített: az irányítást. Ebben nincsen semmi szent. Ők nem vezetők, ők rángatják, uralják és bezárják a népüket. Az ő keskeny ösvényükön csakis egy ember számára van hely, a tiéteken mindannyian megfértek. Ezt soha ne feledjétek, és akkor a hamuból a szabadság fog kisarjadni.

Ezzel ér véget a találkozó. Volga visszatér a jarljaihoz. Lyria a fejével int nekem és Sevrónak, hogy csatlakozzunk hozzá. Én a koszos homlokára pillantok:

– A Holduraknak feltűnt a hamu. Ügyes húzás.

Volga elhúzza a száját.

– Sok tennivaló van még, mire le tudjuk mosni. Részvétem a barátod miatt, Darrow. Cassiusért. Soha nem láttam még annyira jóképű férfit – mondja, mire Lyria felhorkan, Sevro meg a szemét forgatja. – Ha egyszer az volt. Egy harcos mondja ki az igazságot. És úgy hallottam, nagyon kedves is volt. Bárcsak ismerhettem volna. Lune meghal. Összetörte Lyria szívét. Teszem, amire szükséged van, amint eljön az ideje…

– Köszönöm, Volga – bólintok, és Lyriára nézek. A szemét törölgeti. – Nagyon kedvelt téged – mondom neki, de nem hagyja, hogy vigasztaljam. Nekem ront, és a derekamnál átölel. Lefejtem magamról, letérdelek elé, és rendesen magamhoz ölelem.

– Ő tiszta ember volt – mondja. – Annyira sajnálom, Darrow. Szeretett téged. Úgy sajnálom.

Majd elhúzódik, és megtörli a szemét.

– Picsába. Ez szívás.

Ezután ő meg Volga felmegy a Pandorára, mi meg Sevróval hátramaradunk, hogy búcsút vegyünk Athénétől, Auraétól és Diomédésztől.

– Az óriások flottái úton vannak – mondja Diomédész. – Uránusz megpróbál rajtaütni a hazafelé tartó varéga hajókon, hogy visszaszerezzék elrabolt embereinket. A Neptunusz a Nap túloldalán jár, a Magban egyesülünk majd velük. Amint az Árny Ármádia ideér értem, indulunk a találkahelyre.

– Túl sokáig nem várhatunk – figyelmeztetem.

– Gyorsak a hajóink. Megeshet, hogy még nálatok is hamarabb ott leszünk – markolja meg a kezemet, és Sevro legnagyobb meglepetésére neki is nyújtja. Sevro meg csak méregeti gyanakodva.

– Nehogy megint elkéss.

– Nehogy megint megkínozz.

Sevro a lehető leggyorsabb kézrázást zavarja le vele.

– Napsírban találkozunk? – kérdi most Diomédész Auraétól. Ritkán nyílik alkalmam alaposabban megfigyelni másokat, és meglátni, ha szerelmesek. De Diomédész és Aurae esetében ez annyira egyértelmű, hogy még a hamu is látja körülöttünk. Furcsa, valószínűtlen páros, az egyikük nyers vas, a másik holdfényben úszó völgy. De feltehetőleg sokak szemében Virginia és én is furcsa pár vagyunk. Aurae megszorítja Diomédész kezét. Diomédész odabiccent nekem, és csatlakozik az övéihez.

– Én vagyok a Leányok hozzá delegált nagykövete, mielőtt elhajózik a Magba – magyarázza Aurae nekünk.

– Hát hogyne, nem is gondoltunk egyebet – jegyzi meg Sevro.

– Mivel a flottánkat elviszed magaddal, Darrow – grimaszol rám Athéné –, ha az övéi nekünk esnének, egy hét alatt kiirtanak bennünket.

– Nem történik semmi ilyesmi – rázza meg a fejét Aurae. – Nekik is szükségük van ránk.

– Tutira nem tartasz velünk? – kérdi Sevro Athénét. – Biztos, ami fix?

– Nem harcos vagyok, és ez az otthonom. A népemnek soha nem volt még ennyire szüksége rám. Kheónnal kell beérnetek.

– Ebben az esetben… – tekerem le a karomról Pürphoroszt. Aurae elneveti magát.

Athéné tudomást sem vesz a hastáról, a hulló pernyébe fordítja az arcát.

– Évtizedekbe telik, mire a Kerteket helyrehozzuk. A Mag termőföldjei nélkül éhen fogunk veszni. Talán még nem idén. De mi lesz jövőre? Raa is tisztában van ezzel. Tehát mindenképpen győznötök kell, fiúk. Marsi gabona, marsi gyümölcs, marsi marhák és malacok. Ez az ítélet. Etessetek bennünket, és ne tegyétek tönkre minden hajómat.

Biccent Auraénak, és indul vissza a menekülttáborba.

Sevro belebokszol Aurae vállába:

– Hiányozni fognak a dalaid – mondja. – Jó ideig csak azoktól éreztem bármit is – teszi hozzá, aztán választ sem várva sarkon fordul, és elrugaszkodik a Pandora irányába.

– Nem semmi utazás volt – állok meg a Rózsaszín előtt. – Meg akartam neked köszönni. Hogy idehoztál. Hogy nekem adtad a Völgybe vezető ösvényt. Teljesen be voltam csavarodva. Többen is mentették már meg az életemet, de te a lelkemet mentetted meg.

– Te pedig Cassiusét – bólint. – Nem én tettem, pedig nagyon kedveltem őt. Egy másik életben akár szerelemmel is szerethettem volna. De neki nem egy asszony szerelmére volt szüksége, hanem egy testvérre. Ahogy rólad beszélt. Hát… – Könnyben úszik a szeme. – Lysander a kötelesség volt, de te a vágya voltál. Végigrettegte az utat a Magba. Hogy hogyan fogadod majd. Hogy elutasítod. De amikor látta, hogy tiszteled őt és értékeled, ragyogni kezdett, akár egy csillag. Hozzád vezetett vissza az ösvénye, mert melletted szerethetőnek érezte magát. És csakis ez számít, Darrow. Amikor meghalt, tudta, hogy szeretik. Ha rá gondolsz, és elkap a szomorúság, akkor jusson ez az eszedbe. – Ad egy puszit az arcomra. – Ha soha többet nem találkoznánk, majd a Völgyben látlak Cassiusszal. Ismered az ösvényt.

Különös, szedett-vedett flotta kel útra az Iótól. És ez nem csak azért van így, mert a Volk hajóhada csupa sötét gyilkos, míg Athéné karcsú villámokat hozott. A hajók legénysége is különbözik. A Leányok lopta vagy építette hajókon csekély a legénység, és bár szép számmal akadnak közöttük szakemberek és Fekete Baglyok, ütőképes gyalogságuk nincs, a Hamu Légiók viharként seperhetik el őket. Az Obszidián hajókon ezzel szemben nyüzsögnek a jól képzett harcosok, viszont a legénységet belső ellenségeskedés tépázza, a Vörös, Narancs és Kék személyzet nehezen tudja megbocsátani a Volknak a bánásmódot, melytől Fá uralma alatt szenvedtek. Nem is szabad elfeledkezniük azokról az időkről. Korábban jól fizetett alkalmazottakként éltek Sefi nagyvonalú vezetése alatt, majd rabszolgasorba kerültek a volt kollégáik közé. Csakis az én könnyes kérlelésem, a Mars kiszolgáltatott helyzete és Volga azonnal érvénybe lépett reformjai hatására nem szabotálják és hagyják el az aljaSzínek a Volk hajóit. De úgy érzem, a legtöbben még így is végleg megutálták az Obszidiánokat.

Öröm, hogy Lysander egyelőre nem óhajtott harcba bocsátkozni ellenünk. Még nincs meg az összetartás közöttünk, számbeli fölényünk dacára is vesztettünk volna. Remélem, hogy a hazaúton Sevróval sikerül ebből a tákolmányból összetartó haderőt kovácsolni, hogy a földre nem kényszerített marsi flottával találkozva fordíthassunk a hadi szerencsén. Nem lesz könnyű dolgunk, szél ellenében kell verekednünk.

Ezen a csupa meglepetésutazáson még egy utolsóval köszön el tőlünk a Perem: tizenkét órányi útra az Iótól egy a Pandora radarján láthatatlan szellemhajó üdvözöl bennünket.

Az Archimédész.

Súlyos szívvel megyek fel Sevro oldalán a hajó rámpáján. Minden egyes lépéssel újabb elveszített barát emléke tolul az agyamba. Eo. Csatt. Ragnar. Csatt. Orion. Csatt. Táncos. Csatt. Nincs elég lépcsőfok, annyira sok a halott barátom. Ahogy belépünk a hajóba, mind elillannak. Idebenn nagy a csend, sehol semmi. Egységeink mindent átvizsgáltak, nem találtak csapdát. Ha hagyott is Lysander, akkor az emberi. Mert a Pandora fogdájában vár rám Pytha, az Archimédész és a Fényhozó valamikori pilótája és kapitánya.

Sevro magamra hagy, hogy egyedül járhassam be a hajó folyosóit. Megyek az emlékeim után, mindenütt Cassiust látom magam előtt – ahogy a pilótafülkében a műszerek fölé hajol és adja a higgadtat, ahogy a keskeny folyosókon a széles vállaival igyekszik elférni, ahogy köszöntőt mond az étkezőasztal mellett, ahogy levigyorog a képembe az edzőteremben, miután szokás szerint földhöz vágott. De igazán csak akkor döf mellbe a hiánya, amikor megállok a kabinja ajtaja előtt, az egyetlen ajtó előtt ezen a hajón, amelyen soha nem léptem még be. Átjár a hajó hidege. És tudom, hogy nem halogathatom tovább a viszontlátást.

A teteme a raktérben fekszik, a Háza címerével lepecsételt halotti rakétában. Ez volt Lysander utolsó gesztusa a férfi felé, aki apja helyett apja, testvére helyett testvére, családja helyett a családja lett. Kedvenc halványkék zubbonyát adták rá, ujján a tintafolttal, és a viharköpenyt. Mellén feltekerve pihen a beretvája. Arcát és kezét lemosták és olajjal kezelték, de az erőszakos halál sebeit, duzzadásait és a kötél lila csíkját a nyakán nem lehetett teljesen eltakarni. Alig hasonlít arra a férfira, akit ismertem. Kezem remegve simít végig arany haján, az egyetlen, halálában is változatlan testrészén, melyen nem hagyott nyomot Lysander kegyetlensége. Kurta zokogás bukik fel a torkomon, utána csend és könnyek. Cassiusnak éppolyan nagy szíve volt, mint Eónak, csak később talált rá. Bárcsak ne kellett volna neki ennyi idő hozzá. Fogalmam sincs, milyen hosszan állok mellette, és merengek, nem a leélt életén, hanem a lehetséges jövőn, ami juthatott volna neki, most, hogy végre az a férfi lett belőle, akinek mindig is reméltem őt.

Lépések zaja ránt vissza a testembe. Mindenem sajog. Megtörlöm az arcomat, és Sevróra nézek. Ugyanazzal a nyugtalansággal méregeti Cassiust most is, mint tizenhat évvel ezelőtt a legelső alkalommal.

– A Kék szerint ő ölte meg Atlast.

– Rossz csere.

– Ja. Szarveretes Bellona. A Férfi, Aki Megölte Rettegést. Istenek, minden nyamvadt kocsmában erről fognak dalolni, amikor majd vének és trottyosak leszünk. Basszus. Ez az a… – ballag a távolabbi falhoz, és vesz kézbe egy sisakot. – A fater fősisakja – nyomja a fejébe. – Mintha rám öntötték volna. Ember. Még mindig Fitchtől bűzlik – fordul felém. – Csak most esett le, hogy akár csapda is lehetett volna.

– Megnézettem a sisakot is, Sevro.

– Az jó. Azta. Pfuj! Ha arra gondolok, hogy Lune a szobámban settenkedik. Undorító. – Elhallgat, leveszi a fejéről a sisakot. Megnézegeti az apjától hátramaradt egyetlen emlékét, és beteszi Cassius két lába közé. Megmarkolja az egyik lábát, elkomorul. Azt hiszem, soha nem szerettem még annyira Sevrót, mint a hallgatása súlyos csendjében. Pár percig állunk ott egymás mellett, majd lecsukja a koporsót.

Odabiccent nekem, hogy kövessem.

– Találtam valamit.

Megyek utána Cassius kabinjába. Az ajtó nyitva áll. Feldühít, hogy Sevro megsértette Cassius belső szentélyét, de akkor meglátom, hogy mennyire apró zugba zsúfolta be barátom a hatalmas életét. A falon ott áll az egész gyerekkora, mozgó képek a Sasfészekről, Julianről, az apjáról, bátyjairól, nővéreiről, sőt még az anyjáról is – csupa mosolygó, göndör fej. Akad néhány beretvaforgatói emlék és érem, melyekről soha nem derül ki, hogy honnan származtak. Egy aranypettyes lila kő. Egy alma nagyságú fémdarab. Egy darab faragott fa. Egy sasmarkolatú nagy kés. Egy másik falon a Mars-Ház medálja, körülötte nyomtatott beszámolók a falkámról. Nemcsak rólam, hanem Sevróról, Fanyarpofáról, Bohócról, Kavicsról, Virginiáról és még Paxról is. Egytől egyig boldog pillanat, végtelenül elszomorít, hogy ő nem osztozhatott benne velünk. A harmadik falon a Lysanderrel és Pythával töltött hosszú évek emlékei. De a holokivetítő az, amin megakad a szemem: egy tó képe lebeg a levegőben, benne két vacogó fiú, és a parton egy farkasforma lény oson.

– Bogarásztam kicsit, hogy lássam végre, mire szereti kiverni a görény – magyarázza Sevro. Zsebre vágja a sasos kést. – Több száz órányi felvétel van az intézeti időkből. Egyesek túl korán válnak kukkolóvá. – Felszisszen. – Bocsi. Ő értené – sóhajt nagyot, és huppan le Cassius székébe. Az egyetlenbe. Nekem a padlóra biccent. Letelepszem. A vállamra ejti a kezét. – Hosszú az út hazáig. Hol kezdjük?

– Ahol ő abbahagyta.

Az akkoriban az Olümposzról bennünket szemmel tartó sok Proktorunkkal egyidősen nézzük, ahogy a három fiú a holdfényben fürdő síkon lovagol. Mi voltunk valaha ezek a fiúk. Baglyos lobogót hordoznak győzedelmes mámorban, és idiótán vonyítanak fel a holdra. Idióták is voltunk. Abban a hazug világban talán a vonyításunk volt az egyetlen igazán őszinte dolog, ami a torkunkból feltörhetett. Egyszerűen csak magányosak voltunk, kerestük a falkánkat.

Egy üzenetet próbáltam küldeni haza a Marsra. Nem tudom egyelőre, hogy megkapták-e. Ezért most erősen megmarkolom Pax kulcsát, és néma üzenetet küldök magamban Virginia és a fiam felé.

Szeretlek benneteket. Jövök haza. Van hadseregem. És van egy ármádiám. Győzni fogunk. Eóért, Ragnarért, Fitchnerért és Cassiusért. Mindannyiukért.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Különösen fontos: hálámat küldeném nemes kopómnak, Eónak. Hozzám bújtál, amikor magam alatt voltam, soha nem panaszkodtál a teremtés oltárán feláldozott séták miatt. Nélküled pulóvereim sétamentesek lennének, ám a szívem kopár, mint a hold. Te vagy az én védőszentem, még amikor az ágyamba vizelsz is.

És most az emberek.

Egy könyv megírásában mindig két tábornak kell köszönetet mondani. Az egyikben a megpróbált legionáriusok tömörülnek, akikkel vállvetve ostromoltuk alkotói válságom falait, a másikban pedig azok a dörzsölt szakik, akik azon munkálkodnak, hogy a könyv végül az olvasó kezébe jusson.

Köszönöm neked, legjobb barátom, Mike Braff, aki merész Csavardi Samuként és Vergiliusomként végigkísértél az utazásomon, és átsegítettél gondolataim dzsumbuján. Páratlan kreatív munkatárs vagy, nélküled nem juthattam volna le a történetem szívéig. Köszönöm a szerkesztőmnek, Tricia Narwaninak, aki – mikor szorult a nyakamon a legelső határidőm – született Valkűrként vetette magát a csatamezőre, és szerkesztői sarlóját forgatva szétválasztotta az ocsút a búzától. Köszönöm neked, Joel Phillips a térképészeti segítséget és a Lit Escalates zsenialitását. Testvérem vagy a bűnben, ebben az egészben. Jóval azelőtt az voltál, hogy a könyvek kikerültek volna a könyvespolcra (és szarveretesen boldog születésnapot). És köszönöm neked is, Hannah Bowman, aki ügynökömként bevállaltad egy ifjú kezdő író bizarr történetét.

Irtó sokkal tartozom a Del Rey csapatának, akik soha nem siettettek, és hittek abban, hogy idő kell ahhoz, hogy egy ilyen történetet rendesen elmeséljek. Scott Shannon, Keith Clayton, David Moench, Alex Larned, Ayesha Shibli, Jordan Pace, Ada Maduka, Ashleigh Heaton, Tori Henson, Sabrina Shen, Angela McNally, Caroline Cunningham és Regina Flath: Vonítók vagytok egytől egyig, nektek hála csecsemőíróként otthon éreztem magamat a Del Reynél, amikor még alig serkent a kecskeszakállam. A ti erőfeszítéseitek és hitetek nélkül ez a regényfolyam még ma is csak az elmém szegleteibe lerakódott por volna.

Köszönet a világ minden táján élő fordítóseregnek – köztük Edoardo Rialtinak –, hogy terjesztettétek Darrow hírét a nagyvilágban, és Tim Gerard Reynoldsnak, hogy a hangját kölcsönözte Darrow-nak, amibe minden alkalommal beleborzongok.

A második csokornyi hálálkodás azokat az emberi lényeket illeti, akiknek hála megőriztem az ép elmém és a kreativitásom szikrája sem hamvadt ki: Josh Crookot, Max Carvert, Kevin Sheridant, Casper Daugaardot, Tamara Price Fernandezt, a detroiti Nagy Sándort, Willow Robinsont, Jarrett Price-t, Evan Holtzmant, és Veliát, aki hamarosan szintén Holtzman lesz.

Köszönöm neked, nővérem, Blair, hogy kisgyerekként együtt rajongtunk a görög mítoszokért, és hogy folyamatosan számíthatok rád. Mint mindig, köszönöm nektek, anyu és apu. Neked, anyu, hogy olajat öntöttél alkotókedvem tüzére, neked meg, apu, hogy ügyeltél, nehogy a tűz a házat is lángra lobbantsa. Ha ti nem adtátok volna megállás nélkül a könyveket a kezembe, nem tudom, most hol tartanék, de hogy író nem lett volna belőlem, az tuti.

Biztos vagyok benne, hogy még rengeteg embernek tartozom köszönettel, de kivagyok a hosszú repüléstől, és az agyam kisült, mint arizonai járdán a tojás. Ezért azzal zárnám ezeket a sorokat, hogy olvasóm, köszönöm neked is. Hogy elolvastad ezt a könyvet. Hogy levelet írtál, hogy lelkesedsz, hogy tetkót varratsz magadra, hogy türelmes vagy, hogy figyelsz rám, hogy az idődet és verejtékkel megkeresett pénzedet, bizalmadat és könnyeidet áldozod rám. Ezek tartják bennem a lelket. Legfőképpen a könnyek.

Ebben a könyvben Darrow búcsút mondott az aggodalmaknak, te Cassiusnak, de hátravan még egy könyv, mielőtt az egész mesétől elköszönnénk. Ezért azt mondom neked, hogy viszlát, a Vörös Isten vár.

A SZERZŐRŐL

Pierce Brown hajlandó volt elvállalni bármit, mielőtt megélhetett az írásból: közösségi médiával foglalkozott egy startup vállalkozásnál, kulimunkákat végzett az ABC Studios Disney részlegében, kifutófiú volt az NBC-nél, és még egy szenátusi választásban is segédkezett az amerikai kormánynak.

A Vörös lázadás az első regénye, és már a megjelenése előtti hónapokban sokan felfigyeltek rá, így aztán nem volt meglepő a robbanásszerű sikere, miután a kötet kikerült a könyvesboltok polcaira. 2014 végén az olvasók szavazatai alapján elnyerte vele a legnagyobb nemzetközi könyves közösségi oldal, a Goodreads díját a legjobb elsőkönyves szerző kategóriában. Ezt követően jelent meg az Arany háború című folytatás, ami megismételte az első rész sikerét, sőt, jócskán túl is szárnyalta. Brown ismét elnyert érte egy Goodreads-díjat, ezúttal a legjobb sci-fi kategóriában. A trilógia befejező része Hajnalcsillag címmel jelent meg, ami újabb Goodreads-díjat nyert a legjobb sci-fi kategóriában.

Miközben az egész világ arra kíváncsi, hogy fognak-e filmet forgatni a könyvekből, Brown új ciklusba kezdett: A káosz évei és A sötétség kora című regényekben tovább meséli Darrow küzdelmét, ráadásul ezúttal több új szereplő nézőpontján keresztül is követhetjük a történetet.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Vörös lázadás

Arany háború

Hajnalcsillag

A káosz évei

A sötétség kora

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.

Table of Contents

Cover Page

BORÍTÓ

IMPRESSZUM

TÉRKÉPEK

DRAMATIS PERSONAE

ELSŐ RÉSZ CIRKUSZ

1 Darrow

2 Darrow

3 Darrow

4 Darrow

5 Lysander

6 Darrow

7 Lysander

8 Darrow

9 Darrow

10 Lysander

11 Darrow

MÁSODIK RÉSZ BÁSTYA

12 Lyria

13 Lyria

14 Virginia

15 Lysander

16 Lysander

17 Lysander

18 Virginia

19 Virginia

20 Virginia

21 Virginia

22 Lysander

23 Virginia

24 Lysander

25 Virginia

26 Virginia

27 Virginia

28 Lysander

29 Virginia

30 Lysander

31 Virginia

32 Virginia

33 Lysander

34 Virginia

35 Darrow

36 Lysander

HARMADIK RÉSZ VIHAR

37 Darrow

38 Darrow

39 Darrow

40 Lyria

41 Darrow

42 Lyria

43 Lysander

44 Lysander

45 Lysander

46 Darrow

47 Lysander

48 Darrow

49 Lysander

50 Lysander

51 Darrow

52 Darrow

53 Darrow

54 Darrow

55 Darrow

56 Darrow

57 Lyria

58 Lyria

59 Darrow

60 Darrow

61 Darrow

62 Darrow

63 Lyria

64 Lysander

65 Lyria

66 Lyria

67 Lyria

68 Lyria

69 Lyria

70 Lyria

71 Darrow

72 Darrow

73 Darrow

74 Darrow

75 Lyria

76 Darrow

NEGYEDIK RÉSZ FIVÉREK

77 Darrow

78 Darrow

79 Lysander

80 Darrow

81 Lysander

82 Darrow

83 Lysander

84 Lysander

85 Darrow

86 Darrow

87 Darrow

88 Lysander

89 Darrow

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN