Lakott sziget (Delelő VI)
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: szs

Arkagyij és Borisz Sztrugackij

LAKOTT SZIGET

Аркадий и Борис Стругацкий: Обитаемый остров

Fordította: Weisz Györgyi

Borító: Sallai Péter

ELSŐ RÉSZ

ROBINSON

1

Makszim kinyitotta az ajtót, kihajolt, és gyanakodva felnézett az égre. Az égbolt itt alacsony volt, és valahogy keménynek tűnt, hiányzott az a könnyű átlátszóság, amely a világűr végtelenségére, a lakott világok sokaságára utal, igazi bibliai keménységet ontott, sima volt és áthatolhatatlan. Ez a kemény valami kétségtelenül a helyi Atlasz hatalmas vállaira támaszkodott, és egyenletesen foszforeszkált. Makszim kereste az égen a lyukat, amelyet hajója ütött, de nem volt ott semmiféle lyuk, csak két nagy fekete paca folyt össze, mint tuscseppek a vízben. Makszim kitárta az ajtót, és leugrott a magas, száraz fűbe. A levegő forró és sűrű volt, por, ócskavas, eltaposott növények és élet szagát árasztotta. Régi és érthetetlen halál szaga is érződött. A fű derékig ért, a közelben cserjés sötétlett, valamiféle satnya, girbegurba fák meredeztek. Csaknem olyan világos volt, mint teliholdas éjszakán a Földön, de hiányzott a holdfény ködös kéksége, minden szürke, poros, lapos volt. A hajó egy lankás falú, hatalmas kráter mélyén állt; a táj körben érzékelhetően emelkedett az elmosódott peremű horizont felé, és ez furcsa volt, mivel valahol a közelben nagy és nyugodt folyó hömpölygött. Nyugat felé folyt, fölfelé az emelkedőn.

Makszim körüljárta a hajót, tenyerét végighúzva hűvös, kissé nedves oldalán. Ott, ahol számított rá, meg is találta a becsapódások nyomát. Mély, kellemetlen horpadás az indikátorgyűrű alatt – ez akkor keletkezett, amikor a hajó hirtelen megugrott, annyira oldalra billent, hogy a kiberpilóta megsérült, így Makszimnak gyorsan át kellett vennie az irányítást. Kicsorbult a jobb oldali kamera melletti rész – ez tíz másodperccel később történhetett, amikor a hajó az orrára bukott és félig megvakult. Makszim megint felnézett a zenitre. A fekete pacnik már alig látszottak. Meteoritvihar a sztratoszférában, a valószínűsége nulla egész nulla-nulla... De minden lehetséges esemény megtörténik egyszer...

Makszim bemászott a kabinba, átkapcsolt automatikus helyreállításra, működésbe helyezte az expressz-laboratóriumot, és elindult a folyóhoz. Ez most természetesen kaland, de azért csak rutin marad. Nálunk, az SZKCS-ben még a kalandok is rutinügyek. Meteorvihar, sugárveszély, baleset leszálláskor. Baleset leszálláskor, meteorvihar, sugárveszély... A test kalandjai.

A magas, törékeny fű zizegett és ropogott a lába alatt, szúrós magok akaszkodtak a sortjába. Apró rovarok felhője keringett zúgva az arca előtt, azután elmaradt. Komoly, felnőtt emberek nem mennek a Szabad Kutatások Csoportjába. Megvannak a maguk komoly és felnőtt ügyei, ők tudják, hogy ezek az idegen bolygók lényegében eléggé egyformák és fárasztóak. Egyformán fárasztóak. Fárasztóan egyformák... Persze, ha húszéves vagy, ha lényegében nem értesz semmihez, ha fogalmad sincs róla, mihez szeretnél érteni, ha még nem tanultad meg becsülni legfőbb kincsedet, az időt, ha nincs és a láthatáron sincs nyoma semmiféle különleges tehetségednek, ha létezésedet most, húszévesen, akárcsak tíz évvel ezelőtt, nem a fejed, hanem kezed-lábad uralja, ha annyira primitív vagy, hogy azt képzeled, az ismeretlen bolygókon valami olyan kincsre bukkanhatsz, amilyen a Földön nincs, ha... ha... ha... Nos, akkor természetesen fogd a katalógust, nyisd ki találomra, bökj rá az egyik sorra, és már repülhetsz is. Fedezd fel a bolygót, nevezd el saját magadról, derítsd fel fizikai jellemzőit, birkózz meg a szörnyetegekkel, már ha akadnak ott ilyenek, vedd fel a kapcsolatot, már ha van kivel, robinsonkodj egy keveset, ha nem találsz ott senkit... És nem arról van szó, hogy mindez felesleges lenne. Köszönetet mondanak neked, azt mondják, erőd szerint hozzájárultál a kutatáshoz, részletes beszámolóra hív meg magához valamilyen tekintélyes szakember... Az iskolások, főleg a bukdácsolók és persze alsó tagozatosok tisztelettel néznek majd rád, de ha a tanároddal találkozol, ő csak annyit kérdez: „Még mindig az SZKCS-nél vagy?” – és rögtön másra tereli a szót. Arca pedig bűntudatos és szomorú lesz, mert önmagát hibáztatja azért, hogy még mindig az SZKCS-nél vagy. Apád hümmög és bizonytalanul valamilyen laboránsi állást kínálgat, anyád azt mondja: „Makszim, hiszen ügyesen rajzoltál gyerekkorodban...” Jenny pedig így szól: „Ismerkedjetek meg, ő a férjem.” És mindenkinek igaza lesz, mindenkinek, téged kivéve. És visszamész az SZKCS Igazgatóságára, igyekszel rá sem nézni a két hozzád hasonló balfácánra, akik a katalógust bújják a szomszéd polcnál. Fogod a következő kötetet, találomra felnyitod, ráböksz az ujjaddal...

Mielőtt leereszkedett volna a partfalon a folyóhoz, Makszim körülnézett. Mögötte felállt, kiegyenesedett az általa letaposott fű, az ég hátterén feketélltek a göcsörtös fák, és világított a hajó nyitott ajtaja. Minden teljesen megszokott volt. Na jó, mondta magának Makszim. Hát csak legyen... Jó lenne felfedezni egy civilizációt – hatalmasat, ősit, bölcset. És emberit... Leereszkedett a vízhez.

A folyó valóban nagy volt, lassú, és szabad szemmel is látható volt, hogy kelet felől ereszkedik le, és nyugatra tartva fölfelé folyik. (Ugyancsak jókora lehet itt a refrakció!) Látszott, hogy a másik part lankás, sűrű cserje nőtte be, és egy kilométernyire, följebb a folyás mentén, valamiféle oszlopok és görbe gerendafélék állnak ki a vízből, elferdült rácsos szerkezetek, burjánzó növényekkel borítva.

Civilizáció, gondolta Makszim különösebb lelkesedés nélkül. Köröskörül sok vas jelenléte volt érezhető, meg még valami kellemetlen, fullasztó dolog, és amikor vizet mert a tenyerébe, megértette, hogy az sugárzik, eléggé erősen és ártalmasan. A folyó radioaktív anyagokat hozott kelet felől, és Makszim számára világossá vált, hogy ettől a civilizációtól nem sok hasznot lehet várni, hogy jobb fel sem venni velük a kapcsolatot. El kell végezni a szabványos vizsgálatokat, és egykettőre, észrevétlenül elhúzni innen a bolygó egyenlítőjének síkjában, a Földön pedig átadni az anyagokat a Galaktikus Biztonsági Tanács komoly, sokat tapasztalt öregurainak, és sürgősen elfeledkezni az egészről.

Megvetően lerázta ujjairól a vizet, beletörölte őket a homokba, azután leguggolt, és gondolkodni kezdett. Megpróbálta maga elé képzelni ennek a nyilván nem túl szerencsés bolygónak a lakóit. Valahol az erdőn túl volt egy város, aligha szerencsés város: mocskos üzemek, lerobbant reaktorok, amelyek a folyóba ürítik radioaktív hulladékukat, csúf, elvadult, vasfedelű házak, sok fal és kevés ablak, a házak között szennyes átjárók, teli szeméttel és elhullott háziállatokkal, a város körül mély árok és felvonóhidak... bár nem, ez még a reaktorok ideje előtt volt. És az emberek. Megpróbálta maga elé képzelni ezeket az embereket, de nem sikerült. Csak annyit tudott, hogy nagyon sok ruhát viseltek, valósággal be voltak csomagolva a durva, vastag anyagokba, és magas, fehér gallért viseltek, amely az állukig ért...

Azután meglátta a nyomokat a homokban.

Meztelen lábak nyomai voltak. Valaki leereszkedett a meredélyen, és belement a folyóba. Valaki, akinek széles, súlyos a lábfeje, esetlen, ügyetlen – de kétségkívül humanoid, akinek a lábain hat-hat ujj van. Nyögdécselve és bukdácsolva mászott le a meredélyen, átbotorkált a homokon, belecsobbant a radioaktív vízbe, fújtatva és prüszkölve átúszott a másik partra, a nádasba. Le sem véve a magas, fehér gallért...

Hirtelen vakító, kék villanás ragyogta be az egész környéket, mintha villám csapott volna le, és nyomban dörrenés, robbanás hangja dübörgött végig a partfal fölött. Makszim felugrott. Fentről száraz föld záporozott, valami félelmetes süvítéssel a magasba emelkedett, majd a folyó közepére zuhant, fehér párával elegyedő szökőkutat zúdítva a magasba. Makszim rohanva igyekezett felfelé a meredélyen. Tudta már, mi történt, csak nem értette, miért, és nem csodálkozott, amikor azon a helyen, ahol az imént még hajója állt, most forró füst fölfelé tekergő oszlopát látta, amely gigantikus dugóhúzóként tekeredett a foszforeszkáló, kemény égbolt felé. A hajó fellángolt, lilás fénnyel izzott a keramitborítás, körülötte vidáman égett a száraz fű, a cserjés, füstölgő lángnyelvek lepték el a göcsörtös fákat. A kemény hőség az arcába csapott, Makszim a tenyerével eltakarta arcát, hátrált egy lépést a lejtőn – majd még egyet, majd még egyet, és még és még... Hátrált, de könnyező szemét nem vette le erről a felségesen gyönyörű, bíbor és zöld szikrákat szóró, lángoló fáklyáról, erről a váratlanul keletkezett vulkánról, a felszabadult energia értelmetlen rombolásáról.

De hát hogyan... – gondolta elveszetten. Jött egy nagy majom, látta, hogy nem vagyok itt, bemászott, felszedte a padlózatot – magam sem tudom, miként kell ezt csinálni, de ő rájött, találékony egy majom volt, hatujjú – szóval fölszedte a padlózatot... Mi is van a hajókban a padlózat alatt? Szóval megtalálta az akkumulátorokat, fogott egy nagy követ – és durr! Egy nagyon nagy követ, vagy három tonna súlyút, és lendületből odavágott... Jól megtermett majom lehetett... Jól megadta a hajómnak a kockaköveivel – kétszer a sztratoszférában, na meg itt... Elképesztő história. Azt hiszem, ilyen még nem volt. De most mit csináljak? Persze hamarosan keresni kezdenek majd, de arra aligha gondolnak, hogy ilyesmi megeshet, hogy a hajó elpusztult, de a pilóta él... Most mi lesz? Mama... Apa... A tanárom...

Hátat fordított a tűznek, és elindult. Gyorsan haladt a folyó mentén; köröskörül mindent vörös fény árasztott el, a fűben előtte ingadozott: hol összezsugorodott, hol kinyújtózott az árnyéka. Jobbra ritkás, korhadás szagát árasztó erdő húzódott, a fű lágy és nedves lett. Két nagy éjszakai madár csapott fel a lába alól lármásan, és alacsonyan a víz felett átrepült a másik partra. Átvillant az agyán, hogy a tűz utol is érheti, és akkor úszva kell haladnia, ami nem lesz túl kellemes; de a vörös fény hirtelen elhalványult, majd kihunyt, és Makszim megértette, hogy a tűzvédelmi berendezés, vele ellentétben, mégiscsak felfogta, miről van szó, és a rá jellemző alapossággal eleget tett feladatának. Élénken maga elé képzelte a forró roncsok közt hányódó, füstös, félig megolvadt ballonokat, amint kibocsátják az oltóanyag súlyos felhőit, és rendkívül elégedettek magukkal...

Nyugalom, gondolta. Az a legfontosabb, hogy ne kapkodjak fejetlenül. Időm van. Őszintén szólva, rengeteg időm van. A végtelenségig kereshetnek: hajóm nincs, engem meg lehetetlen megtalálni. És amíg meg nem értik, mi történt, amíg végleg nem biztosak a dolgukban, semmit nem mondanak a mamának... Én meg majd kitalálok itt valamit.

Elhaladt egy kisebb, hűvös ingovány mellett, átgázolt a bokrokon, és egy úton találta magát, amely az erdőbe vezetett. A betonlapokon lépkedve odament a meredély széléhez, és rozsdás, gyommal benőtt rácsozatot pillantott meg, valamilyen óriási rácsszerkezet maradványait félig a vízbe süllyedve, a másik parton pedig a fénylő égbolt alatt alig kivehetően az út folytatását. Nyilvánvalóan híd állt itt valamikor. És ez a híd nyilvánvalóan útjában volt valakinek, aki lerombolta, bele a folyóba. Ettől persze sem szebb, sem használhatóbb nem lett. Makszim leült a meredély szélére, és lelógatta a lábát. Megfigyelte magát, meggyőződött róla, hogy nem vesztette el a fejét, és töprengeni kezdett.

A legfontosabbra rábukkantam. Tessék, itt egy út. Rossz, durva, ráadásul régi, de mégiscsak út, és az utak valamennyi lakott bolygón elvezetnek azokhoz, akik építették őket. Mire van szükségem? Táplálékra nincs. Vagyis hát ennék valamit, de ez csak az ősi ösztön működése, és ezt most elnyomjuk. Vízhez leghamarabb huszonnégy óra múlva kell jutnom. Levegő van bőségesen, bár jobban szeretném, ha az atmoszférában kevesebb lenne a szén-dioxid és a radioaktív szennyeződés. Tehát semmi alapvető dolog nem hiányzik. Viszont jól jönne egy kicsi, mondjuk ki nyíltan, primitív, spirálmenetes nullás adóberendezés. Mi lehet egyszerűbb egy primitív nullás adónál? Csak egy primitív akkumulátor... Elfintorodott, és emlékezetében pontosan megjelent a pozitronemitteres adóberendezés szerkezete. Ha lennének hozzá alkatrészei, egy pillanat alatt összerakná még csukott szemmel is. Gondolatban néhányszor elvégezte a szerelést, de amikor kinyitotta a szemét, nem volt ott az adóberendezés. Egyáltalán semmi sem volt. Robinson, gondolta némi érdeklődéssel. Makszim Crusoe. Szép dolog, nincs semmim.

A sortomnak még zsebe sincs. De legalább a szigetem lakott! És ha lakott, mindig van remény egy primitív nullás leadóra. Igyekezett a nullás leadóra összpontosítani, de nemigen sikerült. Folyton a mamát látta maga előtt, amint közlik vele, hogy a fia nyomtalanul eltűnt. Vajon milyen a tekintete, hogyan dörzsöli az apja az arcát? Biztosan elveszetten néznek, hideg és üres lesz számukra a világ. Nem, mondta magának. Erre gondolni sem szabad. Lehet bármire, csak erre nem, különben semmi sem sikerül. Elrendelem és megtiltom. Elrendelem, hogy ne gondoljak rá, és megtiltom, hogy erre gondoljak. Ennyi. Felállt, és elindult az úton.

Az erdő, amely eleinte ritkás volt és szelíd, kissé felbátorodott, s egyre közelebb húzódott az úthoz. Némelyik vakmerő fiatal fa feltörte a betont, és egyenesen az úton nőtt. Az út láthatóan sok évtizedes volt, legalábbis jó ideje nem használták. Az erdő kétoldalt egyre sűrűbb és egyre magasabb lett, az ágak néhol összefonódtak az út fölött. Besötétedett, a sűrűből hol jobbról, hol balról hangos, torokhangú üvöltés hallatszott. Valami neszezett, zörgött, toporgott arra. Egyszer vagy húsz lépéssel előtte valami zömök, görnyedt és sötét alak futott át az úton. Muslicaraj zümmögött. Makszimnak hirtelen az jutott eszébe, annyira vad és elhagyatott a vidék, hogy talán nincsenek is emberek a környéken, hogy több napba is beletelhet, míg rájuk akad. Szunnyadozó ösztönei feléledtek, és ismét hírt adtak magukról. De Makszim érezte, hogy nagyon sok körülötte az eleven hús, az éhhalál nem fenyegeti. Ha mindez aligha ízletes is, de érdekes lesz vadászni, és mivel a legfontosabbra tilos volt gondolnia, azt idézte fel magában, hogyan vadásztak Oleggel és Adolffal, a vadásszal – puszta kézzel, ravaszság ravaszság ellen, gondolkodás az ösztönnel szemben, erő az erő ellenében, három napig meg sem állva űzni a szarvast a vihar kidöntötte fák között, utolérni, földre dönteni, megragadni a szarvát... Lehet, hogy itt nincs szarvas, de kétségtelen, hogy az itteni vadak ehetőek: elég csak elgondolkodni, kikapcsolni, és a rovarok azonnal vadul csípni kezdenek, és mint ismeretes, ha ehető vagy egy idegen bolygón, magad sem halsz éhen... Nem is lenne rossz eltévedni és egy-két évecskét eltölteni itt, az erdőkben bolyongva. Kerítenék magamnak barátot, valami farkast vagy medvét, együtt járnánk vadászni, beszélgetnénk... Végül persze ráunnék... meg nem is úgy fest, mintha kellemes lenne ezekben az erdőkben kószálni: túlságosan sok itt a környéken a vas... rossz a levegő... Meg először mégiscsak egy nullás adót kellene összeeszkábálni...

Megállt, hallgatózott. Valahonnan a sűrűből tompa, monoton zaj hallatszott, és Makszimnak eszébe jutott, hogy már régóta hallja ezt a hangot, de csak most figyelt föl rá. Nem állat volt, és nem is vízesés, valamilyen szerkezet lehetett, egy barbár gépezet. Horkolt, dohogott, fémesen csörömpölt, kellemetlen rozsdabűzt árasztva.

Közeledett.

Makszim összegörnyedt, és a partfalhoz közelebb húzódva zajtalanul a hang forrása felé futott. Azután megállt, bár a lendület majdnem kivitte az útkereszteződésbe.

Az országutat derékszögben keresztezte egy másik, nagyon sáros út, elképesztően mély nyomvályúkkal, a betonburkolat meredező maradványaival. Az egész undorítóan bűzlött, és rendkívüli mértékben radioaktív volt. Makszim leguggolt, és balra nézett. A motorhang és a fémes csörömpölés arról jött. A talaj remegni kezdett a lába alatt. Az a valami közeledett.

Egy perc múlva megjelent: elképesztően hatalmas, forró és bűzös volt, az egész szegecselt fémből készült. Szörnyűséges, sárral borított lánctalpakkal tiporta az utat – nem száguldott, nem gördült, hanem mászott. Púpos volt, mocskos, a félig levált vaslemezek csörömpöltek, nyers plutóniummal és lantánnal volt toldozva-foldozva. Védtelen volt és fenyegető, ember nélküli, ostoba és veszedelmes. Átzúdult a kereszteződésen, csörömpölve és sivítva, a szétzúzott betonon dübörögve továbbkúszott, majd felhevült légréteget hagyva maga mögött eltűnt az erdőben. A bömbölés, durrogás fokozatosan elhalkult.

Makszim visszafojtotta lélegzetét, a muslicákat hessegetve. Még soha életében nem látott ennyire képtelen és szánalmas dolgot. Igen, gondolta. Itt nem fogok pozitronemittert szerezni. A szörnyeteg után nézett, és hirtelen rájött, hogy a keresztút nem is egyszerűen út, hanem irtássáv, keskeny nyiladék az erdőben: a fák nem takarták el fölötte az eget, mint a másik ösvény fölött. „Talán utána kellene mennie?” gondolta. Megállítania, kioltania a katlan tüzét... Hallgatózott. Az erdőből zaj és recsegés hallatszott, a szörnyeteg úgy csörtetett a sűrűben, mint víziló a mocsárban. Azután újra közeledni kezdett a motor dübörgése. A szörnyeteg visszafelé jött. Megint itt a szuszogás, a bömbölés, a bűz hulláma, a csörömpölés és robajlás. Újra átzakatolt a kereszteződésen, arra mászva, ahonnan épp az imént jött... Nem, gondolta Makszim, nem akarok kapcsolatba kerülni vele. Nem szeretem a dühös állatokat és a barbár automatákat... Várt, amíg eltűnik a szörnyeteg, kilépett a bokrok közül, és lendületből, egyetlen ugrással átiramodott a felszaggatott, agyonfertőzött kereszteződésen.

Egy darabig nagyon gyorsan ment, mélyen lélegezve megszabadította tüdejét a vas víziló kigőzölgésétől, majd megint lassabb ütemre váltott. Arra gondolt, amit a lakott szigetén eltöltött első két órában látott; igyekezett mindezt a képtelenséget és esetlegességet valami logikailag ellentmondásmentes rendbe összefűzni. Csakhogy ez túlságosan nehéz volt. A kép túlságosan mesebelire sikeredett, nem valóságosra. Mesebeli volt maga az ócskavassal teliszórt erdő, mesebeli lények rikoltoztak benne csaknem emberi hangon, az öreg, elhagyott út elvarázsolt várkastélyhoz vezetett, láthatatlan, gonosz varázslók igyekeztek megzavarni az embert, aki ebbe az országba került. Még a bolygó felé közelítő pálya távolabbi szakaszán meteoritokkal bombáztak, amikor ez nem sikerült, felégették a hajómat, engem csapdába ejtettek, aztán rám uszították a vasból való sárkányt. Csakhogy a sárkány túlságosan öreg és ostoba, már rájöttek, hogy hibáztak, és most valami korszerűbbet készítenek elő...

– Figyeljetek! – szólalt meg Makszim. – Nem készülök megtörni a várkastély varázslatát és felébreszteni alvó szépségeiteket, csak találkozni szeretnék közületek valakivel, aki értelmesebb, és segít nekem a pozitronemitterrel kapcsolatban...

De a gonosz varázslók csak fújták a magukét. Először hatalmas, korhadt fát fektettek keresztbe az úton, azután tönkretették a betonburkolatot, majd jókora gödröt ástak, teletöltötték poshadt, mocskos radioaktív vízzel. Amikor ez sem segített, amikor már a rovarok is belefáradtak abba, hogy csípjék és csalódottan elmaradtak, reggel felé hideg, undok ködöt bocsátottak ki az erdőből. Makszim vacogni kezdett, és futásnak eredt, hogy felmelegedjen. A köd vaskos, ragadós volt, nedves fém és rothadás szagát árasztotta, de rövidesen füstszagot is hozott, és Makszim megértette, hogy valahol a közelben tűz ég.

Kezdett megvirradni, az égen reggeli szürkeség terült szét, amikor Makszim az úttól beljebb megpillantott egy tábortüzet és egy öreg, mohlepte kőépítményt, amelynek beomlott a teteje, ablakai feketén tátongtak. Embert nem lehetett látni, de Makszim érezte, hogy valahol a közelben vannak, hogy nemrég még itt voltak, és lehet, hogy hamarosan visszatérnek. Letért az országúiról, átugrotta az út menti árkot, bokáig süppedt a rothadó avarba, és odament a tűzhöz.

A tűz jóságos, ősi meleggel fogadta, kellemesen ébresztgetve szunnyadó ösztöneit. Itt minden egyszerű volt. Köszönés nélkül le lehetett guggolni, kezét a lángok felé nyújtani, és szótlanul várni, míg a házigazda, szintén szótlanul, átnyújt egy forró húsdarabot és egy szintén forró bögrét. Igaz, házigazda nem mutatkozott, de a tűz fölött kormos, levesillatot árasztó bogrács függött. Odébb két, durva anyagból készült köpenyféle hevert, egy koszos, félig teli hátizsákszerűség, jókora, horpadt bádogkorsók és valamiféle homályos rendeltetésű vastárgyak.

Makszim a tűz mellett üldögélt, a lángokat nézve melegedett, azután felállt és bement a házba, amelyből tulajdonképpen csak egy doboz maradt. A törött gerendák között átragyogott a reggeli ég, a korhadt padlódeszkákon óvatosan kellett lépkedni. A sarkokban málnaszín gombák nőttek csomókban – mérges gombák, de ha alaposan megsütik őket, teljességgel alkalmasak a fogyasztásra. Egyébként az evés gondolata egy szempillantás alatt eltűnt, amikor Makszim a félhomályban megpillantotta egy ember kifakult rongyfoszlányokkal elkeveredett csontjait a fal tövében. Kellemetlen érzés fogta el, lemászott a töredezett lépcsőfokokon, és tenyerét tölcsérként a szája elé tartva teli torokból beleordított az erdőbe:

– Hahó, hatujjúak! – A visszhang csaknem nyomban elhalt a ködben a fák között, senki sem válaszolt, csak valamiféle madárnépség kezdett lármázni dühösen és izgatottan a feje fölött.

Makszim visszatért a tábortűzhöz, egy ágat a lángok közé dobott, és belenézett az üstbe. Az étel forrt. Körbenézett, talált valami kanálfélét, megszagolta, fűvel megtörölte, majd megint megszagolta. Óvatosan leszedte a léről a szürkés habot, és a parázsra löttyentette. Megkeverte az ételt, merített a széléről, és ajkát csücsörítve megkóstolta. Nem is volt olyan rossz, a tahorg[1] májával készült levesre emlékeztetett, csak csípősebb volt. Makszim félretette a kanalat, óvatosan, két kézzel fogva leemelte a tűzről az üstöt, és a fűre rakta. Majd megint körülnézett, és hangosan megszólalt:

– Kész a reggeli! – Egyre az volt az érzése, hogy a házigazdák valahol itt vannak a közelben, de csak mozdulatlan, ködtől nyirkos bokrokat látott, fekete, göcsörtös fatörzseket, csupán a tűz pattogását és a szüntelen madárricsajt hallotta.

– Hát jó! – kiáltott fel. – Ahogy gondoljátok. Én megkezdem a kapcsolatfelvételt.

Nagyon hamar rákapott a dolog ízére. Vagy a kanál volt nagy, vagy szunnyadó ösztönei keltek túlságosan is életre, de pislantani is alig volt érkezése, és az üst tartalmának egyharmadát eltüntette. Akkor sajnálkozva félrehúzódott, üldögélt egy kicsit, a kellemes utóízt élvezve. Gondosan megtörölte a kanalat, de nem állta meg, s még egyszer belemerítette az üstbe, a legaljára, kimerve azokat a finom, a szájában szétolvadó barna falatkákat, amelyek a tengeri uborkára emlékeztették, majd még odébb húzódott, megint megtörölte a kanalat, és keresztbe fektette az üstön. Épp itt volt az ideje, hogy kifejezést adjon hálájának.

Felpattant, kiválasztott néhány vékony gallyat, és bement a házba.

Óvatosan lépkedve a korhadt deszkákon, igyekezve nem nézni az árnyékban rejtőző maradványokra, nekilátott gombát szedni és felfűzni a gallyra a málnaszín kalapokat, kiválogatva a legnagyobbakat. Csak meg kellene kissé sózni és borsozni, gondolta, de nem tesz semmit, az első kapcsolatfelvételhez így is megteszi. A tűz fölé tesszük, az összes aktív káros anyag elpárolog belőle, s ehetővé válik. Ez az én első hozzájárulásom ennek a lakott szigetnek a kultúrájához, a második pedig a pozitronemitter lesz...

A házban hirtelen kissé sötétebb lett, és Makszim rögtön megérezte, hogy valaki nézi őt. Egy időre elnyomta magában a vágyat, hogy hirtelen megforduljon. Tízig számolt, lassan felállt, és sietség nélkül, már előre mosolyogva, hátranézett.

Az ablakból hosszú, sötét arc meredt rá, szája csüggedten legörbült, minden különösebb érdeklődés nélkül nézte, düh és öröm nélkül, nem mint egy másik világból jött embert, hanem mint alkalmatlankodó háziállatot, amely már megint oda mászott, ahová nem szabad. Néhány másodpercig bámulták egymást, és Makszim úgy érezte, az arcból áradó csüggedés betölti a házat, elborítja az erdőt és az egész bolygót, az egész környező világot, köröskörül minden szürke lesz. Csüggedt és siralmas az egész, már minden megvolt, méghozzá sokszor, és még sokszor meglesz, és nem látszik semmiféle menekvés ettől a szürke és siralmas unalomtól. Azután még sötétebb lett a házban, és Makszim az ajtó felé fordult.

Rövid, erős lábait szétvetve, széles vállával az egész nyílást betöltve egy vöröses szőrrel borított, zömök ember állt ott, formátlan kockás kezeslábasban. A burjánzó vörös szőrzet közül apró, szúrós, kék szempár meredt Makszimra merőn, nagyon rosszindulatúan, mégis valahogy vidáman – talán az ablakból áradó, világméretű csüggedés kontrasztjaként. Ez a szőrös fickó nyilván szintén nem először látott más világból érkezett jövevényeket, de megszokta, hogy gyorsan, keményen és határozottan elbánjon ezekkel az unalmas jövevényekkel, mindenféle kapcsolatfelvétel és egyéb fölösleges bonyodalmak nélkül. Nyakában bőrszíjon vastag, igencsak baljós kinézetű fémcső lógott, és az idegenekkel való leszámolás ezen eszközének nyílását koszos, kemény kezével egyenesen Makszim hasának szegezte. Rögtön látszott, hogy sem az emberi élet rendkívüli értékének, sem az Emberi Jogok Nyilatkozatának, sem a magasztos humanizmus nagyszerű eredményeinek, sőt magának a humanizmusnak sem hallotta soha hírét, és ha mesélnének neki ezekről a dolgokról, el sem hinné.

Ám Makszimnak nem volt választási lehetősége. Maga elé nyújtotta a botra felfűzött gombakalapokat, még szélesebben mosolygott, és eltúlzott artikulációval megszólalt:

– Béke! Barátság!

Az ablakon kívüli letargikus személy hosszú, tagolatlan hangsorral válaszolt, ezután elhagyta a kapcsolatfelvétel színhelyét, és a kintről behallatszó zajokból ítélve nekilátott, hogy száraz gallyakat dobáljon a tűzre. A kék szemű borzas, rőt szakálla megmozdult, és a vöröses bozontból bömbölő, dörgő, csikorgó hangok törtek elő, amelyek Makszimot erősen emlékeztették az útkereszteződésben látott vassárkány zajára.

– Igen – lelkendezett Makszim, energikusan bólogatva. – Föld! Világűr! – A kezében tartott bottal a zenit felé bökött, és a vörös szakállú engedelmesen fölnézett a beszakadt mennyezetre.

– Makszim – folytatta Makszim, tulajdon mellére bökve. – Mak-szim. Makszimnak hívnak. – Hogy meggyőzőbb legyen, a mellére csapott, mint valami dühödt gorilla. – Makszim!

– Mahh-sszim! – károgta a vörös szakállas fura kiejtéssel. Szemét le sem véve Makszimról a vállán keresztül egy sorozat dörmögő, csikorgó hangot adott ki, ebben többször is megismétlődött a „Mah-szim” szó, amelyre reagálva egy másik, láthatatlan, fásult egyén válaszolt nyugtalanító, búbánatos hangokkal. A vörös szakállú kék szeme kimeredt, megnyílt sárga fogakkal teli szája, és hahotában tört ki. A helyzet Makszim számára felfoghatatlan humora a jelek szerint végre eljutott a vörös szakállú tudatáig. Mikor kedvére kihahotázta magát, szabad kezével megtörölte a szemét, leeresztette halálos fegyverét, és egyértelműen jelezte Makszimnak: „Na, gyere ki!”

Makszim készséggel engedelmeskedett. Kilépett a tornácra, és újra maga elé nyújtotta a botra fűzött gombát. A vörös szakállas átvette, forgatta ide-oda, majd félredobta.

– Jaj, ne! – tiltakozott Makszim. – Mind a tíz ujjatokat megnyaljátok...

Lehajolt és felemelte a botot. A vörös szakállú nem tiltakozott. Hátba veregette Makszimot, a tábortűz felé taszította, odaérve pedig a vállára nehezedve leültette, és valamit magyarázni kezdett. De Makszim nem figyelt rá. A másikat, a csüggedtet nézte. Az vele szemben ült, és valami jókora, mocskos rongyot szárogatott a tűznél. Egyik lába meztelen volt, és egyfolytában mozgatta a lábujjait, amelyekből öt volt. Öt, nem pedig hat.

2

Az ablak alatti pad szélén ülve Guy a barettje kokárdáját fényesítette, és figyelte, ahogy Varibobu tizedes kiállítja neki az úti okmányokat. A tizedes félrehajtotta a fejét, szeme kimeredt, az asztalon fekvő bal keze leszorította a vörös szegélyű űrlapot, jobbja sietség nélkül rótta a kalligrafikus betűket. „Micsoda mázlista!”, gondolta Guy némi irigységgel., A vén tintanyaló: húsz éve van a gárdában, és végig írnokként szolgált. Na tessék, hogy meregeti a szemét... a dandár büszkesége... mindjárt kidugja a nyelvét is... Úgy is van, kidugta. És a nyelve is tintás. Isten éltessen, Varibobu, te vén tintakukac, többet nem látjuk egymást. Végül is kár, hogy el kell utazni, rendes srácok jöttek itt össze, a tiszt urak is, a szolgálat is hasznos, fontos...” Guy szipogott, és kinézett az ablakon.

Odakinn a szél fehér port kavart a széles, sima, járda nélküli utcán, amely régi, hatszögletű lapokkal volt burkolva, fehéren világítottak az adminisztráció és a mérnöki állomány hosszú, egyforma épületeinek falai. A portól védekezve, szoknyáját lefogva haladt Idoa úrnő, ez a telt és tekintélyes hölgy. Bátor asszony, nem félt a gyerekeivel együtt követni erre a veszedelmes helyre a dandárparancsnok urat. A parancsnokság előtti őrszem, egy újonc, formátlan porköpenyben és fülére húzott barettben, tisztelgett az asszonynak. Azután elhúzott két teherautó, tele átnevelendőkkel, talán oltani vitték őket... Helyes, nyakon vágni: ne hajolj ki, nem hajolhatsz ki, nem a sétatéren vagy...

– Hogy írod a nevedet? – kérdezte Varibobu. – Gaal? Vagy egyszerűen Gal?

– Nem – felelte Guy. – Gaal a családnevem.

– Kár – sajnálkozott Varibobu, elgondolkodva rágcsálva a tollát. – Ha Galnak írhatnám, beférne egy sorba...

„Írjad csak, írjad, te tintakukac”, gondolta Guy. „Ne spórolj a sorokkal. És az ilyet még tizedesnek hívják...

A gombjai megzöldültek, és mégis tizedes. Két medáliája is van, de lőni sosem tanult meg, tudja ezt mindenki.”

Nyílt az ajtó, és a kancelláriára lendületesen berontott Toot lovaskapitány úr, az ügyeletes arany karszalagjával a karján. Guy felugrott, és összecsapta a bokáját. A tizedes is fölemelte hátsóját, de az írást nem hagyta abba a vén disznó. Szép kis tizedes...

– Aha... – szólalt meg a kapitány úr, undorral levéve porvédő maszkját. – Gaal közlegény. Tudom, tudom, elhagy minket. Kár. De örülök. Remélem, a fővárosban is ilyen lelkiismeretesen szolgál majd.

– Úgy lesz, lovaskapitány úr! – kiáltott fel Guy izgatottan. A lelkesedéstől még az orra is viszketni kezdett. Nagyon szerette Toot lovaskapitány urat, a kulturális tisztet, a volt gimnáziumi tanárt. Úgy látszik, a kapitány úr is megjegyezte őt magának.

– Leülhet! – A kapitány úr a korlátot kikerülve az asztalához ment. Le sem ülve futólag átnézte a papírokat, és a telefon után nyúlt. Guy taktikusan az ablak felé fordult. Odakint semmi sem változott. Ebédre vonult a szeretett altiszti kar. Guy bánatos pillantása kísérte őket. Most vonulnak be a kantinba, Szerembes tizedes kiadja a vezényszót, hogy a Hálaadás Szavához vegyék le barettjüket, a harminc srác torkából egyszerre harsan fel a „hálaadás szava”, a lábasok fölött már gomolyog a gőz, csillognak a tálak, az öreg Doga mindjárt elsüti ostoba viccét a katonáról meg a szakácsnőről... A csodába is, kár, hogy el kell mennie! A szolgálat veszélyes itt, az éghajlat is egészségtelen, a koszt nagyon egyhangú, mindig csak konzerv, mégis... Itt legalább biztosan tudhatod, hogy szükség van rád, hogy nélküled nem boldogulnak, itt a testeddel fogod fel a délről jövő fenyegető nyomást, és érzed is ezt a nyomást: hány barátodat temették itt el – ott, a falun túl egész liget nőtt már ki a földbe szúrt karókból, rajtuk rozsdásodó sisakok... Másrészt viszont – a főváros. Akárkit nem küldenek oda, és ha már küldenek, hát nem pihenni... Azt beszélik, ott az Atyák Palotájából a Gárda összes gyakorlóterét szemmel tartják, úgyhogy minden alakulatot folyton figyel valaki az Atyák közül... vagyis hát nem minden pillanatban, de azért olykor-olykor figyelnek... Guyt elöntötte á forróság: nem tudni, mitől, hirtelen azt képzelte, hogy kiszólítják a sorból, de a második lépésnél megcsúszik, az orrán szánkázik, egyenesen a parancsnok lába elé, géppisztolya csörömpöl a kockakövön, tiszta mamlasz, a sapkája elrepül, azt sem tudni, hová... Nagyot sóhajtott, és lopva körülnézett. Isten ments... Igen, a főváros! Ott minden szem előtt van. De sebaj, mások is szolgálnak. És ott van Rada – testvérkéje, nővérkéje, a mama... a mulatságos bácsika az ősi csontjaival, az özönvíz előtti teknősbékáival... Jaj, mennyire hiányoztok, kedveseim!

Megint kinézett az ablakon, és gondterhelten felsóhajtott. Az utcán ketten lépkedtek a parancsnokság felé. Az egyik ismerős volt, a hangoskodó, vörös Zef, a különösen veszedelmes figurák egyike, a százharmincnégyes műszaki egység törzsőrmestere. Halálra ítélték, és az útvonalak megtisztításával váltotta meg az életét. A másik kész madárijesztő volt, méghozzá nem is akármilyen! Guy először korcsnak nézte, de rájött, hogy Zef aligha hozna a parancsnokságra valamiféle korcsot. Jól megtermett, pucér, fiatal legény, egészen barna, egészséges, mint egy bika, egyetlen ruhadarabja valami rövid, fényes anyagból készült alsónadrág... Zefnél ott volt a puskája, de nem úgy festettek, mintha őrizné azt az idegent – egymás mellett mentek, és az idegen, karjaival lehetetlenül hadonászva, egyfolytában magyarázott valamit Zefnek, aki csak fújtatott, és úgy nézett ki, mint akinek teljesen elment az esze. Valamiféle vadember, gondolta Guy. De hát hogy került az útra? Talán medvék nevelték fel? Volt már ilyen eset. Meglehet, hiszen micsoda izmai vannak, csak úgy dagadnak...

Figyelte, amint a páros odaér az őrszemhez, s Zef az arcát törölgetve próbál valamit elmagyarázni, de az őrszem újonc, nem ismeri Zefet, a géppisztollyal az oldalába bök, és a jelek szerint arra utasítja, hogy tartsa be az előírt távolságot. A csupasz srác, ezt látva, bekapcsolódik a párbeszédbe. Karjai csak úgy röpködnek, az arca meg egészen furcsa: sehogyan sem lehet megérteni, szétfolyik, mint a higany. A szeme meg gyors, sötét... Kész, már az őrszem is elképedt. Mindjárt riadót fúj. Guy megfordult.

– Kapitány úr – mondta –, engedélyt kérek jelenteni. A százharmincnégyes törzsőrmestere hozott valakit. Nem nézi meg?

A kapitány úr odament az ablakhoz, kinézett, és a szemöldökét felvonta. Kilökte az ablakszárnyat, kihajolt, és a betörő portól fulladozva lekiáltott:

– Őrszem! Beengedni!

Amikor a folyosón felhangzott a lábdobogás, Guy becsukta az ablakot, és Zef oldalazva belépett a kancelláriára, különös útitársával együtt. Szorosan a nyomukban berontott az őrség parancsnoka és még ketten az ébren lévő váltásból. Zef, a nadrágvarrásra szorítva a kezét, köhintett, és kék szemét pimaszul a kapitány úrra meresztve, rekedten ordította:

– A százharmincnégyes egység törzsőrmestere, Zef átnevelendő, jelentkezem. Az úton került őrizetbe ez az ember. Minden jel szerint elmebeteg, kapitány úr: mérges gombát eszik, egyetlen szót sem ért, érthetetlenül beszél, és mint látni méltóztatik, pucéran járkál.

Mialatt Zef jelentett, a letartóztatott gyors pillantással körülnézett a helyiségben, dermesztően és furcsán rámosolygott minden jelenlévőre – fogsora egyenletes volt és olyan fehér, mint a cukor. A kapitány úr kezét hátra téve közelebb ment hozzá, és tetőtől talpig végigmérte.

– Maga kicsoda? – kérdezte.

A letartóztatott még vadabbul mosolygott, és tenyerét a mellére téve érthetetlenül valami olyasmit mondott, „mah-szim”. Az őrség parancsnoka felnyerített, az őrök vihogtak, a kapitány úr is elmosolyodott. Guy nem fogta fel rögtön, miről van szó, azután eszébe jutott, hogy a „mah-szim” a tolvajzsargonban azt jelenti, „bekapta a bicskát”.

– Úgy látszik, ez olyan magukfajta alak – jegyezte meg a kapitány úr Zefnek.

Zef megrázta a fejét, szakállából porfelhő szállt fel.

– Semmiképp. Mah-szimnak saját magát nevezi, a tolvajnyelvet pedig nem érti. Úgyhogy nem közülünk való.

– Valószínűleg korcs – találgatott az őrség parancsnoka.

A kapitány úr hidegen pillantott rá.

– Meztelen... – magyarázta meggyőződéssel az őrségparancsnok, az ajtó felé hátrálva. – Megengedi, hogy távozzam, kapitány úr? – harsogta.

– Menjen! – felelte az. – Küldjön el valakit Zogu ezredorvos úrért... Hol fogták el? – kérdezte Zeftől.

Zef jelentette, hogy az elmúlt éjjel egységével a 23/07-es körzetet fésülte át, megsemmisítettek négy önjáró berendezést és egy ismeretlen rendeltetésű automatát, egy robbanásban elvesztettek két embert, egyébként minden rendben volt. Reggel hét óra körül a tábortüzüknél megjelent ez az ismeretlen az erdei út felől. Messziről észrevették, a bozótban elrejtőzve figyelték, majd a megfelelő pillanatot kivárva elfogták. Zef először szökevénynek gondolta, azután eldöntötte, hogy nem szökevény, hanem korcs, és már-már lelőtte, de meggondolta magát, mert ez az ember... Zef itt elakadt, szakállát megmozgatva így fejezte be:

– Mert világossá vált előttem, hogy nem korcs.

– Miből vált ez világossá ön előtt? – kérdezte a kapitány úr, a letartóztatott pedig mozdulatlanul állt, két kezét erőteljes mellkasán összetéve, hol a kapitány urat, hol Zefet nézve.

Zef azt mondta, ezt nehéz elmagyarázni. Először is ez az ember nem félt és nem fél semmitől. Továbbá: levette a tűzről az ételt, és pontosan az egyharmadát ette meg, ahogyan bajtárshoz illik, előtte pedig belekiabált valamit az erdőbe, nyilván minket szólítva, mert érezte, hogy valahol a közelben vagyunk. Továbbá: gombával kínált minket. A gomba mérgező volt, nem ettük meg, és neki sem engedtük meg, ugyanakkor nyilvánvalóan minket akart megvendégelni, feltehetőleg hálája jeléül. Továbbá: mint ismeretes, fizikai képességeit tekintve egyetlen korcs sem múlhat felül egy satnya, de egészséges embert. Ez meg idejövet meghajtott, mint egy kis kölyköt, a vihar vágta irtáson úgy jött át, mint a sima úton, az árkokat átugrotta, és a másik oldalon megvárt, ráadásul valamiért – talán hetvenkedésből? – néha felnyalábolt, és kétszáz-háromszáz métert futott velem...

Zefet hallgatva a kapitány úr egész megjelenése a legmélyebb figyelemről tanúskodott, de alighogy Zef elhallgatott, hirtelen a letartóztatott felé fordult, és honti nyelven megkérdezte:

– Neve? Beosztása? Feladata?

Guyt fellelkesítette az ügyes fogás, de a letartóztatott nyilvánvalóan hontiul sem értett. Ismét kimutatta remek fogait, megveregette a mellét, mondván: „Mah-szim”, ujjával az átnevelendő oldalára bökött, mondván: „Zef”, majd beszélni kezdett – lassan, nagy szünetekkel, hol a mennyezetre, hol a padlóra, hol széles mozdulattal maga köré mutatva. Guynak úgy tűnt, hogy beszédében sikerül elkapnia néhány ismerős szót, de ezeknek a szavaknak semmi közük nem volt sem az ügyhöz, sem egymáshoz.

– Aszotal... – jelentette ki a letartóztatott, majd: – Huriburi, huri-buri... féleg...

Amikor elhallgatott, Varibobu tizedes szólalt meg.

– Szerintem ez egy ügyes kém – jelentette ki a vén tintakukac. – Jelenteni kellene a dandárparancsnok úrnak.

De a kapitány úr nem figyelt rá.

– Maga elmehet, Zef! Buzgóságot tanúsított, ezt beszámítják magának.

– Végtelenül hálás vagyok, kapitány úr! – harsogta Zef, és már fordult is, hogy elmenjen, de ekkor a letartóztatott halkan felkiáltott, áthajolt a korláton, felkapott egy csomó tiszta űrlapot, amelyek a tizedes előtt feküdtek az asztalon. A vén csirkefogó holtra rémült (szép kis gárdista), hátrahőkölt, és a vademberhez vágta a tollát. Az ügyesen elkapta röptében az íróeszközt, és a korláton elhelyezkedve nekilátott valamit lerajzolni az űrlapra, rá sem hederítve Guyra és Zefre, akik két oldalról megragadták.

– Elengedni! – parancsolta a kapitány úr, és Guy készséggel engedelmeskedett: ezt a barna medvét megállítani annyi lenne, mint megpróbálni a lánctalpánál fogva megállítani egy tankot. A kapitány úr és Zef a letartóztatott két oldalán állt, figyelve, mit firkál.

– Szerintem ez a Világ képe – vélte bizonytalanul Zef.

– Hmm... – hagyta helyben a kapitány úr.

– Hát persze! A középpontban itt nála a Világ Fénye van, ez meg itt... a Világ... És szerinte mi itt vagyunk.

– De miért lapos minden? – kérdezte bizalmatlanul a kapitány úr.

Zef megvonta a vállát.

– Talán gyerekes elképzelés... Infantilizmus... Nézze csak! Azt mutatja, hogyan került ide.

– Igen, lehetséges... Hallottam már ilyen őrültségről...

Guynak végre sikerült befurakodnia a letartóztatott sima, kemény válla és Zef szúrós vörös bozontja közé. A rajzot, amit megpillantott, mulatságosnak találta. Első osztályos gyerekek ábrázolják így a Világot: középen kis karika, amely a Világ Fényét jelenti, körülötte nagy körvonal, a Világszférát jelképezve, a körvonalon vaskos pont, csak kezét-lábat kell neki rajzolni, és kész a kép, „ez a Világ, ez meg én”. A szerencsétlen pszichopata még a Világ Szféráját sem volt képes helyesen ábrázolni, valamiféle ellipszis sikeredett neki.

Hát világos a dolog: nem normális... És még valami szaggatott vonalat is rajzolt, amely a föld alól a ponthoz vezet: így kerültem ide, úgymond.

Közben a letartóztatott fogta a második űrlapot, és az ellenkező sarkaira gyorsan felvázolt két kis Világszférát, szaggatott vonallal összekötötte őket, és hozzárajzolt még valamiféle kacskaringókat. Zef reménytelenül füttyentett egyet, és megkérdezte a kapitány urat:

– Elmehetek?

Ám az nem engedte el.

– E-e-e... Zef – dünnyögte. – Úgy rémlik, maga azon a területen tevékenykedett... e-e... – Begörbített ujjával megkopogtatta a halántékát.

– Úgy van – felelte Zef kis szünet után.

A kapitány úr járkálni kezdett a kancellária helyiségében.

– Nem tudná... e-e... hogy is mondjam... megfogalmazni véleményét ezzel a személlyel kapcsolatban? Szakmailag, ha szabad így kifejezni magamat...

– Nem tehetem – felelte Zef. – Az ítélet értelmében nincs jogom szakmai minőségben nyilatkozni.

– Értem. Ez így helyes. Megdicsérem. De-e-e...

Zef kék szemét forgatva szabályos vigyázzban állt. A kapitány úr pedig nyilvánvalóan zavarban volt. Guy tökéletesen megértette őt. Az ügy fontos volt, állami jelentőségű. (Mert lehet, hogy ez a vadember mégiscsak kém.) És az ezredorvos úr, Zogu, természetesen remek gárdista, kiváló gárdista, de csupán ezredorvos. Ugyanakkor Zef, a hangoskodó vörös fickó, mielőtt bűnbe keveredett volna, remekül tudta a dolgát, sőt nagy szaktekintély volt. De őt is meg lehet érteni. Mindenki, még a bűnöző is, még a bűnét belátott bűnöző is élni akar. És a törvény könyörtelen a halálra ítéltekkel szemben: a legkisebb szabálysértés esetén is végrehajtják az ítéletet. Másképp nem is lehet, olyan idők járnak, amikor a könyörületesség kegyetlenséggé válik, és csak a kegyetlenségben rejlik az igazi könyörületesség. A törvény könyörtelen, de bölcs.

– Nos hát... – ismerte el a kapitány úr. – Nincs mit tenni... De csak úgy, mint ember... – Megállt Zef előtt. – Érti? Nem szakmailag, hanem csak mint hétköznapi ember, valóban úgy véli, hogy ez az alak őrült?

Zef megint habozott.

– Mint ember? – ismételte meg. – Hát persze, mint ember, hiszen az ember sajátja, hogy tévedhet... Nos hát, mint ember hajlamos vagyok feltételezni, hogy ez a személyiséghasadás nyilvánvaló esete, amikor a valóságos ént kiszorítja és felváltja az elképzelt én. Mint ember, élettapasztalatomból kiindulva, elektrosokk és nyugtató hatású szerek alkalmazását javasolnám.

Varibobu tizedes mindezt suttyomban lejegyezte, de a kapitány urat nem lehet rászedni. Elvette a tizedestől a papírlapot a feljegyzéssel, és zubbonya zsebébe dugta. Mah-szim megint megszólalt, hol a kapitány úrhoz, hol Zefhez intézve szavait – valamit szeretett volna a szerencsétlen, valami baja volt, de ekkor nyílt az ajtó, és belépett az ezredorvos úr, akit mindenki számára nyilvánvalóan az ebédje mellől állítottak fel.

– Halló, Toot! – köszönt nyűgösen. – Miről van szó? Látom, hogy él és virul, és ez engem megnyugtat... Ez meg miféle figura?

– Az átnevelendők fogták el az erdőben – magyarázta a kapitány úr. – Arra gyanakszom, hogy elmebeteg.

– Szimuláns ez, nem elmebeteg – morogta az ezredorvos úr, és vizet töltött magának a kancsóból. – Küldje vissza az erdőbe, dolgozzon csak!

– Nem a mi emberünk – vetette ellene a kapitány úr. – És nem tudjuk, honnan került ide. Azt hiszem, annak idején a korcsok kapták el, náluk lett lökött, és átszökött hozzánk.

– Helyes – morogta az ezredorvos úr. – Lököttnek kell lenni ahhoz, hogy valaki hozzánk szökjön át... – Odament a letartóztatotthoz, és rögtön megragadta a szemhéját. A letartóztatott torz vigyorra fakadt, és könnyedén ellökte magától.

– Nono! – hortyant fel az ezredorvos úr, ügyesen elkapva a fülét. – Állj nyugodtan, te ló!

A letartóztatott engedelmeskedett. Az ezredorvos úr kifordította a szemhéját, fütyörészve végigtapogatta a nyakát, a torkát, behajlította, majd kiegyenesítette a karját, megkocogtatta a térde alatt, végül visszatért a kancsóhoz, meginni még egy pohár vizet.

– Ég a gyomrom – közölte.

Guy Zefre nézett. A vörös szakállas, puskáját lába mellé téve, félrehúzódott, és hangsúlyozott közönnyel a falat bámulta. Az ezredorvos úr teleitta magát, és ismét a pszichopatával kezdett foglalkozni. Megtapogatta, megkopogtatta, megnézte a fogait, kétszer beleöklözött a gyomrába, majd előhúzott a zsebéből egy lapos dobozt, letekert valami vezetéket, bedugta a konnektorba, s a dobozt a vadember testének különböző pontjaihoz illesztette.

– Úgy – dünnyögte, ismét föltekerve a vezetéket. – Ráadásul még néma is?

– Nem – felelte a kapitány úr. – Beszél, de valami medvenyelven, és csak néha használja a mi szavainkat, de akkor is erősen eltorzítva. Minket nem ért meg. És ezek itt az ő rajzai.

Az ezredorvos úr megnézte a rajzokat.

– Hát így – jegyezte meg. – Érdekes... – Felkapott a tizedes elől egy tollat, és gyorsan fölfirkantott az űrlapra egy macskát, ahogyan a gyerekek rajzolják, vonalakból meg köröcskékből. – Ehhez mit szólsz, barátocskám? – kérdezte, odanyújtva a rajzot az elmebetegnek.

Az egyetlen pillanatnyi gondolkodás nélkül nekilátott firkálni, és a macska mellett megjelent egy furcsa, szőrrel sűrűn benőtt, súlyos, kellemetlen pillantású állat. Ilyen állatot Guy nem ismert, de annyit megértett, hogy ez már nem gyerekrajz. Az ábrázolás kiváló, egyszerűen remek volt. Még ránézni is félelmetes volt. Az ezredorvos úr a toll után nyúlt, de az elmebeteg elhárította, és lerajzolt még egy, most már egészen vad állatot hatalmas fülekkel, ráncos bőrrel és az orra helyén vaskos farokkal...

– Nagyszerű! – kiáltotta az ezredorvos úr, az oldalát csapkodva.

Az elmebeteg nem lankadt. Most nem állatot rajzolt, hanem valamilyen készüléket, amely nagy, átlátszó aknára emlékeztetett. Az akna belsejébe nagyon ügyesen belerajzolt egy ülő embert, ujjával megkopogtatta az emberkét, majd ugyanazzal az ujjával a saját mellére bökött, és azt mondta: „Mah-szim”.

– Ezt az izét a folyónál láthatta – lépett közelebb hangtalanul Zef. – Egy ilyet gyújtottunk fel ma éjjel. De már ezek a szörnyetegek... – csóválta meg a fejét.

Az ezredorvos úr mintha csak ekkor vette volna észre.

– Á, professzor! – kiáltott fel eltúlzott örömmel. – Én meg csak nézek, mitől van ilyen büdös a kancellárián. Nem volna szíves, kolléga, a másik sarokból megosztani velünk bölcs ítéletét? Nagyon lekötelezne...

Varibobu felvihogott, a kapitány úr pedig szigorúan így szólt:

– Álljon az ajtóhoz, Zef, és ne feledkezzen meg magáról!

– Nos, rendben – bólintott az ezredorvos úr. – És mit akar vele csinálni, Toot?

– Ez a maga diagnózisától függ, Zogu – felelte a kapitány úr. – Ha szimuláns, átadom az ügyészségnek, ott majd kivizsgálják az ügyet. De ha elmebeteg...

– Nem szimuláns ez, Toot – jelentette ki nagy lendülettel az ezredorvos úr. – Semmi keresnivalója az ügyészségen. De tudok egy helyet, ahol nagy érdeklődéssel fogadnák. Hol a dandárparancsnok?

– A dandárparancsnok úton van.

– Egyébként ez nem fontos. Hiszen maga az ügyeletes, igaz, Toot? Hát küldje el ezt a rendkívül érdekes figurát a következő címre... – Az ezredorvos úr a korlátra támaszkodott, s vállával és könyökével mindenki elől eltakarva felírt valamit az utolsó rajz hátoldalára.

– Hát ez mi? – kérdezte a kapitány úr.

– Ez? Ez egy olyan intézmény, amelyik hálás lesz magának, Toot, ezért a maga elmebetegéért. Ezért kezeskedem.

A kapitány úr bizonytalanul forgatta ujjai közt az űrlapot, aztán átment a kancellária legtávolabbi sarkába, és odaintette magához az ezredorvos urat. Egy ideig halkan beszélgettek, úgyhogy csak Zogu úr egy-egy replikáját lehetett érteni: „a Propagandaigazgatóság... küldje megbízható... Nem olyan titkos az!... kezeskedem érte... Utasítsa, hogy felejtse el... Az ördögbe is, az a birka úgysem ért egyetlen szót sem!”

– Rendben – egyezett bele végül a kapitány úr. – Írja meg a kísérő okmányokat! Varibobu tizedes!

A tizedes felemelte a hátsóját.

– Gaal gárdista közlegény úti okmányai készen vannak?

– Igenis.

– Írja be az úti okmányokba Mah-szim őrizetest is. Kézi bilincs nélkül utazik, engedélyezett a közös vagonban utazás.... Gaal közlegény!

Guy összecsapta a bokáját és kihúzta magát.

– Igenis, kapitány úr!

– Mielőtt jelentkezne a fővárosunkban új szolgálati helyén, vigye el az őrizetest az ezen a cédulán feltüntetett címre. A parancs végrehajtása után a papírt új szolgálati helyén leadja az ügyeletes tisztnek. A címet elfelejti. Ez az utolsó feladata, Gaal, és maga ezt derék gárdistához méltó módon fogja végrehajtani!

– Igenis, végrehajtom! – ordította Guy, akit leírhatatlan lelkesedés töltött el. Az öröm, a büszkeség, a boldogság hulláma árasztotta el, az elragadtatott odaadás forró hulláma felragadta, égig emelte. Ó, a lelkesedésnek ezek az édes percei, az egész valódat felkavaró percek, a pillanatok, amikor szárnyad nő, amikor eltölt a gyönyörteli megvetés minden durva, anyagi, testi dolog iránt... a percek, amikor tűzre vársz, és parancsra, amikor mohón azt kívánod, hogy a parancs egyesítsen téged a tűzzel, vessen bele a tűzbe, ezernyi ellenség közé, tátongó ágyúcsövek elé, milliónyi puskagolyóval szembe... és ez még nem minden, lesz még édesebb is, a lelkesedés elvakít és éget... Ó, a tűz! Ó, dicsőség! A parancs, a parancs! Már itt van, már itt van! És most feláll ez a megtermett és erős férfiszépség, a dandár büszkesége, a mi Varibobu tizedesünk, mint a lángoló fáklya, mint a dicsőség és a hűség szobra, és dalra fakad, és mi mindannyian csatlakozunk hozzá, egy emberként...

Vonul a harcedzett gárda, súlyosan döng a lépte,
várat, erődöt útjából elsodor, szemében fényes láng lobog.

Világlik sok kitüntetés, csillog sok harci érme,
mint kard élén frissen ontott vércsepp ragyog...

És mindenki énekelt. Énekelt a nagyszerű Toot kapitány úr, a gárdatisztek mintaképe, a mintaképek mintaképe, akiért olyan nagyon jó lenne ebben a szent pillanatban, ennek az indulónak az ütemére, feláldozni az életet, a lelket, mindent... És Zogu ezredorvos úr, az irgalmas testvér példaképe, durva, mint egy igazi katona, és olyan gyengéd, mint az anyai kéz... És a mi Varibobu tizedesünk, aki a csontja velejéig a miénk, az öreg harcos, a veterán, aki csatákban őszült meg... Ó, hogy csillognak a harci érdemrendek kopott, kiszolgált mundérján, a szolgálaton, a feladatteljesítésen kívül más nem létezik számára... Ismertek minket, Ismeretlen Atyáink, emeljétek föl fáradt arcotokat, tekintsetek ránk, hiszen ti mindent láttok, látnotok kell azt is, hogy mi itt vagyunk, országunk távoli, vad határvidékén, lelkesen halunk kínhalált a haza boldogságáért!

Vasöklünk úgyis elsöpör minden akadályt,
örülhetnek az Ismeretlen Atyák!

Nincs irgalom, az ellenség hiába kiált!

Előre, előre, derék vitézek, gárdisták!

Ó, Harci Gárda, te, a törvény fegyvere,
ó, derék gárdista vitézek!

Ha harcba vonulnak hadoszlopaik,
az Ismeretlen Atyák nem félnek.

...De mi ez? Ez nem énekel, ez csak áll szétterpesztett lábbal, a korlátra támaszkodva, forgatja ostoba barna fejét, jár a szeme, egyre a fogát vicsorítja... Kire vicsorogsz, te gazember? Ó, hogy szeretnék súlyos léptekkel odamenni hozzá, és lendületből belevágni gárdistaöklömmel azokba a fehér fogakba... De nem lehet, nem szabad, ez nem lenne gárdistához méltó, hiszen ez csak egy elmebeteg, egy szánalmas nyomorék, az igazi boldogság számára elérhetetlen, vak, nyomorult, szerencsétlen emberi roncs... Az meg, az a vörös disznó a sarokban görnyedezik az elviselhetetlen fájdalomtól... Ó, nem, ez egészen más dolog: nektek mindig fáj a fejetek, amikor mi levegő után kapkodunk a lelkesedéstől, amikor harci indulónkat zengjük, és ha a tüdőnk kiszakad, akkor is végigénekeljük! Te átnevelendő, te bűnöző pofa, te vörös bandita, jól meg kéne rázni a grabancodnál fogva, megtépni azt a pogányhoz illő szakálladat! Állj fel, te disznó! Állj vigyázzba, amikor a gárdisták az indulójukat éneklik! Adok én a pofádra, a mocskos pofádra, a pimasz szemed közé... Így ni, így ni...

Guy félrelökte az átnevelendőt, és bokáját összecsapva a kapitány úr felé fordult. Mint az emelkedett lelkesedés rohama után mindig, csengett a füle, a világ kellemesen összefolyt és ingadozott a szeme előtt.

Az erőfeszítéstől szürke Varibobu tizedes halkan krákogott, a mellét fogta. A vörös és verejtékben úszó ezredorvos úr mohón itta a vizet egyenesen a kancsóból, és zsebkendőt húzott elő. A kapitány úr hunyorgott, olyan arckifejezéssel, mint aki nincs jelen, mintha igyekezett volna felidézni valamit. Az ajtónál kockás, mocskos rongycsomóként vergődött a vörös Zef. Az arca szét volt verve, merő vér volt, összeszorított foggal halkan nyöszörgött. Mah-szim viszont már nem mosolygott. Arca megmerevedett, már egészen emberi lett, száját eltátva, kerek, mozdulatlan szemmel meredt Guyra.

– Gaal közlegény – szólalt meg reszelős hangon a kapitány úr. – E-e-e... Mondani akartam valamit magának... vagy már megmondtam? Várjon, Zogu, legalább egy korty vizet hagyjon nekem is...

3

Makszim felébredt, és rögtön úgy érezte, hogy nehéz a feje. A szobában fülledt volt a levegő. Az éjjel megint becsukták az ablakot. Egyébként a nyitott ablaknak sincs sok haszna – túlságosan közel van a város, nappal látszik fölötte az undorító kipárolgás mozdulatlan barna sapkája, a szél ide sodorja, nem segít sem a távolság, sem a negyedik emelet, sem a lenti park. Jólesne most egy ionzuhany, gondolta Makszim, azután pucéran kifutni a kertbe, nem ebbe a tetvesbe, félig rothadtba, a koromtól szürkébe, hanem a miénkbe, valahol Leningrád környékén, a karéliai földnyelven, futni a tó körül vagy tizenöt kilométert mindent beleadva, teljes erőből, utána átúszni a tavat, azután vagy húsz percig a mélyben bóklászni, hogy eddze a tüdejét, a síkos víz alatti görgelékkövek közt búvárkodni... Kiugrott az ágyból, kinyitotta az ablakot, kihajolt a szemerkélő esőbe, mélyen beszívta a nyirkos levegőt, ettől köhögni kezdett. A levegő telítve volt ártalmas anyagokkal, az esőcseppek pedig fémes utóízt hagytak a nyelvén. Az autópályán csörömpölve, lármásan száguldottak az autók. Lent, az ablak alatt csillogott a nedves lomb, a magas kőkerítés tetején fénylett az üvegcserép. A parkban nyirkos pelerinben egy ember járkált, kupacokba gereblyézte a lehullott leveleket. Az eső függönyén át odalátszottak valamiféle város széli gyár téglaépületei. Két magas kéményéből, mint mindig, lustán gomolygott és tekergőzött a föld felé a mérgező füstoszlop.

Fullasztó világ. Barátságtalan, beteges világ. Az egész valahogyan kellemetlen és nyomasztó, mint az a hivatali helyiség, amelyben a rossz fogú és csillogó gombú emberek hirtelen minden átmenet nélkül ordítani kezdtek, míg az erőlködéstől berekedtek, Guy pedig, az az annyira rokonszenves, csinos srác teljesen váratlanul nekiesett a vörös szakállú Zefnek, és véresre verte, Zef pedig még csak nem is védekezett... Szerencsétlen világ... A radioaktív folyó, az a képtelen vassárkány, a szennyezett levegő és azok az ápolatlan utasok az idétlen, kerekekre szerelt, háromszintes fémdobozban, amely szürke szén-monoxidos füstöt okádott... és még egy vad jelenet: amikor durva, pálinkabűzt árasztó emberek röhögésükkel és gesztusaikkal megríkattak egy idős asszonyt, és nem akadt senki, aki a védelmére kelt volna. A vagon zsúfolásig tele volt, de mindenki félrenézett, csak Guy ugrott fel hirtelen a dühtől és talán a félelemtől sápadtan, valamit odaordított neki, mire azok eltakarodtak... Nagyon sok a düh, nagyon sok a félelem, nagyon sok az ingerültség... Itt mindenki ingerült és lehangolt. Guyt, ezt a nyilvánvalóan jó és rokonszenves embert, néha hirtelen megmagyarázhatatlan dühroham fogta el, dühödt vitába keveredett a kupébeli útitársakkal, úgy nézett rám, mint valami fenevad, azután ugyanolyan váratlanul mély levertségbe zuhant. És a többiek sem voltak különbek a vagonban. Órákig békésen ültek vagy heverésztek halkan beszélgetve, sőt nevetgélve, és egyszer csak hirtelen valaki kötekedve morogni kezdett a szomszédjával, a szomszéd idegesen visszamorgott, a többiek pedig, ahelyett, hogy csitították volna őket, bekapcsolódtak a vitába, a botrány egyre dagadt, elragadta az egész vagont, és már mindenki ordított mindenkivel, fenyegetőztek, lökdösődtek, valaki öklével hadonászva átmászott a többiek feje fölött, valakit megragadtak a gallérjánál fogva, a gyerekek teli torokból bömböltek, fenyegetően megcibálták a fülüket, aztán fokozatosan minden elcsöndesedett, mindenki fújt a másikra, kelletlenül váltottak szót, elfordultak egymástól. A botrány néha valami teljesen képtelen helyzetbe fordult: a szemek kimeredtek, az arcokon vörös foltok ütköztek ki, a hangok elviselhetetlen visításba mentek át, némelyek hisztérikusan röhögtek, volt, aki énekelt, s akadt, aki reszkető kezét a feje fölé emelve imádkozott... Tiszta őrültek háza... Az ablakokon túl pedig melankolikusan úsztak el az örömtelen, szürke mezők, a korom lepte állomások, a nyomorúságos települések, eltakarítatlan romok, és sovány, nyúzott asszonyok kísérték a vonatot beesett szemükkel, fájdalmas tekintetükkel...

Makszim ellépett az ablaktól, egy darabig álldogált a szűk szobácska közepén, ellazulva érzékelte az apátiát, a lelki fáradtságot, majd erőt véve magán, tornázott egy keveset, eszközként a jókora faasztalt használva. Még egy darabig el kell így viselni, gondolta borúsan. Talán még egy-két nap, azt kibírom, azután meg kell szöknöm, kóborlok egy keveset az erdőben... jó lenne eljutni a hegyekbe, a jelek szerint a hegyeik nagyszerűek, érintetlenek. Igaz, messze vannak, egyetlen éjszaka alatt nem lehet eljutni odáig. Hogyan is nevezte őket Guy? „Zartak”... Érdekes, ez vajon tulajdonnév, vagy hegyet jelent általában? Egyébként meg miféle hegyek, nem a hegyekkel van dolgom. Tíz napja vagyok itt, és még nem történt semmi...

Bepréselte magát a zuhanyozóba, és néhány percig prüszkölve dörzsölte bőrét a gyéren csordogáló mesterséges eső alatt, amely ugyanolyan kellemetlen volt, mint a természetes, igaz, valamivel hűvösebb, de keményebb, meszes, sőt klórozott volt, ráadásul fémcsövön folyt keresztül.

Egy fertőtlenített törölközővel megtörölközött, és elégedetlenül mindennel – ezzel a zavaros reggellel, ezzel a fülledt világgal, saját ostoba helyzetével, a mérhetetlenül zsíros reggelivel, amelyet most meg kell ennie –, visszament a szobába, hogy rendbe tegye az ágyát, ezt a rácsos fémszerkezetből és a tiszta lepedő alatti csíkos, zsíros matracféléből álló torz képződményt.

A reggelit már behozták, ott gőzölgött és bűzlött az asztalon. A Hal megint becsukta az ablakot.

– Jó reggelt! – köszöntötte Makszim helyi nyelven. – Nem kell. Ablak.

– Jó reggelt! – A nő a számos retesszel bajlódott. – Kell. Eső. Rossz.

– Hal – szólította meg Makszim oroszul. A nő neve igazából Nola volt, de Makszim kezdettől fogva Halnak nevezte el, állandó arckifejezése és rendíthetetlensége miatt.

A nő megfordult, és pislogás nélkül rábámult. Azután, immár sokadszor, orra hegyéhez illesztette az ujját, és azt mondta: „nő”, majd Makszim felé bökött, és így szólt: „férfi”, végül a szék hátán lógó vedlett lebernyegre: „Ruha. Kell.” Valami miatt képtelen volt egy csak sortot viselő férfira nézni. Valami miatt arra volt szüksége, hogy a férfi a nyakától a lába ujjáig beburkolózzon.

Makszim nekilátott az öltözködésnek, a nő pedig bevetette az ágyát, bár Makszim mindig felajánlotta, hogy majd ő megcsinálja, a szoba közepére tolta az asztalt, amelyet Makszim mindig félretolt a fal mellé, határozottan kinyitotta a fűtést, amelyet Makszim mindig teljesen elzárt, és Makszim folyamatosan hangoztatott „nem kell”-jeire ugyanolyan folyamatosan közölte: „kell”.

Begombolva a lebernyeg nyakánál lévő egyetlen, törött gombot, Makszim odatelepedett az asztalhoz, és belekotort a reggelibe a kétágú villával. Lezajlott a szokásos párbeszéd.

– Nem akarom. Nem kell.

– Kell. Étel. Reggeli.

– Nem akarom a reggelit. Nem jó.

– Kell a reggeli. Jó.

– Hal – tiltakozott Makszim. – Kegyetlen ember maga. Kerülne csak hozzám a Földre, ha beleszakadnék is, találnék kedvére való ételt!

– Nem értem – jegyezte meg a nő sajnálkozva. – Mi az, hogy „hal”?

Undorral rágcsálva egy zsíros falatot, Makszim fogott egy darab papírt, és szemből ábrázolva lerajzolt egy keszeget. A nő figyelmesen tanulmányozta a rajzot, majd köpenyzsebébe dugta. Az összes rajzot, amelyet Makszim készített, elvette és elvitte valahová. Makszim sokat, ügyesen és szívesen rajzolt: szabad idejében és éjszakánként, ha nem tudott aludni, és itt végképp nem volt mit csinálni. Állatokat és embereket rajzolt, táblázatokat és diagramokat, anatómiai metszeteket reprodukált. Lerajzolta Megu professzort vízilóként és vízilovakat, amelyek Megu professzorra hasonlítottak, megrajzolta az általános kozmikus útvonalak egyetemes táblázatát, gépek szerkezeti vázlatait, a történelmi folyamatok egymásutánjának diagramjait, töménytelen mennyiségű papírt használt el, és ezek mind eltűntek a Hal zsebében – a kapcsolatfelvétel folyamatára nézve minden látható következmény nélkül. Megu professzornak, a Vízilónak megvolt a maga módszere, és nem óhajtott lemondani róla.

Az általános kozmikus útvonalak egyetemes táblázata, amelynek tanulmányozásával kell megkezdődnie bármely kapcsolatfelvételnek, a Vízilovat egyáltalán nem érdekelte. A helyi nyelvre a jövevényt egyedül a Hal oktatta, ő is csak az érintkezés megkönnyítésére, hogy Makszim ne nyissa ki az ablakot és ne mászkáljon lebernyeg nélkül. A kapcsolatfelvétel folyamatába egyáltalán nem vontak be szakértőket. Makszimmal csakis és kizárólag a Víziló foglalkozott.

Igaz, eléggé jelentős kutatási eszköztár állt a rendelkezésére – mentoszkópiai technika, és Makszim napi tizennégy-tizenhat órát töltött a vizsgálószékben. A Víziló mentoszkópja jó volt. Lehetővé tette, hogy eléggé mélyen behatoljon az emlékezetbe, és meglehetősen jó volt az elemzési hatásfoka. Egy ilyen gépezet birtokában alighanem nyelvtudás nélkül is el lehetett boldogulni. De a Víziló valahogy furcsán alkalmazta a mentoszkópját. Kategorikusan, sőt mintegy felháborodottan megtagadta, hogy bemutassa a mentogramjait, és Makszim felvételeihez egészen sajátosan viszonyult. Pedig Makszim direkt kidolgozott egy egész speciális emlékprogramot, amely eléggé teljes képet nyújthatott volna a bennszülötteknek a Föld társadalmi, gazdasági és kulturális életéről. Ám az ilyen jellegű mentogramok semmiféle lelkesedést nem váltottak ki a Vízilóból. Ilyenkor fintorgott, artikulálatlan hangokat hallatott, odébb ment, telefonálgatni kezdett, vagy az asztalához telepedve az unalomig gyötörte az asszisztensét, folyton ismételgetve közben a szaftos „masszaraks” szót. De amikor Makszim a képernyőn szétrobbantotta a jeges sziklát, amely behorpasztotta az űrhajót, vagy amikor sokkolójával darabokra szaggatta a páncélos farkast, vagy amikor elszedte az ostoba, gigantikus pszeudopolip expressz-laboratóriumát, a Vízilovat hat lóval sem lehetett volna elvonszolni a mentoszkóptól. Halkan nyögdécselt, boldogan csapkodta tenyerével kopasz feje búbját, fenyegetően üvöltözött elgyötört asszisztensével, aki a felvételekre felügyelt. A kromoszferikus protuberancia látványa olyan izgalomba hozta a professzort, mintha soha életében nem látott volna ilyesmit, és nagyon tetszettek neki a szerelmi jelenetek, amelyeket Makszim főként különböző filmekből választott ki speciálisan azzal a céllal, hogy valamiféle képet adjon a bennszülötteknek az emberiség érzelmi életéről.

Ez a képtelen reagálás az anyagra borús gondolatokat ébresztett Makszimban. Az a benyomása támadt, hogy a Víziló nem is professzor, csak mentoszkópkezelő technikus, aki csupán előkészíti az anyagot az igazi kapcsolatfelvételi bizottság számára, amellyel Makszim találkozik majd, de hogy mikor, azt nem lehet tudni. Arra a következtetésre jutott, hogy a Víziló meglehetősen primitív személyiség, olyan, mint egy kisfiú, akit a Háború és békéből csak a csatajelenetek érdekelnek. Ez megalázó volt: Makszim a Földet képviselte, és – becsszóra! – teljes joggal számíthatott volna komolyabb partnerre a kapcsolatfelvételhez.

Persze azt is feltételezhette, hogy ez a világ ismeretlen csillagközi útvonalak találkozási pontján fekszik, nem számítanak ritkaságnak a jövevények. Annyira nem, hogy minden újonnan érkezett kedvéért nem is állítanak fel különleges tekintélyes bizottságokat, csupán kiszedik belőle a legszükségesebb információt, és ennyivel be is érik. Erre utalt az az operativitás is, amellyel a fényes gombúak, akik nyilván nem szakemberek, eligazodtak a helyzetben, s mindenféle lelkendezés meg ámuldozás nélkül, egyszerűen a megfelelő helyre továbbították a jövevényt. De az is meglehet, hogy a korábban itt megfordult nem humanoidok olyan kellemetlen emlékeket hagytak maguk után, hogy a bennszülöttek most már minden idegen bolygóról érkezettet némi bizalmatlansággal fogadnak, és akkor ez az egész felhajtás, amelyet Víziló professzor rendez a mentoszkópjával, csak látszata a kapcsolatfelvételnek, időhúzás, míg valamely magas hatóságok döntenek a sorsomról.

Akár így, akár úgy, a helyzetem nem túl rózsás, vonta le a következtetést Makszim az utolsó falattal küszködve. Minél hamarabb meg kell tanulnom a nyelvet, akkor majd minden kiderül...

– Jó – bólintott a Hal, elvéve előle a tányért. – Menjünk!

Makszim sóhajtva feltápászkodott. Kiléptek a folyosóra. Ez a folyosó hosszú volt, piszkoskék, jobbra és balra zárt ajtók sora húzódott, ugyanolyanok voltak, mint Makszim szobájáé. Még soha senkivel nem találkozott itt, de vagy kétszer furcsa, izgatott hangokat hallott az ajtók mögül.

Lehet, hogy ott is sorsuk eldőltére váró jövevényeket tartottak.

A Hal széles, férfias léptekkel ment előtte, egyenesen tartva magát, mint a bot, és Makszim hirtelen megsajnálta. A jelek szerint ez az ország még nem ismerte a szépségipart, a szegény Hal csak saját magára volt utalva. Fehér sapkája alól gyér, színtelen haj lógott ki, köpenyét szinte átbökték hatalmas lapockái, lábai hihetetlenül vékonyak, aligha érezheti magát fölényben bárkivel szemben is, legfeljebb idegen bolygóról jött lényekkel, főként a nem humanoidokkal szemben. A professzor asszisztense lekezelően bánt vele, a Víziló egyenesen tudomást sem vett róla, csak úgy szólította meg, „e-e-e”... Makszim felidézte tulajdon viselkedését vele szemben, és lelkiismeret-furdalást érzett. Utolérte, megsimogatta csontos vállát, és kijelentette:

– Nola rendes, jó.

A nő ráemelte száraz arcát, és minden korábbinál jobban hasonlított egy szemből ábrázolt kárászra. Ellökte Makszim kezét, felvonta alig látható szemöldökét, szigorúan közölte:

– Makszim nem jó. Férfi. Nő. Nem szabad.

Makszim zavarba jött, ismét lemaradt a nő mögött.

Így mentek el a folyosó végéig. A Hal belökte az ajtót, és tágas, világos szobában találták magukat, amelyet Makszim fogadószobának nevezett magában. Az ablakokon ízléstelen, vastag, szögletes vasrudakból készült rács, magas, bőrrel borított ajtó vezetett a Víziló laboratóriumába. Ennél az ajtónál valamiért mindig ott ült mozdulatlanul két nagyon termetes bennszülött, akik sosem válaszoltak a köszönésre, és mintha állandó transzban lettek volna.

A Hal, mint mindig, egyenesen bement a laboratóriumba, Makszimot a fogadószobában hagyta. Makszim, mint mindig, köszönt, és mint mindig, most sem kapott választ. A laboratórium ajtaja nyitva maradt, kihallatszott a Víziló hangos, ingerült hangja és a bekapcsolt mentoszkóp éles zúgása. Makszim odament az ablakhoz, egy darabig a ködös, nyirkos tájat nézte, a fával benőtt síkságot, amelyet az autópálya szelt ketté, a magas fémtornyot, amely a ködben alig látszott, de hamar ráunt, a hívást be sem várva bement a laboratóriumba.

Ott, mint mindig, kellemes ózonillat terjengett, villogtak a képernyők, a kopasz, elcsigázott, megjegyezhetetlen nevű asszisztens, akinek Seprűnyél volt a gúnyneve, úgy tett, mintha a műszerekkel lenne elfoglalva, valójában viszont érdeklődve fülelt a botrányra. A laboratóriumban ugyanis botrány tört ki.

A Víziló karosszékében, a Víziló asztalánál ismeretlen, négyszögletes, hámló arcú, véreres szemű ember ült. A Víziló lábát szétvetve, kezét csípőre téve, kissé előrehajolva előtte állt. Ordított. Nyaka bíborszínű volt, kopasz feje búbja az alkonyi égbolt színeiben pompázott, szájából messzire repültek a nyálcseppek.

Igyekezve a figyelmet nem magára vonni, Makszim halkan munkahelyéhez ment, csöndben üdvözölte az asszisztenst. Seprűnyél, ez az ideges szerzet összerándulva, rémülten félreugrott, és elbotlott egy vastag kábelben. Makszimnak alig sikerült megragadnia a vállánál fogva, a szerencsétlen Seprűnyél pedig felakadt szemmel eszméletét vesztette. Arcából kifutott a vér; fura ember volt, a hideglelésig rettegett Makszimtól. Valahonnan hangtalanul felbukkant a Hal egy kis nyitott flakonnal, amelyet nyomban Seprűnyél orra alá dugott. Az csuklott egyet, és magához tért. Mielőtt ismét eszméletét vesztette volna, Makszim nekitámasztotta egy vasszekrénynek, majd sietve félrehúzódott.

Elhelyezkedve a vizsgálószékben, észrevette, hogy a hámló arcú ismeretlen már nem figyel a Vízilóra, hanem őt, Makszimot nézi figyelmesen. Makszim barátságosan rámosolygott. Az ismeretlen könnyedén biccentett. A Víziló ekkor öklével döngve az asztalra vágott, a telefon után kapott. A beállt szünetet kihasználva az ismeretlen mondott néhány szót, amelyek közül Makszim csak a „kell”, „nem kell” szavakat értette, majd az idegen fölvett az asztalról egy vastag, kék, élénk zölddel keretezett papírlapot, és meglengette a levegőben a Víziló arca előtt. A Víziló undorral legyintett, és rögtön ugatni kezdett a telefonba. Úgy dőlt belőle a „kell”, „nem kell”, az érthetetlen „masszaraks”, mint a bőségszaruból, és Makszimnak sikerült elkapnia az „ablak” szót is. Az egész azzal ért véget, hogy a Víziló dühödten lecsapta a kagylót, még egy ideig ordított az ismeretlennel, tetőtől talpig teleköpködve őt, majd az ajtót bevágva kiszáguldott a szobából.

Az ismeretlen akkor zsebkendőjével megtörölte az arcát, felállt a karosszékből, kinyitott egy hosszú, lapos dobozt, amely az ablakpárkányon feküdt, és kivett belőle valamilyen sötét ruhát.

– Jöjjön ide! – szólt oda Makszimnak. – Öltözzön fel!

Makszim a Halra nézett.

– Menjen! – sürgette a Hal. – Öltözzön! Kell!

Makszim megértette, hogy sorsában bekövetkezett a rég várt fordulat – valahol, valaki hozott róla valamilyen döntést.

A Hal intelmeiről megfeledkezve nyomban ledobta magáról az esetlen lebernyeget, és az idegen segítségével fölvette az új öltözéket. Ez a ruha Makszim nézete szerint sem szépségét, sem kényelmes voltát tekintve nem különbözött a régitől, de ugyanolyan volt, mint amilyet az idegen viselt. Még az is elképzelhető volt, hogy az ismeretlen tulajdon tartalék ruháját áldozta fel, hiszen a zakó ujja rövid volt, a nadrág csúszott le, hátul meg úgy lógott, mint valami zsák. Egyébként az összes többi jelenlévőnek nagyon kedvére volt Makszim megjelenése az új öltözetben. Az ismeretlen helyeslően dörmögött valamit, a Hal arcvonásai ellágyultak, már amennyire ez egyáltalán kitelik egy kárásztól, megsimogatta Makszim vállát, meghúzta rajta a zakót, még a Seprűnyél is elmosolyodott halványan, a pult mögött lapulva.

– Menjünk! – mutatott az ismeretlen az ajtó felé, amelyen a felbőszült Víziló kiszáguldott.

– Viszontlátásra – köszönt el Makszim a Haltól. – Köszönöm – tette hozzá oroszul.

– Viszontlátásra – válaszolta a Hal. – Makszim jó. Egészséges. Kell.

A jelek szerint meghatódott. De lehet, hogy csak nyugtalankodott, mert az öltöny mérete nem volt megfelelő. Makszim intett a sápadt Seprűnyélnek, és az ismeretlen után sietett.

Átmentek néhány ormótlan, özönvíz előtti készülékekkel teli szobán, a zúgó, csörömpölő liften lementek a földszintre, és a tágas, alacsony mennyezetű előtérben találták magukat, ahová néhány nappal korábban Guy hozta el Makszimot. És mint néhány nappal korábban, megint várakozniuk kellett, amíg kitöltenek néhány papírt, amíg a lehetetlen fejfedőt viselő, nevetséges ember valamit rákapar a rózsaszínű űrlapokra, a véres szemű ismeretlen pedig a zöld űrlapokon irkál valamit, egy optikai látásjavító eszközt viselő leányzó lila pecséteket nyom ezekre az űrlapokra, azután mindenki űrlapot és pecsétet cserél, közben belezavarodnak, ordítoznak egymással, a telefon után kapkodnak, végül a lehetetlen fejfedőjű ember magához vesz két zöld és egy rózsaszín űrlapot, a rózsaszínt kettétépi, s egyik felét odaadja a bélyegzőt kezelő leányzónak. A hámló arcú ismeretlen két rózsaszín űrlapot, egy vastag kék kartonlapot és egy kerek fémzsetont kap, rajta valamilyen domború felirattal. Mindezt egy perc múlva átadja egy csillogó gombú, termetes embernek, aki a kijáratnál áll, húsz lépésnyire a lehetetlen fejfedőjű embertől. Ám amikor már kilépnek az utcára, a termetes hirtelen rekedten ordítani kezd, erre a vörös szemű ismeretlen visszamegy, magyarázkodni kezd, hogy elfelejtette magához venni a kék karton négyszöget, magához veszi a kék karton négyszöget, s mély sóhajjal bedugja a belső zsebébe. És csak mindezek után ülhet be végre a közben bőrig ázott Makszim az ésszerűtlenül hosszú autóba, jobbra a piros szeműtől, aki feldúlt, fújtat, és sűrűn ismételgeti a Víziló kedvenc varázsigéjét: „masszaraks”.

A kocsi felbúgott, lágyan megindult, kivált a többi mozdulatlanul álló, üres és vizes autó közül, végiggördült az épület előtti nagy, aszfaltozott téren, megkerült egy hervadt virágokkal teli, jókora virágágyást, elhaladt a magas, sárga fal mellett, amelynek teteje üvegcseréppel volt tele, odagördült az autópálya felhajtójához, majd hirtelen lefékezett.

– Masszaraks – sziszegte újra a piros szemű, leállítva a motort.

Az úton egyforma, foltos, horpadt vaslemezekből girbegurbán összeszegecselt karosszériájú teherautók hosszú sora kígyózott. A vas oldallemezek fölött mozdulatlan, fémesen csillogó kerek tárgyak sorai meredeztek. A teherautók egyenletes motorbőgéssel, lassan haladtak, betartva a szabályos követési távolságot, közben förtelmesen bűzlő szerves égésterméket okádtak.

Makszim megnézte maga mellett az ajtót, kitalálta, mi mire való, és felhúzta az ablakot. A piros szemű, rá sem nézve, hosszú mondatba kezdett, amely Makszim számára teljesen érthetetlen maradt.

– Nem értem – szakította félbe.

A piros szemű csodálkozva fordult felé, a hangsúlyból ítélve kérdezett valamit.

– Nem értem – ismételte meg Makszim.

A piros szemű mintha még jobban csodálkozott volna, benyúlt a zsebébe, kivett egy lapos dobozkát, amely hosszú, fehér rudacskákkal volt tele, egy rudacskát a szájába dugott, a többit odakínálta Makszimnak. Ő udvariasságból elverte a dobozt, nézegetni kezdte. A doboz kartonpapírból készült, valamilyen száraz növény erős szagát árasztotta. Makszim fogta az egyik rudacskát, leharapta a végét, és kiköpte. Nem étel volt.

– Nem kell! – Adta vissza a dobozt a piros szeműnek. – Nem jó ízű.

A piros szemű száját félig eltátva bámult rá. A fehér rudacska az ajkához tapadva lógott. Makszim, a helyi szabályoknak megfelelően ujjával megérintette orra hegyét, és bemutatkozott: „Makszim”. A piros szemű mormogott valamit, a kezében hirtelen megjelent egy lángocska, beledugta a fehér rudacska végét, és a kocsi belsejét azonnal elöntötte a hányingert keltő füst.

– Masszaraks! – kiáltott Makszim felháborodva, és kinyitotta a kocsi ajtaját. – Nem kell!

Megértette, miféle rudacskák ezek. A vagonban, amelyben Guyjal utaztak, csaknem minden férfi ugyanilyen füsttel mérgezte a levegőt, csak nem fehér rudacskákat használtak hozzá, hanem hosszabb-rövidebb faeszközöket, amelyek a hajdani korok gyerekjátékára, a sípra emlékeztettek. Valamiféle kábítószert lélegeztek be – kétségtelenül a legártalmasabb szokás, Makszimot akkor, a vonaton csak az vigasztalta, hogy a rokonszenves Guy láthatóan szintén kategorikusan ellenezte ezt a szokást.

Az ismeretlen sietve kidobta az ablakon a kábítószeres rudacskát, és valami miatt tenyerével legyezni kezdett az arca előtt. Makszim mindenesetre szintén legyezett, majd ismét bemutatkozott. Kiderült, hogy a piros szeműt Fanknak hívják, de ezzel a beszélgetés véget is ért. Vagy öt percig ültek így, időnként jóindulatúan egymásra pillantva, a teherautók végeláthatatlan oszlopára mutatva, a massza-raksot ismételgetve. Azután csak elfogyott a végeérhetetlen kocsioszlop, és Fank kihajtott az útra.

Valószínűleg sietett. Mindenesetre csinált valamit, amitől a motor bársonyos hangon felbődült, majd bekapcsolt valamilyen undorítóan bömbölő szerkezetet, és Makszim szerint figyelmen kívül hagyva minden biztonsági előírást, nekifogott megelőzni a kocsioszlopot, miközben alig tudta elkerülni a szembejövő autókat.

Megelőzték a teherautók oszlopát, csaknem kisodródva az útpadkára elhagytak egy széles, piros járművet, amelyben egyetlen, bőrig ázott vezető ült, elszáguldottak egy fából készült, imbolygó, küllős kerekű, ázott, rozzant állatok vontatta szekér mellett, üvöltve az árokba kergettek egy csapat viharkabátos gyalogost; az út két oldalán egyenletes sorban ültetett, hatalmas fák terjedelmes lombja alatt robogtak. Fank egyre fokozta a sebességet, a szembe áramló levegő süvített a szélvédőn, az előttük haladó járművek a bömböléstől megrémülve félrehúzódtak, utat adva nekik. Makszim úgy vélte, a kocsi nem alkalmas ilyen gyors haladásra, nem elég stabil, és ettől kissé kényelmetlenül érezte magát.

Az út rövidesen házak közé ért, a kocsi beért a városba, Fank kénytelen volt lényegesen csökkenteni a sebességet. Amikor Guyjal megérkeztek a városba, Makszim nagy, utasokkal minden mértéket meghaladóan túlzsúfolt közösségi gépkocsival utazott a pályaudvarról. Feje az alacsony mennyezetet érte, körülötte szitkozódtak és füstölögtek, szomszédjai könyörtelenül a lábára tapostak, valamilyen tárgyak éles sarkát az oldalába nyomták. Késő este volt, a régen nem tisztított ablakokat sár és por borította, ráadásul visszatükröződött bennük a belső világítás lámpáinak tompa fénye, így Makszim nem láthatta a várost. Most lehetősége nyílt, hogy megnézze.

Az utcák aránytalanul szűkek voltak, és szó szerint zsúfolásig teli járművekkel. Fank kocsija alig vánszorgott, mindenfelől beszorult a legkülönfélébb gépezetek közé. Előttük, a fél eget eltakarva, egy furgon hátsó fala meredezett, amelyet ízléstelen tarka feliratok, durva állat- és emberfigurák borítottak. Balról, sem megelőzve egymást, sem elmaradva, két egyforma, gesztikuláló férfiakkal és nőkkel teli gépkocsi araszolt. A nők szépek voltak, elevenek, nem olyanok, mint a Hal. Még tovább, balra, fémes csörömpöléssel valami elektromos vonatféle haladt, percenkét kékes meg zöldes szikrákat szórva, ez is zsúfolásig tele utasokkal, akik fürtökben lógtak az összes ajtónál. Jobbra tőlük húzódott a járda – aszfaltozott sáv, amelyen tilos volt járművel közlekedni. A járdán sűrű folyamként áramlottak a szürke és fekete árnyalatokba öltözött emberek, lökdösődtek, megelőzték, kerülgették egymást, vállukkal törtek utat maguknak, időnként beszaladtak nyitott, fényesen megvilágított kapukon, elvegyültek a hatalmas, bepárásodott kirakatüvegek mögött fortyogó tömegben. Időnként nagy csoportokba verődtek össze, dugót, örvényt okozva, s nyakukat nyújtogatva bámultak valahova. Nagyon sok volt itt a sápadt és sovány, a Halra emlékeztető arc, szinte mindegyik csúnya volt, valamennyi túlságosan, egészségtelenül sovány, fakó, esetlen, szögletes. Mégis az elégedettség benyomását keltették: gyakran és szívesen nevettek, fesztelenül viselkedtek, a szemük csillogott, mindenfelől hangos, élénk beszélgetés hallatszott. Alighanem mégiscsak sikeres világ ez, gondolta Makszim. Mindenesetre bár szemetesek az utcák, mégsem árasztja el őket a hulladék, a házak is eléggé vidáman festenek – az alkonyat közeledtével szinte minden ablak világít, tehát a jelek szerint nem szenvednek energiahiányban. Nagyon vidáman villognak a reklámfeliratok, ami pedig a soványságukat illeti, ilyen szintű utcai zaj és ilyen mértékű légszennyezettség mellett mást nem is lehet várni. Szegény, rosszul szervezett, nem egészen egészséges világ... mégis sikeresnek látszik.

De az utcán hirtelen megváltozott valami. Izgatott kiáltások hangzottak fel. Egy ember felmászott egy villanyoszlopra, megkapaszkodva rajta energikusan kiabálni kezdett valamit, szabad kezével vadul hadonászva. A járdán énekelni kezdtek. Az emberek megálltak, lekapták fejfedőjüket, szemüket meregetve énekeltek, torkuk szakadtából kiabáltak, sovány arcukat a hatalmas, színes feliratok felé emelve, amelyek hirtelen felragyogtak az utca fölött.

– Masszaraks – sziszegte Fank, és a kocsi megrándult.

Makszim ránézett. Fank halálosan sápadt volt, arca eltorzult. Fejét rázva nagy nehezen elkapta kezét a kormányról, órájára meredt. „Masszaraks” – nyögte, és hozzátett még néhány szót, ezekből Makszim csak annyit ismert fel, „nem értem”. Fank ezután a válla fölött hátranézett, és arca még jobban eltorzult. Makszim is hátrapillantott, de semmi különöset nem látott a hátuk mögött. Élénksárga, zárt kocsi haladt mögöttük, szögletes, mint egy doboz.

Az utcán már végképp elviselhetetlenül ordítoztak, de Makszimnak nem volt érkezése ezzel foglalkozni. Fank láthatóan elvesztette az eszméletét, a kocsi meg közben ment tovább előre, az előttük haladó furgon pedig fékezett, felvillantak a féklámpái, telemázolt hátsó fala hirtelen feléjük lendült, hátborzongató csörömpölés, tompa csattanás hangzott fel, és magasba meredt a motorházfedél.

– Fank! – kiáltotta Makszim. – Fank! Nem szabad!

Fank, fejét és kezét az ovális kormánykerékre ejtve feküdt, egyfolytában hangosan nyögve. Körülöttük csikorogtak a fékek, a forgalom leállt, bömböltek a dudák. Makszim megrázta Fank vállát, majd elengedte, kinyitotta a kocsi ajtaját, kihajolva oroszul kiáltotta: „Ide! Rosszul van!”

A kocsi körül már összeverődött az éneklő, ordító, lármázó tömeg, többen energikusan hadonásztak, öklüket rázták a fejük fölött, több tucat kimeredt szempár forgott vadul. Makszim nem értett semmit: valami baleset hozta ki ezeket az embereket a sodrukból, vagy valamilyen öröm vette el az eszüket, esetleg fenyegetnek valakit. Kiabálni semmi értelme sem volt, a saját hangját sem hallotta, így Makszim visszatért Fankhoz, aki most az ülésen hátradőlve, fejét hátrahajtva ült, tenyerével teljes erőből nyomkodta, dörzsölte halántékát, arcát, koponyáját, az ajkán habzott a nyál. Makszim megértette, hogy elviselhetetlen fájdalom gyötri, és erősen megragadva a könyökét gyorsan megfeszítette minden erejét, hogy átvegye a fájdalmát. Nem volt biztos benne, hogy egy másik bolygó élőlényével is képes ezt elvégezni, kereste, de nem sikerült megtalálnia az idegi kapcsolatot, ráadásul Fank, elvéve kezét a halántékáról, teljes erővel, ügyetlenül igyekezett Makszimot mellbe lökni, közben kétségbeesetten hajtogatott valamit sírós hangon. Makszim csak annyit értett: „Menjen, menjen...” Világos volt, hogy Fank nincs magánál.

Ekkor Fank mellett hirtelen feltárult a kocsi ajtaja, két fekete barettes, felhevült arc hajolt be, fémgombok sora csillant fel, nyomban több kemény kéz ragadta meg Makszim vállát, nyakát, oldalát, elrántották Fank mellől, kirángatták a kocsiból. Nem ellenkezett – a kezek nem voltak fenyegetőek vagy rosszindulatúak, inkább ellenkezőleg. Kilökték az üvöltöző tömegbe, és Makszim látta, hogy a két barettes odacipeli az összegörnyedt Fankot a sárga autóhoz, közben másik három barettes hadonászva hátraszorította körüle az embereket. A tömeg közben összezárult a sérült autó körül, a kocsi esetlenül ingadozni kezdett, felemelkedett, az oldalára fordult, egy pillanatra levegőbe emelkedtek a lassan forgó gumikerekek, majd a kocsi már a tetején feküdt, a tömeg nekiesett, mindenki kiabált, énekelt, a tömeget valami dühödt, nekivadult jókedv kerítette a hatalmába.

Makszimot nekisodorták egy nedves kirakatüvegnek. Nyakát nyújtogatva a fejek fölött még meglátta, amint a szögletes sárga gépkocsi fémes csörömpöléssel, villogó fényekkel megindul, belefúrja magát az emberek és autók tömegébe, végül eltűnik szem elől.

4

Késő este Makszim úgy érezte, torkig van ezzel a várossal, hogy már semmit nem akar látni, és szeretne valamit enni. Talpon töltötte az egész napot, rendkívül sok mindent látott, és szinte semmit sem értett, pusztán odafigyeléssel megtanult néhány új szót, azonosított néhány helyi betűt a feliratokon és plakátokon. A Fankkal történt szerencsétlenség zavarba ejtette, elképesztette, de egészében véve még elégedett is volt, hogy már megint szabadon rendelkezik magával. Szerette az önállóságot, és azalatt, amíg a Víziló négyemeletes, rossz szellőzésű termeszvárában csücsült, nagyon kevés önállóságban volt része. Némi tűnődés után úgy határozott, egy időre eltéved. Az udvariasság egy dolog, de az információ az információ. A kapcsolatfelvétel folyamata természetesen szent dolog, de aligha lesz jobb alkalma arra, hogy tárgyilagos információhoz jusson...

A város felizgatta a fantáziáját: földhözragadt volt, a közlekedés kizárólag a földfelszínen vagy alatta zajlott, a házak közti és fölötti hatalmas térségek üresen tátongtak, átengedve a füstnek, az esőnek, a ködnek. És szürke volt, füstös, színtelen, valahogyan mindenütt egyforma; nem az épületei, amelyek között akadtak eléggé szépek is, nem a tömeg mindenütt ugyanolyan nyüzsgése az utcákon, nem állandó nyirkossága, nem a csupa kő és aszfalt élettelen volta. Egyformasága sokkal általánosabb jellegű, mintegy legfőbb sajátossága volt. Gigantikus óraszerkezetre emlékeztetett, amelyben nincs két egyforma alkatrész, de minden mozog, forog, összekapcsolódik és szétválik örökké azonos ritmusban, amelynek megváltozása csak egyet jelenthet: javíthatatlanul tönkrement, eltört, megállt. A magas kőépületekkel szegélyezett utcák apró faházakból álló utcácskákkal váltakoztak; a tömeg nyüzsgését helyenként tágas térségek ünnepélyes üressége váltotta fel; az elegáns pelerinek alól előtűnő szürke, barna és fekete öltönyök a viseltes, kifakult köpenyek alatti szürke, barna és fekete rongyokkal váltakoztak; az egyenletes, monoton zúgás helyébe időnként a dudák vad, őrjöngő bömbölése, ordítás és éneklés lépett, és ez az egész kölcsönhatásban állt, szorosan összefonódott, ősidők óta megszabták valamiféle ismeretlen belső összefüggések, semminek nem volt önálló jelentése. Minden embernek ugyanolyan volt az arca, mindenki ugyanúgy cselekedett, elég volt csak figyelni, megérteni az utcai átkelés szabályait, és már el is vesztél, feloldódtál a többiek között. Ezer évig is mozoghatsz a tömegben, a legkisebb figyelmet sem keltve. Ez a világ biztosan eléggé bonyolult lehetett, sok törvényen alapult, de ezek egyikét – a legfontosabbat – Makszim felfedezte magának: tedd azt, amit mindenki más, és ugyanúgy, ahogy ők. Életében először olyan akart lenni, mint a többiek. (Látott néhány embert, akik máshogyan viselkedtek, mint a többiek, és ezek az emberek élénk ellenszenvet váltottak ki belőle – szembe mentek az áradattal, tántorogtak, belekapaszkodtak a szembejövőkbe, botladoztak és elestek, meglepő, éles szagot árasztottak. Kikerülték, de nem bántották őket, néhányan mozdulatlanul feküdtek az esőben a falak tövében.) És Makszim azt csinálta, amit a többiek. A tömeggel együtt bezúdult a koszos üvegtetővel fedett, visszhangos közösségi raktárakba, másokkal együtt leereszkedett a föld alá, bezsúfolódott egy túltelített szerelvénybe, az emberáradattól elragadva, elképzelhetetlen lárma és csörömpölés közepette száguldott valahová, ismét fölment a felszínre, valamilyen új utcákra kibukkanva, amelyek ugyanolyanok voltak, mint az előzőek. Az emberfolyók felbomlottak, Makszim kiválasztotta az egyik csoportot, velük együtt haladt tovább...

Azután este lett, kigyúltak a föld fölött magasan függő, szinte semmit meg nem világító, homályos lámpák, s a széles utcák már végképp túlzsúfolttá váltak. Ettől a tömegtől menekülve Makszim valamilyen félig kihalt, homályos mellékutcában találta magát. Itt érezte meg, hogy aznapra elég volt, és megállt.

Meglátott három aranyos fénnyel világító gömböt, egy kékes színű, hunyorgó, gázzal töltött üvegcsövekből készült feliratot egy alagsori helyiségbe vezető ajtón. Már tudta, hogy a három aranyszínű gömb általában azokat a helyeket jelöli, ahol enni lehet. Lement a kicsorbult lépcsőfokokon. Alacsony mennyezetű kis helyiség tárult elé: tucatnyi üres asztalka, tiszta fűrészporral felszórt padló, egy üvegezett büfépult, benne megvilágított üvegekben szivárványszínű italok. Szinte senki nem volt ebben a kávézóban. A büfépult melletti nikkelezett korlát mögött idősebb, szétfolyó, fehér kötényes, feltűrt ruhaujjú asszony mozgott lassan, kissé távolabb, egy kerek asztalka mögött hanyag testtartásban kis termetű, de erős férfi ült, sápadt arca szögletes, vastag fekete bajusszal. Itt senki sem ordított, tülekedett, nem eregetett bódító füstöt.

Makszim bement, kiválasztott odalent egy asztalkát a büfétől távolabb, és leült. A dagadt asszony ránézett, s rekedten, hangosan mondott valamit. A bajuszos ember is feléje nézett üres tekintetével, majd elfordult, megfogta az előtte álló hosszú, átlátszó folyadékkal teli poharat, kortyolt belőle, és visszatette az asztalra. Valahol csapódott egy ajtó, a teremben megjelent egy kedves, csipkekötényes fiatal lány. Tekintetével megkereste Makszimot, odament hozzá, ujjaival az asztalra támaszkodva elnézett Makszim feje fölött. Tiszta, finom bőre volt, kissé duzzadt felső ajka, szép, szürke szeme. Makszim gálánsán orra hegyéhez érintette az ujját, és közölte:

– Makszim.

A lány csodálkozva nézett rá, mintha csak most venné észre. Olyan kedves volt, hogy Makszim önkéntelenül fülig érő szájjal rámosolygott, akkor a lány visszamosolygott rá, és orrára bökve megszólalt:

– Rada.

– Jó – felelte Makszim. – Vacsora.

A lány bólintott, és kérdezett valamit. Makszim mindenesetre szintén bólintott. Mosolyogva nézett a karcsú, légies lány után, jólesett arra gondolnia, hogy ebben a világban is akadnak szép emberek.

A dagadt nénike hosszasan morgott valamit, majd eltűnt a korlátja mögött. Ezek itt imádják a korlátokat, gondolta Makszim. Mindenfelé korlátok vannak. Mintha minden folyamatosan nagyfeszültség alatt állna... Ekkor észrevette, hogy a bajuszos őt figyeli. Pillantása kellemetlen, barátságtalan volt. Nem tudta volna megmondani, mi okozza, de valami miatt farkasra vagy majomra emlékeztette ez a tekintet. Hát csak nézzen. Nem fogok...

Rada ismét megjelent, gőzölgő tányért tett le Makszim elé, tele hússal és zöldségekkel, meg egy vaskos üvegkorsót valami habzó itallal.

– Jó – dicsérte Makszim, és hívogatóan megpaskolta a maga melletti széket. Nagyon szerette volna, ha Rada ott ül, amíg ő megeszi az ételt, mesélne neki valamit, ő pedig hallgatná a hangját, hogy a lány érezze, mennyire tetszik neki, milyen jó, hogy mellette van.

De Rada csak mosolyogva megrázta a fejét. Mondott valamit – Makszim megértette az „ülni” szót –, és odament a korláthoz. Kár, gondolta Makszim. Fogta a kétágú villát, hozzálátott az ételhez, közben megpróbált az általa ismert harminc szóból összeállítani egy mondatot, kifejezve jóindulatát, rokonszenvét, a kommunikáció iránti igényét.

Rada hátával a korlátnak dőlve állt, karjait összefonta a mellén, és Makszimot nézte. Valahányszor találkozott a tekintetük, egymásra mosolyogtak, de Makszimot kissé meglepte, hogy Rada mosolya mind halványabb és bizonytalanabb lett. Makszimot ellentmondásos érzések töltötték el. Jó érzés volt Radát nézni, de ez növekvő nyugtalansággal keveredett. Megelégedésére szolgált az étel, amely váratlanul ízletesnek bizonyult, sőt tápláló is volt. Ugyanakkor magán érezte a bajuszos ember nyomasztó, sanda pillantását, pontosan érzékelte a dagadt asszonyságnak a korlát mögül feléje áramló elégedetlenségét... Óvatosan kortyolt egyet a korsóból – sör volt benne, hideg, friss, de túlságosan erős.

A bajuszos mondott valamit, mire Rada odament az asztalához. Valamilyen fojtott, kellemetlen és ellenséges beszélgetés kezdődött köztük, de Makszimot ekkor megtámadta egy légy, azzal kellett harcba bocsátkoznia. A légy hatalmas volt, kék, pimasz, úgy tűnt, egyszerre mindenfelől támad, döngött és zümmögött, mintha szerelmet vallana Makszimnak. Nem akart elszállni, inkább ottmaradt volna, vele és a tányérjával, mászkálni rajtuk, nyalogatni őket. Makacs volt és bőbeszédű. A dolog azzal ért véget, hogy Makszim egy ügyetlen mozdulatától a légy belepottyant a sörébe. Makszim undorodva áttette a korsót a szomszéd asztalra, majd nekilátott, hogy végezzen a raguval. Odalépett hozzá Rada, és már mosoly nélkül, félrenézve kérdezett tőle valamit.

– Igen – felelte Makszim, biztos, ami biztos. – Rada jó.

A lány látható rémülettel nézett rá, odament a korláthoz, majd visszatért, egy tálcán aprócska poharat hozott valami barna folyadékkal.

– Finom – ismerte el Makszim kedvesen, de gondterhelten, a lányt nézve. – Mi rossz? Rada, üljön le beszélni. Beszélni kell. Nem kell elmenni.

Ez a gondosan eltervezett beszéd váratlanul rosszul hatott Radára. Makszim már attól tartott, a lány nyomban sírva fakad. Az ajka legalábbis reszketett, suttogott valamit, és kirohant a teremből. A dagadt asszonyság a korlát mögött néhány felháborodott szót mondott. Valamit nem jól csinálok, gondolta Makszim nyugtalanul. De elképzelése sem volt arról, mi lehet az. Csak annyit értett, sem a bajuszos ember, sem a kövér asszony nem akarja, hogy Rada vele leüljön, beszélgessen. De miután ezek ketten nyilvánvalóan nem voltak a hatalom képviselői vagy a törvényesség őrei, ő pedig, Makszim nyilvánvalóan nem sértett meg semmilyen törvényt, ezeknek a feldühödött embereknek a véleményével valószínűleg nem kell törődnie. A bajuszos ember sziszegett valamit a fogai közt, halkan, de érzékelhetően kellemetlen hangsúllyal, zajosan kiitta poharát, majd előhúzott az asztal alól egy vaskos, polírozott botot, felkelt, és sietség nélkül Makszim felé indult. Leült vele szemben, keresztben az asztalra fektette botját, s Makszimra rá sem nézve, de nyilvánvalóan neki címezve, lassú, súlyos szavakat kezdett sorolni, sűrűn ismételgetve: „masszaraks”. Beszédét Makszim ugyanolyan feketének és a gyakori használattól fényesre koptatottnak érezte, mint szörnyűséges botját. Ebből a beszédből fekete fenyegetés, kihívás, gyűlölet is áradt, és mindez valahogy furcsán összemosódott a bajuszos intonációjának, arckifejezésének közömbösségével, színtelen, üveges szemének ürességével.

– Nem értem – Makszim dühbe gurult.

Akkor a bajuszos lassan feléje fordította fehér arcát, mintegy átnézett rajta, lassan, tagoltan feltett valamilyen kérdést, és hirtelen ügyes mozdulattal előhúzott a botjából egy hosszú, fényes, keskeny pengéjű kést. Makszim zavarba jött. Nem tudva, mit mondjon, hogyan reagáljon, felvette az asztalról a villát, és megforgatta az ujjai közt.

Ez váratlan hatással volt a bajuszosra. Puhán, fel sem állva, felborítva a széket, elugrott, kését maga előtt tartva esetlenül lehuppant, bajsza fölmeredt, megmutatva hosszú, sárga fogait. A kövér asszonyság a korlát mögött fülsiketítőén felvisított, Makszim pedig a váratlan hangtól felugrott. A bajuszos hirtelen közvetlenül mellette termett, de ugyanebben a pillanatban valahonnan előbukkant Rada, a bajuszos és Makszim közé állt, hangosan, áthatóan kiabálni kezdett valamit – először a bajuszosnak, azután megfordulva Makszimnak. Makszim már végképp semmit sem értett, de a bajuszos hirtelen komiszul elmosolyodott, fogta a botját, visszadugta bele a kést, és nyugodtan elindult a kijárat felé. Az ajtóban megfordult, halkan odavetett néhány szót, majd eltűnt.

Rada sápadt volt, az ajka reszketett. Felállította a felborult széket, egy szalvétával feltörölte a kiömlött barna folyadékot, összeszedte és elvitte a szennyes edényt, majd visszatérve mondott valamit Makszimnak. Makszim igennel válaszolt, de ez sem segített. Rada megismételte ugyanazt, a hangja feszült volt, bár Makszim érezte, hogy nem igazán haragszik, inkább rémült. „Nem”, mondta Makszim, és ekkor a korlát mögött az asszonyság rémesen ordítani kezdett, még az arca is beleremegett, Makszim akkor végre beismerte: „Nem értem.”

Az asszonyság kipattant a korlát mögül, és anélkül, hogy egyetlen másodpercre is abbahagyta volna az üvöltést, Makszim előtt termett. Kezét csípőre vágta, folyamatosan üvöltött, megragadta Makszim ruháját, könyékig beletúrt a zsebeibe. Az elképedt Makszim nem tiltakozott. Csak azt ismételgette: „Nem értem”, közben panaszosan pislogott Radára. A termetes asszonyság mellbe taszította, és mintha valami szörnyűséges döntésre jutott volna, visszaszáguldott a helyére, a korlát mögé, felragadta a telefonkagylót. Makszim megértette, hogy nem találtak nála olyan zöld cetliket lila bélyegzővel, amelyek nélkül a jelek szerint itt tilos megjelenni nyilvános helyen.

– Fank! – jelentette ki nyomatékosan. – Fank rosszul! Menni. Rossz.

Azután váratlanul minden megoldódott. Rada mondott valamit a termetes asszonyságnak, az lecsapta a telefonkagylót, még zsörtölődött egy darabig, majd megnyugodott. Rada leültette Makszimot a korábbi helyére, letett elé egy új korsó sört, majd leírhatatlan örömére és megkönnyebbülésére letelepedett mellé. Egy darabig minden nagyon jó volt. Rada kérdéseket tett fel, Makszim pedig az elégedettségtől sugározva válaszolgatott: „Nem értem.” A termetes asszonyság távolabb morgott valamit, Makszim erejét megfeszítve összeeszkábált egy újabb mondatot, és bejelentette, hogy „megy eső masszaraks rossz köd”. Rada gurult a nevetéstől, azután bejött egy másik fiatal és eléggé rokonszenves lány. Mindenkinek köszönt, Radával együtt kiment, majd kisvártatva megjelent Rada már kötény nélkül, csillogó, kapucnis, piros köpenyben, kezében nagy, kockás táskával.

– Menjünk! – szólt oda, mire Makszim felpattant. De nem sikerült simán távozniuk. A termetes asszonyság megint kiabálni kezdett. Megint elégedetlen volt valamivel, ismét követelt valamit. Ezúttal egy tollal meg egy darab papírral hadonászott. Rada egy darabig vitatkozott vele, de odament a másik lány is, láthatóan az asszonyság pártját fogva. Valami nyilvánvaló dologról folyt a vita, és Rada végül engedett. Akkor mindhárman odamentek Makszimhoz. Először egyenként, majd kórusban ugyanazt a kérdést szögezték neki, amit Makszim természetesen nem értett meg. Csak széttárta a karját. Azután Rada ráparancsolt mindenkire, hogy hallgasson, könnyedén megpaskolta Makszim mellét, és megkérdezte:

– Mak Szim?

– Makszim – javította ki a fiú.

– Mak? Szim?

– Makszim. Mak – nem kell. Szim – nem kell. Makszim. Rada akkor az orrocskájához illesztette az ujját, és bemutatkozott:

– Rada Gaal. Makszim...

Makszim végre megértette, hogy a családnevét akarják megtudni, ez furcsa volt, de másvalami lepte meg igazán.

– Gaal? – kérdezte. – Guy Gaal?

Csend lett. Mindenki elképedt.

– Guy Gaal – ismételte meg Makszim örömmel. – Guy jó férfi.

Kitört a hangzavar. A három nő egyszerre kezdett beszélni. Rada Makszimot cibálva kérdezett valamit. Látható volt, hogy borzasztóan érdekli, honnan ismeri Guyt. Guy, Guy, Guy – ismétlődött egyre az ismeretlen szavak áradatában. A Makszim családnevére vonatkozó kérdés feledésbe merült.

– Masszaraks! – legyintett a terebélyes asszonyság. Hahotázni kezdett, s a lányok is elnevették magukat. Rada átadta Makszimnak a kockás táskáját, kézen fogta, és kiléptek az esőbe.

Elmentek a rosszul megvilágított utca végéig, ott bekanyarodtak egy még kevésbé megvilágított mellékutcába. A szemetes úttest két oldalán rozoga faházak sorakoztak, a macskaköves burkolat egyenetlen volt. Azután megint bekanyarodtak; a girbegurba utcácskák néptelenek voltak, egyetlen emberrel sem találkoztak út közben; vaksi ablakok függönye mögött színes lámpaernyők világítottak, időnként halk zene hallatszott, durva hangú karének.

Rada eleinte élénken fecsegett, sűrűn ismételgette Guy nevét, ilyenkor Makszim megerősítette, hogy Guy jó, de oroszul hozzátette, hogy nem szabad az emberek arcát megütni, hogy ez különös, ő, Makszim nem is érti ezt. Ám ahogy az utcák egyre szűkebbek, sötétebbek, csatakosabbak lettek, Rada szava is mind gyakrabban elakadt. Néha meg-megállt, a sötétséget kémlelve. Makszim ilyenkor arra gondolt, hogy biztosan szárazabb utat keres, de a lány valami mást keresett a sötétben, mert a pocsolyákat meg sem látta. Mindig Makszimnak kellett a szárazabb helyre cibálnia őt, ott pedig, ahol nem voltak száraz részek, a hóna alá kapta és átemelte a pocsolya fölött. A lánynak ez nagyon tetszett, minden alkalommal még a szava is elakadt a gyönyörűségtől, de nyomban meg is feledkezett erről, mert félt.

Minél jobban eltávolodtak a kávézótól, annál jobban félt. Makszim előbb megpróbált idegi kapcsolatba lépni vele, hogy egy kis lelket és magabiztosságot öntsön belé, de ahogyan Fankkal, Radával sem sikerült, amikor pedig kiértek a lepusztult negyedből, még mocskosabb, elhanyagoltabb úton találták magukat. Jobbra végeláthatatlan, nedves kerítés húzódott, a tetején rozsdás szögesdróttal, balra pedig átláthatatlanul fekete, bűzölgő üres telek, amelyen egyetlen fényforrás sem pislákolt. Rada végképp fejét vesztette, a sírás határán járt, és Makszim, hogy egy kicsit javítsa a hangulatát, teli torokból elkezdte sorra énekelni az általa ismert legvidámabb dalokat. Ez, ha rövid időre is, segített, bár csak a kerítés végéig. Onnan ismét házak következtek, hosszú, sárga, egyemeletes épületek fekete ablakokkal, hűlő fém, szerves kenőanyag bűze és még valami fojtó, füstös szag áradt belőlük. Csak itt-ott égett egy-egy homályos lámpa, távolabb pedig, valami felfoghatatlan rendeltetésű, süket boltív alatt ázott, mogorva tekintetű emberek álltak. Rada megtorpant.

Belekapaszkodott Makszim kezébe, szakadozottan suttogott valamit, eltöltötte a félelem önmagáért, de még inkább Makszimért. Folyamatosan suttogva visszafelé húzta, ő meg engedelmeskedett, mert azt gondolta, ettől a lány megkönnyebbül, de aztán megértette, hogy ez csupán átgondolatlan, kétségbeesett lépés, és megmakacsolta magát.

– Menjünk! – mondta gyengéden a lánynak. – Menjünk, Rada! Nem rossz. Jó.

A lány engedelmeskedett, mint egy gyerek. Makszim vezette őt, bár nem ismerte az utat, és hirtelen felfogta, hogy a lány azoktól az ázott alakoktól fél. Ezen elcsodálkozott, mert semmi szörnyű vagy veszélyes nem volt azokban a figurákban – semmi különös, közönséges, az esőben görnyedező bennszülöttek álldogáltak és reszkettek a nyirkosságtól. Először ketten voltak, azután valahonnan előkerült egy harmadik és negyedik is, bódító rudacskáikkal világítva.

Makszim az üres utcán, a sárga házak között egyenesen feléjük ment, Rada mind szorosabban simult hozzá, Makszim átölelte a vállát. Hirtelen az jutott eszébe, talán téved, Rada nem a félelemtől reszket, hanem egyszerűen fázik. Az ázott emberekben nem volt semmi veszélyes, elment mellettük, elhaladt ezek mellett a görnyedt, megnyúlt arcú, didergő, kezüket mélyen a zsebükbe dugó, felmelegedést remélve toporgó, szánalmas, narkóval mérgezett figurák mellett, akik mintha észre sem vették volna őt és Radát, fel sem pillantottak, bár olyan közel ment el mellettük, hogy hallotta egészségtelen, egyenetlen lélegzetvételüket. Már arra gondolt, Rada talán most megnyugszik. Már beértek a boltív alá, amikor, mintha a föld alól bújtak volna elő, a sárga falakból nőttek volna ki, négyen termettek előttük, elállva az utat. Ázottak, nyomorúságosak voltak, de egyikük egy hosszú, vaskos botot fogott, és Makszim ráismert.

Az értelmetlen boltív vedlett mennyezetéről lógó csupasz villanykörte himbálózott a huzatban, a falakat penész és repedések borították, a lábuk alatt töredezett, mocskos cement látszott, rengeteg láb és autógumi sáros nyomaival. Mögöttük léptek visszhangzottak. Makszim visszanézett. Azok négyen a nyomukban voltak; egyenetlenül, kapkodva vették a levegőt, a kezüket még mindig nem húzták ki a zsebükből, futás közben köpködték ki undorító narkós rudacskáikat... Rada fojtottan felkiáltott, elengedte Makszim kezét. Hirtelen szorult helyzetbe kerültek. Makszim azon kapta magát, hogy nekiszorították a falnak, az emberek szorosan körülvették; nem értek hozzá, a kezüket még mindig a zsebükben tartották, még csak rá sem néztek, egyszerűen csak álltak, mozdulni sem engedték. A fejük fölött Makszim látta, hogy ketten megragadják Rada kezét, a bajuszos pedig odamegy a lányhoz, borját lomhán átteszi a bal kezébe, és ugyanolyan lomhán pofon vágja...

Ez olyan durva és képtelen dolog volt, hogy Makszim elvesztette a realitásérzékét. Valami kattant a tudatában. Eltűntek az emberek. Itt csak két ember volt – ő és Rada, a többiek felszívódtak. Helyettük fenyegető, veszélyes állatok taposták esetlenül és félelmetesen a sarat. Eltűnt a város, eltűnt a boltív meg a lámpa a fejük fölül – járhatatlan hegyek vidékén voltak, a Pandora bolygó Oz országában[2], ez az a barlang, az az aljas csapda, amelyet az undorító, csupasz, foltos majmok állítottak. A barlangba közömbösen bámult be az elmosódó, sárga hold, neki pedig küzdeni kellett, hogy életben maradjon. És harcolni kezdett, ahogyan akkor, a Pandorán.

Az idő engedelmesen lelassult, a másodpercek végtelen hosszúra nyúltak, egy pillanat alatt nagyon sok különböző mozdulatot lehetett tenni, sok csapást kiosztani, s közben mindenkit egyszerre látni. Nem voltak fürgék azok a majmok, másféle zsákmányállathoz szoktak, vagy csak egyszerűen idejük sem volt arra, hogy felfogják, rosszul választottak, hogy legjobb lenne, ha elfutnának. Megpróbáltak ők is küzdeni... Makszim elkapta a soron következő vadállat állkapcsát, egyetlen lendülettel felrántotta a tehetetlen fejet, tenyere élével rávágott sápadt, lüktető torkára, majd fordult is a következő felé, elkapta, megrántotta, ütött, újabbat kapott el, megrántotta, ütött – a ragadozók leheletének bűzében, a barlang visszhangos csöndjében, a nyirkos, sárga félhomályban –, mocskos karmok kaptak a nyaka után, de lecsúsztak, sárga agyarak martak bele a vállába, de azok is lecsúsztak... mellette már nem volt senki, a falkavezér bunkójával a barlang kijárata felé igyekezett, mert mint minden vezér, ő reagált a leggyorsabban, elsőként értette meg, mi is történik. Makszim egy pillanatra még meg is sajnálta, mennyire lassú ez az ő gyors reakciója – a másodpercek mind lassabban múltak, a gyors lábú vezér alig tette egyik lábát a másik elé, amikor Makszim, átcsusszanva a másodpercek között, utolérte, futás közben lekaszabolta, majd nyomban megállt... Az idő visszanyerte normális folyását, a barlang boltívvé változott, a hold lámpává, a pandorai Oz ország ismét az érthetetlen, még a Pandoránál is különösebb bolygó furcsa városává alakult vissza...

Makszim megállt, pihent, viszkető kezét leengedve. Lába előtt nehézkesen vergődött a bajuszos falkavezér, sebes vállából folyt a vér. Rada ekkor megfogta a kezét, hüppögve végigsimította vele saját nedves arcát. Makszim körülnézett. A mocskos cementen zsákokként testek hevertek. Gépiesen megszámolta – hatan voltak, a vezért is beleszámítva –, és arra gondolt, hogy kettőnek sikerült elmenekülnie. Elmondhatatlanul jólesett neki Rada érintése, tudta, hogy úgy tett, ahogyan tennie kellett, azt csinálta, amit csinálnia kellett – egy hajszállal sem többet, egy hajszállal sem kevesebbet. Akinek sikerült elmenekülni, elmenekült, Makszim nem üldözte őket, bár megtehette volna – még most is hallja pánikban dobogó lábuk dübörgését az alagút végében. Azok pedig, akik nem tudtak elfutni, itt fekszenek, némelyikük haldoklik, némelyik már halott, és Makszim ekkor értette meg, hogy mégiscsak emberek, nem majmok, nem páncélos farkasok, bár leheletük bűzös volt, érintésük szennyező, szándékaik ragadozóhoz illőek, undorítóak. Mégis valami szánalomfélét érzett, valami veszteségérzet-félét, mintha tisztasága szenvedett volna csorbát, mintha a korábbi Makszim lelkének egy elidegeníthetetlen darabját vesztette volna el, tudta, hogy a régi Makszim örökre eltűnt, és ettől kis keserűség volt benne, ugyanakkor valami korábban ismeretlen büszkeséget is átélt...

– Menjünk, Makszim! – kérte halkan Rada.

És ő engedelmesen követte.

„SZEM ELŐL TÉVESZTETTE...”

– Egyszóval szem elől tévesztette.

– Nem tehettem semmit... Maga is tudja, hogy van ez...

– Az ördögbe, Fank! Nem is kellett semmit tennie. Elég lett volna, ha sofőrt visz magával.

– Tudom, hogy hibáztam. De ki számíthatott arra, hogy...

– Ebből elég! Mit intézett?

– Ahogy kiengedtek, rögtön felhívtam Megut, de nem tud semmit. Ha az emberünk visszamegy, Megu azonnal értesít engem... Továbbá megfigyelés alá vettem az összes elmegyógyintézetet... Nem juthat messzire, egyszerűen nem engedik meg neki, túlságosan szembeötlő...

– Tovább!

– Mozgósítottam a rendőrségi embereinket. Utasítottam őket, hogy figyeljenek minden szabálysértésre... még a közlekedésiekre is. Emberünknek nincs semmilyen okmánya. Intézkedtem, hogy tájékoztassanak minden esetről, ha elfognak valakit, akinek nincsenek okmányai. Semmi esélye eltűnni, még ha akarna sem... Szerintem két-három nap az egész... Egyszerű ügy.

– Egyszerű... Mi lett volna egyszerűbb annál, mint beülni a kocsiba, elmenni az intézetbe, elhozni onnan egy embert... De maga még ezzel sem boldogult.

– Hibáztam. De a körülmények ilyen egybeesésére...

– Megmondtam, hogy nem akarok hallani a körülményekről. Valóban olyan, mint egy elmebeteg?

– Nehéz megmondani... Alighanem vademberre hasonlít inkább. Megmosdatott, jól ápolt hegylakóra. De könnyen el tudok képzelni olyan helyzetet, amelyben úgy festene, mint egy elmebeteg... Meg ott van az az állandó idióta vigyora, a kretén halandzsázása normális beszéd helyett... És egészében véve valahogy hülyén fest...

– Értem. Jóváhagyom az intézkedéseit... És még valami, Fank... Vegye fel a kapcsolatot az illegalitással!

– Mi?

– Ha maga nem találja meg néhány napon belül, feltétlenül az illegalitásban köt ki.

– Nem értem, mit keresne egy vadember az illegálisok között.

– Az illegalitásban sok vadember van. És ne tegyen fel ostoba kérdéseket, hanem tegye, amit mondok! Ha még egyszer elszalasztja, elbocsátom.

– Másodszor nem szalasztom el.

– Ennek maga miatt örülök... Van még valami?

– Érdekes hír Hólyagról.

– Hólyagról? Mi volna az?

– Elnézést, Vándor... Ha megengedi, ezt inkább a fülébe súgnám...

MÁSODIK RÉSZ

A GÁRDISTA

5

Az eligazítást befejezve, Csacsu kapitány úr kiadta az utasítást:

– Gaal tizedes, maga maradjon itt! A többiek elmehetnek.

Amikor a szakaszparancsnokok libasorban, szorosan egymás mögött kivonultak, a kapitány úr, székén hintázva, a „Ne bánts, mamácska” kezdetű régi katonadalt fütyülve egy ideig Guyt nézte. Csacsu kapitány úr egyáltalán nem emlékeztetett Toot kapitány úrra. Zömök volt, arca sötét, fején nagy, kopasz folt; jóval idősebb volt Tootnál. Még a közelmúltban is harctéri tiszt, tankista, nyolc tengermelléki összecsapás résztvevője, a Lángoló Kereszt és három Harci Elszántságért érem birtokosa. Legendákat meséltek egy fehér tengeralattjáróval vívott fantasztikus párbajáról, amikor tankja közvetlen találatot kapott és kigyulladt, de ő tovább tüzelt mindaddig, míg a szörnyű égési sérülésektől eszméletét nem vesztette. Azt is beszélték, hogy a testén már nincsen eleven hely, csupa idegen, átültetett bőr borítja, a bal kezéről pedig hiányzik három ujja. Egyenes volt, goromba, mint minden igazi harcos; Toot kapitány úrtól eltérően sosem érezte szükségét, hogy hangulatát eltitkolja akár a felettesei, akár az alárendeltjei előtt. Ha jó kedve volt, az egész dandár tudta, hogy Csacsu kapitány úr most vidám, de ha rossz hangulatban volt, és a Ne bánts, ma-mácskát fütyülte...

Előírás szerint a szemébe nézett. Guyt elkeserítette a gondolat, hogy valamilyen, előtte egyelőre ismeretlen módon elkedvetlenítette, felbosszantotta ezt a nagyszerű embert. Gyorsan végiggondolta saját tetteit meg az egységébe tartozó gárdisták cselekedeteit, de semmi olyanra nem emlékezett, amit a csonka ujjú kéz egyetlen hanyag legyintésével és rekedtes mormogással el ne hárított volna: „Jól van, hiszen gárdisták. Köpni rá...”

A kapitány úr abbahagyta a hintázást és a fütyörészést.

– Nem szeretem a fecsegést meg az irkafirkát, tizedes – hortyant fel. – Vagy ajánlod Szim jelöltet, vagy nem ajánlod. Nos, mi a helyzet?

– Igenis, ajánlom, kapitány úr – felelte sietve Guy. – De...

– De nélkül, tizedes! Ajánlod vagy nem ajánlod?

– Igenis, ajánlom.

– Akkor hogy értsem ezt a két papírt? – A kapitány úr türelmetlen mozdulattal előhúzott mellzsebéből két összehajtott papírlapot, csonka kezével leszorítva kiterítette őket az asztalon. – Olvasom: „Ajánlom fent nevezett Mak Szimet mint odaadó és elkötelezett... – nos, ... itt mindenféle fecsegés jön... – „hogy elnyerje a Harci Gárda közlegényjelöltjének büszke címét”. Azután itt van a másik irományod, tizedes: „A fentebb elmondottakkal kapcsolatban kötelességemnek érzem felhívni a parancsnokság figyelmét arra, hogy feltétlenül tüzetes vizsgálatnak kell alávetni a Harci Gárda említett közlegényjelöltje, M. Szim előéletét.” Masszaraks! Végül is mit akarsz, tizedes?

– Kapitány úr! – kérlelte izgatottan Guy. – Én tényleg nehéz helyzetben vagyok! Szim jelöltet mint tehetséges és a Gárda feladatai iránt elkötelezett állampolgárt ismerem. Meggyőződésem, hogy sok hasznot fog hajtani. Csak valóban nem ismerem a múltját! De ez semmi, ő maga sem emlékszik. Feltételezve, hogy a Gárdában csak annak lehet helye, akinek kristálytiszta...

– Igen, igen – türelmetlenkedett a kapitány úr. – A kristálytisztáknak, feltétel nélkül odaadóknak, utolsó cseppig, szívvel-lélekkel... Legyünk rövidek, tizedes! Ezek közül a papírok közül az egyiket rögtön visszaveszed és eltéped! Gondolkodj csak! Nem mehetek a dandárparancsnokhoz két papírral, vagy igen, vagy nem. Mi itt a Gárdában vagyunk, nem a filozófiai fakultáson, tizedes! Két perc gondolkodási időt kapsz.

A kapitány úr elővett az íróasztalából egy vastag dossziét, és undorral ledobta maga elé. Guy csüggedten az órára nézett. Nagyon nehéz volt ezt a döntést meghoznia. Nem volna becsületes és gárdistához méltó eltitkolnia a parancsnokság előtt, hogy nem ismeri elégé az ajánlott személyt, még ha Makszimról van is szó. Másrészt viszont nem becsületes és gárdistához méltó, ha elhárítja magáról a felelősséget, rábízva a döntést a kapitány úrra, aki csak kétszer látta Makszimot, akkor is csak századsorakozókor. Hát jó. Nézzük még egyszer! Mellette szól: lelkesen és teljes odaadással fogadta a Gárda feladatait a háború következményeinek felszámolásában, a potenciális agresszor ügynökeinek megsemmisítésében; zökkenő és fennakadás nélkül ment át a Társadalmi Egészségügyi Főhatóság felülvizsgálatán; miután Toot kapitány úr és Zogu ezredorvos úr elküldte valamilyen titkos intézménybe, nyilván ellenőrzésre, azt is kiállta. (Igaz, ezt csak Makszim állítja, az okmányait elvesztette, de másképpen hogyan hagyhatták volna felügyelet nélkül?) Végül pedig bátor, született harcos – egymaga elbánt a Patkányfogó bandájával –, rokonszenves, egyszerű az érintkezésben, jószívű, teljességgel önzetlen. Amúgy is rendkívüli képességekkel rendelkező ember. Ellene szól: semmit sem lehet tudni arról, ki ő, honnan jött; a múltjából egyszerűen semmire sem emlékszik, vagy semmit nem akar elárulni... nincs semmilyen okmánya. De valóban olyan gyanús ez? A kormány csak a határokat és a központi részeket tartja ellenőrzése alatt. Az ország területének kétharmada anarchiába süllyedt, éhség és járványok pusztítanak ott, a nép menekül, egyiknek sincsenek okmányai, a fiatalok azt sem tudják, mi az. És mennyi köztük a beteg, aki elvesztette az emlékezetét, még korcsok is akadnak... Végül is az a fő, hogy Makszim nem korcs...

– Nos, tizedes? – kérdezte a kapitány úr papírjai közt lapozgatva.

– Igenis, kapitány úr – vágta rá Guy elkeseredetten. – Engedje meg...

Fogta a Makszim ellenőrzéséről szóló beadványát, és lassan eltépte.

– Helyes döntés – harsogta a kapitány úr. – Ez már gárdistához méltó! Papír, tinta, ellenőrzés... Mindent ellenőriz a csata. Amikor beülünk a kocsikba, elindulunk az atomcsapdák övezete felé, rögtön látjuk, ki a mi emberünk, és ki nem az.

– Igenis – engedett Guy különösebb meggyőződés nélkül. Nagyon jól megértette az öreg hadfit, de azt is tudta, hogy a háborús veterán, a tengermelléki összecsapások hőse némiképp téved, ahogyan minden veterán és hős.

A csata az csata, a tisztaság meg tisztaság. Bár ez Makszimra nem vonatkozik. Makszim tiszta.

– Masszaraks – fejezte be a kapitány úr. – Az Egészségügyi Főhatóság átengedte, a többi meg a mi dolgunk. – A talányos mondat után haragosan Guyra nézett, s hozzátette: – A gárdista teljesen megbízik a barátjában, ha pedig nem bízik, akkor az illető nem barát, és ki kell tenni a szűrét. Megleptél, tizedes. Na jól van, mars az egységedhez! Már nincs sok időnk... A művelet közben majd magam tartom szemmel ezt a te jelöltedet.

Guy összecsapta a sarkát, távozott. Az ajtón kívül engedélyezett magának egy mosolyt. Az öreg harcos csak nem állta meg, magára vállalta a felelősséget. A jónál több a jobb. Most már tiszta lelkiismerettel barátjának tekintheti Makszimot. Mak Szimot. Az igazi családnevét ki sem lehet ejteni. Lehet, hogy lázálomban csak úgy kitalálta, talán tényleg azok közül a hegylakók közül származik... hogy is hívták azt a régi uralkodójukat... Zaremcsakbesmuszarai... Guy kilépett a gyakorlótérre, szemével az egységét keresve. A fáradhatatlan Pandi éppen egy kétemeletes épület modelljének felső ablakán hajtotta át a fiúkat, akikről szakadt a víz. És ez nem volt jó, mert a műveletig már csak egy óra volt hátra.

– Abbahagyni! – kiáltotta Guy már messziről.

– Abbahagyni! – ordította Pandi. – Állj!

A szakasz gyorsan felsorakozott. Pandi vigyázzt vezényelt, díszlépésben odament Guyhoz, s jelentette:

– Tizedes úr, a szakasz a rohampálya akadályainak leküzdését gyakorolja.

– Sorakozó! – parancsolta Guy, az intonációval igyekezve kifejezésre juttatni elégedetlenségét, ahogyan ezt Szerembes tizedes tudta kiválóan művelni. Kezét háta mögé téve végigment a sor előtt, az ismerős arcokba nézve.

A szürke, sötét- és világoskék szemek, miközben minden mozdulatát követték, azt tükrözték – és ettől kissé kidülledtek –, hogy a katonák készek bármely parancsot teljesíteni. Érezte, mennyire közel áll hozzá, milyen kedves neki ez a tizenkét derék ember, a Gárda hat tényleges közlegénye a jobb szárnyon és a hat közlegényjelölt a bal szárnyon. Valamennyien csinos fekete kezeslábasban, gombjaik kifényesítve, rövid szárú csizmájuk ragyog, mindegyikük hetykén a jobb szemöldökére húzott barettben... Nem, nem mindegyikük. A sor közepén, a jobb szárnyon, a jelöltek közül toronyként magasodik ki Mak Szim jelölt. Remek legény, a kedvence, bármennyire sajnálatos is, ha a parancsnoknak kedvence van, de... hm... Az, hogy az ő barna szeme nem dülled ki, még rendben van. Idővel belejön. De már az... hm...

Guy odament Makszimhoz, begombolta legfelső gombját. Azután lábujjhegyre állva megigazította a barettjét. Most minden rendben... Makszimnak a sorban állva megint fülig ért a szája... Na jó... Majd leszokik róla. Most még csak jelölt, ő az újonc a szakaszban...

Hogy megőrizze az igazságosság látszatát, Guy megigazította Makszim szomszédjának övcsatját is, bár erre semmi szükség sem volt. Majd három lépést tett hátra, s pihenjt vezényelt. A szakasz pihenjbe állt – jobb lábukat könnyedén előrenyújtották, kezüket a hátuk mögé tették.

– Gárdisták! – szólalt meg Guy. – A század kötelékében ma részt veszünk a potenciális ellenfél ügynökeinek ártalmatlanná tételét szolgáló reguláris műveletben. A művelet a harminchármas számú séma szerint megy végbe. A tényleges közlegény urak kétségkívül emlékeznek az adott sémának megfelelő kötelességeikre, a jelölt urakat pedig, akik elfelejtik begombolni a gombjaikat, hasznosnak tartom emlékeztetni. A szakasz kap egy lépcsőházat. A szakasz négy csoportra oszlik: három háromfősre és a külső tartalékra. A két tényleges közlegényből és egy jelöltből álló háromfős csoportok zajtalanul sorra végigjárják a lakásokat. A lakásba lépve minden háromfős csoport a következőképpen jár el: a jelölt a főbejáratot őrzi, a beosztott közlegény semmi mással nem törődve a hátsó ajtót foglalja el, a rangidős pedig átvizsgálja a helyiségeket. A három jelöltből álló tartalék a szakaszparancsnok – ez esetben én vagyok – vezetésével lent marad a lépcsőházban azzal a feladattal, hogy először is, a művelet ideje alatt senkit ne engedjen ki, másodszor pedig, azonnal segítséget nyújtson annak a háromfős csoportnak, amelyiknek erre szüksége van. A hármas csoportok és a tartalék összeállítása ismeretes... Figyelem! – kiáltott fel, még egy lépést hátrálva. – Hármas csoportokba és tartalékba rendeződni!

Rövid nyüzsgés kezdődött. A szakasz csoportokra oszlott. Senki nem tévesztette el a helyét, nem botlott el a fegyverében, nem csúszott el, nem vesztette el a barettjét, mint az előző foglalkozásokon. A tartalék jobb szélén magasodott Makszim, aki már megint fülig érő szájjal vigyorgott. Guynak hirtelen az a vad gondolata támadt, hogy Makszim ezt az egészet szórakoztató játéknak tekinti. Természetesen nem így volt, mivel nem is lehetett így. Az egészről kétségkívül az a hülye vigyora tehet...

– Tűrhető – mormolta Guy, Szerembes tizedest utánozva, és kegyesen tekintett Pandira. Remek, öreg, jól beidomítottad a srácokat. – Figyelem! – ordította. – Szakasz, sorakozó!

Megint rövid nyüzsgés következett, pontosságában és hibátlanságában gyönyörű mozgás, a szakasz ismét egyetlen sorban állt előtte. Remek! Egyszerűen kiváló! Szinte beleborzongott. Guy megint hátratette kezét, s megindult a sor előtt.

– Gárdisták! Ezekben a nehéz időkben mi vagyunk az állam támasza és egyetlen reménysége. Nagy ügyük szolgálatában csak ránk támaszkodhatnak feltétel nélkül az Ismeretlen Atyák. – Ez igaz volt, mélységesen igaz, bár volt benne valami gyönyörűség és magukra hagyatottság is. – Még alig múlt el a bűnös háború okozta káosz, de következményei még súlyosan nehezednek ránk. Gárdisták, testvéreim! Egyetlen feladatunk van: gyökerestől kitépni mindazt, ami visszafelé húz minket, a káoszba. Az ellenség nem alszik a határainkon, nem egyszer próbált minket sikertelenül új háborúba belerángatni szárazföldön és a tengeren, és csupán katona testvéreink hősiességének, kitartásának köszönhető, hogy országunk élvezheti a békét, a nyugalmat. De a hadsereg semmilyen erőfeszítése nem érheti el célját, ha nem törjük meg a belső ellenséget. A belső ellenség megtörése csakis a mi feladatunk, gárdistáké. Ennek nevében vállaljuk a számos áldozatot, megzavarjuk anyáink, testvéreink, gyerekeink nyugalmát, megfosztjuk megérdemelt pihenésétől a becsületes munkást, hivatalnokot, a tisztességes kereskedőt és iparost. Ők tudják, miért vagyunk kénytelenek behatolni az otthonukba, mint legjobb barátaikat, mint védelmezőiket fogadnak minket.

Emlékezzetek erre, és ne hagyjátok, hogy elragadjon a hév feladatotok végrehajtásának lendületében! A barát az barát, az ellenség pedig ellenség. Kérdés van?

– Nincs – vágta rá a szakasz tizenkét hangon.

– Vi-igyázz! Harminc perc pihenésre és a felszerelés ellenőrzésére. Oszolj!

A szakasz szétszóródott, majd a gárdisták két-három fős csoportokban elindultak a kaszárnya felé. Guy kényelmesen baktatott a nyomukban, kellemes ürességet érezve. Kissé távolabb Makszim várt rá, már előre mosolyogva.

– Játsszunk szópókert! – javasolta.

Guy gondolatban felnyögött. Gatyába rázni, gatyába kell rázni! Mi lehet természetellenesebb, mint egy mitugrász jelölt, aki fél órával a művelet kezdete előtt bizalmaskodik a tizedesével!

– Ennek nincs most itt az ideje – jelentette ki a lehetőségekhez mérten szárazon.

– Izgulsz? – kérdezte Makszim együttérzően.

Guy megállt, az égre emelte szemét. Mit tegyen, mit lehet itt tenni? Mégiscsak teljességgel lehetetlen ráripakodni egy ilyen szelíd, naiv óriásra, ráadásul a nővéred megmentőjére, valakire, aki, minek is tagadni, a katonai dolgokat leszámítva minden vonatkozásban jóval több, mint te... Guy körülnézett, és könyörgőre fogta:

– Figyelj, Mak, kellemetlen helyzetbe hozol! Amikor a kaszárnyában vagyunk, a tizedesed vagyok, a fölöttesed, én parancsolok, te engedelmeskedsz. Már százszor elmondtam neked...

– De hát én kész vagyok engedelmeskedni, csak utasíts! – vetette ellene Makszim. – Tudom, mi a fegyelem. Csak utasíts!

– Már utasítottalak. Foglalkozz a felszerelés előkészítésével!

– Nem, bocsáss meg, Guy, nem így mondtad! Azt parancsoltad, pihenjünk és ellenőrizzük a felszerelést, már elfelejtetted? Hát játsszunk, kigondoltam egy jó szót...

– Mak, értsd meg: az alárendeltnek először is csak az előírt formában van joga megszólítani a felettesét, másodszor pedig csak szolgálati ügyben!

– Igen, emlékszem. A kilencedik paragrafus... De ez csak a szolgálat idején érvényes. És most pihenünk...

– Honnan veszed, hogy én pihenek? – kérdezte Guy.

Egy fal modellje mögött álltak, amelynek szögesdrót volt a tetején. Itt szerencsére senki nem láthatta őket: nem láthatják, amint ez a hústorony vállával nekidől a kerítésnek, közben egyfolytában azon igyekszik, hogy elkapja a tizedese gombját.

– Én csak otthon pihenek, de még otthon sem engedném meg egyetlen alárendeltemnek sem, hogy... Figyelj, engedd már el a gombomat, és gombold be a sajátodat!

Makszim begombolkozott.

– Más a szolgálatban, és más otthon. Miért? – kérdezte.

– Erről ne beszéljünk! Meguntam, hogy folyton ugyanazt kell ismételgetnem... Egyébként mikor hagyod abba a vigyorgást a sorban?

– A szabályzat erről nem mond semmit – vágta rá nyomban Makszim. – Ami meg a folytonos ismétlést illeti, hát figyelj! Ne sértődj meg, Guy, tudom, nem vagy ékesszóló... szóbűvész...

– Kicsoda?

– Nem vagy olyan ember, aki szépen tud beszélni.

– Szónok?

– Szónok... Igen, nem vagy szónok. De mindegy. Ma beszédet mondtál nekünk. Helyes, jó szavakat. Amikor otthon beszéltél nekem a Gárda feladatairól meg az ország helyzetéről, az nagyon érdekes volt. Nagyon illett hozzád. Itt meg hetedszer mondtad el egy és ugyanazt, és az egész nem illett hozzád. Nagyon helyesen. Nagyon egyformán. Nagyon unalmasan. Na? Nem sértődtél meg?

Guy nem sértődött meg. Vagyis önbecsülése kapott egy hidegzuhanyt; eddig azt hitte, ugyanolyan meggyőzően és gördülékenyen beszél, mint Szerembes tizedes, vagy akár mint maga Toot kapitány úr. Bár ha meggondoljuk, Szerembes tizedes is, meg a kapitány úr is mindig ugyanazt ismételte három évig. És nincs ebben semmi meglepő vagy szégyenletes, hiszen a három év alatt semmilyen lényeges változás nem történt sem a belső, sem a külső helyzetben...

– És az hol szerepel a szabályzatban – kérdezte Guy, elnevetve magát –, hogy az alárendelt bírálhatja a felettesét?

– Ott az ellenkezője szerepel – ismerte be sóhajtva Makszim. – Szerintem ez nem helyes. Hiszen meghallgatod a tanácsaimat, amikor a ballisztikai számításokat végzed, megfogadod az észrevételeimet, ha elhibázod a számítást.

– Az otthon van – jelentette ki Guy nyomatékosan. – Otthon mindent lehet.

– És ha a lövészeten hibásan adod meg nekünk az irányzékot? Ha tévesen vetted számításba a szélirány miatti korrekciót? Akkor mi van?

– Ez nem történhet meg.

– Rossz irányba lőjünk?

– Úgy kell lőni, ahogyan a parancs szól! – oktatta ki Guy szigorúan. – Ez alatt a tíz perc alatt vagy ötvennapi elzárásra elegendőt mondtál, Mak. Érted?

– Nem, nem értem... És ha csata közben?

– Mi van csata közben?

– Helytelenül adod meg az irányzékot. Akkor?

– Hm... – nyögött Guy, aki még sohasem vezérelt csatát. Hirtelen eszébe jutott, hogy amikor harci felderítésen voltak, Bahtu tizedes nem ismerte ki magát a térképen, így a saját szomszédos századuk össztüze alá vezényelte a szakaszt. Ott maradt ő maga is, elintézte a szakasz felét is, mi pedig tudtuk, hogy eltévedt, de senkinek nem jutott eszébe helyreigazítani.

Úristen, döbbent rá hirtelen Guy, hiszen föl sem merült bennünk, hogy figyelmeztethetnénk! A parancsnok utasítása – törvény, sőt annál is több, hiszen a törvényről mégiscsak vitatkoznak néha, de a parancsot nem lehet megkérdőjelezni, a parancsot vitatni képtelenség, káros, egyszerűen veszélyes, végül is... Ő pedig egyszerűen nem érti ezt meg, illetve nem is hogy nem érti meg – nincs ezen mit érteni –, egyszerűen nem fogadja el. Hányszor esett már meg: elutasítja a nyilvánvaló dolgot, és lehetetlen meggyőzni, sőt ellenkezőleg: magad kezdesz kételkedni, megszédülsz, teljesen elveszted a fejed... Nem, ő mégsem közönséges ember... ritka, rendkívüli ember... A nyelvet egyetlen hónap alatt megtanulta. Két nap alatt elsajátította az írást. Újabb két nap alatt elolvasott mindent, amim csak volt. A matematikát és a mechanikát a tanár uraknál is jobban ismeri, pedig a mi tanfolyamainkon igazi szaktekintélyek oktatnak. Vagy vegyük Kaan bácsit...

Az utóbbi időben az öreg az asztal fölötti monológjait kizárólag Makszimnak címezte. Sőt nemegyszer tudomásunkra hozta, hogy alighanem Makszim az egyetlen ember, aki a mai nehéz időkben ilyen érdeklődést tanúsít a fosszilis állatok iránt, és ilyen képességekkel rendelkezik. Valamiféle szörnyű jószágokat vetett papírra Makszimnak, Makszim pedig még szörnyűbb állatokat rajzolt neki, arról vitatkozva, melyik ősibb ezek közül, melyik származott a másiktól, és miért történt így. Előkerültek a bácsi könyvtárának tudományos kötetei, de hiába, megesett, hogy Makszim szóhoz sem engedte jutni az öreget. Guy és Rada egy mukkot sem értett abból, ami elhangzott, a bácsi meg hol a berekedésig ordított, hol széttépte és megtaposta a rajzokat, tökfilkónak nevezve Makszimot, a hülye Sapsánál is rosszabbnak; hol dühösen vakarta két kézzel gyér, ősz haját a tarkóján, és elképedt mosollyal motyogta: „Ez aztán merész, masszaraks, merész... Magának van fantáziája, fiatalember!” Guy számára különösen emlékezetes maradt egy este, amikor az öreget villámcsapásként érte Makszimnak az a kijelentése, hogy ezek közül az özönvíz előtti teremtmények közül némelyek úgymond a hátsó lábaikon közlekedtek, amely kijelentés nyilvánvalóan egyszerűen és természetes módon megoldott egy bizonyos hosszú, még a háború előtt zajlott vitát...

Ért a matematikához, a mechanikához, remekül ismeri a kémia katonai alkalmazását, a paleontológiát – úristen, hát ki ismeri manapság a paleontológiát! –, ő viszont ért ahhoz is... Úgy rajzol, mint egy festőművész, úgy énekel, mint egy színész... és jó, természetellenesen jó. Szétkergette, megverte a banditákat – egymaga nyolcat, puszta kézzel, más az ő helyében úgy mászkálna, mint egy harci kakas, pöffeszkedne, ő meg gyötrődött, éjszakákon át nem aludt, elkeseredett, ha dicsérték és hálálkodtak neki. Egyszer meg kirobbant: elsápadt, azt ordította, hogy nem tisztességes dolog gyilkosságért magasztalni... Istenem, milyen nehéz volt rábeszélni a Gárdára! Mindent ért, mindennel egyetért, akarná is, de azt mondja, hogy ott lőni kell majd. Emberekre. Erre én azt mondtam neki, hogy korcsokra, nem emberekre, a söpredékre, azok a banditáknál is rosszabbak... Hál’ istennek megállapodtunk, hogy kezdetben, amíg meg nem szokja, egyszerűen lefegyverzi majd az ellenséget... Nevetséges is, félelmetes is az egész. Nem, nem véletlenül mondogatja mindig, hogy egy másik világból jött. Ismerem én azt a világot. A bácsikának még egy könyve is van róla. „A ködös Zartak ország”. Keleten úgymond, a hegyek közt terül el a Zartak-völgy, ahol boldog emberek élnek... A leírás szerint valamennyien olyanok, mint Makszim. És ami meglepő: ha bárki közülük elhagyja a völgyet, rögtön elfelejti, honnan származik, mi történt vele korábban, csak arra emlékszik, hogy egy másik világból jött... Igaz, a bácsi azt mondja, nem létezik ilyen völgy, az egész kitaláció, csak a Zartak-hegylánc létezik, amelyet aztán, meséli, abban a háborúban jól megszórtak szuperbombával, úgyhogy a hegylakóknak nem volt több gondjuk az emlékezéssel...

– Miért hallgatsz? – kérdezte Makszim. – Rólam gondolkodsz?

Guy elfordította tekintetét.

– Figyelj! Csak egy dolgot kérek tőled: a fegyelem érdekében sose mutasd ki, hogy többet tudsz nálam. Figyeld, hogyan viselkednek a többiek, s viselkedj te is pontosan úgy!

– Igyekszem – egyezett bele Makszim bánatosan. Tűnődött egy darabig, majd hozzátette: – Nehéz megszoknom. Nálunk egészen máshogy van minden.

– És hogy van a sebed? – kérdezte Guy, hogy másra terelje a szót.

– A sebeim gyorsan begyógyulnak – felelte Makszim szórakozottan. – Figyelj, Guy! A művelet után azonnal menjünk egyenesen haza! Most mért nézel így? Nagyon hiányzik Rada. Neked nem? Visszavezetjük a srácokat a kaszárnyába, aztán a teherautóval hazamegyünk. Elengedjük a sofőrt...

Guy teleszívta levegővel a mellkasát, de ebben a pillanatban csaknem pontosan a fejük fölött, az oszlopon felbömbölt a hangosbeszélő ezüstös doboza, és a dandárügyeletes kiadta a vezényszót:

– Hatodik század, sorakozó a gyakorlótéren! Figyelem, hatodik század...

Így Guy csak felordított:

– Szim jelölt! Befejezni a locsogást, mars a sorakozóra!

Makszim nekilendült, de Guy a géppisztolya tusánál fogva elkapta.

– Nagyon kérlek, mint a többiek! Csináld, amit a többiek! Ma maga a kapitány fog figyelni téged...

Három percen belül felsorakozott a század. Már alkonyodott, a tér fölött kigyúltak a fényszórók. A sorok mögött halkan berregett a teherautók motorja. Mint művelet előtt mindig, a dandárparancsnok úr Csacsu kapitány úr kíséretében szótlanul végigment a sorok előtt, megnézve minden egyes gárdistát. Nyugodt volt, szemét összehúzta, ajka barátságos mosolyra húzódott. Majd egyetlen szó nélkül biccentett a kapitány úrnak, és távozott. A kapitány úr imbolyogva, csonka kezével hadonászva kiállt a század elé, s a gárdisták felé fordította sötét, csaknem fekete arcát.

– Gárdisták! – károgta olyan hangon, amelytől Guy libabőrös lett. – Feladat vár ránk. Méltó módon végrehajtjuk... Szakasz, figyelem! Gépkocsikra! Gaal tizedes, hozzám!

Guy odafutott, és kihúzta magát előtte. A kapitány úr halkan csak ennyit mondott:

– A maga szakasza különleges feladatot kap. Megérkezéskor maradjanak a kocsin! Én magam leszek a parancsnok.

6

A teherautó lengéscsillapítói pocsék állapotban voltak, és ennek hatása nagyon erősen érezhető volt a rémes állapotú macskaköves úton. Mak Szim jelölt, géppisztolyát térde közé szorítva, derékszíjánál fogva gondosan megtartotta Guyt.

Úgy ítélte meg, hogy a tekintélyére oly gondosan ügyelő tizedeshez nem lenne méltó, hogy a pad fölött ugrándozzon, akár holmi Zojze jelölt. Guy nem tiltakozott, talán észre sem vette alárendeltje gondoskodását. A kapitánnyal folytatott beszélgetés után Guyt valami nagyon nyugtalanította, Makszim viszont örült, hogy a rendelkezés szerint együtt kell maradniuk, és szükség esetén segíthet.

A teherautók elhagyták a Központi Színházat, hosszasan zötykölődtek a bűzös Új Élet-csatorna mentén, azután ráfordultak a hosszú, ebben az órában kihalt Gyár utcára, majd a munkásnegyed görbe mellékutcáin kanyarogtak, amerre Makszim még sosem járt. Az utóbbi időben sokfelé megfordult, alaposan, mintegy a gazda szemével tanulmányozta a várost. Ez alatt a negyven-egynéhány nap alatt sok mindent megtudott, végre kiismerte magát a helyzetben. A helyzet pedig jóval kevésbé megnyugtató és sokkal nyomasztóbb volt, mint gondolta.

Még az ábécéskönyvvel birkózott, amikor Guy elkezdte faggatni, honnan is származik. A rajzok nem segítettek. Guy valami furcsa mosollyal fogadta őket, és újra meg újra föltette ugyanazt a kérdést: „Honnan jöttél?” Akkor Makszim dühösen a mennyezet felé bökött ujjával: „Az égből.” Meglepetésére Guy ezt teljesen természetesen fogadta, kérdő hangsúllyal valamiféle szavakat kezdett sorolni, ezekről Makszim kezdetben azt gondolta, a helyi rendszer bolygóinak nevei. De Guy kiterített egy Mercator-vetületű[3] világtérképet, és nyomban kiderült, hogy korántsem bolygónevekről van szó, az ellenlábas országokat hívják így. Makszim vállat vont, felsorolta az összes általa ismert tagadó értelmű szót, majd a térképet kezdte tanulmányozni, így a vita egy időre abbamaradt.

Körülbelül két nappal később, egy este Makszim és Rada tévét nézett. Nagyon furcsa adás volt, valami filmfélét vetítettek, amelynek nem volt sem eleje, sem vége, nem volt határozott cselekménye, volt viszont végtelenül sok szereplője – eléggé félelmetes alakok, akik bármely humanoid szemszögéből nézve meglehetősen vad dolgokat műveltek. Rada érdeklődve nézte, fel-felkiáltott, megragadva Makszim ingujját, kétszer még el is pityeredett. Makszim viszont hamar megunta, sőt el is aludt volna a fenyegetően harsogó zene hangjaira, ha hirtelen fel nem tűnik a képernyőn valami ismerős dolog. Még a szemét is megdörzsölte. A képernyőn a Pandora tűnt fel. Egy komor tahorg csörtetett a dzsungelben a fákat tördelve, s hirtelen megjelent Oleg, tájolóval a kezében. Nagyon erősen koncentrált, komoly volt, hátrálva elbotlott egy fatönkben, és háttal egyenesen belerepült a mocsárba. Makszim óriási meglepetéssel ismerte fel saját mentogramját, azután még egyet, majd még egyet, de nem volt semmiféle kommentár, egyre ugyanaz a zene szólt, a Pandora eltűnt, átadva helyét egy sovány, vak embernek, aki a pókhálóval sűrűn beszőtt mennyezeten mászott.

– Mi ez? – kérdezte Makszim, ujjával a képernyő felé bökve.

– Tévéadás – felelte türelmetlenül Rada. – Érdekes. Nézd!

Makszim képtelen volt felfogni a dolog értelmét, és az a gondolata támadt, hogy több tucat különféle jövevény is lehetett, akik jó szándékkal felidézték saját világukat. De ezt az ötletet hamar elvetette: a világok túlságosan szörnyűek és egyformák voltak – szűk, ablaktalan szobácskák, végtelen, bútorral telizsúfolt folyosók, a bútoron hirtelen hatalmas tüskék nőttek; csigalépcsők kanyarogtak lefelé, szűk kutak áthatolhatatlan sötétségébe; berácsozott pincék, telezsúfolva nyüzsgő testekkel, amelyek közül betegesen mozdulatlan arcok néztek ki, olyanok, mint Hieronymus Bosch képein – mindez inkább hasonlított beteges fantáziálásra, mint valóságos világokra. Ezektől a látomásoktól Makszim mentogramjai élesen elütöttek realizmusukkal, amely Makszim temperamentuma következtében romantikus naturalizmussá változott. Csaknem minden nap voltak ilyen adások, „Varázslatos utazás” volt a címük, de Makszim sosem értette meg teljesen, mi ennek az egésznek a lényege. Guy és Rada csak értetlenkedve megvonta a vállát:

„Tévéadás. Érdekes. Varázslatos utazás. Mese. Nézd, nézd! Néha mulatságos, néha félelmetes.” És Makszimnak igen komoly kételyei támadtak, vajon Víziló professzor vizsgálatainak célja valóban a kapcsolatfelvétel volt-e, s a vizsgálatok valóban vizsgálatok voltak-e.

Ez az intuitív következtetés közvetett megerősítést nyert egy dekáddal később, amikor Guy letette a felvételi vizsgát az esti altisztképző iskolába, és nekiült bemagolni a matematikát meg a mechanikát. Az alapfokú ballisztikai tanfolyam képletei és egyenletei elképesztették Makszimot. Faggatni kezdte Guyt, aki eleinte meg sem értette, aztán leereszkedően nevetve elmagyarázta neki világa kozmográfiáját. És akkor kiderült, hogy a lakott sziget nem gömb, nem is geoid alakú, sőt még csak nem is bolygó.

A lakott sziget a Világ volt, az egyetlen világ a Mindenségben. A bennszülöttek lába alatt a Világszféra szilárd felülete húzódott, fejük fölött pedig gigászi méretű, de véges, ismeretlen összetételű, egyelőre még nem teljesen ismert fizikai jellemzőkkel rendelkező gázgömb helyezkedett el. Létezett egy elmélet, amely szerint a gázbuborék közepe felé a gáz sűrűsége egyre nő; ott valamilyen titokzatos folyamatok mennek végbe, kiváltva ezzel az úgynevezett Világ Fénye fényességének rendszeres változását, s ez okozza a nappalok és éjszakák váltakozását. A Világ Fénye rövid periódusú, naponkénti változásán kívül létezik hosszú periódusú is, ez okozza a hőmérséklet szezonális ingadozását és az évszakok váltakozását. A nehézségi erő a Világszféra közepétől merőlegesen kiindulva a felülete felé hat. Röviden: a lakott sziget egy hatalmas buborék belső felületén helyezkedik el, a buborék pedig az egész további Világmindenséget betöltő végtelen, szilárd valamiben.

Makszimot ez váratlanul érte, zavarba jött, előbb vitatkozni próbált, de hamarosan kiderült, hogy Guy és ő nem ugyanazt a nyelvet beszélik, hogy sokkal nehezebb megérteniük egymást, mint egy meggyőződéses Kopernikusz-hívőnek Ptolemaiosz követőjét. A dolog lényege a bolygó atmoszférájának meglepő tulajdonságaiban rejlett. Először is, a rendkívül erős refrakció aránytalanul magasra nyomta fel a horizontot, időtlen idők óta azt sugallva a bennszülötteknek, hogy földjük nem lapos, legalábbis nem domború, hanem homorú. „Álljatok meg a tengerparton – tanácsolták a tankönyvek –, és figyeljétek meg a kikötőből kiindult hajó mozgását! Eleinte úgy halad majd, mintha sima felületen mozogna, de minél jobban távolodik, annál magasabbra emelkedik, míg el nem rejti a légköri pára, amely eltakarja a Világ többi részét.” Másodszor, ez az atmoszféra rendkívül sűrű volt, éjjel-nappal foszforeszkált, úgyhogy itt soha senki nem láthatta a csillagos égboltot. A Nap megfigyelésének eseteit feljegyezték a krónikákban, és ezek a Világ Fénye elméletének megalkotására tett számtalan próbálkozás alapjául szolgáltak.

Makszim megértette, hogy hatalmas csapdába esett, és a kapcsolat csak akkor válik lehetségessé, ha sikerül szó szerint a visszájára fordítania az évtizedek alatt kialakult természettudományos elképzeléseket. A jelek szerint már megpróbálkoztak itt ezzel, ha az igen elterjedt „masszaraks” káromkodást vesszük alapul, amely betű szerint azt jelenti: „kifordítani a világot”. Guy ezenkívül beszélt egy tisztán absztrakt matematikai elméletről, amely másképp magyarázta a Világot. Ez az elmélet még az antik időkben keletkezett, valamikor a hivatalos vallás üldözte, megvoltak a maga mártírjai, az előző évszázad zseniális matematikusai pedig megteremtették matematikai alapjait, de tiszta absztrakció maradt, bár, mint az absztrakt elméletek többsége, végre ez is megtalálta gyakorlati alkalmazását a közelmúltban, amikor feltalálták a szupertávolsági ballisztikus lövedékeket.

Mindent átgondolva és összevetve Makszim számára világossá vált, hogy először is egész idő alatt elmebetegnek nézett itt ki, és mentogramjai nem véletlenül kerültek be a skizoid Varázslatos utazásokba. Másodszor pedig megértette, egy ideig hallgatnia kell arról, hogy más bolygóról származik, ha nem akar visszakerülni a Vízilóhoz. Ez azt jelentette, hogy a lakott sziget nem siet segítségére, hogy csak saját magára számíthat, hogy a nullás leadó megépítését meghatározatlan időre el kell halasztania, ő maga itt rekedt, a jelek szerint hosszú időre, talán, masszaraks, örökre. A helyzet reménytelen volta csaknem leverte a lábáról, de összeszorította a fogát, és rákényszerítette magát, hogy csakis logikusan gondolkodjon. A mamára nehéz idők jönnek. Iszonyatosan rossz lesz neki, és már ez a gondolat egymagában elég volt ahhoz, hogy elvegye a kedvét a logikus gondolkodástól. A fene egye meg ezt a szerencsétlen, zárt világot! Számomra csak két megoldás lehetséges: vagy a lehetetlenre vágyakozva erőtlenül harapdálni az öklömet, vagy összeszedni magamat, és élni. Igazán élni, ahogy mindig is akartam – szeretni a barátaimat, elérni a céljaimat, verekedni, győzni, elszenvedni a vereséget, kapni a pofámra, visszaadni a kölcsönt – bármit, ami csak lehetséges, csak nem a kezemet tördelni... Beszüntette a Világmindenség felépítéséről folytatott vitákat, és lakott szigete történelméről, társadalmi berendezkedéséről kezdte faggatni Guyt.

A történelemmel kapcsolatban nem volt valami fényes a helyzet. Guynak csak töredékes ismeretei voltak, komoly könyvekkel meg nem rendelkezett, sőt a városi könyvtárban sem voltak ilyenek. De annyi kiderült, hogy a Makszimnak menedéket nyújtó ország egészen a legutóbbi pusztító háborúig lényegesen kiterjedtebb volt, egy maroknyi tehetségtelen pénzember és született arisztokrata irányította, akik nyomorba taszították a népet, korrupcióval szétzilálták az államapparátust, végül belemásztak egy nagy gyarmatosító háborúba a szomszédos országokkal. A háború kiterjedt az egész bolygóra, milliók és milliók pusztultak el, városok ezreit rombolták le, kis országok tucatjai tűntek el a föld színéről, a világot és az országot elborította a káosz. A kegyetlen éhínség és a járványok időszaka következett. A népfelkelési kísérleteket a kizsákmányolók egy csoportja nukleáris fegyverrel verte le. A világ és az ország a pusztulás felé haladt. A helyzetet az Ismeretlen Atyák mentették meg. A jelekből ítélve ezek fiatal vezérkari tisztek lehettek, akik egy szép napon, mindössze a rendelkezésükre álló két hadosztállyal, amelyek rendkívül elégedetlenek voltak, hogy a nukleáris húsdarálóba akarják őket belehajszolni, puccsot szerveztek, és magukhoz ragadták a hatalmat. Ez huszonnégy éve történt. A helyzet azóta jelentős mértékben stabilizálódott, a háború valahogy magától abbamaradt, bár senki nem kötött békét senkivel. Az energikus névtelen vezetők viszonylagos rendet teremtettek: kíméletlen intézkedésekkel helyrehozták a gazdaságot – legalábbis a központi körzetekben –, és azzá tették az országot, ami most. Az életszínvonal jelentősen emelkedett, az élet békés kerékvágásba zökkent, a társadalmi morál a történelem folyamán még sosem tapasztalt magasságba emelkedett, és általában minden jó lett. Makszim megértette, hogy az ország társadalmi rendszere messze van az ideálistól, a katonai diktatúra egy sajátos változatát képviseli. De nyilvánvaló volt, hogy az Ismeretlen Atyák népszerűsége rendkívül nagy, méghozzá a társadalom valamennyi rétegében. Ennek a népszerűségnek a gazdasági alapja Makszim számára érthetetlen maradt: akármit mondanak is, az ország fele még mindig romokban hever, a katonai kiadások hatalmasak, és az, ahogyan a lakosság túlnyomó többsége él, még csak szerénynek sem mondható... De a dolog lényege nyilván abban rejlett, hogy a katonai vezetésnek sikerült megfékeznie a nagyiparosok mohóságát, amivel kivívta a munkások rokonszenvét és megfékezte őket, ezzel pedig népszerű lett a nagyiparosok körében. Egyébként ezek csak találgatások voltak. Guy például elképesztőnek találta volna a kérdés ilyen értelmezését: a társadalom az ő szemében egységes organizmus volt, elképzelni sem tudta, hogy ellentét állhat fenn a társadalmi csoportok között...

Az ország külső helyzete változatlanul rendkívül feszült maradt. Tőle északra két nagy állam terült el, Honti és Pandea, talán volt ellenfelek, talán volt gyarmatok. Ezekről az országokról senki nem tudott semmit, ám ismeretes volt, hogy mindkettőt a legagresszívabb szándékok vezérlik: szakadatlanul küldik a diverzánsokat és kémeket, incidenseket provokálnak a határokon, és háborúra készülnek. E háború célja Guy számára nem volt világos, de ilyesféle kérdéseket sosem tett fel magának. Északon ellenségek voltak, az ügynökeikkel ő maga élethalálharcot vívott, és ez számára teljesen elegendő volt.

Délen, a határ menti erdőségeken túl nukleáris robbanások felperzselte sivatag terült el; ez egy sor olyan ország helyén keletkezett, amelyek a legaktívabban részt vettek a harci cselekményekben. Nem lehetett tudni, mi folyik ezen a több millió négyzetkilométeren, de ez nem is érdekelt senkit. A déli határok ki voltak téve a félvad korcsok hatalmas hordái által végrehajtott állandó támadásoknak – ezek a szörnyetegek csak úgy hemzsegtek a Kék Kígyó-folyón túli erdőségekben. A déli határok problémája számított talán a legfontosabbnak. Arrafelé nagyon nehéz volt a helyzet, ott vonták össze a Harci Gárda válogatott egységeit. Guy három évet szolgált ott, és hihetetlen dolgokat mesélt.

A sivatagtól délre, a bolygó egyetlen kontinensének másik szélén megmaradhattak valamilyen államok, de azok nem adtak hírt magukról. Viszont folyamatosan és kellemetlenül jelezte létezését az úgynevezett Szigetbirodalom, amely a másik félteke két hatalmas szigetcsoportján terült el. Fennhatósága alatt tartotta a Világóceánt, melynek radioaktív vizét hatalmas tengeralattjáró-flottája hasította. A hajók kihívóan hófehérre voltak festve, a haditechnika legkorszerűbb eszközeivel szerelték fel őket, fedélzetükön speciálisan kiképzett banditák hordáival. A fehér, kísértetiesen baljós tengeralattjárók iszonyú feszültségben tartották a tengerparti körzeteket – anélkül, hogy provokálták volna őket, tüzet nyitottak bármire, kalózegységeket dobtak partra. Ezzel a fehér fenyegetéssel is a Gárda szállt szembe.

A világméretű káosz és pusztítás képe megrázta Makszimot. Egy temetőszerű bolygó tárult a szeme elé, egy bolygó, amelyen alig-alig tartotta magát az értelmes élet, és ez az élet kész volt bármelyik pillanatban végleg kioltani önmagát.

Makszim meghallgatta Radát, a lány nyugodt elbeszélését apja haláláról (apja, aki epidemiológus orvos volt, megtagadta, hogy elhagyja a pestissel fertőzött körzetet, az államnak viszont akkoriban nem volt sem ideje, sem lehetősége, hogy hagyományos eszközökkel harcoljon a pestis ellen, így a körzetre egyszerűen bombát dobtak); arról, hogy tíz évvel korábban a lázadók megközelítették a fővárost, megkezdődött az evakuáció, és a vonatot megrohamozó tömeg agyontaposta a nagyanyját, apjának az anyját, tíz nap múlva pedig dizentériában meghalt a kisöccse. Anyjuk halála után, hogy etetni tudja a kis Guyt és a teljesen magatehetetlen Kaan bácsit, napi tizennyolc órát dolgozott mosogatólányként egy elosztóállomáson, majd takarítónőként spekulánsok luxusmulatójában, azután női futóversenyeken vett részt, ahol fogadásokat lehetett kötni, végül börtönbe került, igaz, rövid időre, de emiatt munka nélkül maradt, és néhány hónapig kéregetett...

Makszim meghallgatta Kaan bácsit is, aki valamikor neves tudós volt. Ő arról mesélt, hogyan számolták fel a háború első évében a Tudományos Akadémiát, állították fel Ő Császári Felsége Akadémiai Zászlóalját, hogyan őrült meg és akasztotta fel magát az éhínség idején az evolúciós elmélet megalkotója, hogyan főztek ételfélét a tapéta alól kikapart ragasztóból, hogyan rohanta meg az éhező tömeg a Zoológiai Múzeumot és hordta el megenni a spirituszban tárolt preparátumokat...

Makszim meghallgatta Guy keresetlen történeteit a ballisztikai védelmi tornyok építéséről a déli határon: hogyan lopóztak éjszakánként emberevők az építési területekre, rabolták el az átnevelendő munkásokat és az őket őrző gárdistákat; hogyan támadtak a sötétségben hangtalan árnyként a kíméletlen vámpírok, ezek a se nem emberek, se nem medvék, se nem kutyák; hallgatta, hogyan dicséri Guy lelkesen a ballisztikai védelmi rendszert, a BVR-t, amely elképzelhetetlen nélkülözések árán született meg a háború utolsó éveiben, és most ez jelenti az egyetlen biztosítékot az északról fenyegető agresszióval szemben... Azok a disznók meg támadásokat intéznek az adótornyok ellen, azok a megvásárolható mocskok asszonyokat és gyerekeket gyilkolnak, Honti és Pandea ocsmány pénzén vásárolták meg őket, a korcsok, mindenféle Patkányfogónál rosszabb söpredék... Guy ideges arcát eltorzította a gyűlölet. Ez itt a legfontosabb, mondta öklével az asztalt verve, ezért lépett be a Gárdába, nem ment üzembe, mezőgazdaságba, hivatalba, hanem a Harci Gárdába, mert most az felel mindenért...

Makszim mohón hallgatta, mint valami képtelen mesét, amely már csak azért is iszonyatos és hihetetlen, mert mindez valóban megtörtént, mert sok minden továbbra is létezik, s a legszörnyűbb és legképtelenebb mindezek közül bármelyik pillanatban megismétlődhetett. Nevetséges és szégyenletes volt a saját nyűglődésére gondolnia, saját problémái gyerekjátékká váltak – holmi kapcsolatfelvétel, nullás leadó, honvágy, kéztördelés...

A teherautó éles kanyarral rátért egy keskeny, sokemeletes téglaházakkal szegélyezett utcára, és Pandi bejelentette:

„Megérkeztünk”. A járókelők a járdán a falhoz lapultak, a fényszórók fénye elől takarva arcukat. A teherautó megállt, a vezetőfülke fölött hosszú, teleszkópos antenna jelent meg.

– Leszállni! – vezényelt egyszerre a második és a harmadik szakasz parancsnoka, és a gárdisták az oldalfalon keresztül leugráltak.

– Az első szakasz a helyén marad! – vezényelt Guy.

A már felpattant Pandi és Makszim újból leült.

– Hármas csoportokra oszolj! – ordították a tizedesek a járdán. – Második szakasz, előre! Harmadik szakasz, utánam!

Feldübörögtek a megvasalt csizmák, felvisított egy izgatott női hang, az egyik felső emeletről valaki átható hangon ordította:

– Urak! A Harci Gárda!

– Éljen a Harci Gárda!

– Hurrá! – ordították a sápadt emberek, akik a falhoz lapultak, hogy ne legyenek útban. Ezek a járókelők mintha várták volna itt a gárdistákat, és kivárva őket örülnének nekik, mint legjobb barátjuknak.

A Makszimtól jobbra ülő jelölt, Zojza, szinte még kisfiú, hosszú, sovány legényke, arcán szökés pihével, éles könyökével oldalba bökte Makszimot, örömmel rákacsintva. Makszim válaszként rámosolygott. A szakaszok már eltűntek a lépcsőházakban, a kapukban csak a tizedesek álltak, szilárdan, megbízhatóan, félrecsapott barettjük alatt mozdulatlan arccal. Csattant a vezetőfülke ajtaja, és felkárogott Csacsu kapitány hangja:

– Első szakasz, kiszállni, sorakozó!

Makszim lendületből átugrott a plató oldalán. Amikor a szakasz felsorakozott, a kapitány egy kézmozdulattal megállította Guyt, aki rohant jelentést tenni. Szorosan odaállt a sor elé, és vezényelt:

– Sisakot feltenni!

A tényleges közlegények mintha már várták volna ezt a vezényszót, de a jelöltek egy kicsit ügyetlenkedtek. A kapitány, türelmetlenül kopogva csizmasarkával, kivárta, míg Zojza boldogul a sisak szíjával, majd kiadta a vezényszót: „Jobbra át, futólépés előre!” Ő maga futott elöl, esetlenül, mégis ügyesen, csonka kezével erősen hadonászva. Egy sötét kapualjon vezette át a szakaszt, rothadó hulladékkal teli vas szeméttartók mellett, egy udvarba, amely szűk és komor volt, mint valami kút, teli farakásokkal, majd befordult egy másik kapualjba, amely ugyanolyan sötét és büdös volt, végül megállt egy málló festékű ajtó előtt, a vaksi lámpa alatt.

– Figyelem! – recsegte. – Az első hármas csoport és Szim jelölt bejön velem! A többiek itt maradnak! Gaal tizedes, sípjelzésre a második hármas csoport utánam jön a harmadik emeletre! Senkit nem engednek ki, mindenkit élve elfogni, lőni csak a legvégső esetben! Első hármas csoport és Szim jelölt, utánam!

Belökte a kopott ajtót, és eltűnt. Makszim, Pandit megelőzve, utánaeredt. Az ajtó mögött meredek kőlépcső volt, ragadós vaskorláttal. Szűk volt, mocskos, és valami egészségtelen, gennyes fény világította meg. A kapitány fürgén, hármasával véve a fokokat futott fölfelé. Makszim utolérte, és meglátta, hogy pisztoly van a kezében. Ekkor futás közben ő is lekapta nyakából a géppisztolyt, egy másodpercre elfogta a hányinger a gondolatra, hogy most mindjárt talán emberekre kell lőnie, de elűzte ezt a gondolatot – ezek nem emberek, hanem állatok voltak, rosszabbak a bajuszos Patkányfogónál, undokabbak a foltos majmoknál –, az undorító latyak a lába alatt, a beteges fény, az összeköpködött falak megerősítették és támogatták ezt az érzést.

Első emelet. Fojtó konyhaszag, a földön vedlett gyékény, a résnyire nyílt ajtóban rémült öregasszony arca. Lábához nyávogva törleszkedik egy félőrült macska. Második emelet. Valami barom a lépcsőforduló közepén hagyott egy mocskos vízzel teli vödröt. A kapitány felrúgta, a szennyes lé szerteszét fröcskölt. „Masszaraks” – morogja hátul Pandi. Egy fiú és egy lány összeölelkezve húzódik be a sötét sarokba, arcukon öröm és rémület. „Félre az útból, lefelé!”, dörren rájuk futtában a kapitány. Harmadik emelet. Ronda barna ajtó, pereg róla az olajfesték, rajta összekarmolászott bádogtáblán felirat: „Gobbi fogorvos. Rendelési idő: folyamatos”. Az ajtó mögött valaki folyamatosan ordít. A kapitány megáll, felüvölt: „A zárat!” Fekete arcán folyik a verejték. Makszim nem érti. A közben odaérkezett Pandi félrelöki, géppisztolya csövét a kilincs alatt az ajtóhoz nyomja, lead egy sorozatot. Szikrák röpködnek, száll a faforgács, és nyomban, mintegy válaszul, a folyamatos ordítás közepette az ajtón túl tompán lövések dördülnek, megint recsegve röpködnek a szilánkok, Makszim feje fölött undorító sziszegéssel elszáll valami forró és tömör dolog. A kapitány feltépi az ajtót, bent sötét van, a lövések sárga villanásai gomolygó füstöt világítanak meg.

– Utánam! – ordítja a kapitány, s fejét előreszegve beront a lövésekkel szemben. Makszim és Pandi a nyomában berohan, az ajtó szűk, a beszorult Pandi röviden megnyikkan.

Előszoba, fülledtség, lőporszag. A veszély balról fenyeget. Makszim kinyújtja a kezét, megragadja a forró csövet, a fegyvert elfordítja magától, fölfelé rántja. Halkan, mégis iszonytatóan tisztán hallani, amint valakinek kifordulnak helyükből az ízületei, egy nagy, puha test dermedten, akarattalanul zuhan el. Elöl, a füstben ordít a kapitány:

– Ne lőjetek! Élve elfogni! – Makszim eldobja a géppisztolyát, beront egy nagy, jól megvilágított szobába. Rengeteg itt a könyv és a kép, lőni nincs kire. A földön két férfi fetreng. Egyikük folyamatosan kiabál, már berekedt, de még egyre ordít. Egy karosszékben fejét lógatva ájult nő ül – olyan sápadt, hogy szinte áttetsző. A szoba tele fájdalommal. A kapitány az ordító ember fölött áll és nézelődik, miközben pisztolyát visszadugja a tokjába. Makszimot erősen meglökve bezúdul a szobába Pandi, mögötte a gárdisták cipelik annak az embernek a súlyos testét, aki lőtt. Zojza jelölt csuromvizesen és izgatottan, mosoly nélkül átnyújtja Makszimnak az eldobott géppisztolyt. A kapitány feléjük fordítja szörnyű, fekete arcát.

– Hol a másik? – károgja, abban a pillanatban lezuhan a kék ablakfüggöny, és az ablakpárkányról súlyosan leugrik egy magas, sovány ember fehér, pecsétes köntösben. Vakon megindul a kapitány felé, lassan fájdalomtól üveges szeme magasságába emel két hatalmas pisztolyt. Zojza feljajdul...

Makszim oldalt állt, nem volt ideje megfordulni. Teljes erejéből ugrott, de az embernek még volt ideje az egyik ravaszt meghúzni. Makszim arca megperzselődött, szájába csapott az égett lőpor, de ujjai már rákulcsolódtak a fehér köpenyes csuklójára, s a pisztolyok csattanva zuhantak a padlóra. Az ember térdre esett, fejét leszegte, és amikor Makszim elengedte, puhán a földre omlott.

– Nocsak, nocsak – jelentette ki a kapitány érthetetlen hangsúllyal. – Rakjátok ezt is ide! – utasította Pandit. – Te meg – szólt oda az izzadt és sápadt Zojzának – szaladj le, és jelentsd a szakaszparancsnokoknak, hol vagyok! Jelentsék, náluk mi a helyzet!

Zojza összecsapta a bokáját, s az ajtó felé iramodott.

– Igen. És mondd meg Gaalnak, jöjjön föl ide... Hagyd abba az üvöltést, te disznó! – ordított rá a kiabáló emberre, és csizmája orrával könnyedén oldalba rúgta. – Eh, semmi értelme. Nyafogó barmok, szemét népség... megmotozni! – utasította Pandit. – Rakjátok őket sorba! Itt, a padlón. A nőt is, elterpeszkedett az egyetlen fotelben...

Makszim odament a nőhöz, óvatosan fölemelte, s átvitte az ágyra. Lelkében zűrzavar volt. Nem erre számított. Most már maga sem tudta, mit várt – sárga, gyűlölködően kivicsorított agyarakat, elkeseredett küzdelmet, életre-halálra vívott dühödt összecsapást... Nem volt mihez viszonyítania az érzelmeit, de valamiért hirtelen az jutott eszébe, hogy egyszer lelőttek egy tahorgot, s az a hatalmas, félelmetes, riasztó külsejű és a hírek szerint könyörtelen állat törött gerinccel belezuhant egy nagy gödörbe, halkan, panaszosan sírt, a haláltusában valamit mormolt, szinte tagoltan...

– Szim jelölt – károgta a kapitány. – Azt parancsoltam, hogy a padlóra!

Félelmetes, átlátszó szemével Makszimra meredt, ajkai lázasan remegtek, és Makszim megértette: itt nem ő határoz, nem ő dönti el, mi helyes és mi nem. Ő még kívülálló, még nem ismeri gyűlöletüket és szeretetüket... Megint fölemelte a nőt, letette a testes ember mellé, aki az előszobában lövöldözött. Pandi és a másik gárdista fújtatva kiforgatta a letartóztatottak zsebeit. A letartóztatottak eszméletlenek voltak. Mind az öten.

A kapitány letelepedett a fotelba, az asztalra dobta tányérsapkáját, rágyújtott, és ujjával magához intette Makszimot. Makszim odament, katonásan összecsapta a bokáját.

– Miért dobtad el a géppisztolyt? – kérdezte halkan a kapitány.

– Ön parancsolta, hogy ne lőjünk.

– Kapitány úr!

– Igenis. Ön parancsolta, hogy ne lőjünk, kapitány úr.

A kapitány hunyorogva a mennyezet felé fújta a füstöt.

– Vagyis ha azt parancsolnám, hogy ne beszélgess, leharapnád a nyelvedet?

Makszim hallgatott. Nem tetszett neki ez a párbeszéd, de jól emlékezett Guy intelmeire.

– Ki az apád?

– Atomfizikus, kapitány úr.

– Él még?

– Igenis, kapitány úr.

A kapitány kivette a szájából a cigarettát, és Makszimra nézett.

– Hol van?

Makszim megértette, hogy elszólta magát. Valahogy ki kellett vágnia magát.

– Nem tudom, kapitány úr. Pontosabban nem emlékszem.

– De arra igen, hogy atomkutató... Mire emlékszel még?

– Nem tudom, kapitány úr. Sok mindenre, de Gaal tizedes úgy véli, hogy ez hamis emlékezet.

Az előszoba felől sietős lépések hallatszottak, a szobába belépett Guy, s feszesen megállt a kapitány előtt.

– Foglalkozz ezekkel a félhalottakkal, tizedes! – parancsolta a kapitány. – Van elég bilincsed?

Guy a válla fölött visszanézett a letartóztatottakra.

– Engedelmével, kapitány úr, egy párat kérni kell a második szakasztól.

– Intézkedj!

Guy kifutott, az előszobában ismét csizmák trappoltak, megjelentek a szakaszparancsnokok. Jelentették, hogy az akció sikeresen zajlik, két gyanúsítottat elfogtak, a lakók, mint mindig, aktív segítséget nyújtanak. A kapitány utasította őket, hogy fejezzék be minél előbb, és ha vége, közöljék a hadiszállással a „kerékvető” jelszót. Amikor a szakaszvezetők távoztak, rágyújtott egy újabb cigarettára. Egy darabig hallgatott, azt nézve, hogyan szedik le a gárdisták a polcokról a könyveket, lapozzák át őket és dobják az ágyra.

– Pandi – szólt halkan –, foglalkozz a képekkel! Csak azzal bánj óvatosan, ne tedd tönkre, azt elviszem... – Majd ismét Makszimhoz fordult. – Milyennek találod?

Makszim megnézte a képet. Tengerpartot ábrázolt, horizont nélküli hatalmas víztömeg, alkonyat és egy nő, aki a tengerből jön ki. Szél. Friss szél. A nő fázik.

– Jó kép, kapitány úr – vélte Makszim.

– Felismered a helyet?

– Nem. Ezt a tengert sosem láttam.

– És milyet láttál?

– Egészen másmilyent, kapitány úr. De ez csak hamis emlékezet.

– Hülyeség. Ezt láttad. Csak nem a partról nézted, hanem a hajóhídról, alattad fehér fedélzet, hátrébb, a tatban még egy híd, csak lejjebb. A parton meg nem ez a nőszemély volt, hanem egy tank, te meg a torony alá irányítottad... Tudod, te szukafi, mit jelent, ha egy fajankó a torony alá jut? Masszaraks... – sziszegte, és elnyomta a csikkjét az asztalon.

– Nem értem – jelentette ki Makszim hidegen. – Életemben soha semmit nem irányítottam sehova.

– Honnan tudhatod? Hiszen nem emlékszel semmire, Szim jelölt!

– Emlékszem, hogy nem irányítottam semmit.

– Kapitány úr!

– Emlékszem, hogy nem irányítottam, kapitány úr. És nem értem, miről beszél.

Két jelölt kíséretében belépett Guy. Elkezdték fölrakni a súlyos bilincseket a letartóztatottakra.

– Hiszen ezek is emberek! – kiáltott fel a kapitány. – Feleségük van, gyerekeik. Szerettek valakit, valaki szerette őket...

Nyilvánvalóan gúnyolódott, de Makszim azt mondta erre, amit gondolt:

– Igen, kapitány úr. Mint kiderült, ők is emberek.

– Nem ezt vártad?

– Nem ezt, kapitány úr. Valami mást vártam.

Szeme sarkából látta, hogy Guy rémülten néz rá. De már torkig volt a hazudozással, és hozzátette:

– Azt gondoltam, hogy valóban korcsok. Olyasmik, mint a csupasz, foltos... állatok.

– Csupasz, foltos hülye! – kiáltott fel a kapitány. – Bunkó. Nem délen vagy... Itt olyanok, mint az emberek. Kedves, jóságos emberek, akiknek az erős izgalomtól iszonyatosan fáj a fejecskéjük. Isten büntetése. Neked nem fáj a fejecskéd, ha izgatott vagy? – kérdezte váratlanul.

– Nekem sosem fáj semmim, kapitány úr – felelte Makszim. – És önnek?

– Mi-i-i?

– Olyan ingerült a hangvétele, hogy arra gondoltam...

– Kapitány úr! – kiáltotta valahogyan reszelős hangon Guy. – Kérek engedélyt jelenteni... A letartóztatottak magukhoz tértek...

A kapitány ránézett, és elnevette magát.

– Ne izgulj, tizedes! A barátocskád ma igazi gárdistaként mutatkozott be. Ha nem lenne, Csacsu kapitány most golyóval a kobakjában feküdne itt... – Rágyújtott a harmadik cigarettára, a mennyezetre emelte tekintetét, vaskos füstoszlopot fújva ki. – Jó orrod van, tizedes. Akár most rögtön tényleges állományba venném ezt a tejfelesszájút... Masszaraks, tisztté léptetném elő! Dandárparancsnoki a temperamentuma, imádja kérdésekkel zaklatni a tiszteket... De most már nagyon is megértelek, tizedes. Beadványod igencsak megalapozott volt. Úgyhogy... egyelőre várunk a tiszti kinevezésével.

A kapitány felállt, súlyos léptekkel megkerülte az asztalt, és megállt Makszim előtt.

– Egyelőre még tényleges közlegény sem lesz. Remek harcos, de még tejfelesszájú, faragatlan... Majd foglalkozunk a nevelésével... Figyelem! – ordított fel hirtelen. – Gaal tizedes, elvezetni a letartóztatottakat! Pandi közlegény és Szim jelölt, összeszedni a képemet és minden itt található papírfélét! Levinni a kocsimba!

Megfordult, kiment a szobából. Guy szemrehányóan nézett Makszimra, de nem szólt semmit. A gárdisták felállították, rúgva, ütlegelve talpra kényszerítették a letartóztatottakat, és az ajtóhoz vezették őket. A rabok nem ellenkeztek. Mintha vattából lettek volna, támolyogtak, a lábuk rogyadozott. A testes ember, aki az előszobában lövöldözött, hangosan nyögött és suttogva káromkodott. Az asszony ajkai hangtalanul mozogtak. Szeme különösen csillogott.

– Hé, Mak – szólt Pandi –, vedd le a takarót az ágyról, pakold bele a könyveket, ha nem elég, szedd le a lepedőt is! Ha összepakoltál, hozd le, én majd a képet viszem... Ja, és ne felejtsd itt a géppisztolyt, te hülye! Mit gondolsz, miért dühös rád a kapitány úr? Eldobtad a géppisztolyt. Hát szabad a fegyvert eldobni? Eh, paraszt vagy...

– Fejezd be a fecsegést, Pandi! – csattant fel Guy. – Fogd a képet, és menj!

Az ajtóban még visszafordult Makszim felé, ujjával megkopogtatta a halántékát, és eltűnt. Hallani lehetett, hogy Pandi a lépcsőn lefelé haladva teli torokból rázendít a Ne bánts, mamácskára. Makszim felsóhajtott, géppisztolyát letette az asztalra, odament a földre és az ágyra leszórt nagy kupac könyvhöz. Hirtelen az jutott eszébe, hogy még sehol nem látott itt ilyen mennyiségű könyvet, talán csak a könyvtárban. Természetesen a könyvesboltokban is sok volt a könyv, de csak mennyiségre, nem pedig ilyen sokféle.

A könyvek régiek voltak, lapjaik megsárgultak. Némelyik kissé még meg is égett, de akadt olyan is, amelyik Makszim elképedésére érzékelhetően radioaktív volt. Arra nem volt ideje, hogy alaposan átnézze őket. Sietve akkurátus kupacokba rakta őket a kiterített ágytakarón, csak a címeket olvasta el. Nem volt itt semmiféle Fels, avagy a rettenthetetlenül bátor dandárparancsnok, aki hőstetteket hajtott végre a hátországban, nem volt A csodatévő szerelme és odaadása című regény, sem Az asszony lángoló szíve című terjedelmes hősköltemény, sem a népszerű brosúra, melynek címe A társadalmi higiénia feladatai. Makszim komoly munkák vaskos köteteit találta itt: Az evolúció elmélete, A munkásmozgalom problémái, A pénzügypolitika és az állam egészsége, Éhség: ösztönzés vagy akadály, holmi „Kritikák”, „Bevezetések”, „Alapok” olyan meghatározások kíséretében, amelyeket Makszim nem ismert. Volt itt középkori honti költészeti antológia, Makszim számára ismeretlen népek meséi és balladái, egy bizonyos T. Kurr munkáinak négykötetes gyűjteménye és rengeteg szépirodalom: A vihar és a fű, Az ember, aki a Világ Fénye volt, Szigetek azúrkék nélkül, sok ismeretlen nyelvű könyv és megint csak matematikai, fizikai, biológiai könyvek és ismét szépirodalom...

Makszim összekötötte a két csomagot, néhány másodpercig még állt, a szobát nézve. Az üres, feldúlt polcok, a sötét foltok a képek helyén, maguk a keretükből kitépett, összetaposott képek... és sehol semmi nyoma fogorvosi felszerelésnek. Fogta a csomagokat, az ajtóhoz indult, de észbe kapott, visszalépett a géppisztolyért. Az asztalon, üveg alatt két fénykép feküdt. Az egyiken az az áttetsző asszony, a térdén négy év körüli, csodálkozva ellátott szájú kisfiú, az asszony fiatal, elégedett, büszke... A másik képen szép hegyi táj, sötét facsoportok, régi, félig leomlott torony... Makszim a hátára vetette a géppisztolyt, és visszament a csomagokhoz.

7

Reggelente, étkezés után a dandár felsorakozott a gyakorlótéren parancshirdetésre, várva, hogy foglalkozásokra vezényeljék. Makszim számára ez volt a legterhesebb procedúra, nem számítva az esti ellenőrzéseket. Bármilyen parancs felolvasása minden alkalommal a lelkesedés valóságos paroxizmusát váltotta ki – valami vak, értelmetlen, természetellenes, semmivel sem magyarázható, ezért a kívülálló emberre rendkívül kínosan ható lelkesedést. Makszim rákényszerítette önmagát, hogy elnyomja undorát ezzel a váratlan őrjöngéssel szemben, amely a parancsnoktól kezdve a legutolsó jelöltig hatalmába kerítette az egész dandárt; meggyőzte magát, hogy az ő számára egyszerűen felfoghatatlan a gárdistáknak ez a heves érdeklődése a dandár törzsének tevékenysége iránt; szidta magát, hogy a kívülálló, az idegen szkepticizmusával szemléli a dolgot, igyekezett önmagát fellelkesíteni, azt bizonygatva gondolatban, hogy a súlyos körülmények között a tömeges lelkesedésnek ezek a kitörései csak az emberek összeforrottságáról, azonos gondolkodásáról és arról tanúskodnak, hogy készek teljesen átadni magukat a közös ügynek. De nagyon nehezen viselte ezt a helyzetet.

Gyerekkorától úgy nevelték, hogy visszafogottan, ironikusan szemlélje önmagát, viszolyogjon általában a nagy szavaktól és konkrétan a diadalmas kórusoktól, ezért szinte dühös volt a sorban álló társaira, ezekre a jó, egyszerű, a harcban kiváló srácokra, mert amikor felolvasták a parancsot arról, hogy a valamelyik tényleges állományú közlegénnyel folytatott vita miatt N. N. jelöltet háromnapi elzárásra ítélték, hirtelen elvesztették jellemző jószívűségüket, humorérzéküket, és szájukat nagyra tátva lelkes hurrázásba kezdtek, azután könnyes szemmel énekelni kezdték a Harci Gárda indulóját, kétszer, háromszor, néha négyszer is elismételve. Ilyenkor még a szakácsok is kicsődültek a dandárkonyháról, lelkesen csatlakoztak, indulatosan hadonásztak merőkanalaikkal és késeikkel, mivel ők éppen nem álltak a sorban.

Észben tartva, hogy ebben a világban ugyanolyannak kell lennie, mint a többiek, Makszim is énekelt, igyekezett ő is elveszíteni humorérzékét, ez sikerült is, de nagyon kellemetlen volt, mert ő maga semmiféle lelkesedést nem érzett, csak feszengett.

Ez alkalommal a lelkesedés a 127. számú parancs után tört ki, amely Dimba tényleges közlegény tizedessé való előléptetéséről szólt, és a 128. számú után, amely köszönetet nyilvánított Szim ténylegesközlegény-jelöltnek a művelet során tanúsított bátorságáért, valamint a 129. számú után, a negyedik század kaszárnyájának tatarozás céljára történő kiürítéséről. Alig dugta be a bőr térképtáskába a parancsokat tartalmazó papírlapokat a parancsnok adjutánsa, a parancsnok letépte fejéről tányérsapkáját, mellét teleszívta levegővel, és sipító fejhangon felüvöltött: „Vonul!... a harcedzett!... Gárda!...” És elkezdődött... elkezdődött... Aznap különösen kínos volt, mert Makszim észrevette, hogy Csacsu kapitány sötét arcán könnyek csorognak. A gárdisták bömböltek, mint a bikák, a ritmust a fegyver agyával verték derékszíjuk masszív csatján. Hogy mindezt ne lássa és ne hallja, Makszim szorosan lehunyta a szemét, felbőszült tahorgként bömbölt, hangja elnyomta a többiekét, legalábbis ő így érezte. „Előre, előre, derék vitézek!”, üvöltötte, önmagán kívül már senki mást nem hallva. Milyen idióta szöveg... Biztos valami tizedes írta. Nagyon szeretni kell az ügyet ahhoz, hogy ilyen szavakkal induljon valaki csatába. Kinyitotta a szemét, és fekete madarak raját pillantotta meg, amely nyugtalanul, hang nélkül keringett az alakulótér fölött... „Gyémántpáncél sem véd meg, ó ellen...”

Azután minden ugyanolyan hirtelen véget is ért, ahogyan elkezdődött. A dandárparancsnok könnybe lábadt szemmel körülnézett, föleszmélt, hol van, és akadozó, sírós hangon kiadta az utasítást: „A tiszt urak vezessék a foglalkozásokra a századokat!” A fiúk fejüket rázva, meglepetten sandítottak egymásra. A jelek szerint nem értettek semmit, Csacsu kapitánynak kétszer kellett elkiáltania, hogy „vigyázz!”, mire a sorok megfelelő képet vettek fel.

Azután a kaszárnyához vezették a századot, és a kapitány kiadta a parancsot:

– Az első szakasz őrséget ad! A többi szakasz kezdje meg az előírt foglalkozásokat!

Szétszéledtek. Guy felsorakoztatta szakaszát, elosztotta az őrhelyeket. Makszimnak és Pandi tényleges közlegénynek a kihallgatószoba jutott. Guy sietve elmagyarázta neki, mi a dolga: a letartóztatott mögött, tőle jobbra kell vigyázzban állnia, a letartóztatott legkisebb próbálkozását, hogy felálljon, erővel megakadályoznia, közvetlenül a dandárparancsnoknak kell engedelmeskednie, a rangidős: Pandi közlegény... Röviden: figyeld Pandit, és tégy úgy, ahogyan ő! Én semmilyen körülmények között nem állítottalak volna erre a posztra, jelölteket nem szokás, de a kapitány úr parancsolta...

– Légy résen, Mak! Nem értem én a kapitány urat. Talán gyorsan elő akar léptetni – nagyon megtetszettél neki az akcióban; tegnap, amikor a századparancsnokokkal kiértékelték a műveletet, nagyon szépen beszélt rólad, még a parancsba is belevett... de talán ellenőriz téged. Hogy miért van így, nem tudom. Lehet, hogy én tehetek róla a beadványom miatt, de az is lehet, hogy te a folytonos locsogásoddal... – Gondterhelten végigmérte Makszimot. – Tisztítsd ki még egyszer a csizmádat, húzd meg az öved, és vegyél fel ünnepi kesztyűt... Igaz, neked nincs, jelölteknek nem jár... Jól van, fuss át a raktárba, de fürgén, harminc perc múlva indulunk!

A raktárban Makszim Pandival futott össze, aki a repedt kokárdáját cserélte ki.

– Nézd, tizedes! – mondta Pandi a raktár parancsnokának, vállon veregetve Makszimot. – Láttál már ilyet? Még csak kilencedik napja van a kölyök a Gárdában, de már köszönetet kapott. És velem együtt a kihallgatószobába küldik őrségbe... Fehér kesztyűért jöttél? Adj neki jó kesztyűt, tizedes, megérdemli! Csúcs a srác!

A tizedes elégedetlenül morgott, kotorászott a holmikkal megrakott polcokon, és Makszim elé dobott a pultra néhány pár fehér cérnakesztyűt.

– Csúcs... Ezekkel az elmebajosokkal szemben mind csúcsok vagytok. Hát persze, amikor a fájdalomtól széthasadnak, csak oda kell menni és zsákba dugni. Itt még a nagyapám is csúcs lenne – pedig se keze, se lába...

Pandi megsértődött.

– Az a te kezetlen, lábatlan nagyapád a szemöldökén is elinalna, ha két pisztollyal támadnának rá... Már azt gondoltam, kampec a kapitány úrnak...

– Kampec, kampec... – zsémbelt a tizedes. – Majd ha fél év múlva kikerültök a déli határra, akkor meglátjuk, ki futkározik a szemöldökén...

Mikor kijöttek a raktárból, Makszim a legmélyebb tisztelettel kérdezte (az öreg Pandi kedvelte a tiszteletet):

– Pandi úr, miért vannak ezeknek a korcsoknak ilyen fájdalmai? És mindnek egyszerre. Hogy van ez?

– A félelemtől – felelte Pandi, fontoskodóan mély hangon.

– Korcsok, érted? Többet kellene olvasnod, Mak! Van egy olyan brosúra: Korcsok – Kik azok és honnan jöttek? Olvasd el, különben amilyen bunkó voltál, olyan maradsz! Csak a bátorsággal nem sokra jutsz... – Hallgatott egy sort. – Például ha mi izgulunk, mondjuk dühösek vagyunk vagy megijedünk, nem történik semmi, legfeljebb megizzadunk vagy mondjuk remeg a térdünk. De az ő szervezetük nem normális, elkorcsosult. Mondjuk megharagszik valakire, vagy például megijedt vagy egyáltalán... rögtön iszonyúan megfájdul a feje meg az egész teste. Az eszméletvesztésig, érted? Ennek alapján ismerjük fel őket, és persze letartóztatjuk... elfogjuk... Milyen jó kesztyű, pont az én méretem. Nem gondolod?

– Nekem egy kicsit szűk, Pandi úr – panaszolta Makszim. – Cseréljünk, legyen ez a magáé, és adja nekem a másikat, a viselteset!

Pandi nagyon elégedett volt. Makszim ugyanígy érzett. Hirtelen eszébe jutott Fank, hogyan görnyedezett a kocsiban, vergődött a fájdalomtól... hogyan fogták el a járőröző gárdisták... De mitől ijedhetett meg Fank? És kire lehetett ott dühös? Hiszen nem is volt ideges, nyugodtan vezette a kocsit, fütyörészett, valamit nagyon szeretett volna... talán rágyújtani... Egyébként megfordult, észrevette a járőrkocsit... vagy ez utána volt? Igen, nagyon sietett, a furgon meg elzárta az utat... talán ettől lett dühös? De nem, miket találok ki? Mindenféle rohamuk lehet az embereknek...

És egy baleset miatt tartóztatták fel. Érdekes lenne tudni, hová akart vinni, és kicsoda ő egyáltalán. Meg kellene találni Fankot!

Kitisztította a csizmáját, tökéletesen rendbe szedte magát a nagy tükör előtt, nyakába akasztotta a géppisztolyt, s megint belenézett a tükörbe. Guy ekkor sorakozót vezényelt.

Tüzetesen végignézve valamennyiüket, s ellenőrizve, tisztában vannak-e a feladatukkal, Guy elrohant a dandártörzsre jelentést tenni. Míg távol volt, a gárdisták játszottak, s elmeséltek három történetet a katonaéletről. Ezeket Makszim nem értette, mivel néhány speciális kifejezést nem ismert, azután rászálltak Makszimra, hogy mesélje el, mitől lett ilyen jól megtermett (ez már állandó tréfálkozás tárgya lett a szakaszban), és megkérték, hogy emlékül hajlítson meg néhány pénzérmét. Aztán Guy kíséretében kilépett a törzstől Csacsu kapitány. Ő is alaposan végignézett mindenkit, félreállt, és odaszólt Guynak:

– Vezesd a szakaszt, tizedes!

A szakasz elindult a parancsnokság felé. Odaérve Csacsu kapitány megparancsolta Pandi közlegénynek és Szim jelöltnek, hogy kövessék, a többieket Guy elvezette. Egy kisebb szobába mentek be, amelynek ablakai sűrűn be voltak függönyözve, s dohány- és kölniszaga volt. A távolabbi végén jókora üres asztal, körülötte kárpitozott székek, a falon megsötétedett, csatajelenetet ábrázoló kép függött: lovak, feszes egyenruhák, meztelen kardok és sok fehér füstgomoly. Az asztaltól tízlépésnyire, az ajtótól jobbra Makszim lyukacsos ülőkéjű, támlátlan vasszéket pillantott meg. A szék lábait jókora csavarok rögzítették a padlóhoz.

– Mindenki a helyére! – vezényelt a kapitány, majd előrement, és leült az asztalhoz.

Pandi gondosan odaállította Makszimot a zsámolytól jobbra, kicsit hátrébb, ő maga balra állt, s suttogva vigyázzt vezényelt. Mindketten mozdulatlanná dermedtek. A kapitány keresztbe tett lábbal ült, rágyújtott, részvétlen pillantással figyelte a gárdistákat. Részvétlen volt, közönyös, ugyanakkor Makszim világosan érezte, hogy a kapitány a legnagyobb figyelemmel szemmel tartja őt, és csakis őt.

Azután Pandi mögött kinyílt az ajtó. Pandi abban a pillanatban tett két lépést előre, egyet jobbra, és balra fordult. Makszim is már-már mozdult volna, de rájött, hogy ő nincs útban, tehát rá ez nem vonatkozik, ezért csak a szemét meregette még jobban. Volt azért valami fertőző ebben a felnőtteknek való játékban, primitív és a lakott sziget nyomorúságos körülményei közt nyilvánvalóan nem helyénvaló voltától függetlenül.

A kapitány felállt, elnyomta cigarettáját a hamutartóban, sarkát könnyedén összeütve üdvözölte az asztalhoz igyekvő dandárparancsnokot, egy ismeretlen, civil ruhás embert és a hóna alatt vaskos mappát cipelő adjutánst. A parancsnok az asztal közepénél telepedett le, savanyú, elégedetlen képet vágott, ujjával meglazította a gallérját, fejét ingatva. A kis termetű, jelentéktelen, rosszul borotvált civil arca petyhüdt és sárga volt. Hangtalanul mozogva a parancsnok mellé ült. Az adjutáns, le sem ülve, kinyitotta a mappát, s válogatni kezdett a papírok között, némelyiket átadva a dandárparancsnoknak.

Pandi egy ideig határozatlanul álldogált, majd ugyanolyan katonás mozdulatokkal visszatért előbbi helyére. Az asztalnál ülők halkan beszélgettek.

– Ott leszel ma a gyűlésen, Csacsu? – kérdezte a parancsnok.

– Dolgom van – felelte a kapitány, rágyújtva egy újabb cigarettára.

– Helytelen. Ma lesz a vita.

– Későn kaptatok észbe. Én már elmondtam a véleményemet erről az ügyről.

– Nem a legmegfelelőbb módon – jegyezte meg lágyan a civil a kapitánynak címezve. – Azonkívül változnak a körülmények, változnak a vélemények is.

– Nálunk, a Gárdában ez nem így van – jegyezte meg szárazon a kapitány.

– Na de uraim! – nyűgösködött a parancsnok. – Találkozzunk mégiscsak a mai gyűlésen...

– Úgy hallottam, friss gránátgarnélát hoztak – közölte az adjutáns, folyamatosan a papírok között kotorászva.

– A sör mellé, igaz? Kapitány! – csatlakozott hozzá a civil.

– Nem, uraim! Nekem csak egy véleményem van, és azt elmondtam már. Ami meg a sört illeti... – Ehhez hozzáfűzött még valami illetlent, az egész társaság felnevetett, Csacsu kapitány pedig elégedett képpel hátradőlt székén. Az adjutáns ezután abbahagyta a kotorászást a papírok között, a parancsnokhoz hajolt, s súgott neki valamit. A parancsnok bólintott. Az adjutáns leült, és mintegy a vasszékhez intézve szavait, megszólalt:

– Nole Renadu.

Pandi kilökve az ajtót kihajolt, hangosan kiszólt a folyosóra:

– Nole Renadu!

A folyosóról mozgolódás hallatszott, a szobába belépett egy idős, jól öltözött, de gyűrött és megviselt férfi. Lábai kissé rogyadoztak. Pandi a könyökénél fogva odavezette és leültette a zsámolyra. Az ajtó csattanva becsukódott. A férfi hangosan köhögött, kezével szétterpesztett térdeire támaszkodott, és büszkén fölvetette a fejét.

– Ú-úgy – húzta el a szót a dandárparancsnok, majd hirtelen hadarni kezdett. – Nole Renadu, ötvenhat éves, háztulajdonos, a magisztrátus tagja... Ú-úgy... A Veteránklub tagja, tagkönyvének száma ennyi és ennyi... (A civil ásított, tenyerével eltakarva a száját, zsebéből színes magazint húzott elő, s térdére terítve lapozgatni kezdte.) Letartóztatva ekkor és ekkor itt is itt... motozáskor nála talált... ú-úgy... Mit csinált a Trombitás utca nyolcas számú házában?

– Annak a háznak a tulajdonosa vagyok – közölte Renadu méltóságteljesen. – Az ügyintézőimmel tárgyaltam.

– Az okmányait ellenőrizték? – fordult a parancsnok az adjutánshoz.

– Igen. Minden rendben.

– Ú-úgy. Mondja, Renadu úr, ismer valakit a letartóztatottak közül?

– Nem! – tiltakozott Renadu. Energikusan megrázta a fejét. – Hogyan is ismerhetném? Bár az egyik neve... Ketsef... Szerintem az egyik házamban lakik egy Ketsef... egyébként nem emlékszem. Lehet, hogy tévedek, de az is lehet, hogy nem ebben a házamban lakik. Van még két házam, az egyik...

– Elnézést – vágott a szavába a civil, fel sem nézve a magazinból –, miről beszélt a cellában a többi letartóztatott, nem figyelte meg?

– Há-á-át – húzta a szót Renadu. – Be kell vallanom... Maguknál itt... ööö... rovarok vannak... és hát főleg ezekről beszéltünk. Voltak, akik sugdolóztak a sarokban, de őszintén szólva nem törődtem velük... Azonkívül ezek az emberek számomra rendkívül kellemetlenek, én veterán vagyok... Inkább a rovarokat részesítettem előnyben, he-he!

– Természetesen – értett vele egyet a dandárparancsnok. – Nos hát, nem kérünk bocsánatot, Renadu úr. Itt vannak az okmányai, ön szabad... Az őrség parancsnokát! – emelte fel a hangját.

Pandi kinyitotta az ajtót, és kikiabált:

– Az őrség parancsnoka a dandárparancsnokhoz!

– Bocsánatkérésről szó sem lehet – jelentette ki Renadu fontoskodva. – Csak én, egyedül én vagyok a hibás... Illetve nem is én, hanem ez az átkozott öröklődés... Megengedi? – fordult Makszimhoz az asztalra mutatva, ahol az okmányai feküdtek.

– Ülve marad! – suttogta Pandi.

Belépett Guy. A parancsnok átadta neki az okmányokat, utasította, hogy adják vissza Renadu úrnak elkobzott holmiját, és Renadu úr elbocsátást nyert.

– Aiju tartományban az a szokás – tűnődött el a civil –, hogy letartóztatáskor minden korcstól – a legális korcsokról beszélek – adót szednek... önkéntes adományt a Gárda javára.

– Nálunk ez nem szokás – jegyezte meg hidegen a dandárparancsnok. – Szerintem ez törvényellenes... Hozzák a következőt! – rendelkezett.

– Rase Muszai – mondta az adjutáns a vasszéknek.

– Rase Muszai – ismételte meg Pandi a nyitott ajtóban.

Rase Muszai sovány, elgyötört férfiúnak bizonyult, vedlett fürdőköpenyben, csak az egyik lábán volt cipő. Alig ült le, amikor a dandárparancsnok, akinek arcát elöntötte a vér, felordított:

– Bujkálsz, te mocsok?

Rase Muszai bőbeszédűen és zavarosan kezdte magyarázni, hogy egyáltalán nem bujkált, hogy a felesége beteg, három gyereke van, hogy tartozik a lakbérrel, hogy már kétszer letartóztatták, majd elengedték, hogy gyárban dolgozik, bútorasztalos, hogy nem követett el semmit. Makszim ekkor már arra számított, hogy elengedik, de a dandárparancsnok hirtelen felállt, és bejelentette, hogy Rase Muszai negyvenkét éves, nős munkás, kétszer letartóztatva, a kilakoltatási rendelet megsértése miatt, a bűnmegelőzési törvény értelmében hét év nevelő munkára ítéltetik, ezt követően a központi körzetekben való letelepedés tilalmával. Körülbelül egy percbe telt, míg Rase Muszai felfogta ezt az ítéletet, ezt követően szörnyű jelenet bontakozott ki. A szerencsétlen bútorasztalos zokogott, összefüggéstelenül kegyelemért könyörgött, megpróbált térdre borulni, egyfolytában kiabált és zokogott, mialatt Pandi kivezette a folyosóra. És Makszim ismét magán érezte Csacsu kapitány kutató pillantását.

– Kivi Popsu – mondta az adjutáns.

Az ajtón belöktek egy vállas fiatal fiút, akinek arcát eltorzította valamilyen bőrbetegség. Kiderült róla, hogy visszaeső besurranó tolvaj, tetten érték a bűncselekmény helyszínén, és kihívóan, szemtelenül viselkedett. Hol rimánkodni kezdett a főnök uraknak, ne küldjék a biztos halálba, hol hirtelen hisztérikusan vihogni kezdett, élcelődött, történetekbe fogott az életéről, ezek mind egyformán kezdődtek: „Bemegyek egyszer egy házba...” Senkit nem engedett szóhoz jutni. A dandárparancsnok, néhány sikertelen kísérlet után, hogy kérdezzen valamit, hátradőlt a székén, zavartan nézett jobbra-balra. Csacsu kapitány színtelen hangon parancsolta:

– Szim jelölt, fogja be a pofáját!

Makszim nem tudta, hogy kell befogni valakinek a pofáját, ezért egyszerűen megfogta Kivi Popsu vállát, és megrázta néhányszor. Kivi Popsu állkapcsa összekoccant, elharapta a nyelvét, és elhallgatott. Akkor a civil, aki már jó ideje érdeklődve figyelte a letartóztatottat, megszólalt:

– Ezt elviszem. Megfelel.

– Remek – jelentette ki a parancsnok, elrendelve, hogy Kivi Popsut vigyék vissza a cellába. Amikor elvezették, az adjutáns megszólalt:

– Ez volt eddig a szemetje. Most jön a csoport.

– Kezdjük rögtön a vezetővel! – javasolta a civil. – Hogy is hívják, Ketsef?

Az adjutáns belenézett a papírjaiba, és megszólalt:

– Gel Ketsef.

Ismerőst vezettek be: a fehér köpenyes, sovány embert. Bilincs volt rajta, ezért karjait természetellenesen előrenyújtotta. A szeme vörös volt, arca püffedt. Leült, s a képet kezdte nézni a parancsnok feje fölött.

– A neve Gel Ketsef? – kérdezte a parancsnok.

– Igen.

– Fogorvos?

– Az voltam.

– Milyen kapcsolatban áll Gobbi fogorvossal?

– Megvásároltam a praxisát.

– Miért nem praktizál?

– Eladtam a rendelőt.

– Miért?

– A szűkös körülmények miatt.

– Milyen kapcsolatban áll Ordi Taderrel?

– A feleségem.

– Vannak gyerekei?

– Volt. Egy fiam.

– Hol van?

– Nem tudom.

– Mivel foglalkozott a háború alatt?

– Harcoltam.

– Hol? Milyen beosztásban?

– Délnyugaton. Kezdetben egy tábori kórház parancsnokaként, azután egy gyalogos századot vezettem.

– Sebesülések? Kitüntetések?

– Volt ez is, az is.

– Miért határozott úgy, hogy államellenes tevékenységet folytat?

– Mert a történelem során nem volt még egy ilyen undorító állam. Mert szerettem a feleségemet és a gyermekemet. Mert maguk megölték a barátaimat, mert lezüllesztették a népemet. Mert mindig gyűlöltem magukat. Elég ennyi?

– Elég! – A parancsnok nyugodt maradt. – Több mint elég. Inkább azt mondja meg, mennyit fizetnek magának a hontik! Vagy Pandea fizeti?

A fehér köpenyes ember elnevette magát. Hátborzongató volt ez a kacagás, mintha egy halott nevetett volna.

– Fejezze be ezt a komédiát, dandárparancsnok! Mire kell ez maguknak?

– Maga a csoport vezetője?

– Igen. Én voltam.

– Kiket tud megnevezni a csoport tagjai közül?

– Senkit.

– Biztos ebben? – kérdezte hirtelen a civil.

– Igen.

– Nézze, Ketsef – folytatta lágyan a civil ruhás ember –, a helyzete rendkívül súlyos! Mindent tudunk a csoportjáról. Még a csoport kapcsolatairól is tudunk egyet s mást. Meg kell értenie, hogy ezeket az információkat egy bizonyos személytől kaptuk, és most csak magától függ, mi lesz ennek a személynek a neve – Ketsef vagy valami más...

Ketsef hallgatott, lehajtotta a fejét.

– Hé, maga! – ordított fel Csacsu kapitány. – Maga volt frontharcos tiszt! Tudja, mit kínálnak fel magának? Nem az életét, masszaraks! A becsületét!

Ketsef megint elnevette magát, köhögött, de nem szólt semmit. Makszim érezte, hogy ez az ember nem fél semmitől. Sem a haláltól, sem a szégyentől. Már mindent átélt. Halottnak és meggyalázottnak tekinti magát... A dandárparancsnok a civilre nézett. Az megrázta fejét. A parancsnok vállat vont, felállt, kihirdette, hogy Gel Ketsef ötvenéves, nős fogorvost a társadalom egészségének védelméről szóló törvény alapján megsemmisítésre ítélik. Az ítélet végrehajtásának határideje negyvennyolc óra. Az ítélet megváltoztatható abban az esetben, ha az elítélt kész tájékoztatással szolgálni.

Amikor Ketsefet kivezették, a dandárparancsnok elégedetlenül fordult a civilhez:

– Nem értelek téged. Szerintem elég készségesen beszélt. Tipikus fecsegő – a ti osztályozásotok szerint. Nem értem...

A civil elnevette magát:

– Hát ezért van, barátocskám, hogy te dandárt irányítasz, én meg... én meg a magam területét.

– Mindegy – sértődött meg a dandárparancsnok. – Ő a csoport vezetője... hajlamos a filozofálásra... nem értem.

– Barátocskám – szólt a civil –, láttál már valaha filozofálgató hullát?

– Á, hülyeség...

– Na de mégis...

– Te talán láttál már? – kérdezte a dandárparancsnok.

– Igen, épp az imént – nézett rá a civil jelentőségteljesen. – És jegyezd meg, nem először... „Én élek, ő halott, nincs itt miről beszélni.” Talán Verbliben[4] írta?

Csacsu kapitány hirtelen felpattant, odament Makszimhoz, szorosan elé állt, és alulról fölfelé az arcába sziszegte:

– Hogy állsz, jelölt?! Hová nézel? Vi-gyázz! Magad elé nézel! Nem mozog a szemed! – Néhány másodpercig hangosan lihegve Makszimot nézte, pupillája fenyegetően összeszűkült meg kitágult, aztán visszament a helyére, és rágyújtott.

– Úgy – szólalt meg az adjutáns. – Hátra van még Ordi Tader, Memo Gramenu és ketten, akik nem voltak hajlandóak megnevezni magukat.

– Kezdjük velük! – javasolta a civil. – Hívják be!

– Hetvenhárom-tizenhármas szám – mondta az adjutáns.

A hetvenhárom-tizenhármas szám bejött, leült a zsámolyra. Rajta is bilincs volt, pedig az egyik keze műkéz volt; szikár, inas ember, feldagadt ajakkal.

– Neve? – kérdezte a dandárparancsnok.

– Melyik? – kérdezett vissza vidáman a félkezű. Makszim még össze is rezzent, mert biztos volt benne, hogy a félkezű hallgatni fog.

– Olyan sok van magának? Akkor az igazit mondja.

– Az igazi nevem hetvenhárom-tizenhármas szám.

– Ú-úgy... Mit csinált Ketsef lakásán?

– Ájultan feküdtem. Tájékoztatásukra közlöm, hogy ehhez nagyon értek. Ha kívánják, bemutathatom.

– Ne fáradjon! – intette le a civil ruhás ember. Nagyon dühös volt. – Még szüksége lehet erre a képességére.

A félkezű hirtelen felnevetett. Hangosan, csengően, fiatalosan nevetett, és Makszim iszonyodva megértette, hogy őszintén nevet. Az asztalnál ülő emberek szótlanul, szinte dermedten hallgatták ezt a nevetést.

– Masszaraks! – kiáltott fel a félkarú, vállával törölve le a könnyeit. – Szép kis fenyegetés! Maga egyébként még fiatal ember... A fordulat után felégették az összes archívumot, így maguk még csak nem is tudják, mennyire elapróztak mindent... Nagyon nagy hiba volt megsemmisíteni a régi kádereket: ők megtanították volna magukat, hogyan viszonyuljanak nyugodtan a kötelezettségeikhez. Maguk túlságosan is emocionálisak. Túlságosan gyűlölnek. Pedig a maguk munkáját lehetőleg higgadtan, bürokratikusán kell végezni, és a pénzért. Ez óriási hatást gyakorol a gyanúsítottra. Az iszonyú, ha nem az ellenség, hanem egy hivatalnok kínoz meg. Nézzék a bal kezemet. A jó háború előtti elhárításnál fűrészelték le, három menetben, és mindegyik eljárást kiterjedt levelezés kísérte... A hóhérok nehéz, hálátlan munkát láttak el, unták, fűrészelték a karomat, közben a nyomorúságos bérüket szidták. És ez engem félelemmel töltött el. Csak nagyon nagy akaraterővel álltam meg akkor, hogy beszéljek. De most... Hiszen látom, mennyire gyűlölnek. Maguk engem, én pedig magukat. Ez nagyszerű! De maguk kevesebb mint húsz éve gyűlölnek engem, én pedig magukat több mint harminc éve. Maguk, fiatalember, akkor még az asztal alatt mászkáltak, és a macskákat kínozták...

– Világos – vélekedett a civil. – A vén károgó varjú. A munkások legjobb barátja. Azt hittem, a magukfajtát már régen mind elintézték.

– Ezt ne is remélje! – vágta rá a félkarú. – Mégiscsak illenék eligazodni a világban, amelyben élnek... mert még azt képzelik, hogy eltörölték a régi történelmet, és újat kezdtek... Elképesztő tájékozatlanság, magukkal beszélni sincs miről...

– Szerintem ennyi elég – szólt közbe a dandárparancsnok a civilhez fordulva.

Az gyorsan firkantott valamit az újságjára, és odaadta a parancsnoknak, hogy olvassa el. A parancsnok nagyon csodálkozott, ujjaival az állán dobolt, kételkedve nézett a civilre. A civil mosolygott. A parancsnok akkor vállat vont, elgondolkodott, majd a kapitányhoz fordult:

– Csacsu tanú, hogyan viselkedett a vádlott a letartóztatáskor?

– A padlón fetrengett, a patáit kinyújtva – közölte komoran a kapitány.

– Vagyis nem tanúsított ellenállást... Ú-úgy... – A parancsnok még gondolkodott egy ideig, majd felállt, és kihirdette az ítéletet: – A hetvenhárom-tizenhármas számú vádlott halálra ítéltetik, az ítélet végrehajtásának határideje nem meghatározott, a végrehajtásig a vádlottnak jogában áll nevelő munkában részt venni.

Csacsu kapitány arcára megvető értetlenség ült ki, a félkezű pedig, mikor vezették kifele, halkan nevetett, és úgy rázta a fejét, mintha azt mondaná: nahát!

Azután bevezették a hetvenhárom-tizennégyest. Ez az az ember volt, aki a padlón fetrengve kiáltozott. Sütött belőle a félelem, de kihívóan viselkedett. Már a küszöbön azt kiabálta, hogy nem felel a kérdésekre, nem kér kegyelmet. Valóban nem beszélt, egyetlen kérdésre sem válaszolt, még akkor sem, amikor a civil megérdeklődte, nincs-e panasza a kegyetlen bánásmódra. A dolog azzal végződött, hogy a parancsnok kérdően hümmögve a civilre nézett.

– Igen, hozzám – bólintott a civil elégedetten.

A parancsnok átnézte a megmaradt papírokat, és megszólalt:

– Menjünk enni, uraim! Elvégre nem lehet...

A bíróság távozott, megengedték, hogy Pandi és Makszim pihenjben álljon. Amikor a kapitány is kiment, Pandi megszólalt:

– Láttad ezeket a mocskokat? Én mondom, rosszabbak a kígyónál. Mert mi a lényeg? Ha nem fájna a fejük, honnan tudhatnád, hogy korcsok? Belegondolni is iszonyú, mi lenne akkor...

Makszim hallgatott. Nem volt kedve beszélni. A világ képe, amely még huszonnégy órával ezelőtt is olyan logikusnak, világosnak tűnt, most szétfolyt, elvesztette körvonalait. Pandi egyébként nem is tartott igényt válaszra. Lehúzta a kesztyűjét, nehogy összemaszatolja, s elővett a zsebéből egy zacskó kandiscukrot. Megkínálta Makszimot, és arról kezdett beszélni, mennyire utálja ezt a szolgálatot. Először is attól fél, hogy megfertőzik a korcsok. Másodszor, némelyik ezek közül, mint például ez a félkarú is, annyira pimasz, hogy nagyon nehéz megállnia, hogy felképelje. Egyszer megesett, hogy tűrt, tűrt, aztán nem bírta tovább, és nekiesett... majdnem visszaminősítették jelöltté. A kapitány úr védte meg. Csak negyven napot ült, és még negyven napig nem kapott eltávozást...

Makszim a cukrot szopogatva, szó nélkül, fél füllel hallgatta. A gyűlölet, gondolta. Azok gyűlölik ezeket, ezek gyűlölik azokat. Miért? A legundorítóbb állam... Miért? Honnan vette ezt? Lezüllesztették a népet... Hogyan? Mit jelenthet ez? És ez a civil... Az lehetetlen, hogy kínzásra célzott volna... Az csak nagyon régen volt, a középkorban... Egyébként... a fasizmus... Igen, emlékszik már, nem csak a középkorban létezett. Lehet, hogy ez egy fasiszta állam? Masszaraks, mi az a fasizmus? Agresszió, fajelmélet. Hilter... nem, Hilmer... Igen, igen – a faji felsőbbrendűség elmélete, tömeges emberirtás, genocídium, a világ bekebelezése... a politika alapelvévé tett hazugság, állami szintű hazugság – erre jól emlékszem, ez képesztett el a legjobban. De itt szerintem nem ez van. Guy fasiszta lenne? Vagy Rada? Nem, itt valami más van – a háború következményei, a szokások nyilvánvaló kegyetlensége mint a súlyos helyzet folyománya. A többség igyekszik elnyomni a kisebbség ellenállását. Halálbüntetés, javító-nevelő munka... Az én szememben ez undorító, de akkor hogyan másként? És egyébként mi ez az egész ellenállás? Igen, gyűlölik a fennálló rendet. De konkrétan mit csinálnak? Erről egyetlen szó sem hangzott el. Különös... Mintha a bírák előre összebeszéltek volna a vádlottakkal, a vádlottaknak meg szavuk sincs a dolog ellen... Nagyon is így fest a helyzet. A vádlottak a ballisztikus rakéták elleni védőrendszert akarják lerombolni, a bírák ezt nagyon jól tudják, a vádlottak pedig tudják, hogy a bírák ezt nagyon jól tudják, mindenki kitart a maga meggyőződése mellett, nincs miről beszélni, nincs más hátra, mint hivatalos formát adni a kialakult viszonyoknak. Az egyiket megsemmisíteni, a másikat átnevelni, a harmadikat... a harmadikat, nem tudni, miért magához veszi az a civil... Most azt lenne jó megérteni, milyen kapcsolat lehet a fájós fej és az ellenzéki hajlam között... Miért csak a korcsok igyekeznek elpusztítani a rakétaelhárító rendszert? Ráadásul nem is minden korcs.

– Pandi úr, minden honti korcs, nem tudja? – kérdezte.

Pandi mélyen elgondolkodott.

– Hogy is mondjam... tudod... – nyögte ki végül. – Mi alapvetően belső ügyekkel foglalkozunk, a korcsokkal, a városiakkal is, meg a vadakkal is, akik délen élnek. Azt meg, hogy mi van a hontiknál meg mondjuk még máshol, biztosan a hadseregben tanítják. A legfontosabb, amit tudnod kell, a mi államunk legdühödtebb külső ellenségei a hontik. A háború előtt a fennhatóságunk alatt voltak, most meg kegyetlen bosszút állnak... A korcsok, azok belső ellenségek. Ennyi az egész. Érted?

– Többé-kevésbé – felelte Makszim, Pandi meg nyomban a nyakába zúdította a letolást: a Gárdában nem lehet így felelni, a Gárdában csak azt szabad mondani, hogy „igenis” vagy „jelentem, nem”. A többé-kevésbé civil felelet, a tizedesed nővérkéjének felelhetsz így, de itt szolgálatban vagy, ezt itt nem szabad...

Valószínűleg még hosszasan szónokolt volna, hálás téma volt, nagyon közel állt a szívéhez, a hallgatója figyelmes és tiszteletteljes, de ekkor visszatértek a tiszt urak. Pandi szó közben elhallgatott, suttogva vigyázzt vezényelt, és megtéve a szükséges mozdulatokat az asztal és a vaszsámoly között, mereven megállt. Makszim is mozdulatlanná dermedt.

A tiszt urak remek hangulatban voltak. Csacsu kapitány hangosan és megvető képpel azt mesélte, hogy nyolcvannégyben a nyers tésztát egyszerűen rátapasztották a felhevült páncélra, és megesett, hogy mind a tíz ujjukat megnyalták utána. A dandárparancsnok és a civil ellene vetették, hogy szép, szép a gárdaszellem, de a gárda konyhájának is megfelelő szinten kell állnia, és minél kevesebb a konzerv, annál jobb. Az adjutáns, szemét félig lehunyva, hirtelen fejből idézni kezdett valamilyen szakácskönyvből, s mindenki elhallgatott, sokáig hallgatták furcsán ellágyult arckifejezéssel. Azután az adjutáns lenyelte a nyálát, köhécselt egy keveset, a dandárparancsnok pedig felsóhajtott:

– Igen, uraim... De be kellene már fejeznünk!

Az adjutáns, még egyre köhécselve, kinyitotta a mappát, kotorászott a papírok között, majd nyomott hangon közölte:

– Ordi Tader.

És bejött az asszony: ugyanolyan fehér volt, szinte áttetsző, mint előző nap, mintha még mindig ájult lenne, de amikor Pandi megszokásból kinyújtotta a kezét, hogy megfogja a könyökét és leültesse, a nő hirtelen elrántotta magát, mint valami undok féregtől; Makszimnak az volt az érzése, hogy megüti Pandit. De nem ütötte meg, a keze össze volt kötve, csak annyit mondott élesen:

– Ne nyúlj hozzám, te lakáj! – Megkerülte Pandit, és leült a zsámolyra.

A dandárparancsnok feltette neki a szokásos kérdéseket. Az asszony nem válaszolt. A civil emlékeztette gyermekére, férjére, de a nő neki sem felelt. Ültében kihúzta magát, Makszim nem látta az arcát, csak sovány, megfeszült nyakát zilált szőke haja alatt. Egyszer csak váratlanul megszólalt nyugodt, mély hangon:

– Ti mindannyian nekivadult barmok vagytok. Gyilkosok. Mind elpusztultok. Téged, dandárparancsnok, téged nem ismerlek, most látlak először és utoljára. Undorító halálod lesz. Nem az én kezemtől sajnos, de nagyon, nagyon undorító halállal pusztulsz el. És te, te mocsok az elhárítástól! Két ilyennel, mint te, magam végeztem. Most rögtön megölnélek téged is, ha hozzád férnék, ha nem állnának mögöttem ezek a lakájok... – Egy pillanatra visszafojtotta lélegzetét. – És te, te fekete pofájú ágyútöltelék, te hóhér, te még a kezünkbe kerülsz! De te egyszerűen halsz majd meg. Gel elhibázott, de ismerek embereket, akik nem hibáznak. Mindannyian megdöglötök, még jóval azelőtt, hogy lerombolnánk azokat az átkozott tornyaitokat, és ez jó. Azért imádkozom az istenhez, hogy ne éljétek túl a tornyaitokat, különben még megjön az eszetek, és aki utánatok következik majd, sajnál kinyírni benneteket.

Nem szakították félbe, figyelmesen hallgatták. Azt lehetett hinni, készek órákon át hallgatni, de az asszony hirtelen felállt, az asztal felé lépett. Pandi elkapta a vállát, visszalökte a zsámolyra. A nő akkor teljes erőből kiköpött, de a köpés nem ért el az asztalig, és az asszony megint elernyedt, és sírva fakadt. Egy darabig csak nézték, ahogy sír. Azután felállt a dandárparancsnok, és kihirdette, hogy megsemmisítésre ítélik, végrehajtandó negyvennyolc órán belül. Pandi megfogta a nő könyökét, kilökte az ajtón, a civil pedig kezét dörzsölve mosolygott, és a dandárparancsnokhoz fordult:

– Ez nagy siker. Remek álcázás.

A parancsnok erre azt felelte:

– A kapitánynak köszönd meg!

Csacsu kapitány csak annyit jegyzett meg:

– Nyelvek – mire mindenki elhallgatott.

Azután az adjutáns Memo Gramenut szólította; vele már egyáltalán nem körülményeskedtek. Ő volt az az ember, aki lövöldözött az előszobában. Helyzete világos volt: letartóztatásakor ellenállást tanúsított, még csak kérdéseket sem tettek fel neki. Súlyosan, görnyedten ült a zsámolyon, és mialatt a dandárparancsnok felolvasta halálos ítéletét, közömbösen nézte a mennyezetet, bal kezével a jobbat dajkálva, amelynek ujjai ronggyal voltak beburkolva. Makszim valami természetellenes nyugalmat, magabiztosságot érzett benne, hideg közönyt az éppen zajló eseményekkel szemben, de maga sem tudott eligazodni a tulajdon érzelmeiben...

Gramenut még ki sem vezették, amikor az adjutáns megkönnyebbülten összerakta papírjait a mappában, a dandárparancsnok az előléptetések rendjéről bonyolódott beszélgetésbe a civillel, Csacsu kapitány pedig odament Pandihoz és Makszimhoz. Utasította őket, hogy távozzanak. Átlátszó szemében Makszim világosan látta a gúnyt meg a fenyegetést, de nem akart erre gondolni. Valamiféle elidegenedett kíváncsisággal és sajnálkozással arra az emberre gondolt, akinek majd meg kell ölnie az asszonyt. Ez iszonyatos volt, ez képtelenség volt, de valakinek az elkövetkező negyvennyolc órában meg kellett tennie.

8

Guy pizsamába bújt, egyenruháját beakasztotta a szekrénybe, és Makszim felé fordult. Szim jelölt kempingágyán ült, amelyet Rada állított fel neki az egyik szabad sarokban, egyik, már lehúzott csizmáját a kezében tartotta, a másik még a lábán volt. Tekintete a falra meredt, szája elnyílt. Guy oldalról odaóvakodott hozzá, és megfricskázta az orrát. És mint mindig, elvétette; Makszim az utolsó pillanatban elfordította a fejét.

– Min gondolkodtál el ennyire? – kérdezte játékosan Guy.

– Búsulsz, mert Rada nincs itt? Nincs szerencséd, cimbora, ma nappali műszakos.

Mak bágyadtan elmosolyodott, és nekilátott, hogy lehúzza a másik csizmáját is.

– Miért nem? – kérdezte szórakozottan. – Te nem versz át... – Megint mozdulatlanná dermedt. – Guy, te mindig azt mondtad, hogy ezek pénzért dolgoznak...

– Kik? A korcsok?

– Igen. Te gyakran beszéltél erről, nekem is, a fiúknak is. A hontik fizetett ügynökei... A kapitány is folyton ezt ismételgeti, mindennap ugyanazt...

– Hogy is lehetne másképp? – kérdezte Guy. Azt gondolta, Mak megint az egyhangúságról akar beszélgetni. – Mégiscsak csodabogár vagy te, Mak. Honnan vegyünk valamiféle új szavakat, mikor minden marad a régiben? A korcsok korcsok voltak, azok is maradnak. Ahogy eddig is pénzt kaptak az ellenségtől, ezután is kapnak. Tavaly például elkaptak egy bandát a városon kívül, náluk egy egész pince tele volt pénzes zsákokkal. Honnan lehet ennyi pénze egy becsületes embernek? Nem iparosok, nem is bankárok... most még a bankároknak sincs ennyi pénzük, már ha igazi hazafiak...

Mak akkurátusan lerakta a fal mellé a csizmáit, felállt, s nekilátott kigombolni kezeslábasát.

– Guy – faggatózott –, előfordul veled, hogy mondanak neked valamit egy emberről, te pedig nézed azt az embert, és érzed: nem lehet úgy? Valami hiba van. Tévedés.

– Megesik – ráncolta Guy a homlokát. – De ha a korcsokról beszélsz...

– Igen, éppen róluk. Figyeltem őket. Emberek, egyszerűen emberek, különbözőek, van jobb és van rosszabb, bátor és gyáva, de egyáltalán nem vadállatok, ahogy én gondoltam... meg ahogy ti mind gondoljátok... Várj, ne vágj közbe! És nem tudom, okoznak-e kárt vagy nem, vagyis egészében véve okoznak, de nem hiszem, hogy megvásárolták volna őket.

– Hogy érted, hogy nem hiszed? – kérdezte Guy, még erősebben ráncolva homlokát. – Tegyük fel, nekem talán nem hiszel, én kis ember vagyok. Na de a kapitány úrnak? A dandárparancsnoknak? És végül a rádiónak? Hogy lehet nem hinni az Atyáknak? Ők sosem hazudnak.

Makszim ledobta a kezeslábast, odament az ablakhoz, s homlokát az üvegnek támasztva, két kézzel a keretbe kapaszkodva az utcát kezdte nézni.

– Miért kellene okvetlenül hazudni? – szólalt meg végül. – És ha egyszerűen csak tévednek?

– Tévednek... – ismételte meg Guy értetlenkedve, Makszim meztelen hátát nézve. – Ki téved? Az Atyák? Te aztán csodabogár vagy... Az Atyák sohasem tévednek!

– Legyen úgy! – fordult meg Mak. – De most nem az Atyákról, hanem a korcsokról beszélünk. Itt vagy te például... Képes lennél meghalni az ügyért, ha szükséges?

– Meghalok. És te is meghalsz.

– Helyes. Meghalunk. De az ügyért halunk meg, nem a gárdakosztért vagy pénzért. Kínálhattok nekem akár egymilliót is a papírjaitokból, azokért semmilyen körülmények között nem vállalnám a halált! Te vállalnád?

– Természetesen nem! – tiltakozott Guy. Fura figura ez a Mak, folyton kitalál valamit.

– Na?

– Mi az, hogy na?

– Hogyhogy mi? – türelmetlenkedett Makszim. – Te nem vagy hajlandó pénzért meghalni, s én sem. A korcsok viszont igen? Micsoda hülyeség!

– De hát ők korcsok! Éppen ezért korcsok! Nekik a pénz mindennél drágább, semmi sem szent előttük. Semmibe sem kerül nekik megfojtani egy gyereket, voltak ilyen esetek... Értsd meg, miféle ember az, aki kész megsemmisíteni a rakétavédelmi rendszert? Hidegvérű gyilkos!

– Nem tudom, nem tudom – bizonytalankodott Mak. – Ma kihallgatták őket. Ha megnevezik a társaikat, életben maradhattak volna, megúszták volna nevelő munkával... De senkit nem neveztek meg! Tehát a társaik drágábbak nekik, mint a pénz? Drágábbak, mint az életük?

– Ez még nem ismeretes – vitatkozott Guy. – Ők a törvény értelmében mind halálraítéltek, mindenféle bíróság nélkül is, te is láttad, hogyan ítélték el őket. És ha némelyiket munkára küldik is, tudod, miért? Délen kevés az ember... és elárulom neked, hogy az ottani munka rosszabb, mint a halál...

Makot figyelve látta, hogy a barátja ingadozik, tanácstalan, jó a szíve, még zöldfülű, nem érti, hogy az ellenséggel szemben elkerülhetetlen a kegyetlenség, hogy a jóság most rosszabb, mint a lopás... Ököllel az asztalra kellene csapni, ráordítani, hogy inkább hallgasson, ne locsogjon feleslegesen, ne beszéljen ostobaságokat, hallgasson az idősebbekre, amíg meg nem tanul maga eligazodni. De hát Mak nem valami képzetlen bunkó, csak jól el kell neki magyarázni, és megérti...

– Nem – folytatta Mak. – Pénzért nem lehet gyűlölni. És ők gyűlölnek... annyira gyűlölnek minket, amennyire nem is tudtam, hogy lehet. Te kevésbé utálod őket, mint ők téged.

Azt szeretném tudni, miért.

– Hát figyelj! Elmagyarázom még egyszer. Először is: ezek korcsok. Általában minden normális embert gyűlölnek. Természetüktől fogva gonoszak, mint a patkányok. Azután meg: mi zavarjuk őket. Szeretnék intézni a kis ügyeiket, megkapni a pénzecskéjüket, és tejben-vajban fürödve élni. De mi azt mondjuk nekik: állj! Kezeket tarkóra! Hát ezért kéne szeretniük minket?

– Ha mind gonosz, mint a patkány, akkor az... a háztulajdonos... ő miért nem gonosz? Őt miért engedték el, ha mindegyiküket lepénzelték?

Guy elnevette magát.

– A háztulajdonos gyáva. Ilyen is akad. Gyűlöl minket, de fél. Ők a hasznos korcsok, a legálisak. Előnyösebb számukra barátságban élni velünk... Meg azután ő háztulajdonos, gazdag ember, őt nem olyan egyszerű lepénzelni. Nem holmi fogorvos... Nevetséges vagy, Mak, olyan, mint egy gyerek! Elvégre az emberek nem egyformák, hát a korcsok sem azok.

– Ezt már tudom – szakította félbe türelmetlenül Mak.

– De ott van az a fogorvos. A fejemet teszem rá, hogy őt nem lehet lepénzelni. Ezt nem tudom neked bebizonyítani, csak érzem. Nagyon bátor és jó ember...

– Korcs!

– Jó. Ez egy bátor és jó korcs. Láttam a könyvtárát. Ő nagyon jó ember. Ezerszer többet tud, mint te vagy a kapitány... Miért van ellenünk? Ha mi harcolunk a jó ügyért, ő miért nem tudja ezt? Ez a művelt, kulturált ember? Miért vágja az arcunkba a halál küszöbén, hogy a nép pártján áll és velünk szemben?

– Egy művelt korcs az korcs a négyzeten – bölcselkedett Guy. – Mivel korcs, gyűlöl minket. És a műveltsége segít neki megalapozni és terjeszteni ezt a gyűlöletet. A műveltség, barátocskám, az sem mindig jó. Olyan, mint a géppisztoly: attól függ, kinek a kezében van...

– A műveltség mindig jó – jelentette ki Mak meggyőződéssel.

– Nem úgy van. Jobban szeretném, ha minden honti műveletlen lenne. Akkor legalábbis ember módjára tudnánk élni, nem kellene folyton a nukleáris csapásra várnunk. Gyorsan lecsillapítanánk őket.

– Igen – mondta Mak valahogy érthetetlen hangsúllyal. – A lecsillapításhoz értünk. Egy kis kegyetlenségért nem kell a szomszédba mennünk.

– Már megint olyan vagy, mint egy gyerek. Nem mi vagyunk kegyetlenek, hanem a kor. Szívesen beérnénk a meggyőzéssel, olcsóbb is lenne, vér sem folyna. De hogyan parancsolod? Ha egyszer semmiképp nem lehet megváltoztatni a meggyőződésüket...

– Vagyis van meggyőződésük? – vágott a szavába Mak. – Tehát van meggyőződésük? És ha egy tanult embernek meggyőződése, hogy igaza van, hogy jön ide a hontik pénze?

Guynak elege lett az egészből. Végső eszközként az Atyák Kódexéből vett idézethez akart folyamodni, véget vetve ezzel a végtelen és ostoba vitának, de ekkor Mak saját magát leállítva legyintett, és felkiáltott:

– Rada! Elég az alvásból! A gárdisták éhesek, és női társaságra vágynak!

Guy legnagyobb meglepetésére a spanyolfal mögött megszólalt Rada:

– Már rég nem alszom, gárdista urak. Úgy ordítoztok itt, mintha a gyakorlótéren lennétek.

– Miért vagy itthon? – kiabált Guy.

Rada köntösét összefogva előjött a spanyolfal mögül.

– Elbocsátottak – magyarázta. – Tej anyó bezárta a kóceráját, örökséghez jutott, falura költözik. De beajánlott már egy jó helyre... Mak, miért dobálsz szét mindent? Pakolj be a szekrénybe! Fiúk, már kértelek benneteket, hogy ne gyertek be a szobába csizmában! Hol a csizmád, Guy? Terítsetek meg, mindjárt eszünk! Mak, te fogysz. Mit csinálnak azok ott veletek?

– Gyerünk, gyerünk! – szólt közbe Guy. – Ne locsogjatok! Hozd a vacsorát!

A lány nyelvet öltött rá, és kiment. Guy Makra pillantott. Mak a lány után nézett a megszokott jóindulatú tekintettel.

– Helyes lány, igaz? – kérdezte Guy, és megijedt: Mak arca hirtelen megdermedt. – Mi baj?

– Figyelj, mindent lehet. Kínvallatni is, ti ezt jobban tudjátok. De nőket agyonlőni... nőket kínozni... – Felkapva a csizmáját, Mak kiment a szobából.

Guy krákogott, két kézzel erősen megdörzsölte a tarkóját, és nekilátott megteríteni. Az egész beszélgetés kellemetlen utóízt hagyott benne. Valamiféle kettősséget. Mak persze még zöldfülű, és nem erről a világról való. De valahogy megint minden meglepően összeállt neki. Logikusan gondolkodik, hát ez az, remek a logikája. Hiszen most is ostobaságokat fecsegett, de valahogy logikusan építette fel! Guy kénytelen volt elismerni, hogy ha nem lett volna ez a beszélgetés, ő maga aligha jutott volna el a lényegében nagyon egyszerű gondolatig: a korcsoknak az a lényegük, hogy korcsok. Ha ettől az egy tulajdonságuktól megfosztjuk őket, minden egyéb vád ellenük – árulás, emberevés meg egyebek – üres fecsegéssé válik. Igen, annyi az egész, hogy korcsok, ezért gyűlölnek mindent, ami normális. Ennyi elég is, nem kell ide magyarázatnak a hontik aranya... Na és a hontikkal mi van – ők is korcsok lennének? Erről nekünk nem beszéltek. De ha ők nem korcsok, akkor a mi korcsainknak gyűlölniük kell őket ugyanúgy, ahogy minket... Á, masszaraks! A fene essen ebbe a logikába! Amikor Mak visszatért, Guy nekiesett:

– Honnan tudtad, hogy Rada itthon van?

– Hogyhogy honnan? Világos volt...

– Ha neked világos volt, masszaraks, miért nem figyelmeztettél? És minek engeded szabadjára a nyelvedet idegenek előtt, masszaraks?

Mak is dühbe jött.

– Ki idegen itt, masszaraks?! Rada? Ahányan csak vagytok kapitányostól, mind idegenebbek vagytok számomra, mint Rada!

– Masszaraks! Mit mond a szabályzat a szolgálati titokról?

– Masszaraks és megint csak masszaraks! Mit mászol rám? Nem tudtam, hogy nem tudod, hogy itthon van! Azt hittem, csak megjátszod magad! Meg aztán... miféle szolgálati titokról beszéltünk itt?

– Minden, ami a szolgálatra vonatkozik...

– Menj a fenébe a szolgálatoddal, ha az édestestvéred előtt is titkolnod kell! Vagy bárki előtt is, masszaraks! Minden sarokban titkokat dédelgettek, nincs hová lenni tőlük, a szádat sem nyithatod ki!

– Mit ordibálsz velem?! Én tanítgatlak, te hülye, te meg ordibálsz velem!

De Maknak már elszállt a haragja. Guynak pislantani sem maradt ideje, amikor Mak mellette termett, s erős karjával kétoldalt megragadta. Guy szeme előtt megfordult a szoba, a mennyezet hirtelen megpördült. Guy fojtottan felkiáltott, de Mak kinyújtott karján szilárdan tartva őt a feje fölött, az ablakhoz ment, és megkérdezte:

– Na, hova tegyelek a titkaiddal? Kidobjalak az ablakon?

– Micsoda hülye viccek ezek, masszaraks! – kiáltotta Guy lázasan hadonászva, valamiféle kapaszkodót keresve.

– Nem akarsz kimenni az ablakon? Akkor maradj...

Odavitte Guyt a spanyolfalhoz, rádobta Rada ágyára.

Guy felült, helyrerángatta felcsúszott pizsamáját, és felordított:

– Te vasgyúró ördög! – Már ő sem haragudott. Nem is volt kire haragudni, legfeljebb talán a korcsokra...

Nekiláttak megteríteni az asztalt, aztán bejött Rada egy fazék levessel, mögötte pedig Kaan bácsi az elmaradhatatlan laposüvegével; meggyőződése szerint ugyanis egyedül ez védi meg őt a megfázástól és egyéb öregkori nyavalyáktól. Leültek, s nekiláttak a levesnek. A bácsika ivott egy kupicával, beleszagolt a levegőbe, és ellenségéről, Sapsu nevű kollégájáról kezdett mesélni, aki megint cikket írt valamelyik őshüllő valamelyik csontjának funkciójáról, egyébként az egész cikk ostobaságra épült, hülyeségen kívül nem volt benne semmi más, butáknak is volt szánva...

Kaan bácsi szerint mindenki hülye. Tanszéki kollégái, akár szorgalmasak, akár ellustultak, ostobák. Az asszisztensek született tökfilkók, a hegyek közt lenne a helyük, birkát kellene terelgetniük, bár az igazat megvallva nem biztos, hogy boldogulnának. Ami pedig a diákokat illeti, a fiatalságot mintha teljesen kicserélték volna, diáknak csak a legválogatottabb hülyék mennek, akiket épeszű iparos nem engedne a munkapad közelébe, értelmes parancsnok nem venne be katonának. Úgyhogy az ősállatokkal foglalkozó tudomány sorsa megpecsételtetett... Guy ezt nem bánta különösebben, vigye ördög az ősállatokat, nem velük kell most foglalkozni, egyébként sem érti, kinek lesz erre a tudományra valaha is szüksége. De Rada nagyon szerette a bácsit, mindig vele szörnyülködött Sapsu kolléga ostobasága miatt, és búsult, hogy az egyetem vezetése nem biztosítja az expedíciókhoz szükséges pénzt...

Ma egyébként másról szólt a beszélgetés. Rada, aki amúgy mindent hallott a spanyolfal mögött, hirtelen megkérdezte a bácsit, miben különböznek a korcsok a közönséges emberektől. Guy dühösen nézett Makra, s azt javasolta Radának, ne rontsa rokonai és barátai étvágyát ilyesmivel, olvassa inkább a megfelelő irodalmat. Csakhogy a bácsi nyomban közölte, hogy az az irodalom a hülyék leghülyébbjeinek íródott, hogy a Társadalmi Felvilágosító Központban azt hiszik, mindenki más ugyanolyan tudatlan, mint ők; hogy a korcsok kérdése egyáltalán nem olyan egyszerű és jelentéktelen, mint ahogyan azt a közvélemény megfelelő hangulatának alakítása céljából igyekeznek beállítani; hogy vagy kulturált emberek leszünk, vagy olyanok, mint a mi merész, de sajnos kevéssé művelt tisztjeink a kaszárnyákban. Mak azt javasolta, a változatosság kedvéért próbáljanak meg kulturáltak lenni. A bácsi megivott még egy kupicával, majd nekilátott kifejteni a tudományos körökben jelenleg közkeletű elméletet arról, hogy a korcsok nem mások, mint egy új biológiai faj, amely a radioaktív sugárzás következtében jelent meg a föld színén.

– A korcsok – jelentette ki ujját felemelve a bácsi – kétségkívül veszélyesek. Sokkal veszélyesebbek, mint azt a te olcsó, hülyék által hülyéknek írt brosúráid ábrázolják, Guy. A korcsok nem társadalmi és politikai jelenségként veszélyesek, a korcsok biológiailag jelentenek veszélyt, mert nem valamelyik népcsoport ellen küzdenek, ők valamennyi nép, nemzetiség és faj ellen harcolnak egyidejűleg. Helyet akarnak kiharcolni maguknak ebben a világban, saját fajuk létezéséért küzdenek, ez a küzdelem pedig nem függ a társadalmi feltételektől, és csak akkor ér véget, amikor a biológia történetének küzdőteréről eltűnik vagy az utolsó ember, vagy az utolsó korcs mutáns...

– A hontik aranya, ugyan, baromság! – ordította a nekibőszült professzor. – A rakétaelhárító rendszer elleni diverzió ökörség! Délre nézzetek, urak! Dél felé! A Kék Kígyón túlra! Onnan jön az igazi veszedelem! Onnan áradnak egyre nagyobb tömegben az emberszabású szörnyetegek hadoszlopai, hogy eltapossanak és eltöröljenek minket a világ felszínéről. Te vak vagy, Guy. És vakok a parancsnokaid is. Nem fogjátok fel országunk valódi küldetését, az Ismeretlen Atyák történelmi jelentőségű hőstettét! Megmenteni az emberiséget! Megmenteni a civilizációt! Nem egyik vagy másik népet, nem egyszerűen a mi anyáinkat és gyermekeinket, hanem az emberiség egészét!

Guy feldühödött, kijelentette, hogy az egész emberiség sorsa nem igazán érdekli. Nem hisz ebben a fülledt okoskodásban. És ha azt mondanák neki, hogy van mód a vad honti korcsok kiirtására, megkímélve a mi országunkat, kész lenne ennek szentelni az életét. A professzor megint dühbe jött, megint vaknak és süketnek nevezte őt. Azt mondta, hogy az Ismeretlen Atyák a hősök hősei: valóban egyenlőtlen küzdelmet kell vívniuk, ha csak ilyen szánalmas, vak végrehajtókra számíthatnak, mint Guy. Guy úgy döntött, nincs értelme a vitának. A bácsikának fogalma sincs a politikáról, ő maga is jelentős mértékben őslénynek tekinthető. Mak megpróbált közbeszólni, arról a korcsról kezdett mesélni, aki még a háború előtt a hatalom ellen harcolt, de Guy meggátolta a szolgálati titkoknak ezt a kiteregetését, s rászólt Radára, hozza be a második fogást. Makot pedig utasította, hogy kapcsolja be a televíziót.

– Túlságosan sok volt ma a locsogás – jelentette ki. – Hagyjátok egy kicsit pihenni az eltávozáson levő katonát!

Csakhogy képzeletét már felkavarták, a tévében meg valamiféle ostobaság ment, így Guy nem állta meg, a vad korcsokról kezdett mesélni. Tudott róluk egyet-mást – hál’ istennek három évig harcolt ellenük, nem üldögélt a hátországban, mint némely filozófusok... Rada megsértődött az öreg nevében, hencegőnek nevezte Guyt, de valami miatt Mak és a bácsi a pártját fogta, kérlelni kezdték, hogy folytassa. Guy kijelentette, hogy egyetlen szót sem szól többet. Először is valóban megsértődött kissé, másodszor pedig emlékezetében kutatva semmi olyasmit nem talált, ami ellentmondott volna az öreg iszákos elmélkedésének. A déli korcsok valóban szörnyűséges és teljességgel könyörtelen lények voltak. Olyanok, akik az első adandó alkalommal gondolkodás nélkül, sőt szívesen pusztították volna ki az egész emberi nemet. De azután meglepte egy gondolat – eszébe jutott, mit mesélt egyszer a halálraítéltek száztizennégyes csoportjának vezetője, Zef, és örömmel előadta ezt az elméletet a bácsinak. A nagyszájú, vörös Zef azt mondta, hogy a korcsok azért tanúsítanak egyre fokozódó aktivitást, mert délről folyamatosan nyomul feléjük a radioaktív sivatag, a szerencsétleneknek nincs hova lenniük, csak annyit tehetnek, hogy harcolva megpróbálnak áttörni észak felé, a radioaktivitástól mentes övezetekbe.

– Hát ezt meg ki mesélte neked? – kérdezte a bácsi megvetően. – Miféle faragatlan fajankónak juthatott eszébe ilyen primitív gondolat?

Guy kárörömmel nézve rá, jelentőségteljesen válaszolta:

– Ez egy bizonyos császári díjjal kitüntetett Allu Zefnek, legkiemelkedőbb orvos-pszichiáterünknek a véleménye.

– Hát te meg hol találkoztál vele? – érdeklődött még megvetőbben a bácsi. – Talán csak nem az ezredkonyhán?

Guy azon melegiben rá akarta vágni a választ, de ráharapott a nyelvére, jelentőségteljes arckifejezést öltött, s hangsúlyozott figyelemmel kezdte hallgatni a műsorvezetőt a tévében.

És ekkor, masszaraks, megint beleavatkozott a beszélgetésbe ez a Mak.

– Kész vagyok elismerni – jelentette ki –, hogy ezek a déli szörnyetegek valamiféle új emberfajtát képviselnek, de mi a közös bennük és például Renadu háztulajdonosban? Renadut is korcsnak tekintik, holott teljesen nyilvánvalóan nem egy új, hanem őszintén szólva nagyon is régi emberfajtához tartozik...

Guy erre sosem gondolt, ezért nagyon örült, hogy a kérdésre a bácsi válaszolt nyomban. Makot kemény fejű tuskónak nevezve magyarázni kezdte, hogy a nem feltűnő, vagyis a városi korcsok nem mások, mint az új fajnak a létezésért vívott harcban megmaradt egyedei, amely fajt a mi központi körzeteinkben szinte teljesen sikerült kiirtani már a bölcsőben...

– Még emlékszem ezekre a szörnyűségekre: egyszerűen születésükkor megölték őket, néha az anyjukkal együtt... Csak azok maradhattak meg, akiken az új faj jellegzetességei külsőleg semmiképpen nem érzékelhetőek. – Kaan bácsi felhörpintette az ötödik kupica italt is, és belemelegedve kifejtette hallgatósága előtt az egész lakosság fejenkénti teljes orvosi kivizsgálásának pontos tervét, amely vizsgálatot előbb vagy utóbb mindenképpen be kell majd vezetni, és jobb előbb, mint utóbb. Továbbá semmi szükség legális korcsokra! Csak semmi engedékenység! A gyomnövényeket könyörtelenül ki kell irtani...

A vacsorának ezzel vége is volt. Rada nekilátott elmosogatni, a bácsi, be sem várva az esetleges ellenvetéseket, diadalmasan végignézett mindenkin, lezárta a flaskáját, és magához véve azt mormolta, hogy megy, és megírja a választ annak a hülye Sapsunak. Nem tudni, miért, a kupicáját is magával vitte. Guy utánanézett – vedlett zakójára, pecsétes nadrágjára, stoppolt zoknijára, kitaposott cipőjére –, és megsajnálta az öreget. Az az átkozott háború! Korábban ez az egész lakás a bácsié volt, személyzetet tartott, volt felesége és egy fia, elegáns asztalneműje, sok pénze, még földbirtoka is volt valahol, most pedig egy poros, könyvekkel telizsúfolt dolgozószobája van, amely egyben a hálószobája és minden egyebe is, a ruhája viseltes, ő pedig magányos, elfeledett... Igen. Guy közelebb húzta a tévéhez az egyetlen karosszéket, kinyújtózott, s álmosan kezdte bámulni a képernyőt. Mak egy ideig mellette ült, majd egyetlen pillanat alatt hangtalanul, ahogyan erre csak ő volt képes, eltűnt, és a másik sarokban bukkant fel. Belekotort Guy nem túl nagy könyvtárába, kiválasztott egy tankönyvet, vállával nekidőlve a ruhásszekrénynek nekilátott, hogy állva átlapozza. Rada, miután leszedte az asztalt, Guy mellé telepedett és kötni kezdett, csak ritkán pillantva a képernyőre. A lakásra ráborult a csend, a nyugalom, a békesség, az elégedettség. Guy elszundított.

Valami ostobaságot álmodott: mintha valamilyen vasúti alagútban elfogott volna két korcsot, megkezdte a kihallgatásukat, és hirtelen észrevette, hogy az egyik korcs Mak, a másik pedig kedvesen, jóságosan mosolyogva azt mondja neki, Guynak: „Te végig tévedésben voltál, a te helyed köztünk van, a kapitányod pedig egyszerűen profi gyilkos, nincs benne sem hazafiság, sem valódi hűség, egyszerűen szeret ölni, ahogyan te a ráklevest szereted...”

Guyt hirtelen gyötrő kétely fogta el, úgy érezte, most mindjárt megért mindent, még egyetlen másodperc – és egyetlen kérdés sem marad többé. Ez a szokatlan állapot annyira gyötrelmes volt, hogy a szíve egy pillanatra megállt, és Guy felébredt.

Mak és Rada halkan beszélgetett valami semmiségről – arról, hol jobb fürödni, tengerben vagy folyóban, a homokról, a kagylócskákról... Nem is figyelt rájuk. Hirtelen az jutott eszébe, vajon valóban képes-e kételkedni, ingadozni, bizonytalankodni. De hát csak álmában fogta el a kétely.

Vajon azt jelenti-e ez, hogy hasonló helyzetben a valóságban is elbizonytalanodna? Egy ideig igyekezett a legapróbb részletekig felidézni az álmát, de az álom elsiklott előle, ahogyan a vizes szappan kicsúszik az ember vizes kezéből, szétfolyt, végül teljesen valószínűtlenné vált, és Guy megkönnyebbülten arra gondolt, ostobaság az egész. Amikor Rada észrevette, hogy Guy felébredt, megkérdezte tőle, szerinte a tenger vagy a folyó jobb-e, Guy katona módra, az öreg Dog stílusában válaszolt: „Egy jó szaunánál nincs jobb.”

A tévében a „Minták” ment. Unalmas volt. Guy azt javasolta, igyanak sört, Rada kiment a konyhába, behozott két üveggel a hűtőszekrényből. Sörözés közben erről-arról beszélgettek, és valahogy szóba került, hogy Mak az elmúlt fél óra alatt kiolvasta a geopolitika tankönyvet. Rada lelkesedett, Guy viszont nem hitte el. Azt mondta, ennyi idő alatt legfeljebb átlapozni lehet a könyvet, de még ha el is olvasná valaki, csak gépiesen teheti, anélkül, hogy megértené. Mak követelte, hogy vizsgáztassa le. Guy a könyvet követelte. Végül fogadtak: a vesztesnek be kell mennie Kaan bácsihoz, és azt mondania, hogy Sapsu kollégája bölcs ember, kiváló tudós. Guy találomra felütötte a könyvet, megkereste a fejezet végén az ellenőrző kérdést: „Miben nyilatkozik meg államunk északi expanziójának erkölcsi haszna?” Mak a saját szavaival válaszolt, de az eredeti szöveghez nagyon hasonlóan, és hozzátette, hogy nézete szerint nincs itt semmiféle erkölcsi haszon, szerinte itt egyszerűen a honti és pandeai rendszer agresszivitásáról van szó, a tankönyvnek ez a része egyébként is ellentmond az első fejezet alaptételének a valamennyi olyan népet megillető szuverenitásról, amely eljutott az államiság fogalmáig. Guy két kézzel vakarta a tarkóját, ujját megnyálazva lapozott néhányat, és megkérdezte:

– Mekkora a fűfélék átlagtermése az északnyugati körzetekben? – Mak elnevette magát, azt felelte, hogy az északnyugati körzetekről nincsenek adatok.

Nem sikerült megfogni őt, és Rada, aki ennek nagyon örült, nyelvet nyújtott Guyra.

– Mekkora a súlyozott demográfiai nyomás a Kék Kígyó torkolatánál? – kérdezte Guy.

Mak megmondta a számot, azt is közölve, hogy hibás, és nem mulasztotta el hozzátenni, mennyire zavaros szerinte a demográfiai nyomás fogalma. Legalábbis nem érti, miért van rá szükség. Guy már éppen nekifogott volna, hogy elmagyarázza: a demográfiai nyomás az agresszivitás mérőszáma, de Rada ekkor közbeszólt, hogy Guy ravaszkodik, el akarja kerülni a vizsgáztatás folytatását, mert rájött, rosszul áll a szénája.

Guynak nagyon nem volt kedve bemenni Kaan bácsihoz, ezért, hogy húzza az időt, szóváltást provokált. Mak egy darabig hallgatta, azután minden bevezetés nélkül kijelentette, hogy Radának semmilyen körülmények között nem szabad visszamennie pincérnőnek; tanulnia kell. Guy, megörülve a témaváltásnak, felkiáltott, hogy ő már ezerszer elmondta Radának ugyanezt, s javasolta, hogy próbáljon meg bejutni a női gárdahadtestbe, ahol valóban hasznos embert faragnának belőle. De az új témáról nem alakult ki beszélgetés. Mak csak a fejét rázta, Rada pedig, ahogyan korábban is, a legtiszteletlenebb kifejezésekkel illette a női gárdahadtestet.

Guy nem kezdett vitatkozni vele. Félredobta a tankönyvet, belekotort a szekrénybe, előszedte a gitárját, nekilátott, hogy felhangolja. Rada és Makszim rögtön félretolta az asztalt, felálltak egymással szemben, készen arra, hogy kezdődjön a tánc. Guy rázendített, nézte, ahogyan táncolnak, és arra gondolt, micsoda remek párt alkotnak, csak nincs lakásuk, és ha összeházasodnak, neki végleg be kell költöznie a kaszárnyába. Na és, sok tizedes lakik bent a kaszárnyában... Makon egyébként nem nagyon látszik, hogy nősülni készülne. Úgy viselkedik Radával, mint a barátjával, csak gyengédebben és tiszteletteljesebben, de Rada, ezt látni kell, belezúgott. Ni, hogy ragyog a szeme... De hát hogy is ne zúgott volna bele egy ilyen srácba! Még Madame Go, ez a vén banya is, aki elmúlt hatvan, ha nem több, amikor Mak végigmegy a folyosón, kinyitja az ajtaját, kidugja a kobakját, és elvigyorodik. Egyébként, az ördög vigye el, Makot szereti az egész ház, a fiúk is szeretik, csak a kapitány úr viszonyul hozzá furcsán... de azt ő sem tagadja, hogy a fiú nem semmi...

A pár kifulladásig ropta a táncot, majd Mak átvette Guytól a gitárt, s rázendített az ő különös hegyvidéki dalaira. Vagy ezer dalt tudott, de Guynak egyik sem volt ismerős. És minden alkalommal valami újat énekelt. És ami a legfurcsább: a szövegből egyetlen szót sem értesz, de ahogy hallgatod, hol sírnod kell, hol megállíthatatlanul nevetsz... Némelyik dalt Rada már megtanulta, és most megpróbálta Makkal együtt énekelni. Különösen az egyik mulatságos dal tetszett neki (Mak lefordította) egy lányról, aki a hegytetőn ülve várja a kedvesét, de az sehogyan sem jut el hozzá, hol ez, hol az jön közbe... A gitártól és az énekléstől nem hallották meg, hogy valaki csönget a bejárati ajtónál. Végül valaki kopogott, és a szobába berontott Csacsu kapitány úr küldönce.

– Tizedes úr, kérek engedélyt jelenteni! – ordította Radára sandítva.

Mak abbahagyta a játékot. Guy felszólította a küldöncöt, hogy jelentsen.

– Csacsu kapitány úr üzeni önnek és Szim jelöltnek, hogy azonnal jelentkezzenek az ezredtörzsnél. A kocsi lent vár.

Guy felpattant.

– Távozhat. Várjon a kocsiban, mindjárt megyünk! Öltözz gyorsan! – szólt oda Makszimnak.

Rada úgy vette a karjára a gitárt, mint egy gyermeket, és háttal nekik odaállt az ablakhoz.

Guy és Mak sietve öltözött.

– Mit gondolsz, miért hívatnak? – kérdezte Mak.

– Honnan tudjam? – morogta Guy. – Talán riadógyakorlat lesz...

– Nem tetszik ez nekem.

Guy ránézett, mindenesetre bekapcsolta a rádiót. De a rádióban a „Vállalkozónők beszélgetése” mindennapi adása ment. Felöltöztek, meghúzták a derékszíjukat, és Guy megszólalt:

– Rada, elmegyünk.

– Menjetek! – felelte Rada meg sem fordulva.

– Gyerünk, Mak! – mondta Guy, feltéve barettjét.

– Telefonáljatok majd! – kérte Rada. – Ha soká elmaradtok, feltétlenül telefonáljatok... – De még ekkor sem fordult meg.

A küldönc figyelmesen kitárta a kocsi ajtaját Guy előtt. Beültek, elindultak. Nyilvánvalóan sürgős volt a dolog: a sofőr bekapcsolta a szirénát, és a forgalom elől elzárt sávban száguldott. Guy némi sajnálkozással arra gondolt, hogy most füstbe ment az este, a ritkán adódó, meghitt, otthonos, gondtalan jó kis este. De hát ilyen a gárdista élete! Ha most kiadják a parancsot, tankba ülsz és lőni fogsz – rögtön az üveg sör, a kényelmes pizsama, a gitárkísérettel énekelt dalok után. Ilyen a gárdista gyönyörű élete, az összes lehetséges élet közül a legjobb. És nem kell nekünk barátnő, sem feleség, jobb is, hogy Mak nem készül felségül venni Radát, bár persze sajnálom a nővérkémet... Sebaj, vár egy keveset. Ha szereti, megvárja...

A kocsi beszáguldott a gyakorlótérre, a kaszárnya bejárata előtt lefékezett. Guy kiugrott, s felrohant a lépcsőn. A törzs ajtaja előtt megállt, ellenőrizte barettjét, övcsatját, gyorsan végignézett Makon, begombolta a gallérgombját – masszaraks, sosem gombolja be! –, és bekopogott.

– Beléphet! – ordította az ismerős hang.

Guy belépett, jelentkezett. Csacsu kapitány úr posztóköpenyben és tányérsapkában az asztalánál ült. Kávét ivott és dohányzott, az előtte álló lőszerhüvely tele volt csikkekkel. Odébb az asztalon két géppisztoly feküdt. A kapitány úr lassan felállt, két kézzel súlyosan rátámaszkodott az asztalra, s Makra meredve megszólalt.

– Szim jelölt! Te rendkívüli harcosként, megbízható bajtársként mutatkoztál be. A dandárparancsnoknak azt az előterjesztést nyújtottam be, hogy határidő előtt léptessen elő a Harci Gárda tényleges közlegényévé. A tűzpróbát teljes sikerrel megálltad. Az utolsó vizsgát kell letenned – a vér vizsgáját...

Guy szíve örömmel megdobbant. Nem számított rá, hogy ez ilyen gyorsan bekövetkezhet. Remek ember a kapitány! Lám, mit tesz, ha valaki harcedzett vén róka! Én hülye, meg azt képzeltem, Mak alatt vágja a fát... Guy Makra pillantott, és öröme kissé megcsappant. Mak arca teljesen kővé dermedt, szeme kimeredt, teljesen a szabályzatnak megfelelően, de éppen most talán nem kellene ilyen szigorúan tartania magát a szabályzat előírásaihoz.

– Átnyújtom neked a parancsot, Szim jelölt – folytatta a kapitány úr, Mak felé nyújtva egy papírlapot. – Ez az első írásos parancs, amely személy szerint neked szól. Remélem, nem az utolsó. Olvasd el, és írd alá!

Mak átvette a parancsot, s szemét végigfuttatta rajta. Guy szíve megint nagyot dobbant, de már nem az örömtől, hanem valami súlyos előérzettől. Mak arca változatlanul rezzenéstelen maradt, mintha minden rendben is lett volna, de mozgása lelassult, mielőtt kézbe vette volna a tollat, hogy aláírja az iratot. A kapitány úr megnézte az aláírást, és betette a lapot a térképtáskájába.

– Gaal tizedes – mondta, felemelve az asztalról egy lepecsételt borítékot –, menj a fogdába, vezesd elő az elítélteket! Fogd a géppisztolyt, nem ezt, a másikat, a szélsőt!

Guy fogta a borítékot, vállára akasztotta a géppisztolyt, sarkon fordult, s az ajtóhoz indult. Még hallotta, hogy a kapitány úr azt mondja Maknak: „Semmi baj, jelölt, ne rémüldözz! Ez csak először nehéz...” Guy futva vágott át a gyakorlótéren a dandár börtönének épületéhez, átadta a borítékot az őrség parancsnokának. Aláírta, amit kellett, ő is megkapta a szükséges okmányokat, majd átadták neki az elítélteket. A múltkori összeesküvők voltak, a kövér öreg, akinek Mak kificamította az ujjait, és az asszony. Masszaraks, már csak ez hiányzott! Főleg a nő nem kellett volna... Nem Maknak való ez. Kivezette az elítélteket a gyakorlótérre, odahajtotta őket a kaszárnyához. A férfi nehezen rakta egyik lábát a másik elé, egyfolytában a kezét babusgatta. A nő kihúzta magát, egyenesen ment, mint a bot, kezét mélyen blézere zsebébe dugta, a jelek szerint nem látott és nem hallott semmit. Masszaraks, tulajdonképpen miért nem Maknak való? Mi az ördög ez az egész? Ez a nő ugyanolyan szemét, mint a férfi. Miért kellene valamiféle kedvezményeket adnunk neki? Miért kellene, masszaraks, bármiféle kedvezményeket adnunk Szim jelöltnek? Szokjon csak hozzá, masszaraks és megint csak masszaraks...

A kapitány úr és Mak már a kocsiban ült. A kapitány úr a volánnál, Mak, két térde közt a géppisztollyal a hátsó ülésen. Kinyitotta az ajtót, az elítéltek beszálltak.

– A padlóra! – vezényelt Guy. A rabok engedelmesen letelepedtek a vasból való padlóra, Guy pedig a Makkal szemközti ülésre. Igyekezett elkapni a pillantását, de Mak az elítélteket nézte. Nem is, csak a nőszemélyt, aki térdét átkulcsolva kuporgott a padlón. A kapitány úr, hátra sem fordulva, megkérdezte:

– Készen vannak?

A kocsi elindult. Útközben nem beszélgettek. A kapitány úr eszelős sebességgel vezette a kocsit – nyilván még alkonyat előtt végezni akart, minek is húznák az időt... Mak végig a nőt nézte, mintha a pillantását keresné, Guy pedig Mak pillantását szerette volna elkapni. Az elítéltek összekapaszkodva dülöngéltek a padlón, a kövér mondani szeretett volna valamit a nőnek, de Guy ráripakodott.

A kocsi kiszáguldott a városból, elhagyta a déli őrhelyet, és rögtön rákanyarodott az elhagyatott, ismerős, nagyon is ismerős földútra, amely a Rózsaszín Barlangokhoz vezetett.

A kocsinak időnként mind a négy kereke a levegőbe emelkedett, nehéz volt kapaszkodni, Mak pedig nem akarta felemelni a tekintetét, ráadásul azok a félholtak folyton a térdébe kapaszkodtak, az irgalmatlan rázkódás ellen védekezve. Guy végül nem bírta tovább, a kövér disznó bordái közé rúgott csizmájával, de ez sem használt, a kövér továbbra is hozzá-hozzákapott. A kapitány úr tett még egy kanyart, majd hirtelen fékezett, és a kocsi lassan, óvatosan begördült a kőfejtőbe. A kapitány úr leállította a motort, kiadva a vezényszót:

– Kiszállni!

Tizenkilenc óra körül járt az idő, a kőfejtőben könnyű esti köd gyűlt össze, a szélfútta kőfalak rózsaszínes fényt árasztottak. Valamikor márványt fejtettek itt, de kinek kell ma már márvány?

Az ügy a kibontakozáshoz közeledett. Mak változatlanul ideális katonaként viselkedett: egyetlen felesleges mozdulatot sem tett, arca érzelemmentesen merev, szeme parancsra várva a főnökségen függ. A kövér rendesen, méltósággal viselkedett. Vele a jelek szerint nem lesz gond. De a nő végül elvesztette a fejét. Lázasan tördelte a kezét, Öklét a melléhez szorította, majd újra leengedte, és Guy arra gondolt, a nő hisztériázni fog, de arra talán mégsem lesz szükség, hogy a karjánál fogva kelljen a kivégzés helyére vonszolni.

A kapitány úr rágyújtott, felnézett az égre, majd Makhoz fordult:

– Vezesd el őket ezen az ösvényen! Ahogy odaérsz a barlangokhoz, magad is látod majd, hova kell őket állítani.

Ha végeztél, feltétlenül ellenőrizd, és ha szükséges, add meg nekik a kegyelemlövést! Tudod, mi a kegyelemlövés?

– Igenis – felelte Mak kongó hangon.

– Hazudsz, nem tudod! A fejre kell leadni. Tedd a dolgod, jelölt! Tényleges közlegényként térsz majd vissza.

A nő hirtelen megszólalt:

– Ha van köztetek egyetlen ember... mondjátok meg az anyámnak... Utki falu, kettes számú ház... itt van a közelben... Úgy hívják...

– Ne alázkodj meg! – szólt rá mély hangon a kövér.

– Illi Tader a neve...

– Ne alázkodj meg! – ismételte meg a kövér fölemelve a hangját, mire a kapitány úr anélkül, hogy lendületet vett volna, öklével az arcába csapott. A kövér elhallgatott, az arcához kapott, és gyűlölettel meredt a kapitány úrra.

– Tedd a dolgod, jelölt! – vakkantotta a kapitány úr.

Mak az elítéltek felé fordult, s intett a géppisztolyával.

Az elítéltek elindultak az ösvényen. Az asszony megfordult, és megint felkiáltott:

– Utki falu, kettes számú ház, Illi Tader!

Mak, maga előtt tartva a géppisztolyt, lassan haladt a nyomukban. A kapitány úr kinyitotta a kocsi ajtaját, oldalvást beült a kormány mögé, és lábát kinyújtva megszólalt:

– Hát így. Várunk egy negyedórácskát.

– Igenis, kapitány úr – felelte Guy gépiesen. Mak után bámult, addig nézte, amíg az egész csoport el nem tűnt egy rózsaszín kiszögellés mögött. Hazafelé menet venni kell majd egy üveg vodkát, gondolta. Igya le magát. Van, akinek ez segít.

– Rágyújthatsz, tizedes!

– Köszönöm, kapitány úr, nem dohányzom.

A kapitány úr messzire kiköpött a fogai között.

– Nem félsz, hogy csalódni fogsz a barátodban?

– Egyáltalán nem... – felelte határozatlanul Guy. – Bár, engedelmével, nagyon sajnálom, hogy éppen egy nő jutott neki. A hegyek közül származik, és náluk...

– Annyira hegylakó, mint te vagy én! És egyáltalán nem a nőkről van itt szó... Egyébként majd meglátjuk. Mit csináltatok éppen, amikor megkaptátok a parancsot?

– Énekeltünk, kapitány úr.

– És mit énekeltetek?

– Hegyvidéki dalokat, kapitány úr. Nagyon sok dalt tud.

A kapitány úr kiszállt a kocsiból, fel s alá kezdett járkálni az ösvényen. Nem beszélgetett tovább, hanem úgy tíz perc múltán a Gárdistaindulót kezdte fütyülni. Guy egyre várta a lövéseket, de hiába, ezért nyugtalankodni kezdett. Maga sem tudta, miért nyugtalan. Mak elől megszökni lehetetlen. Lefegyverezni még kevésbé lehetséges. Akkor miért nem lő? Talán a megszokott helynél távolabb vitte őket... a szokott helyen túl nagy a bűz, nem ássák mélyre a nyomorultakat, Maknak meg túlságosan is éles a szaglása... már csak az undor miatt is képes akár öt kilométert is megtenni feleslegesen...

– Nos hát, így állunk... – szólalt meg a kapitány úr megállva. – Hát ennyi volt, Gaal tizedes. Félek, hiába várjuk a barátocskádat. És attól is félek, ma neveztek téged utoljára tizedesnek.

Guy csodálkozva nézett rá. A kapitány úr gúnyosan elmosolyodott.

– Mit bámulsz? Mit nézel, mint borjú az új kapura? A barátod megszökött, dezertált, gyáva és áruló! Világos, Gaal közlegény?

Guy elképedt. Nem is annyira a kapitány úr szavaitól, mint inkább a hangnemétől. A kapitány úr fellelkesült. A kapitány úr diadalmaskodott. A kapitány úr úgy festett, mint aki megnyert egy nagy összegű fogadást. Guy gépiesen benézett a kőfejtő mélyére, és hirtelen meglátta Makot. Egyedül jött visszafelé, a géppisztolyt a szíjánál fogva hozta.

– Masszaraks! – hördült fel a kapitány úr. Ő is meglátta Makot, és nagyon ostoba képet vágott.

Többet nem beszéltek, csak nézték, ahogyan Mak sietség nélkül közeledik feléjük, könnyedén lépkedve a kőtörmeléken. Elnézték nyugodt, jóságos arcát, különös szemét, és Guy fejében teljes volt a zűrzavar: hiszen nem hallatszottak lövések... talán csak nem fojtotta meg őket... vagy agyonverte a puskatussal... ő, Mak, az asszonyt? Na nem, ez képtelenség... Na de nem voltak lövések!

Ötlépésnyire tőlük Mak megállt, s a kapitány úr arcába nézve a lába elé lökte a géppisztolyt.

– Isten vele, kapitány úr! – szólalt meg. – Azokat a szerencsétleneket elengedtem, és most én is el akarok menni. Itt van a fegyverük, a ruhájuk... – Guy felé fordult, kioldva a derékszíját: – Guy, ez nem tiszta dolog. Becsaptak minket, Guy...

Lehúzta a csizmáját, a kezeslábast, majd csomóba gyűrte; úgy állt ott, ahogyan Guy először meglátta a déli határon – csaknem meztelenül, most még cipő sem volt rajta, csak egy ezüstös alsónadrág. Odament a kocsihoz, a motorházra rakta a ruhacsomagot. Guy megrémült. A kapitány úrra nézett, és még jobban megrémült.

– Kapitány úr! – kiáltotta! – Ne! Ez az ember megőrült! Megint...

– Szim jelölt! – üvöltötte a kapitány úr, pisztolytáskáján tartva a kezét. – Azonnal üljön be a kocsiba! Letartóztatom!

– Nem! – jelentette ki Mak. – Ezt maga csak hiszi. Én szabad vagyok. Guyért jöttem. Guy, gyere! Ezek átvertek téged. Ezek szemét emberek. Korábban kételkedtem, de most már biztos vagyok a dolgomban. Gyere!

Guy megrázta a fejét. Mondani akart valamit, megmagyarázni valamit, de nem volt rá idő, nem voltak rá szavak. A kapitány úr előhúzta a pisztolyát.

– Szim jelölt, a kocsiba! – üvöltötte.

– Jössz? – kérdezte Mak.

Guy megint megrázta a fejét. A pisztolyt nézte a kapitány úr kezében, és csak egy dologra tudott gondolni: Makot most megölik. És nem tudta, mit kell tennie.

– Rendben – búcsúzott Mak. – Megtalállak. Mindent megtudok, és megtalállak. Nem itt van a te helyed... Csókold meg helyettem Radát, viszontlátásra!

Megfordult, elindult, mezítláb is ugyanolyan könnyedén lépkedve a kőtörmeléken, mint csizmában, Guy pedig reszketve, mintha láza lenne, némán nézte széles, háromszög alakú hátát; várta a lövést és a fekete lyukat a bal lapocka alatt.

– Szim jelölt! – A kapitány úr nem emelte fel a hangját. – Azt parancsolom, jöjjön vissza, különben lövök!

Mak megállt, és ismét feléjük fordult.

– Lőni fog? – kérdezte. – Rám? Miért? Egyébként mindegy... Adja ide azt a pisztolyt!

A kapitány úr a csípőjénél tartva a pisztolyt, csövét Makra irányította.

– Háromig számolok – parancsolta. – Beülni a kocsiba, Szim jelölt! Egy!

– Adja csak ide azt a pisztolyt! – Mak a kezét kinyújtva a kapitány úr felé lépett.

– Kettő – folytatta a kapitány úr.

– Ne! – ordította Guy.

A kapitány úr tüzelt. Mak már közel volt hozzá. Guy látta, amint a golyó belefúródik a vállába, és Mak megingott, mint aki megbotlott.

– Ostoba. Adja ide a fegyvert, maga megátalkodott ostoba!

Nem állt meg, egyre a kapitány úr felé tartott. A vállából hirtelen lüktetve tört elő a vér. A kapitány úr pedig valami furcsa, csikorgó hangot hallatva hátralépett, nagyon gyors egymásutánban háromszor lőtt, egyenesen Mak széles, barna mellére. Makot a lövések hátralökték, hanyatt esett, de rögtön felpattant, megint elesett, megpróbált feltápászkodni, és a kapitány úr, leguggolva, még három golyót beleeresztett.

Mak hasra fordulva elesett, és nem mozdult többet.

Guynak minden összefolyt a szeme előtt, leereszkedett a kocsi hágcsójára. Nem tartotta meg a lába. Fülében még egyre ott volt az a tompa csattanás, amellyel a golyók becsapódtak ennek a különös és szeretett embernek a testébe. Azután magához tért, de egy darabig még ülve maradt, nem mert lábra állni.

Mak barna teste a rózsás-fehér kövek között feküdt, ugyanolyan mozdulatlan volt, mint a kő. A kapitány úr még mindig ugyanott állt, készenlétben tartotta a pisztolyt, cigarettázott, mohón szívta le a füstöt. Nem nézett Guyra.

Végigszívta a cigarettát, egészen addig, míg meg nem égette a száját, akkor eldobta a csikket, s két lépést tett a meggyilkolt felé. De a második lépés már nagyon rövid volt. Csacsu kapitány úr nem szánta rá magát, hogy egészen közel menjen. Tíz lépésről adta le a kegyelemlövést. Elhibázta. Guy látta, hogy por száll fel a Mak feje melletti kőből.

– Masszaraks! – sziszegte a kapitány úr, és nekilátott, hogy visszadugja a pisztolyt a tokjába. Hosszasan bajlódott vele, azután meg nem tudta becsukni a tokot. Odament Guyhoz, nyomorék kezével megragadta a mundért a mellén, felrántotta ültéből, és hangosan az arcába lihegve, a szavakat elnyújtva, mint aki részeg, odaszólt neki:

– Rendben, tizedes maradsz. De a Gárdában semmi keresnivalód! Megírod a kérvényt, hogy helyezzenek át a hadsereghez. Mássz be a kocsiba!

„NAGYON BÜDÖS VAN ITT...”

– Nagyon büdös van itt – szólalt meg Papa.

– Tényleg? – kérdezte Első Após. – Én nem érzem.

– Büdös bizony! – vágta rá Első Sógor zsörtölődve. – Mintha rothadna valami. Mint egy szemétdomb...

– Biztosan a falak penészednek – vélte Papa.

– Tegnap láttam az új tankot – váltott témát Második Após.

– A Vámpírt. Ideális a szigetelése. Ezer fokig működik a termikus védelme.

– Biztosan még a boldogult császár idejében penészedtek meg – jegyezte meg Papa –, azután meg nem renoválták...

– Jóváhagytad? – kérdezte Második Apóst Első Sógor.

– Jóváhagytam – válaszolta Második Após.

– És mikor kerül futószalagra? – kérdezte Első Sógor.

– Már folyik a gyártás – felelte Második Após. – Napi tíz darab.

– A tankjaitok miatt hamarosan gatyánk sem lesz – zsémbelt Második Sógor.

– Inkább gatya nélkül legyünk, mint tankok nélkül – vitatkozott vele Második Após.

– Hadvezér voltál, az is maradtál – epéskedett vele Második Sógor. – Legszívesebben mindig tankokkal játszanál...

– Lüktet a fogam – jegyezte meg Papa elgondolkodva.

– Vándor, nehéz lenne feltalálni a fájdalommentes fogkezelést?

– Lehet rajta gondolkodni – felelte Vándor.

– Inkább a nehéz rendszerekről gondolkozz! – mordult fel dühösen Első Sógor.

– A nehéz rendszerekről is lehetne gondolkodni – tűnődött Vándor.

– Hagyjuk ma a nehéz rendszereket! – javasolta Papa.

– Vegyük úgy, hogy most nem időszerűek.

– Szerintem nagyon is időszerűek – vitatkozott Első Sógor.

– A pandeaiak egy újabb hadosztályt dobtak át a honti határra.

– És neked ehhez mi közöd? – kérdezte nyűgösen Második Sógor.

– Nagyon is sok – felelte Első Sógor. – A következő lehetőséget vázolom fel: a pandeaiak beavatkoznak a honti zűrzavarba, gyorsan beültetik oda a saját emberüket, és egységes fronttal találjuk szemben magunkat – ötvenmillióan a mi negyvenmilliónk ellen.

– Én több pénzt adnék, hogy beavatkozzanak a honti zűrzavarba – jegyezte meg Első Sógor. – Mindannyian azt képzelitek, ha már zavaros, halászni is lehet benne... Én meg azt mondom: aki eddig hozzányúlt a hontikhoz, mind rajtavesztett.

– Az attól függ, hogyan nyúlsz hozzájuk – mondta halkan Első Após. – Ha finoman, kis erőkkel, de nem belebonyolódva – a beavatkozás után visszahúzódva, mihelyst abbahagyják a marakodást... és mindezt a pandeaiakat megelőzve...

– Végül is mi kell nekünk? – szólt közbe Második Após.

– Vagy az egységes hontik e nélkül a polgárháborús zűrzavar nélkül, vagy a mi hontijaink, vagy halott hontik... Egyik esetben sem úszható meg beavatkozás nélkül. Ha megállapodunk a beavatkozásról, a többi már csak részletkérdés... Mindegyik változatra készen állnak már a tervek.

– Te mindenképpen gatya nélkül akarsz hagyni minket – fortyant fel Első Sógor. – Szerinted az sem baj, ha gatyánk nincs, csak érdemrendek fityegjenek rajtunk... Minek neked az egységes Honti, ha lehet egy megosztott Pandea?

– Krimibe illő ötletek – jegyezte meg Második Sógor, senkihez sem intézve szavait.

– Nincs ebben semmi nevetséges – jegyezte meg Első Sógor. – Én nem javaslok irreális változatokat. Ha mondok valamit, annak van alapja.

– Aligha lehet komoly alapod – kérdőjelezte meg lágyan Első Após. – Egyszerűen vonz téged ennek a megoldásnak az olcsósága, meg is értelek, de az északi problémát nem lehet kevés pénzből megoldani. Ott nem boldogulsz sem puccsokkal, sem fordulatokkal. Az előző Első Sógor megosztotta a hontikat, nekünk most egyesítenünk kell őket. Lehet puccsot szervezni, de az akár forradalomhoz is vezethet. Náluk nem úgy mennek a dolgok, mint nálunk.

– Te miért hallgatsz, Okos? – kérdezte Papa. – Elvégre te vagy a mi eszünk.

– Amikor az apák beszélnek, az értelmes gyerekeknek inkább hallgatniuk kell – felelte Okos mosolyogva.

– Beszélj csak, beszélj!

– Én nem politikus vagyok – húzódozott Okos. A többiek elnevették magukat, Második Após szinte fulladozott. – Na de, uraim, nincs ebben semmi mulatságos... én tényleg csak egy szűk terület szakértője vagyok. És mint ilyen, csak annyit mondhatok, hogy adataim szerint a hadsereg tisztikara háborúpárti...

– Szóval így állunk? – kérdezte Papa merően nézve Okost. – És te is?

– Bocsáss meg, Papa! – kérte hevesen Okos. – De szerintem most nagyon alkalmas az időpont a behatolásra: vége felé közeledik a hadsereg újrafelfegyverzése...

– Jó, jó – csitította Papa szelíden. – Utána majd beszélünk erről kettesben.

– Semmi szükség utána beszélni vele – vetette ellen Első Após. – Magunk között vagyunk, a szakértőnek meg el kell mondania a véleményét. Ezért tartjuk.

– A szakértőkről jut eszembe – mondta Papa. – Miért nem látom irt Cibálót?

– Cibáló a hegyvidéki védelmi övezetet ellenőrzi – felelte Második Após. – De az ő véleményét amúgy is ismerjük. Félti a hadsereget, mintha a sajátja lenne...

– Igen – helyeselt Papa –, ez komoly dolog... Első Sógor, te említetted, hogy a Gárdában elfogtak egy hegyvidéki kémet? Hát igen, uraim, észak az észak, de keleten ott meredeznek még a hegyek is, a hegyeken túl pedig ott az óceán... Északkal boldogulunk valahogy... hadakozni akartok, hát lehet hadakozni is, bár... Hány napig tartunk ki, Vándor?

– Talán tíz napig – felelte Vándor.

– Nos hát, öt-hat napig lehet hadakozni...

– A mélységi behatolás terve úgy számol, hogy nyolc nap alatt omlik össze Honti – vetette közbe Második Após.

– Jó a terv – helyeselt Papa. – Rendben, akkor döntsünk... Vándor, te, gondolom, ellenzed.

– Rám ez nem tartozik – felelte Vándor.

– Jól van – hagyta rá Papa –, ellenezd csak. Mi legyen, Első Sógor, csatlakozzunk a többséghez?

– Eh! – legyintett undorral Első Sógor. – Csináljatok, amit akartok... Megijedt a forradalomtól...

– Papa – szólalt meg ünnepélyesen Első Após –, tudtam, hogy velünk leszel majd.

– Hát persze – lágyult el Papa. – Hová is lennék nélkületek? Emlékszem, voltak nekem a honti főkormányzóságban valamiféle bányáim... rézbányáim... Jó lenne tudni, mi van most velük... Á, Okos! Valószínűleg meg kell majd szervezni a közvéleményt. Biztosan kigondoltál már valamit, hiszen te vagy a mi eszünk.

– Természetesen, Papa – felelte Okos. – Minden készen van.

– Valamilyen merénylet? Vagy támadás a tornyok ellen? Menj most rögtön, és estig készítsd elő nekem az anyagokat, mi meg itt megbeszéljük a határidőket!

Amikor becsukódott az ajtó Okos mögött, Papa megkérdezte:

– Hólyagról akartál nekünk mondani valamit, Vándor?

HARMADIK RÉSZ

A TERRORISTA

9

A kísérő halkan azt mondta: „Itt várjon”, majd elment, eltűnt a fák és bokrok között. Makszim leült egy tuskóra a tisztás közepén, kezét mélyen vitorlavászon nadrágjának zsebébe dugta, és várt. Öreg, elhanyagolt erdő volt ez, fojtogatta az aljnövényzet, a vén, ráncos kérgű törzsekből korhadás bűze áradt. Nyirkos volt minden. Makszim megborzongott, kellemetlenül érezte magát, szeretett volna elüldögélni a napon, a vállát melengetni. A bokrok között volt valaki a közelben, de Makszim ügyet sem vetett rá – a falutól követték, de nem érdekelte. Furcsa is lett volna, ha rögtön megbíznak benne.

Oldalról aprócska kislány lépett ki a tisztásra jókora, foltozott kabátban, karján kosárral. Makszimra meredt, és kíváncsi tekintetét le nem véve róla, botladozva, a fűben el-elakadva elment mellette. Valami mókusra emlékeztető jószág villant át a bokrok között, felrohant az egyik fára, lenézett, megrémült és eltűnt. Csönd volt, csak valahol távolabb zörömbölt egyenetlenül valamilyen gép – a nádat vágták a tavon.

A bokrok közt lapuló ember nem ment el, rosszindulatú tekintetét Makszim hátába fúrta. Ez kellemetlen volt, de meg lehetett szokni. Most már mindig így lesz. A lakott sziget hadat üzent neki, rálőtt, megfigyelés alatt tartotta, nem hitt neki. Makszim elszundított. Az utóbbi időben ez gyakran megesett vele, a legalkalmatlanabb pillanatokban. Elaludt, felébredt, újra elaludt. Nem is próbált harcolni ez ellen: a szervezetének erre van szüksége, az tudja, mi kell neki. Majd elmúlik, csak nem kell ellenállni.

Lépések zaja hallatszott, megszólalt a kísérő:

– Jöjjön velem!

Makszim fölkelt, kezét ki sem húzva a zsebéből a nyomába eredt, puha, nedves csizmába bújtatott lábát nézve. Behatoltak az erdőbe, és köröket, bonyolult kanyarokat leírva fokozatosan közeledtek valami lakóépülethez, amely, ha egyenesen mennek, nagyon közel volt a tisztáshoz.

A kísérő végül úgy ítélte meg, sikerült már eléggé összezavarnia Makszimot, és egyenesen átvágott egy nyiladékon, közben pedig, városi ember lévén, akkora zajt, recsegés-ropogást keltett, hogy Makszim már nem hallotta a nyomukban ólálkodó másik embert.

A nyiladék végén Makszim tisztást pillantott meg a fák mögött, rajta pedig egy megroggyant gerendaházat, bedeszkázott ablakokkal. A tisztást magasan benőtte a fű, de Makszim látta, hogy jártak erre – korábban is, és nemrégiben is. Óvatosan közlekedtek, igyekeztek minden alkalommal másfelől megközelíteni a házat. A kísérő kinyitotta a nyikorgó ajtót, és beléptek egy sötét, áporodott levegőjű pitvarba. Az ember, aki követte őket, kint maradt. A kísérő felhajtotta a pincelejáró tetejét, és megszólalt:

– Ide menjen le, óvatosan...

Rosszul látott a sötétben. Makszim lement a falépcsőn.

A pince meleg volt és száraz, emberek voltak lent, egy faasztal körül ültek, szemüket mulatságosan meregetve próbálták Makszimot szemügyre venni. Érezni lehetett az épp imént eloltott gyertya szagát. Nyilván nem akarták, hogy Makszim lássa az arcukat. Makszim csak kettőjüket ismerte fel: Ordit, az öreg Illi Tader lányát, és a testes Memo Gramenut, aki közvetlenül a lépcső mellett ült, térdén egy gépfegyverrel. Fent döngve lecsukódott a lejárat fedele, és valaki megszólalt:

– Ki maga? Meséljen magáról!

– Leülhetek? – kérdezte Makszim.

– Igen, természetesen. Jöjjön erre, a hangom irányába! Ott talál egy padot.

Makszim letelepedett az asztal mellé, és végigpillantott szomszédjain. Rajta kívül még négyen ültek az asztalnál. A sötétben szürkének és laposnak látszottak, mint valami régi fénykép figurái. Jobbra tőle Ordi ült, és egy zömök, széles vállú ember beszélt, aki vele szemben foglalt helyet. Kellemetlenül hasonlított Csacsu kapitányra.

– Beszéljen! – ismételte meg.

Makszim felsóhajtott. Nagyon nem szívesen kezdte az ismerkedést hazugsággal, de nem tehetett mást.

– A múltamról nem tudok semmit – kezdett bele. – Azt mondják, hegylakó vagyok. Lehet. Nem emlékszem... Makszimnak hívnak, a családnevem Kammerer. A Gárdában Mak Szimnak hívtak. Attól a pillanattól kezdve vannak emlékeim önmagamról, amikor a Kék Kígyónál elfogtak az erdőben...

A hazugságnak ezzel vége volt, innentől már könnyebben ment. Mesélt, igyekezve rövidre fogni, de semmit ki nem hagyni, amit fontosnak vélt.

– ...Elvezettem őket, minél mélyebbre a kőfejtőben, azt mondtam nekik, fussanak, én meg nem siettem visszatérni. Akkor a kapitány lelőtt engem. Éjjel tértem magamhoz, kivonszoltam magam a kőfejtőből, és rövidesen egy legelőn találtam magam. Nappal elrejtőztem a bokrok között, és aludtam, éjszakánként odalopóztam a tehenekhez, és tejet ittam. Néhány nap múlva jobban lettem. A pásztoroktól szereztem valamiféle rongyokat, elvergődtem Utki faluig, és ott megtaláltam Illi Tadert. A többit már tudják.

Egy darabig mindenki hallgatott. Azután egy falusias külsejű, vállig érő hajú ember szólalt meg:

– Nem értem, hogyhogy nem emlékszik a korábbi életére? Szerintem ilyen nincs. Mondja meg a Doktor!

– Előfordul – vakkantotta Doktor. Sovány volt, elcsigázott, kezében pipát forgatott. Láthatóan nagyon szeretett volna rágyújtani.

– Miért nem menekült el az elítéltekkel együtt? – kérdezte a széles vállú.

– Guy ott maradt – felelte Makszim. – Azt reméltem, velem jön... – Elhallgatott, felidézve Guy sápadt, elveszett arcát, a kapitány félelmetes szemét, a forró becsapódásokat a mellébe és hasába, az erőtlenség és megalázottság érzését. – Ez természetesen ostobaság volt – mondta. – De akkor még nem fogtam fel.

– Részt vett akciókban? – kérdezte mögötte a testes Memo.

– Már elmondtam.

– Ismételje meg!

– Egyetlen akcióban vettem részt, amikor elfogták Ketsefet, Ordit, magát és még két embert, akik nem nevezték meg magukat. Az egyik, akinek műkeze volt, hivatásos forradalmár.

– Mivel magyarázza kapitányának ezt a sietségét? Hiszen ahhoz, hogy egy jelölt jogot nyerjen a vérontással járó próbatételre, előzőleg legalább három akcióban kell részt vennie.

– Nem tudom. Csak azt tudom, hogy nem bízott bennem. Én sem értem, miért engem küldött, hogy lőjek...

– És tulajdonképpen miért lőtt magára?

– Szerintem megijedt. El akartam venni a pisztolyát...

– Nem értem – értetlenkedett a hosszú hajú ember. – Rendben van, nem bízott magában. Ellenőrzésként magára bízta a kivégzést...

– Várjon, Erdész! – szólt közbe Memo. – Ez mind csak locsogás. Doktor, a maga helyében én megvizsgálnám. Valahogy nem nagyon hiszek ebben a históriában a kapitánnyal.

– Sötétben nem tudom megvizsgálni – mondta sértetten Doktor.

– Gyújtsanak fényt! – tanácsolta Makszim. – Én úgyis látom magukat.

Csönd lett.

– Hogyhogy lát? – kérdezte a széles vállú.

Makszim vállat vont.

– Látok.

– Micsoda hülyeség – mordult fel Memo. – Na, mondja meg, mit csinálok, ha lát!

Makszim megfordult.

– Rám fogta... vagyis azt hiszi, hogy rám, de valójában Doktorra fogta... a kézi géppuskát. Maga Memo Gramenu, magát ismerem. A jobb arcán egy karmolás van, korábban nem volt.

– Noctalopia – dünnyögte a Doktor. – Gyújtsatok fényt! Ostoba helyzet. Ő lát minket, mi pedig nem látjuk őt. – Kitapogatta maga előtt a gyufát, és egyiket a másik után próbálta meggyújtani. Mind eltört.

– Igen – helyeselt Memo. – Természetesen ostoba helyzet. Vagy a mi emberünkként megy el innen, vagy sehogy.

– Adja ide! – nyújtotta ki a kezét Makszim, elvette a gyufát Doktortól, és meggyújtotta a gyertyát. Mindenki hunyorgott, tenyerével eltakarta a szemét. Doktor nyomban rágyújtott.

– Vetkőzzön le! – vakkantotta a pipáját szörcsögtetve.

Makszim a fején keresztül lehúzta vitorlavászon ingét.

Mindannyian a mellére meredtek. A Doktor kikászálódott az asztal mögül, odalépett Makszimhoz, és forgatni kezdte minden irányban, erős, hideg ujjaival tapogatta. Csönd volt. Azután a hosszú hajú szólalt meg sajnálattal a hangjában:

– Szép kölyök. A fiam... ő is az volt...

Senki nem válaszolt neki, ekkor nehézkesen felállt, kotorászott a sarokban, nagy nehezen fölemelt és az asztalra tett egy jókora, fonott borítású palackot. Azután kitett három korsót.

– Majd sorban iszunk – magyarázta. – Ha valaki enne, van sajt. És hagyma.

– Várjon, Erdész! – mordult fel a széles vállú. – Vigye innen ezt az üveget, semmit nem látok... Na mi van, Doktor?

Doktor még egyszer végigfuttatta hideg ujjait Makszimon, és füstbe burkolózva visszaült a helyére.

– Tölts nekem, Erdész! – mondta. – Ilyen helyzetben muszáj inni... Öltözzön fel! – szólt oda Makszimnak. – És ne vigyorogjon, mint a tejbetök! Lesz magához néhány kérdésem.

Makszim felöltözött. Doktor kortyolt a korsóból, s elfintorodott.

– Mondja, mikor lőttek magára?

– Negyvenhét nappal ezelőtt.

– És maga szerint mivel?

– Pisztollyal. Katonai pisztollyal.

Doktor megint kortyolt, ismét elfintorodott, majd a széles vállúhoz fordult:

– A fejemet teszem rá, hogy valóban rálőttek erre a fiúra egy katonai pisztolyból, méghozzá nagyon közelről, de nem negyvenhét, hanem legalább száznegyvenhét napja... És hol vannak a golyók? – fordult hirtelen Makszimhoz.

– Kijöttek, és eldobtam őket.

– Ide figyeljen... hogy is hívják... Mak! Maga hazudik. Vallja be, hogyan csinálta!

Makszim az ajkába harapott.

– Igazat mondok. Maga egyszerűen nem tudja, milyen gyorsan begyógyulnak a sebeink. Nem hazudok. – Hallgatott egy sort. – Egyébként könnyen ellenőrizhet. Vágja meg a kezemet. Ha nem túl mély a vágás, tíz-tizenöt perc alatt beforrasztom.

– Ez igaz – helyeselt Ordi. Egész idő alatt most szólalt meg először. – Ezt én is láttam. Krumplit hámozott, és megvágta az ujját. Fél óra múlva már csak egy fehér heg látszott, másnapra meg az is eltűnt. Azt hiszem, tényleg hegylakó. Gel mesélt az ősi hegyvidéki orvoslásról, képesek begyógyítani a sebeket.

– Ó, a hegyvidéki orvoslás! – kiáltott fel Doktor, ismét füstfelhőbe burkolózva. – Nos, tegyük fel, igazat mond. Igaz, más egy elvágott ujj, és megint más hét, közvetlen közelből kilőtt golyó, de tegyük fel... Nem az a legmeglepőbb, hogy ilyen gyorsan begyógyultak a sebei. Másra várok magyarázatot. A fiatalemberen ht lyuk van, és ha ezeket a lyukakat valóban pisztolygolyók ütötték, akkor a hétből legalább négy – külön-külön mindegyik! – halálos lövés volt!

Erdész felnyögött, s összetette a kezét, mintha imádkozna.

– Mi az ördög? – kérdezte a széles vállú.

– Kérem, higgyenek nekem! – kérte Doktor. – Egy golyó a szívébe, egy a gerincébe, kettő a májába. Plusz a vérveszteség. Meg az elkerülhetetlen szepszis. Plusz a szakszerű orvosi beavatkozás teljes hiánya. Masszaraks, hiszen elegendő lett volna egyetlen golyó a szívébe!

– Mit mond erre? – fordult a széles vállú Makszimhoz.

– Doktor téved – felelte Makszim. – Mindent helyesen állapított meg, de téved. Számunkra nem halálosak az ilyen sérülések. Csak ha a fejemet találta volna el a kapitány... de nem találta el... Értse meg, Doktor, elképzelni sem tudja, mennyire életképes szerv a szív, a máj, tele vannak vérrel...

– Hát igen – mondta Doktor.

– Előttem egy dolog világos – szólalt meg a széles vállú. – Aligha küldenének hozzánk valakit ilyen durva mesével. Hiszen tudják, hogy vannak köztünk orvosok.

Hosszú hallgatás következett. Makszim türelmesen várt. Én elhinném? – gondolta. Valószínűleg igen. De úgy látszik, én egyébként is túlságosan hiszékeny vagyok ehhez a világhoz. Bár már nem annyira, mint korábban. Memo például nem tetszik nekem. Folyton fél valamitől. A sajátjai között ül a géppuskájával, és fél. Különös. Egyébként alighanem tőlem fél. Biztosan attól, hogy elveszem tőle a fegyvert, és megint kificamítom az ujját. Lehet, hogy igaza is van. Többé nem engedem, hogy rám lőjenek. Túlságosan undorító, amikor rád lőnek... Eszébe jutott az a fagyos éjszaka a kőfejtőben, az élettelenül foszforeszkáló égbolt, a hideg, ragadós tócsa, amelyben feküdt. Nem, ebből elég. Nekem ennyi elég volt... Mostantól inkább én lövök...

– Én hiszek neki – szólalt meg hirtelen Ordi. – Nem stimmelnek körülötte a dolgok, de ez csak azért van, mert különös ember. Ilyen történetet nem lehet kitalálni, túl nagy ostobaság lenne. Ha nem hinnék neki, egy ilyen történet hallatán rögtön agyonlőném. Hiszen képtelenséget képtelenségre halmoz. Ilyen provokátorok nem léteznek, elvtársak... Lehet, hogy elmebeteg. Ez lehetséges. De nem provokátor... Én mellette szavazok – tette hozzá rövid hallgatás után.

– Rendben van, Madár – szólalt meg a széles vállú. – Egyelőre hallgass! Volt a Társadalmi Egészségügyi Főhatóság bizottsága előtt? – kérdezte Makszimtól.

– Igen.

– Alkalmasnak minősítették?

– Természetesen.

– Korlátozások nélkül?

– A kartonomra egyszerűen azt írták: „alkalmas”.

– Mit gondol a Harci Gárdáról?

– Most azt gondolom, hogy ostoba fegyver valakiknek a kezében. Az a legvalószínűbb, hogy azoknak a hírhedt Ismeretlen Atyáknak a kezében. De még sok mindent nem értek.

– És mit gondol az Ismeretlen Atyákról?

– Úgy vélem, ők a katonai diktatúra irányítói. Az, amit tudok róluk, rendkívül ellentmondásos. Lehet, hogy a céljaik nemesek, de az eszközeik... – Makszim megrázta a fejét.

– Mit gondol a korcsokról?

– Azt gondolom, a megnevezés nem szerencsés. Azt gondolom, hogy maguk összeesküvők. A céljaik eléggé homályosak előttem. De megtetszettek nekem azok az emberek, akiket láttam. Mindegyiküket becsületesnek találtam, és... hogy is mondjam... olyanoknak, akiknek nem ment el az eszük, akik tudatosan cselekszenek.

– Úgy. És szokott fájni a feje?

– Fejfájás? Nem, nem szokott fájni a fejem.

– Erről minek faggatni? – szólt közbe az Erdész. – Ha fájna a feje, nem ülne itt.

– Éppen azt szeretném megérteni, miért ül itt – magyarázta a széles vállú. – Miért jött hozzánk? Részt akar venni a harcunkban?

Makszim megrázta a fejét.

– Én nem így mondanám. Ez nem lenne igaz. Ki akarom ismerni magam. Most inkább magukkal vagyok, mint azokkal, de végül is magukról is nagyon keveset tudok.

Valamennyien összenéztek.

– Ez nálunk nem így megy, kedvesem – jelentette ki Erdész. – Nálunk ez így van: vagy velünk vagy, és akkor fegyvert adunk neked, menj, harcolj! Vagy nem vagy velünk, és akkor, már megbocsáss, akkor mi téged... magad is megértheted... hova is kell, a fejedbe, ugye?

Megint csönd lett. Doktor nagyot sóhajtott, és kiverte a pipáját a pad szélén.

– Ritka és nehéz eset – vélekedett. – Van egy javaslatom. Most kérdezzen ő minket. Hiszen vannak kérdései, igaz, Mak?

– Igen, azért jöttem, hogy kérdezzek.

– Nagyon sok kérdése van – nevette el magát Ordi. – Anyámat élni sem hagyta a kérdéseivel. És engem is elárasztott velük.

– Kérdezzen! – biztatta a széles vállú. – Doktor, maga fog felelni! Mi meg figyelünk.

– Kik azok az Ismeretlen Atyák, és mit akarnak?

Mindenki mozgolódni kezdett, érzékelhető volt, hogy erre a kérdésre nem számítottak.

– Az Ismeretlen Atyák – kezdett bele Doktor – a legtapasztaltabb intrikusok egy csoportja, a puccsisták pártjának a katonák, a pénzemberek és a politikusok által a hatalomért vívott húszéves harc után megmaradt töredéke.

Két céljuk van, az egyik a fő cél, a másik az alapvető cél. A fő cél: megtartani a hatalmat. Az alapvető: a maximális mértékben kiélvezni ezt a hatalmat. Vannak köztük tisztességesebbnek mondhatók is, számukra az a tudat jelent kielégülést, hogy ők a nép jótevői. De többségük harácsoló, képmutató, szadista, és mindannyian hataloméhesek... Kielégítő a válasz?

– Nem – felelte Makszim. – Mindezzel egyszerűen csak azt mondta, hogy zsarnokok. Ezt magam is sejtettem... Mi a gazdasági programjuk? Az ideológiájuk? A bázisuk, amelyre támaszkodnak?

Megint mind összenéztek. Erdész tátott szájjal bámult Makszimra.

– Gazdasági program... – felelte Doktor. – Túl sokat kíván tőlünk. Mi nem teoretikusok, hanem gyakorlati emberek vagyunk... De azt, hogy mire támaszkodnak, meg tudom mondani magának. Szuronyokra. A tudatlanságra. A nemzet fásultságára. Nem igazságos társadalmat építenek, ilyesmi eszükben sincs... Na meg gazdasági programjuk sincs, a szuronyokon kívül nincs semmijük, és nem is akarnak semmit, a hatalmon kívül... Ami szempontunkból az a legfontosabb, hogy meg akarnak semmisíteni minket. Őszintén szólva az életünkért harcolunk... – Idegesen kezdte megtömni a pipáját.

– Senkit nem akartam megbántani – szabadkozott Makszim. – Egyszerűen szeretném kiismerni magam. Zsarnokság, hatalomimádat... Önmagában ez még nem sokat jelent. – Szívesen kifejtette volna a Doktornak a történelmi folyamatosság elméletének alapjait, de szókincséből hiányoztak az ehhez megfelelő fogalmak. Időnként egyébként is az orosz nyelvre kellett áttérnie gondolatban. – Jól van. De az igazságos társadalmat említette. Milyen az? És maguk mit akarnak? Mire törekednek, az életük megőrzésén kívül? És kik maguk?

Doktor pipája szörcsögött és ropogott, súlyos bűz áradt belőle, betöltve az egész pincét.

– Hagyjátok, majd én! – szólalt meg hirtelen Erdész. – Majd én elmondom... Engedjetek engem. Te kedves ember, azt... Nem tudom, hogy van ez ott nálatok a hegyekben, de nálunk az emberek szeretnek élni. Hogyhogy, azt mondja, az életünk megőrzésén kívül? És ha nekem ezen kívül nem is kell más? Hogy képzeled – ez talán kevés? Nézzék csak, micsoda hős! Élj egy pincében, amikor van házad, feleséged, családod, és megfosztottak mindettől... Hagyjál békén minket ezzel!

– Várjon, Erdész! – szólt közbe a széles vállú.

– Nem, inkább ő várjon! Nézzék csak, miféle figura! Társadalom kell neki, meg holmi bázis.

– Várj, bátyám! – csitította Doktor. – Ne heveskedj! Látod, ez az ember nem ért semmit... Nézze – fordult Makszimhoz –, a mi mozgalmunk nagyon vegyes. Nincsen egységes politikai programunk, de nem is lehet: mi mindannyian gyilkolunk, mert gyilkolnak minket. Ezt meg kell értenie! Maga ezt megérti. Mindannyian halálraítéltek vagyunk, kevés az esélyünk a túlélésre. Az egész politikát lényegében a biológia árnyékolja be nálunk. Túlélni – ez a legfontosabb. Kisebb gondunk is nagyobb, mint holmi bázis. Úgyhogy ha valamilyen szociális programmal érkezett, itt nem megy vele semmire.

– Miről van szó? – kérdezte Makszim.

– Minket korcsnak tekintenek. Hogy ez honnan ered, már nem lehet felidézni. De az Ismeretlen Atyáknak most kapóra jön minket irtani, ez elvonja a nép figyelmét a belső problémákról, a pénzemberek korrupciójáról, akik nagy pénzeket szednek be a hadi megrendelésekből és a tornyok építéséből. Ha nem lennénk, az Atyák kitalálnának minket...

– Ez már valami! – fakadt ki Makszim. – Vagyis megint csak a pénz mindennek az alapja. Vagyis az Atyák a pénzt szolgálják. Ki van még mögöttük?

– Az Atyák nem szolgálnak senkit. Ők maguk a pénz. Ők itt minden. Egyébként pedig semmik, mert névtelenek, és folyamatosan marják egymást... Vadkannal kellett volna beszélnie – folytatta a széles vállú. – Vele megtalálnák a közös nyelvet.

– Jó, akkor az Atyákról majd Vadkannal beszélek. De most...

– Vadkannal maga már nem beszél – szólt közbe Memo komiszul. – Őt agyonlőtték.

– Ő volt az a félkezű, emlékszik? – magyarázta Ordi.

– Emlékeznie kell rá...

– Emlékszem – felelte Makszim. – De nem lőtték agyon. Nevelő munkára ítélték.

– Ez lehetetlen – mondta a széles vállú. – Vadkant? Kényszermunkára?

– Igen. Gel Ketsefet halálra ítélték, Vadkant átnevelő munkára... kényszermunkára, és egyet, aki nem nevezte meg magát, magával vitt a civil. Nyilván a kémelhárításra.

Megint mindenki hallgatott. Doktor belekortyolt a korsóba. A széles vállú a fejét kezére támasztva ült. Erdész keserűen felnyögve, szánakozva nézte Ordit. Ordi ajkát összeszorítva az asztalra meredt. Ez fájdalom volt, és Makszim megbánta, hogy szóba hozta ezt a témát. Ez igazi fájdalom volt, csak a sarokban ülő Memo érzett inkább félelmet, mint bánatot... Ilyen emberre nem szabad rábízni egy géppuskát, futott át Makszim agyán. Még mindannyiunkat lelő itt.

– Na jó – szólalt meg a széles vállú. – Van még kérdése?

– Nagyon sok kérdésem van. De félek, hogy azok többé-kevésbé tapintatlanok.

– Hát halljuk azokat a tapintatlan kérdéseket!

– Jó, az utolsó kérdés. Hogy jönnek ide a ballisztikus rakétákat elhárító tornyok? Miért zavarják magukat?

Mind gúnyosan felnevettek.

– Ezt a hülyét – vihogott Erdész. – És még valamiféle bázist követel...

– Ezek nem ballisztikusrakéta-elhárítók – kezdett bele Doktor. – Ez a mi átkunk. Kitaláltak valami sugárzást, ennek segítségével alkották meg a korcsok fogalmát. Az emberek többsége – ahogy maga – nem érzékeli ezt a sugárzást, mintha nem is lenne. A szerencsétlen kisebbség viszont, szervezetének valamiféle sajátossága miatt, a sugárzás hatására pokoli fájdalmat érez. Néhányan közülünk – ők nagyon kevesen vannak – képesek elviselni ezt a fájdalmat, mások nem bírják, ordítanak, megint mások elvesztik az eszméletüket, és vannak, akik megőrülnek és meghalnak... A tornyok meg nem a ballisztikai védelmet szolgálják, ilyen védelem nem is létezik, szükség sincs rá, mert sem Hontinak, sem Pandeának nincsenek ballisztikus töltetei és légiereje... kisebb gondjuk is nagyobb, mivel már negyedik éve folyik náluk a polgárháború... Ezek a tornyok pedig a sugárzás leadói. Naponta kétszer kapcsolják be őket országszerte – minket pedig összeszednek, miközben magatehetetlenül vergődünk a fájdalomtól. Vannak még ezenkívül a járőrkocsikban működő lokális hatású leadók... plusz az önjáró leadók... meg a rendszertelen sugárcsapások éjszakánként... Nincs hová bújnunk előlük, védőernyők nem léteznek, elveszítjük az eszünket, agyonlőjük magunkat, kétségbeesésünkben ostobaságokat művelünk, míg lassanként kihalunk...

Doktor elhallgatott, felkapta a korsóját, és egy hajtásra kiürítette. Azután dühödten szívni kezdte a pipáját, arca rángatózott.

– Hát igen, így éldegélünk – szomorkodott Erdész. – A gazemberek – tette hozzá, majd elhallgatott.

– Nincs értelme ezt magyarázni neki – fakadt ki Memo. – Úgysem tudja, milyen ez. Fogalma sincs arról, mit jelent naponta várni a következő rohamot...

– Jól van – mondta a széles vállú. – Fogalma sincs, tehát semmi értelme erről beszélni. Madár mellette szavazott. Ki van még mellette vagy ellene?

Erdész már nyitotta volna a száját, de Ordi megelőzte.

– Meg akarom magyarázni, miért vagyok mellette.

Először is, hiszek neki. Erről már beszéltem, és ez talán nem olyan fontos, ez csak rám vonatkozik. De ez az ember rendelkezik egy olyan képességgel, amely hasznos lehet mindannyiunknak. Nemcsak a saját sebeit képes begyógyítani, hanem másokét is... Sokkal jobban, mint maga, Doktor, ne vegye sértésnek...

– Miféle doktor vagyok én – legyintett Doktor. – Törvényszéki orvos voltam...

– De ez még nem minden – folytatta Ordi. – Képes csillapítani a fájdalmat.

– Hogyhogy? – kérdezte Erdész.

– Nem tudom, hogyan csinálja. Megmasszírozza a halántékodat, suttog valamit, és a fájdalom elmúlik. Kétszer kapott el a roham az anyámnál, és mindkétszer segített rajtam. Először nem nagyon, de mégsem vesztettem el az eszméletemet, mint máskor. Másodszor már teljesen megszüntette a fájdalmat.

És hirtelen minden megváltozott. Az imént még bírái voltak, akik, mint gondolták, az ő életéről vagy haláláról döntenek, de a bírák most eltűntek, csak az elkínzott, gyötrelemre kárhoztatott emberek maradtak, akik előtt hirtelen felcsillant a remény. Úgy néztek rá, mintha azt várnák, hogy most rögtön, ebben a pillanatban megszabadítja őket a lidércnyomástól, amely hosszú évek óta minden pillanatban, mindennap és minden éjjel állandóan gyötri őket... Úgy látszik, gondolta Makszim, legalább nem azért lesz rám szükség, hogy öljek, hanem azért, hogy gyógyítsak. De valami miatt ez a gondolat nem töltötte el elégedettséggel. A tornyok, gondolta. Micsoda aljasság... Ilyet kitalálni! Őrültnek, szadistának kell lenni, hogy valaki ilyet találjon ki...

– Tényleg képes rá? – kérdezte Doktor.

– Mire?

– Megszüntetni a fájdalmat.

– Megszüntetni a fájdalmat... Igen.

– Hogyan?

– Nem tudom elmagyarázni. Nincsenek hozzá megfelelő szavaim, magának meg a megfelelő ismeretei hiányoznak... De nem értem, hát nincsenek gyógyszereik, valamiféle fájdalomcsillapítók?

– Ez ellen semmiféle gyógyszer nem használ. Legfeljebb halálos dózisban.

– Figyeljenek! – kérte Makszim. Természetesen kész vagyok csillapítani a fájdalmukat... igyekszem... De ez nem megoldás! Valami tömegesen előállított szerre van szükség. Nincsenek vegyészeik?

– Mindenünk van – felelte a széles vállú –, de ez a feladat megoldhatatlan. Ha megoldható lenne, az államügyész nem szenvedne ugyanúgy a fájdalomtól, ahogyan mi. Ha valaki, hát ő már szerzett volna gyógyszert. Most pedig minden rendszeres sugárzás előtt lerészegedik, és forró vízben gőzöli magát.

– Az államügyész korcs? – kérdezte Makszim elképedve.

– Úgy hírlik. De eltértünk a tárgytól. Befejezted, Madár? Ki akar még mondani valamit?

– Várj, Generális! – szólt közbe Erdész. – Mi következik ebből? Az, hogy ő a mi jótevőnk? Az én fájdalmamat meg tudod szüntetni? De hiszen ez az ember felbecsülhetetlenül értékes, ki sem engedem a pincéből, olyan fájdalmaim szoktak lenni, már elnézést, hogy az kibírhatatlan... Még az is lehet, hogy kitalál valamilyen porokat. Meg tudod csinálni, igaz? Nem, uraim, elvtársak, az ilyen embert óvni kell...

– Szóval te is mellette szavazol – mondta Generális.

– Naná, mellette, és aki hozzá mer nyúlni...

– Világos. És maga, Doktor?

– Én enélkül is mellette lennék – dörmögte Doktor a pipájából pöfékelve. – Ugyanaz a benyomásom, mint Madárnak. Egyelőre még nem a mi emberünk, de az lesz, másképpen nem történhet. Azoknak semmiképpen nem felel meg. Túlságosan okos.

– Rendben – helyeselt a Generális. – És maga, Pata?

– Én is mellette vagyok – felelte Memo. – Hasznos ember.

– Nos hát – mondta a Generális –, én is mellette szavazok. Nagyon örülök magának, Mak. Rokonszenves ember, sajnáltam volna megölni magát... – Az órájára nézett. – Együnk valamit! – mondta. – Rövidesen kezdődik a sugárzás, és Mak bemutatja nekünk a művészetét. Töltsön neki sört, Erdész, és tegye asztalra híres-nevezetes sajtját... Pata, menjen, váltsa fel Zöldet, reggel óta nem evett!

10

A művelet előtti utolsó megbeszélést Generális a Kétfejű Ló várába hívta össze. Ez egy város környéki múzeumnak a háború éveiben lerombolt, repkénnyel és fűvel benőtt romja volt, elhagyatott, vad hely, a városiak nem látogatták a maláriát terjesztő mocsár közelsége miatt, a helyi lakosság körében pedig rossz híre volt, rablók és banditák tanyájának tartották. Makszim gyalog érkezett, Ordival együtt. Zöld motorkerékpáron jött, és magával hozta Erdészt. Generális és Memo-Pata már várták őket egy öreg csatornában, amely egyenesen a mocsárba vezetett. Generális cigarettázott, a komor Memo pedig dühödten hessegette a szúnyogokat egy füstölőpálcával.

– Elhoztad? – kérdezte Erdészt.

– Természetesen – felelte az, és előhúzott a zsebéből egy fiola szúnyogriasztót. Mindenki bekente magát, majd Generális megnyitotta a tanácskozást.

Memo kiterítette a térképet, és elismételte a művelet menetét. Mindezt már fejből tudták. Éjjel egykor a csoport négy oldalról odakúszik a drótakadályhoz, és elhelyezi az időzített tölteteket. Erdész és Memo egyedül dolgozik, észak, illetve nyugat felől. Generális Ordival keletről, Makszim és Zöld pedig délről. A robbanások egy időben, pontosan egy óra nulla-nullakor következnek be. Generális, Zöld, Memo és Erdész azonnal behatol a nyíláson, feladatuk az, hogy odarohanjanak az oldalvédművekhez, s megszórják gránátokkal. Amikor megszűnik vagy csökken a tüzelés a védművekből, Makszim és Ordi odarohan a toronyhoz a mágneses aknákkal, előkészíti a robbantást, a biztonság kedvéért előzőleg még két-két gránátot dobva a védművekre. Ezután bekapcsolják a detonátorokat, összeszedik a sebesülteket – csak a sebesülteket! –, és kelet felé az erdőn át elmennek a földútig, ahol a határkőnél Kicsi várakozik a motorkerékpárral. A súlyos sérülteket felteszik a motorra, a könnyebben sérültek és az egészségesek gyalog mennek. Gyülekezési hely Erdész kunyhója. A gyülekezési helyen legfeljebb két órát szabad várni, ezután a szokott rendben távozni kell.

– Kérdés van? Én végeztem.

Generális eldobta a csikket, benyúlt a belső zsebébe, s elővett egy üvegcsét, amelyben sárga tabletták voltak.

– Figyelem! – mondta. – A vezérkar határozata értelmében a művelet terve némileg módosul. A kezdés időpontja huszonkét óra nulla-nulla percre módosul.

– Masszaraks! – fakadt ki Memo. – Ez meg miféle újdonság?

– Ne szakítson félbe! – szólt rá Generális. – Pontban huszonkét óra nulla-nullakor kezdődik az esti sugárzás. Néhány másodperccel előbb mindegyikünk bevesz két ilyen tablettát. A továbbiakban minden a korábbi terv szerint megy, egy kivétellel: Madár velem jön gránátot dobni. Minden akna Maknál lesz, ő robbantja fel egyedül a tornyot.

– Hogyhogy? – kérdezte elgondolkodva Erdész, a térképet vizsgálva. – Sehogy sem értem. Huszonkét óra – hiszen ez az esti sugárzás időpontja... Én, elnézést, eldőlök, és föl sem kelek, úgy fekszem, mint egy darab fa, elnézést, semmivel nem lehet talpra állítani...

– Egy pillanat – mondta Generális. – Megismétlem: Tíz előtt tíz perccel mindenki beveszi ezt a fájdalomcsillapítót. Érti, Erdész? Fájdalomcsillapítót vesz be. Így tíz órára...

– Ismerem ezeket a tablettákat – mondta Erdész. – Kétpercnyi megkönnyebbülés, azután rád szakad az ég, mintha csomóra kötnének... ismerjük, kipróbáltuk...

– Ezek új tabletták – magyarázta türelmesen Generális. – Öt percig eltart a hatásuk. Lesz időnk odafutni a védművekhez, bedobálni a gránátokat, a többit Mak elintézi.

Csönd lett. Gondolkodtak. A nehéz felfogású Erdész hangosan vakarta a fejét, alsó ajka lefittyedt. Látható volt, ahogyan lassan felfogja a dolgot; sűrűn pislogott, békén hagyta végül a haját, valamennyiükön végighordozta kitisztult pillantását, és felélénkülve a térdére csapott.

Remek ember volt a kis öreg, jóságos, tetőtől talpig tele élettel, amelyről egyébként a világon semmit nem tudott. Nem akart ő semmi mást, nem is kellett neki más, csak hogy hagyják őt békén, engedjék haza a családjához, hogy céklát ültethessen. A háború előtt jól keresett a céklával, fiatal létére is nagyszerű gazda volt, a háborút lövészárokban töltötte, és az atomtölteteknél is jobban tartott a tizedesétől, aki ugyanolyan parasztember volt, mint ő, de ravasz és nagyon aljas. Makszimot igencsak megszerette, végtelenül hálás volt neki, mert meggyógyított egy régi sipolyt a térdén, és ettől kezdve hitte, hogy amíg Makszim itt van, semmi rossz nem történhet velük. Makszim egész hónapban nála éjszakázott a pincében, és valahányszor lefeküdtek aludni, Erdész egy mesét mondott el Makszimnak, mindig ugyanazt, csak a befejezése volt más: „És élt a mocsárban egy varangyos béka, rettentően ostoba volt, el sem hinnéd, mennyire, és rákapott a hülye...” Makszim el sem tudta képzelni, hogy vért ontson, pedig mesélték neki, hogy Erdész remek és könyörtelen harcos.

– Az új terv a következő előnyökkel jár – folytatta Generális. – Először is, ebben az időpontban nem számítanak ránk. A meglepetés okozta előny. Másodszor, az előző tervet már régen dolgozták ki, így elég nagy annak a veszélye, hogy az ellenség ismeri. Most elébe vágunk. Megnő a siker esélye...

Zöld egész idő alatt helyeslően bólogatott. Ragadozóhoz illő arcán kárörvendő elégedettség honolt, hosszú, ügyes ujjait folyamatosan kinyújtotta meg összezárta. Szerette a meglepetéseket – olyan ember volt, aki kedveli a kockázatot. Sötét múlt állt mögötte. Tolvaj volt, sőt talán gyilkos is, a háború utáni fekete idők szülötte, árva, börtöntöltelék, tolvajok nevelték, tolvajok etették, tolvajok verték, ült börtönben, megszökött – pimaszul, váratlanul, mint ahogy minden mást is tett. Megpróbált visszatérni a cimborái közé, de változtak az idők, a haverok nem tűrték meg maguk között a korcsot, ki akarták adni, de kivágta magát, megint szökött, falvakban bujkált, míg rá nem akadt az azóta elhunyt Gel Ketsef. Zöld eszes volt, élénk fantáziájú; a bolygóját laposnak gondolta, az eget szilárdnak, és éppen határtalan fantáziával párosult tudatlansága következtében ő volt az egyetlen ember a lakott szigeten, aki mintha megsejtette volna, hogy Makszim nem holmi hegylakó („Láttam én azokat a hegylakókat, mindenféle fajtájúakat”), s nem a természet furcsa játéka („A természettől fogva mi mind és mindenhol egyformák vagyunk, akár a börtönben, akár szabadon élünk”). Egyenesen valamilyen lehetetlen helyről, mondjuk a szilárd égbolton túlról érkezett jövevénynek tekintette. Nyíltan sosem beszélt erről Makszimnak, de célozgatott rá, s tisztelettel, néha hízelkedve beszélt vele. „Te leszel nálunk a Bátyó – mondta neki. – És akkor majd átperdülök...” Hogyan és hová akar „átperdülni”, teljességgel érthetetlen volt, de egyvalami világosan látszott: Zöld nagyon szerette a kockázatos ügyeket, viszont ki nem állta a munkát. Vad, ősemberi kegyetlensége sem tetszett Makszimnak. Ugyanolyan volt, mint az a foltos majom, éppen csak megszelídítve és a páncélos farkasok ellen beidomítva.

– Nem tetszik ez nekem – hajtogatta Memo konokul. – Ez kalandorkodás. Előkészítés, ellenőrzés nélkül... Nem, nem tetszik ez nekem.

Neki, Memo Gramenunak, fedőneve szerint a Halál Patájának soha semmi sem tetszett. Soha semmi sem elégítette ki, és valamitől mindig félt. A múltját nem emlegették, mert kezdetben igen magas rangot töltött be az illegalitásban. Aztán egyszer az elhárítás markába került, és csak a csodának köszönhetően menekült meg – kínzásoktól agyongyötörtén menekítették ki a cellatársai, akik megszervezték a szökésüket. Ezt követően az illegalitás szabályainak megfelelően eltávolították a vezérkarból, bár semmilyen gyanúra nem adott okot. Gel Ketsef mellé nevezték ki helyettesnek, kétszer vett részt tornyok elleni támadásban, személyesen semmisített meg néhány járőrkocsit, felkutatta és saját kezűleg lőtte agyon a Gárda egyik dandárparancsnokát, fanatikusan bátor ember és kiváló géppuskás hírében állt. Már éppen ki akarták nevezni az egyik délnyugati városka csoportvezetőjévé, amikor Gel csoportja lebukott. Patára változatlanul nem gyanakodtak, sőt rábízták az új csoport vezetését, de a jelek szerint folyton érezte magán a ferde pillantásokat, amelyek nem léteztek ugyan, de amelyek okkal érhették volna: az illegalitásban nem kímélték azokat az embereket, akiknek túlságosan nagy a szerencséjük. Hallgatag volt, kötekedő, nagyon jól ismerte a konspiráció tudományát, feltétel nélkül megkövetelte valamennyi, még legjelentéktelenebb szabályának betartását is. Általános témákról soha senkivel sem beszélt, csakis a csoport dolgaival foglalkozott, és elérte, hogy csoportjának meglegyen mindene – fegyvere, élelme, pénze, jó kapcsolati hálózata, sőt motorkerékpárja is. Makszimot nem kedvelte.

Ez érezhető volt, és Makszim nem tudta az okát, de megkérdezni nem akarta: Memo nem az a fajta volt, akivel szívesen beszél az ember őszintén. Talán az lehetett a dolog mögött, hogy egyedül Makszim érezte meg állandó rettegését – a többiekben fel sem merült, hogy a komor Halál Patája, aki oly egyszerűen szóba elegyedik a vezérkar bármelyik képviselőjével, az illegális küzdelem egyik kezdeményezője, terrorista a csontja velejéig, bármitől is félne.

– Nem értem a vezérkar szempontjait – folytatta Memo, undorral szétmázolva a képén egy újabb adag szúnyogriasztót. – Száz éve ismerem ezt a tervet. Már százszor ki akarták próbálni, és százszor elvetették, mert csaknem biztos pusztulással jár. Amíg nincs sugárzás, még van esélyünk sikertelenség esetén eltűnni, és egy másik helyen lecsapni. Itt meg az első sikertelenségnél mindnyájan ott veszünk.

– Nincs egészen igazad – vitatkozott vele Ordi. – Most itt van velünk Mak. Még ha nem is sikerül valami, ki tud menteni minket, sőt talán a tornyot is fel tudja robbantani.

Az asszony lustán cigarettázott, a távolba, a mocsár felé nézve, kimért volt, nyugodt, semmin nem csodálkozott, és készen állt mindenre. Az embereket elbátortalanította, mivel csupán többé-kevésbé alkalmas pusztító gépezetet látott bennük. Ő maga nyitott könyv volt – sem a múltjában, sem a jelenében, sem a jövőjében nem voltak sötét vagy homályos pontok. Értelmiségi családból származott, apja elesett a háborúban, anyja most is tanárként dolgozott a kis Utki faluban, Ordi maga is tanárként dolgozott, amíg el nem űzték az iskolából mint korcsot. Bujkált, megpróbált átszökni Hontiba, a határon találkozott Gellel, aki fegyvert szállított; ő csinált Ordiból terroristát. Az asszony kezdetben tisztán eszmei megfontolásból dolgozott – egy igazságos társadalomért harcolt, amelyben mindenki szabadon azt gondolhat és tehet, amit akar, amire képes. De hét évvel ezelőtt az elhárítás a nyomára bukkant, s túszként elvitte a gyermekét, ezzel akarva rákényszeríteni, hogy feladja magát és a férjét. A vezérkar megtiltotta neki, hogy jelentkezzen, túlságosan sokat tudott. Soha többé nem hallott a gyermekéről, halottnak tekintette, bár titkon nem hitt ebben, és immár hét éve mindenekelőtt a gyűlölet hajtotta. Kezdetben a gyűlölet, azután a megkopott álom az igazságos társadalomról. Férje elvesztését meglepő nyugalommal viselte, bár nagyon szerette. Valószínűleg már jóval a letartóztatásuk előtt hozzászoktatta magát a gondolathoz, hogy a világon senkihez nem szabad túl erősen kötődni.

Olyan volt most, mint Gel a tárgyaláson – élő halott, de nagyon is veszélyes.

– Mak újonc – jelentette ki komoran Memo. – Ki kezeskedik érte, hogy egyedül maradva nem veszíti el a fejét? Nevetséges rá hagyatkozni. Nevetséges elvetni a régi, alaposan kiszámított tervet amiatt, hogy nálunk van az újonc Mak. Már megmondtam, csak megismételhetem: ez kalandorkodás.

– Ugyan hagyd már, főnök! – kérte Zöld. – Ilyen a munkánk. Nekem akár a régi terv, akár az új, egyformán kalandorság. Hogy is lenne másképp? Kockázat nélkül nem megy, és ezekkel a tablettákkal kisebb a kockázat. Azok ott a torony alatt eszüket vesztik, ha tíz órakor rájuk vetjük magunkat. Azok ott tízkor biztosan vodkát isznak, a dalaikat üvöltik, mi meg akkor rájuk rontunk, lehet, hogy a géppisztolyuk meg sem lesz töltve, ők maguk meg részegen henteregnek... Nem, nekem ez tetszik. Igaz, Mak?

– Én is ugyanígy... – csatlakozott Erdész. – Hogyan okoskodom én? Ha egy ilyen terv engem meglep, akkor a gárdistákat még inkább. Jól mondja Zöld, eszüket vesztik... Meg aztán öt perccel kevesebbet is szenvedünk, közben meg Mak egy szempillantás alatt elintézi a tornyot, és minden a legnagyobb rendben lesz... De még milyen jó lesz! – folytatta, mintha új gondolata támadt volna. – Hiszen előttünk még senki nem rombolt le tornyot, csak hencegtek vele, mi leszünk az elsők... És még valami – amíg újra fel nem állítják ezt a tornyot, mennyi időbe telik! Legalább egy hónapig ember módra élhetünk... ezek nélkül a pokoli rohamok nélkül...

– Félek, hogy nem értett meg, Pata – jelentette ki Generális. – A terv nem változik, csak váratlanul támadunk, Madárral megerősítjük a rohamot, és egy kissé megváltoztatjuk a visszavonulás menetét.

– Ha amiatt aggódsz, hogy Maknak nem sikerül mindegyikünket kimentenie – szólalt meg változatlanul lustán Ordi, egyre a mocsárra bámulva –, ne felejtsd el, hogy csak egy valakit kell kivonszolnia, legfeljebb kettőt. Ő pedig erős fiú.

– Igen – mondta Generális az asszonyra nézve. – Ez igaz... Generális szerelmes volt Ordiba. Makszimon kívül ezt senki nem látta, de ő tudta, hogy régi, reménytelen szerelem ez, még Gel életében kezdődött, és most még reménytelenebbé vált, ha ez egyáltalán lehetséges. Generális nem volt tábornok. A háború előtt futószalag mellett dolgozó munkás volt, aztán altiszti iskolába került, tizedesként harcolt, s kapitányként fejezte be a háborút. Jól ismerte Csacsu kapitányt, volt vele némi elszámolnivalója (az egyik ezrednél valamiféle rendbontás volt a háború után), már régóta és eredménytelenül vadászott rá. Tagja volt az illegalitás vezérkarának, de gyakran vett részt gyakorlati műveletekben is, jó harcos, tapasztalt parancsnok volt. Tetszett neki az illegális munka, de arról, mi lesz a győzelem után, nagyon ködös elképzelései voltak. Egyébként nem hitt a győzelemben. Született katonaként könnyen alkalmazkodott bármilyen körülményhez, és sosem tekintett tíz-tizenkét napnál messzebb előre. Saját eszméi nem voltak, egyet-mást a félkarútól vett át, más dolgokat Ketseftől, volt, amit a vezérkarnál sugalltak neki, de tudásának alapját az adta, amit az altiszti iskolán sulykoltak bele. Ezért, ha elméleti fejtegetésekről volt szó, az elméletek furcsa keverékét adta elő: a gazdagok hatalmát meg kell dönteni (ez Vadkantól származott, aki a jelek szerint valami szocialista- vagy kommunistaféle volt), az állam élére mérnököket, technokratákat kell állítani (ez Ketseftől eredt), a városokat le kell rombolni, a természettel kell együtt élni (ezt valamelyik bukolikus lelkületű vezérkari gondolkodótól hallotta), és mindez a rangban fölötte álló parancsnokok utasításainak maradéktalan végrehajtása útján érhető el, minél kevesebb fecsegéssel elvont témákról. Makszim kétszer összeszólalkozott vele. Teljességgel érthetetlennek találta, miért kell lerombolni a tornyokat, feláldozva közben bátor társaikat, időt, eszközt, pénzt pazarolni rá, mikor tíz-húsz napon belül úgyis helyreállítják a tornyot, és minden marad a régiben azzal az apró különbséggel, hogy a környékbeli falvak lakossága a saját szemével győződhet meg arról, milyen gonoszak ezek a korcsok. Generális nem volt képes értelmesen elmagyarázni Makszimnak, miben rejlik a diverzánstevékenység értelme. Vagy titkolt valamit, vagy maga sem értette, miért van erre szükség, de minden alkalommal ugyanazt ismételgette: a parancsot nem értelmezni kell, a tornyok elleni minden támadás csapás az ellenségre, nem szabad visszatartani az embereket az aktív cselekvéstől, különben lelohad bennük a gyűlölet, az életük pedig végképp céltalanná válik...” A központot kell megkeresni! – hajtogatta Makszim. – Egyenesen a központra kell csapást mérni teljes erőből és egyszerre! Miféle figurák ülnek ott nálatok a vezérkarban, ha ezt az egyszerű dolgot nem képesek megérteni?” „A vezérkar tudja, mit csinál – jelentette ki nyomatékosan Generális állát felvetve, szemöldökét felvonva. – A mi helyzetünkben a fegyelem mindennél előbbre való, csak semmi parasztos önkényeskedés. Mak, mindennek megvan a maga ideje, meglesz majd az a te központod is, ha megéred...”

Egyébként tisztelettel bánt Makszimmal, és szívesen igénybe vette szolgáltatásait, ha Erdész pincéjében érte a sugárcsapás...

– Én akkor is ellenzem – fújta a magáét Memo. – És ha tüzelnek ránk? Ha nem tudunk mindent megcsinálni öt perc alatt, mert hatra lenne szükség? Ostoba terv. Mindig is az volt.

– Először használunk időzített tölteteket – mondta Generális, nagy nehezen elfordítva pillantását Ordiról. – Ha a korábbi gyújtózsinóros robbantási módszert alkalmazzuk, a művelet sorsa átlag három-négy percen belül dől el. Ha váratlanul ütünk rajtuk, marad még egy vagy két tartalék percünk.

– Két perc hosszú idő – vélte Erdész. – Két perc alatt puszta kézzel elintézem mindet. Csak oda tudjunk futni.

– Csak oda tudjunk futni... i-igen... – húzta el a szót vészjóslóan Zöld. – Igaz, Mak?

– Te semmit nem akarsz mondani, Mak? – kérdezte Generális.

– Én már elmondtam – felelte Makszim. – Az új terv jobb a réginél, de még így is rossz. Engedjétek meg, hogy én csináljam az egészet egyedül! Kockáztassatok!

– Erről szó sem lehet! – csattant fel Generális. – Elég legyen! Értelmes észrevételed nincs?

– Nincs. – Makszim már sajnálta, hogy ismét szóba hozta ezt a témát.

– Honnan vannak ezek a tabletták? – kérdezte hirtelen Memo.

– Ezek régi tabletták – felelte Generális. – Maknak sikerült egy kicsit feljavítani őket.

– Á, Maknak... Szóval az ő ötlete?

Pata olyan hangsúllyal mondta ezt, hogy mindenki kellemetlenül kezdte érezni magát. A szavait úgy is lehetett értelmezni: újonc, ráadásul nem is igazán a mi emberünk, ráadásul odaátról jött, nem bűzlik itt valami csapda? Volt már ilyenre példa...

– Nem – felelte élesen Generális. – A vezérkar ötlete. És szíveskedj engedelmeskedni, Pata.

– Engedelmeskedem – vont vállat Memo. – Ellenzem, de engedelmeskedem. Mi mást tehetnék...

Makszim szomorúan nézte őket. Ott ültek előtte, nagyon különbözőek voltak – megszokott körülmények között valószínűleg eszükbe sem jutott volna, hogy összejöjjenek: egy volt farmer, egy volt bűnöző, egy volt tanárnő... Csak egyetlen dolog volt közös bennük: a társadalom ellenségének nyilvánították mindannyiukat, valamilyen idióta ok miatt mindenki gyűlölte őket, és az egész hatalmas állami elnyomó apparátus ellenük fordult. Aminek elkövetésére készültek, értelmetlen volt; eltelik néhány óra, és többségük halott lesz, de a világon semmi nem változik, az életben maradottak számára is marad minden a régiben – legjobb esetben vagy tíz napra megszabadulnak a pokoli fájdalomtól, ám megsebesülnek, menekülniük kell, kutyákkal üldözik majd őket, bűzös odúkban kell meglapulniuk, azután kezdődik minden elölről. Ostobaság együttműködni velük, de elhagyni őket aljasság lenne, így kénytelen volt az ostobaságot választani. De az is lehetséges, hogy ebben a világban nem is lehet másképp, és ha tenni akarsz valamit, ostobaságokba kell belemenned, értelmetlen vérontásba, talán még az aljasságba is. Szánalmas ember... ostoba ember... aljas ember... De mi mást lehetne várni az embertől ebben a szánalmas, ostoba, aljas világban? Csak észben kell tartani, hogy ez az ostobaság a gyengeség következménye, a gyengeség pedig a tudatlanságé, a helyes út tudásának hiányáé... hiszen az lehetetlen, hogy a sok ezernyi út között ne legyen egy helyes! Egy úton már végigmentem, gondolta Makszim, az nem a helyes út volt. Most végig kell mennem ezen, bár már most látszik, hogy ez sem az igazi. És lehet, hogy még sokszor kell helytelen utakon járnom, zsákutcába jutnom. És ki előtt mentegetem magam? – gondolta. És miért? Ezek az emberek tetszenek nekem, segíteni tudok nekik, és ez minden, amit jelenleg tudnom kell...

– Most szétoszlunk – jelentette ki Generális. – Pata Erdésszel megy, Mak Zölddel, én Madárral. Találkozó huszonegy óra nulla-nullakor a határkőnél, csak az erdőben szabad haladni, az utakat elkerülve. A párok maradjanak együtt, mindenki felel mindenkiért! Menjetek! Elsőként Memo és Erdész indul. – Összeszedte a csikkeket egy papírlapba, összetekerte és zsebre vágta.

Erdész megdörzsölte a térdét.

– Fájnak a csontjaim – közölte. – Eső lesz. Ez jó, sötét lesz az éjjel...

11

Az erdei tisztástól a drótakadályig kúszniuk kellett. Zöld kúszott elöl, a rudat vonszolva az időzített töltettel, közben alig hallhatóan szidta a kezébe akaszkodó tüskéket. Makszim a mágneses aknákkal teli zsákot cipelve mögötte kúszott. Az eget felhők borították, szemerkélt az eső. A fű nedves volt, már az első percben bőrig áztak mind a ketten. Az esőtől semmit nem lehetett látni, Zöld az iránytű segítségével haladt, egyszer sem térve el az iránytól – tapasztalt ember ez a Zöld. Azután éles rozsdaszag csapta meg az orrukat, és Makszim megpillantott három sor drótot, azon túl a torony bonyolult rácsos tömegét, fejét felemelve pedig a torony aljánál meglátott egy alacsony, szögletes körvonalú építményt. Ez volt az oldalvédmű, három gárdista ült benne géppuskával. Az eső neszezésén át hallani lehetett kivehetetlen hangjukat, azután valamelyikük gyufát gyújtott, és a gyenge sárga fény kirajzolta a hosszúkás lőrést.

Zöld suttogva szentségelt, bedugta a rudat a drótok alá. „Kész – suttogta. – Mássz odébb!” Vagy tízlépésnyit visszakúsztak, vártak. Zöld, markában szorongatva a detonátor zsinórját, órája világító mutatóját leste. Egész testében reszketett, Makszim hallotta fogai kocogását, nehéz lélegzetvételét. Makszim is reszketett. Kezét bedugta a zsákba, megérintette az aknákat, érdesek és hidegek voltak. Egyre jobban esett, zaja most elnyomott minden hangot. Zöld föltápászkodott, négykézlábra állt. Egyfolytában mormolt valamit, vagy imádkozott, vagy káromkodott. „Na, rohadékok!” – kiáltott fel, és jobb kezével hirtelen mozdulatot tett. A gyutacs csattanó, sistergő hangot adott, elöl vörös lángoszlop tört föl a föld alól, távolabb balról hatalmas lángnyelv csapott fel fülsüketítő dörrenéssel, forró, nedves göröngyök, izzó fűcsomók, izzó fémdarabok záporoztak.

Zöld előrelendült, idegen hangon ordított, és hirtelen olyan világos lett, mint nappal, sőt világosabb, vakító fény áradt szét. Makszim hunyorgott, bensőjében hidegséget érzett, fején átvillant a gondolat: „Minden elveszett.” De nem hallatszottak lövések, továbbra is csönd honolt, a sistergésen és zizegésen kívül semmit sem lehetett hallani.

Amikor Makszim kinyitotta a szemét, a vakító fényen keresztül meglátta a szürke védművet, egy széles nyílást a drótakadályban, embereket, nagyon kicsiket és magányosakat a torony körüli hatalmas, üres téren – teljes erőből rohantak a védmű felé, szótlanul, hangtalanul; megbotlottak, elestek, újra felpattantak, s futásnak eredtek. Azután panaszos nyögés hangzott fel, és Makszim meglátta Zöldet, aki nem rohant sehová, imbolyogva ült a földön rögtön a drótakadályon túl, kezével átfogva a fejét. Makszim odafutott hozzá, elhúzta a kezét az arcáról, és megpillantotta kifordult szemét, a nyálbuborékokat az ajkán; de lövések még mindig nem hangzottak föl. Már egy egész örökkévalóság telt el, s a védmű hallgatott, ám hirtelen felharsant az ismerős harci induló.

Makszim hanyatt fektette ezt a könnyelmű alakot, egyik kezével a zsebében kotorászott, örülve annak, hogy Generális olyan bizalmatlan, és biztos, ami biztos, Makszimnak is adott fájdalomcsillapító tablettákat. Szétfeszítette Zöld görcsösen összezárt ajkait, a tablettákat mélyen lenyomta hörgő fekete torkába. Majd felkapta Zöld géppisztolyát, és megfordult, azt keresve, honnan jön a fény, miért van ekkora fény, nem lenne szabad ilyen világosságnak lennie... Lövések még mindig nem hallatszottak, a magányos emberek még mindig futottak, egyikük már egészen közel volt a védműhöz, a másik kissé lemaradt, a harmadik, aki jobbról futott, hirtelen nagy lendülettel elesett, átbukfencezett a fején. „Ha harcba vonulnak hadoszlopaik...” – bőgték a védműben; a fény felülről jött, jó tíz méteres magasságból, valószínűleg a toronyról, amelyet így nem lehetett jól látni. Öt vagy hat vakító kékesfehér korong, Makszim rájuk irányította a géppisztolyt, megnyomta az elsütő billentyűt, de a házilag barkácsolt, kicsi, kényelmetlen és szokatlan géppisztoly megugrott a kezében. Mintegy válaszul vörös lobbanások tűntek fel a védmű lőrésében; Makszim kezéből hirtelen kitépték a géppisztolyt, pedig még egyik vakító korongot sem sikerült eltalálnia, amikor Zöld elragadta tőle a fegyvert, előrerohant, de rögtön el is esett, elbotolva a sima földön...

Makszim akkor lehasalt, visszakúszott a zsákjához. Mögötte sebesen kelepeltek a géppisztolyok, zengve, félelmetesen bömbölt a géppuska, és ekkor – végre! – robbant egy gránát, utána még egy, majd egyszerre még kettő, a géppuska elhallgatott, csak a géppisztolyok káráltak, újabb robbanások hangzottak, valaki felvisított nem is emberi hangon, majd csönd lett. Makszim felkapta a zsákot, és futásnak eredt.

A védmű fölött füstoszlop gomolygott, égés és puskapor szaga terjengett, köröskörül minden fényben úszott és üres volt, csak egy fekete emberalak támolygott görnyedten közvetlenül a védmű mellett a falnak támaszkodva; elérte a lőrést, bedobott rajta valamit, és összeesett. A lőrést vörös fény árasztotta el, csattanás hallatszott, majd megint minden elcsöndesedett...

Makszim megbotlott, majdnem elesett. Néhány lépéssel odébb megint megbotlott, és ekkor vette észre, hogy a földből karók állnak ki, vaskos, rövid karók, eldugva a fűben... Hát így vagyunk... Így megy ez itt... Ha Generális elengedett volna egyedül, rögtön felnyársaltam volna mind a két lábamat, és most itt hevernék eszméletlenül ezeken az undorító, alattomos karókon... nagyképű... kétbalkezes... A torony már egészen közel volt. A lába alá nézve futott, egyedül volt, nem akart a többiekre gondolni.

Odaért a hatalmas vasmancshoz, ledobta a zsákot.

Nagyon szerette volna azonnal feltapasztani a súlyos, érdes lepényt a vizes vasra, de ott volt még a védmű... A vasajtó nyitva állt, lusta lángnyelvek csaptak ki rajta, a lépcsőfokokon egy gárdista feküdt – itt minden elvégeztetett. Makszim megkerülte a védművet, rátalált Generálisra, aki a betonfalnak dőlve ült, szemében nem volt értelem, és Makszim megértette, hogy elmúlt a tabletták hatása. Körülnézett, a karjába kapta Generálist, s távolabb vitte a toronytól. Úgy húszlépésnyire gránáttal a kezében hevert Ordi, arccal lefelé feküdt a fűben, de Makszim nyomban megértette, hogy az asszony halott. Tovább kutatott, megtalálta a szintén halott Erdészt. Zöldet is megölték, nem volt senki, akire rábízhatta volna az élő Generálist.

Ment a mezőn, sokszoros fekete árnyékot vetve, megbénítva ennyi haláltól, bár egy perce még azt gondolta, felkészült rá, türelmetlenül visszasietett volna a toronyhoz, hogy felrobbantsa, hogy befejezze, amit együtt kezdtek el, de előbb meg kellett néznie, mi van Patával; végül közvetlenül a drótakadálynál bukkant rá. Megsebesült, valószínűleg megpróbált kikúszni az akadályhoz, de eszméletlenül összeesett. Makszim melléfektette Generálist, és visszafutott a toronyhoz. Furcsa volt arra gondolnia, hogy most már nyugodtan, semmitől sem tartva teheti meg ezt a szerencsétlen kétszáz métert.

Nekilátott, hogy fölhelyezze az aknákat a támpillérekre, a biztonság kedvéért mindegyikre kettőt-kettőt; sietett, ideje volt, de Generális is, Memo is vérzett, és valahol az országúton már száguldottak a gárdistákkal teli teherautók. Guyt is riadóztatták, és most ott zötykölődik a macskaköveken Pandi mellett, a környező falvakban már felriadtak az emberek – a férfiak puskát és fejszét ragadtak, a gyerekek sírtak, az asszonyok pedig átkokat szórtak a véres kezű kémekre, akik miatt se éjjel, se nappal nincs nyugtuk. Makszim érezte, hogy a szitáló köd köröskörül megelevenedik, nyugtalankodik, fenyegetővé, veszélyessé válik...

A gyújtás öt percre volt beállítva, sorra mindet működésbe hozta, visszarohant Generálishoz és Memóhoz. Valami zavarta, megállt, körülnézett, és rájött: Ordi. A lába alá nézve, nehogy megbotoljon, futva visszatért hozzá, vállára emelte a könnyű testet, és megint futásnak eredt, megint a lába alá nézve, nehogy megbotoljon – a drótakadályhoz, az északi oldalra rohant, ahol Generális és Memo gyötrődött, de már nem sokáig kellett szenvedniük. Megállt mellettük, s visszafordult a torony felé.

Ebben a pillanatban megvalósult az illegális harcosok értelmetlen álma. Gyors egymásutánban robbantak az aknák, a torony alapzatát füst borította el, majd kialudtak a vakító fények, átláthatatlan sötétségbe borult minden, a sötét robajlott és döngött, a föld dübörögve megremegett, majd megint megrázkódott.

Makszim az órájára nézett. Tíz óra tizenhét perc volt. Szeme hozzászokott a sötétséghez, újra láthatóvá vált a helyéből kifordult drótakadály, a torony. A még mindig lángoló védmű mellett feküdt, a robbantásoktól megtépázott lábait fölmeresztve.

– Ki van itt? – hörögte Generális megmozdulva.

– Én vagyok – felelte Makszim. Lehajolt hozzá. – Mennünk kell. Hol sérült meg? Tud járni?

– Várj! – kérte Generális. – Mi van a toronnyal?

– A torony kész – felelte Makszim. Ordi a vállán feküdt, és nem tudta, hogyan szóljon róla.

– Az nem lehet – emelkedett fel Generális. – Masszaraks! Tényleg? – Elnevette magát és visszafeküdt. – Figyelj, Mak, semmit sem értek... Mennyi az idő?

– Tíz óra húsz perc.

– Tehát igaz... Elintéztük... Remek srác vagy, Mak... Várj, ki ez itt mellettem?

– Pata – mondta Makszim.

– Lélegzik – mondta Generális. – Várj, ki van még életben? Ki az ott nálad?

– Ordi – nyögte ki nagy nehezen Makszim.

Generális néhány másodpercig hallgatott.

– Ordi – ismételte meg bizonytalanul, és megtántorodva felállt. – Ordi – tenyerével megérintette az asszony arcát. Egy darabig hallgattak. Azután rekedten megszólalt Memo:

– Hány óra?

– Tíz huszonkettő – felelte Makszim.

– Hol vagyunk?

– Mennünk kell – ismételte el Makszim.

Generális megfordult, átlépett a drótakadály nyílásán. Erősen tántorgott. Makszim lehajolt, a másik vállára vette a súlyos Memót, és utánaindult. Utolérte Generálist, aki megállt.

– Csak a sebesülteket!

– Elbírom – felelte Makszim.

– Teljesítsd a parancsot! – csattant fel Generális. – Csak a sebesülteket.

Kinyújtotta a karját, a fájdalomtól felnyögve leemelte Ordi testét Makszim válláról. Nem bírta megtartani, rögtön letette a földre.

– Csak a sebesülteket – suttogta különös hangon. – Futás... indulás!

– Hol vagyunk? – kérdezte Memo. – Ki van itt? Hol vagyunk?

– Kapaszkodjon az övembe! – szólt oda Makszim Generálisnak, és futásnak eredt.

Memo felkiáltott, teste elernyedt. Feje és karja tehetetlenül hányódott, lába Makszim hátának verődött. Generális hangosan, rekedten lihegve, övébe kapaszkodva futott mögötte.

Berohantak az erdőbe, arcukba csaptak a nedves faágak. Makszim kitért a szembejövő fák elől, átugrálta a kiálló gyökereket; mindez nehezebb volt, mint gondolta, már nem volt az igazi önmaga, sem az itteni levegő, és egyáltalán semmi nem volt az igazi, minden rossz, fölösleges és értelmetlen volt. Mögöttük letördelt bokrok maradtak, vérnyom, bűz, az utakat már régen lezárták, a kutyák szaggatják a pórázukat, Csacsu kapitány pisztollyal a kezében vezényszavakat ordít, esetlenül rohan az aszfalton, s az árkot átugorva elsőként hatol be az erdőbe. Mögöttük elmaradt az a hülye, lerombolt torony, a megégett gárdisták, három halott társuk, és itt vannak még ketten, sebesülten, félholtan, szinte semmi esélyük... mindez egyetlen torony miatt, egyetlen hülye, értelmetlen, mocskos, rozsdás torony miatt, egyetlen miatt a több tízezer ugyanolyanból... soha többé senkinek nem engedem meg, hogy ilyen ostobaságokat csináljon, azt mondom: nem, láttam én már ilyet... mennyi vér, és mindez egy halom hasznavehetetlen rozsdás vas miatt, egy ostoba fiatal élet a rozsdás vas miatt, egy ostoba öreg élet a szánalmas reménység miatt, hogy legalább néhány napig emberként lehessen élni, egy agyonlőtt szerelem – még csak nem is a vas vagy a reménység miatt... ha egyszerűen csak életben maradni akartok, akkor miért haltok meg ennyire egyszerűen, ennyire olcsón... masszaraks, nem engedem, hogy meghaljanak, élni fognak, megtanulnak élni... micsoda marha vagyok, hogy belementem ebbe, engedtem nekik, hogy belemenjenek...

A vállán tartva Memót és a hónaljánál vonszolva Generálist hanyatt-homlok kirontott a dűlőútra, körülnézett – Kicsi már rohant felé a határkőtől, csuromvizesen, izzadság- és félelemszagot árasztva.

– Csak ennyien? – kérdezte elborzadva, és Makszim hálás volt neki ezért.

Elcipelték a sebesülteket a motorkerékpárig, Memót berakták az oldalkocsiba, Generálist felültették a hátsó ülésre, és Kicsi magához szíjazta. Az erdőben még csönd volt, de Makszim tudta, hogy ez semmit nem jelent.

– Indulj! – mondta. – Ne állj meg, törj át...

– Tudom – felelte Kicsi. – És te?

– Megpróbálom magamra vonni a figyelmüket. Ne izgulj, kijutok.

– Reménytelen dolog – Kicsi szomorúan rátaposott a pedálra, és a motor felberregett. – De a tornyot legalább felrobbantottátok? – kiáltotta.

– Igen – válaszolta Makszim, és Kicsi elrobogott.

Egyedül maradva Makszim néhány pillanatig mozdulatlanul állt, majd visszaindult az erdőbe. Az első útjába akadó tisztáson letépte magáról a kabátját, bedobta a bokrok közé. Azután futva visszatért az útra, egy darabig teljes erőből a város felé rohant, megállt, leakasztotta övéről a gránátokat, szétszórta őket az úton, a másik oldalon átcsörtetett a bokrok között, igyekezve minél több ágat letörni, a bokrok mögött eldobta a zsebkendőjét, és csak ezután rohant át az erdőn, áttérve az egyenletes, könnyű futásra, amellyel tíz vagy tizenöt kilométert kell majd megtennie.

Futott nem gondolva semmire, csak arra figyelve, hogy ne nagyon térjen el a délnyugati iránytól, és nézze meg, hová lép. Kétszer kellett utat kereszteznie, egyszer egy földutat, amely üres volt, egyszer pedig a gyógyfürdőhöz vivő országutat, ahol szintén nem volt senki, de itt hallott először kutyaugatást. Nem tudta megállapítani, miféle kutyák, de a biztonság kedvéért tett egy jókora kitérőt, és másfél óra múlva beért a városi rendező pályaudvar raktárházai közé.

Itt lámpák égtek, panaszosan fütyültek a gőzmozdonyok, emberek nyüzsögtek. Valószínűleg nem tudtak semmit, de már nem lehetett futni – tolvajnak nézhették volna. Lépésben ment tovább, és amikor nehézkesen eldübörgött mellette a város felé egy súlyos teherszerelvény, felugrott az első kínálkozó, homokkal megrakott platóra, lefeküdt, s így utazott egészen a betongyárig. Ott leugrott, lerázta magáról a homokot, de a kezét kissé összekente homokkal és pakurával, majd azon kezdett gondolkozni, mit csináljon.

Átvergődni Erdész házához nem volt semmi értelme, pedig ez volt a környéken az egyetlen titkos találkozóhely. Megpróbálhatna Utki faluban éjszakázni, de ez veszélyes lenne, mert azt a címet ismeri Csacsu kapitány, azonkívül Makszim visszaborzadt a gondolattól, hogy elmenjen most az öreg Illihez, és elmesélje neki lánya halálát. Nem volt hova mennie. Betért egy lerobbant éjszakai munkásbüfébe, virslit evett, sört ivott, a falnak dőlve szundított egy keveset – itt mindenki ugyanolyan szutykos és fáradt volt, mint ő – műszak után az utolsó villamost lekésett munkások. Radáról álmodott, álmában arra gondolt, hogy Guy most biztosan az üldözők közt van, és ez jó. Rada pedig szereti őt, beengedi, hagyja, hogy megmosakodjon, átöltözzön, még meg kell lennie a civil öltönyének, annak, amelyiket Fanktól kapott... reggel pedig elutazik keletre, ahol a másik, általa ismert titkos találkozóhely van... Felébredt, fizetett, és elment.

Nem kellett messzire mennie, az út veszélytelen volt. Az utcákon nem járt senki, már csak a háznál vett észre egy embert, a házmestert. A lépcsőház bejáratánál ült zsámolyán, és aludt. Makszim óvatosan haladt el mellette, felment a lépcsőn, úgy csengetett be, ahogyan mindig szokott. Az ajtó mögött csönd honolt, azután valami megnyikordult, lépések hangzottak, s kinyílt az ajtó. Megpillantotta Radát.

A lány nem kiáltott fel, csak miután elakadt lélegzettel a saját szájára tette tenyerét. Makszim átölelte, magához szorította, megcsókolta a homlokát, úgy érezte, mintha hazatért volna, oda, ahol már régóta és szakadatlanul várták. Becsukta maga mögött az ajtót, és halkan bementek a szobába, ahol Rada nyomban elsírta magát. A szobában minden a régi volt, csak az ő összecsukható ágya tűnt el, a díványon ott ült Guy hálóingben, eszelős tekintettel, kimeredt szemmel nézett Makszimra. Így telt el néhány perc: Makszim és Guy egymást nézték, Rada sírt.

– Masszaraks – szólalt meg végül Guy tanácstalanul. – Élsz? Nem haltál meg...

– Szervusz, barátocskám! – köszönt Makszim. – Kár, hogy itthon vagy. Nem akartalak bajba keverni. Ha szólsz, azonnal elmegyek.

De Rada belecsimpaszkodott a kezébe.

– Se-ho-va! – mondta fojtottan. – Semmiképp! Nem mész sehova... Csak azt próbálja meg... akkor én is...

Guy ledobta magáról a takarót, letette lábát a díványról, odament Makszimhoz. Megérintette a vállát, pakurával összekent kezét, majd saját homlokát megdörzsölve azt is összekente.

– Nem értek semmit – panaszolta. – Te élsz... Honnan kerültél elő? Rada, hagyd abba a bőgést! Nem sebesültél meg? Szörnyen nézel ki... És véres vagy...

– Nem az én vérem.

– Nem értek semmit – ismételgette Guy. – Figyelj, hát te élsz! Rada, melegíts vizet! Ébreszd fel azt a vén csirkefogót, adjon vodkát...

– Halkan – kérte Makszim. – Ne lármázzatok, engem üldöznek!

– Ki? Miért? Micsoda marhaság... Rada, öltöztesd át! Mak, ülj le, ülj le... vagy talán le akarsz feküdni? Hogy történt ez? Miért maradtál életben?

Makszim óvatosan letelepedett a szék szélére, térdére tette a kezét, hogy semmit ne koszoljon össze, kettőjüket nézte, utoljára tekintve rájuk mint barátaira, s még valami kíváncsiságfélét is érezve, mi következik most, belefogott:

– Én most államellenes tettet elkövető bűnöző vagyok.

Épp az imént robbantottam fel egy tornyot.

Nem is csodálkozott, hogy nyomban megértették, azonnal felfogták, milyen toronyról van szó, meg sem kérdezték.

Rada csak összecsapta a kezét, pillantását le sem véve Makszimról, Guy hápogott, két kézzel kotort bele a hajába, és tekintetét elfordítva dühösen kifakadt:

– Hülye. Tehát úgy döntöttél, bosszút állsz... Kin? Eh, te... Pszichopata voltál, az is maradtál... Mint egy kis kölyök... Na jó. Te nem mondtál semmit, mi nem hallottunk semmit. Jól van... Semmit nem akarok tudni. Rada, menj, melegíts vizet! De ne lármázz, ne ébreszd fel az embereket... Vetkőzz le! – förmedt Makszimra. – Koszos vagy, mint egy ördög, a fenébe is...

Makszim felállt, s vetkőzni kezdett. Ledobta vizes, koszos ingét (Guy meglátta a golyók ütötte sebhelyeket, és hangosan lenyelte a nyálát), undorral lehúzta elképesztően mocskos csizmáját és nadrágját. Egész öltözékét fekete foltok borították, és megszabadulva tőle Makszim megkönnyebbült.

– Így már jó – sóhajtott, és újból leült. – Köszönöm, Guy. Nem maradok sokáig, csak reggelig, azután elmegyek...

– Látott a házmester? – kérdezte komoran Guy.

– Aludt.

– Aludt... – kételkedett Guy. – Tudod, ő... Persze lehet, hogy tényleg aludt. Valamikor neki is aludnia kell.

– Miért vagy itthon?

– Kimenőn vagyok.

– Miféle kimenőn? – kérdezte Makszim. – Most alighanem az egész Gárda a városon kívül van...

– Már nem vagyok gárdista – nevetett Guy keserűen. – Kiraktak a Gárdából, Mak. Most csupán a hadseregben vagyok tizedes, bunkókat tanítok arra, melyik a jobb lábuk, és melyik a bal. Ha megtanulták, irány a honti határ, a lövészárok... Így állnak mostanában a dolgaim, Mak.

– Miattam? – kérdezte halkan Makszim.

– Hogy is mondjam... végül is igen.

Egymásra néztek, és Guy elfordította a tekintetét. Hirtelen az jutott Makszim eszébe, ha Guy most feladná őt, valószínűleg visszatérhetne a Gárdába és esti tiszti iskolájába, még arra is gondolt, hogy jó két hónappal ezelőtt ilyesmi fel sem merülhetett volna benne. Kellemetlenül érezte magát, szeretett volna azonnal, haladéktalanul elmenni, de ekkor visszajött Rada, és a fürdőszobába küldte. Amíg mosakodott, a lány ételt készített, teát főzött, Guy pedig az előbbi helyén ült, bánatos arcát öklére támasztva. Nem kérdezett semmit – alighanem attól félt, valami szörnyűt hallana, olyasmit, ami áttöri utolsó védelmi vonalát, elvágja az utolsó szálakat is, amelyek még Makszimhoz fűzik. Rada sem kérdezett semmit – alighanem eszébe sem jutott, le nem vette róla a pillantását, el nem engedte a kezét, időnként felzokogott – attól félt, hogy megint eltűnik a szeretett ember. Eltűnik, és soha többé nem kerül elő. És akkor Makszim – már nem volt sok ideje – félretolta a félig kiürített csészét, és maga kezdett mesélni.

Arról, hogyan segített neki egy hazaáruló nő anyja, hogyan találkozott a korcsokkal, kik is valójában ezek a korcsok, miért korcsok, és mik is azok a tornyok, miféle sátáni, undorító ötlet szülöttei. Arról, mi történt aznap éjjel, hogyan rohantak az emberek a géppuska torkába, haltak meg egymás után, hogyan omlott össze a vizes vasnak az az undorító tömege, hogyan vitte a halott asszonyt, akitől elvették a gyermekét és megölték a férjét...

Rada mohón hallgatta, végül még Guy érdeklődése is feltámadt, még kérdéseket is tett fel, rosszindulatú, gonosz kérdéseket, ostoba és kegyetlen kérdéseket, és Makszim megértette, hogy Guy semmit nem hisz el, hogy tudata elutasítja a gondolatot is, hogy az Ismeretlen Atyák alattomosak lehetnek, nem fogadja be, mint a zsír a vizet, hogy hallgatnia is szenvedés, és erővel fogja vissza magát, hogy félbe ne szakítsa Makszimot. Amikor Makszim befejezte a történetet, komisz nevetéssel ennyit mondott:

– Téged aztán alaposan az ujjuk köré csavartak!

Makszim Radára nézett, de a lány elfordította tekintetét, beharapta az ajkát, majd határozatlanul megszólalt:

– Nem tudom... Persze lehet, hogy volt egy ilyen torony... Hiszen még a városi vezetésben is akadhatnak gazemberek... az Atyák meg egyszerűen nem tudják... nem jelentik nekik, ők meg nem tudják... Értsd meg, Mak, egyszerűen nem lehetséges, amit mesélsz. Hiszen azok a tornyok a ballisztikus védelemre vannak...

Halk, csitítgató hangon beszélt, nyilvánvalóan nem akarta megbántani, könyörögve nézett a szemébe, a vállát simogatta, Guy pedig hirtelen feldühödött, és azt kezdte magyarázni, micsoda ostobaság, hogy Makszim képtelen felfogni, hány ilyen torony áll országszerte, hány ilyen épül évente, sőt naponta, hogy nyilván mégsem költi a mi szegény államunk a számlálatlan milliárdokat csak arra, hogy naponta kétszer kellemetlenséget okozzanak a korcsok nyomorúságos kis csoportjának, hiszen azok csak nullát tesznek ki a nép óceánjában... ”Csak a védelemre mennyi pénz megy el” – tette hozzá kis szünet után.

– Gondoltam erre – felelte Makszim. – Valószínűleg tényleg nem ilyen egyszerű ez az egész. De mindennek semmi köze a hontik pénzéhez... meg azután magam is láttam: ahogy összeomlott a torony, mindannyian jobban lettek. Ami meg a ballisztikus védelmet illeti... Értsd meg, Guy, ahhoz, hogy a légvédelmet szolgálja, túl sok a torony! Hogy lefedjék a légteret, sokkal kevesebbre van szükség... Meg aztán minek a ballisztikus védelem a déli határon? Talán a vad korcsoknak vannak ballisztikus eszközeik?

– Akad ott sok minden – mondta Guy komiszul. – Nem tudsz te semmit, viszont mindent elhiszel... Bocsáss meg, Mak, de ha nem te lennél... Mind túlságosan hiszékenyek vagyunk – tette hozzá keserűen.

Makszim nem akart tovább vitatkozni, sőt egyáltalán erről a témáról beszélni. Faggatni kezdte őket, hogyan folyik az életük, hol dolgozik Rada, miért nem ment tanulni, hogy van a bácsi, a szomszédok... Rada felélénkült, mesélni kezdett, azután észbe kapott, összeszedte a piszkos edényt, kiment a konyhába. Guy két kézzel sebesen vakarózni kezdett, a sötét ablakra sandított, azután elszánta magát, és komoly férfibeszélgetést kezdeményezett.

– Szeretünk téged. Én is szeretlek, Rada is szeret, pedig nyughatatlan ember vagy, és miattad valahogy nem jól alakultak a dolgaink. De hát mi a lényeg: Rada nem csak úgy egyszerűen szeret, nem úgy, érted... hogy is mondjam... de hát érted... szóval tetszel neki, és azóta egyfolytában sír, az első héten még bele is betegedett. Rendes lány, házias, sokan forgolódnak körülötte, nem is csoda. Nem tudom, te hogy tekintesz rá, de javasolok neked valamit. Hagyd ezt a sok hülyeséget, nem neked való, nem a te eszednek való ez az ügy, csak összezavarnak, magad is belepusztulsz, sok ártatlan ember életét tönkreteszed, nem jó ez senkinek. Menj vissza a hegyeid közé, keresd meg a sajátjaidat, ha az eszed nem is emlékszik, a szíved megsúgja majd, hol van a hazád... ott senki nem keres majd, megállapodsz, megteremted az új életedet, akkor gyere vissza, vidd magaddal Radát, és jól fogtok élni. Lehet, hogy addigra már végzünk a hontikkal, végre beköszönt a béke, és ember módra élhetünk...

Makszim hallgatta, és arra gondolt, ha valóban hegylakó lenne, valószínűleg így is tenne: visszatérne a hazájába, csöndben eléldegélne fiatal feleségével, elfelejtené mindezt a borzalmat, bonyodalmat... nem, nem felejtené el, megszervezné a védelmet úgy, hogy az Atyák hivatalnokai az orrukat sem dughatnák oda, és ha a gárdisták jelennének ott meg, hát utolsó leheletéig harcolna az otthona küszöbén... Csakhogy nem vagyok hegylakó. Nincs mit keresnem a hegyek között, itt van dolgom, nem áll szándékomban eltűrni azt, ami itt van. Rada? Nos hát, Rada... ha valóban szeret, megérti, meg kell értenie... Nem akarok most erre gondolni, nem akarok szeretni, ez most nem a szerelem ideje...

Elgondolkodott, és nem érzékelte rögtön, hogy a házban valami megváltozott. Valaki járkált a folyosón, valaki suttogott a falon túl, hirtelen mozgolódás támadt a folyosón, Rada kétségbeesetten felkiáltott: „Mak!”, de rögtön el is hallgatott, mintha betapasztották volna a száját. Makszim felugrott, az ablakhoz rohant, de az ajtó már feltárult, Rada a küszöbön termett, az arca teljesen vértelen volt. A gárdakaszárnya ismerős szaga érződött, már rejtőzködés nélkül feldübörögtek a vasalt csizmák, Radát visszalökték a szobába, nyomában fekete kezeslábasba öltözött emberek özönlöttek be. A dühtől eltorzult arcú Pandi Makszimra szegezte géppisztolyát, és a mint mindig, most is ravasz, most is okos Csacsu kapitány Rada mellett állt, pisztolya csövét a lány oldalába nyomva.

– Ne mozdulj! – ordította. – Ha megmozdulsz, lelövöm!

Makszim mozdulatlanná dermedt, nem tehetett semmit, legalább két tized, talán csak másfél tized másodpercre lett volna szüksége, de ennek a gyilkosnak egy is elég.

– Kezeket előre! – kiáltotta a kapitány. – Tizedes, a bilincset! Kettős bilincset! Mozogj már, masszaraks!

Pandi, akit Makszim a foglalkozáson nemegyszer átdobott a feje fölött, nagyon óvatosan közelítette meg, övéről lekapcsolva a súlyos láncot. Arcán gondterheltséggel váltakozott a düh.

– Vigyázz! – figyelmeztette Makszimot. – Ha próbálkozol, a kapitány úr rögtön elintézi... azt... a szeretődet...

Makszim csuklójára csatolta az acél karpántokat, majd leguggolva a lábát is megbilincselte. Makszim gondolatban elnevette magát. Tudta, mit fog csinálni. De alábecsülte a kapitányt. A kapitány nem engedte el Radát. Valamennyien együtt mentek le a lépcsőn, együtt ültek fel a teherautóra, és a kapitány egyetlen másodpercre sem engedte le a pisztolyt. Majd fellökték a teherautóra a megbilincselt Guyt is. Még messzi volt a hajnal, egyre szemerkélt az eső, az elmosódó fények alig világították meg a nedves utcát. A padokon dübörögve helyezkedtek el a gárdisták, a hatalmas, nedves kutyák hangtalanul rángatták pórázukat, és mert visszafogták őket, idegesen, vicsorogva ásítoztak. A lépcsőházban pedig, a kapufélfának dőlve, kezét hasán összefűzve állt a házmester. Szundított.

12

Az államügyész hátradőlt karosszékében, bekapott néhány szárított bogyót, megrágta és egy korty gyógyvízzel lenyelte őket. Lehunyta szemét, ujjaival megnyomkodta fáradt szemgolyóit, hallgatózott. Köröskörül több száz méteren minden rendben volt. A Justitia Palota épülete üres volt, az ablakokon egyhangúan dobolt az éjszakai eső, nem hallatszott szirénázás vagy fékcsikorgás, nem kopogtak, nem zúgtak a liftek. Nem volt senki, csupán a titkárságon, a magas ajtó mögött lapult, mint az egér, a parancsokra várva az éjszakai referens. Az ügyész kinyitotta a szemét, az elúszó színes foltokon keresztül a látogatók székére nézett, amely külön megrendelésre készült. A széket magával kell vinnie.

És az asztalt is, már megszoktam... Alighanem sajnálok majd elmenni innen, tíz év alatt megmelegedtem ezen a jó kis helyen... De miért kell elmennem? Fura szerzet az ember: ha előtte van egy lépcső, okvetlenül fel kell másznia a legtetejére. Legfelül pedig hideg van, az egészségre rendkívül ártalmas módon huzatos, a zuhanás onnan halálos, a lépcsőfokok síkosak, veszedelmesek, és te ezt pontosan tudod, mégis mászol, kapaszkodsz, kilóg a nyelved. A körülmények ellenére mászol, minden tanács ellenére mászol, az ellenségeid minden igyekezete ellenére mászol, a saját ösztöneid, a józan ész, az előérzeteid ellenére mászol, mászol, mászol... Aki nem kapaszkodik fölfelé, az lezuhan, ez biztos. De aki fölfelé kapaszkodik, az is lezuhan...

A belső telefon csöngése szakította félbe gondolatait. Felvette a kagylót, undorral fintorogva szólt bele:

– Miről van szó? Nem érek rá.

– Excellenciás úr – susogta a referens –, egy bizonyos illető telefonál a szürke vonalon, aki Vándornak nevezi magát, és ragaszkodik hozzá, hogy önnel beszélhessen...

– Vándor? – élénkült fel az ügyész – Kapcsolja!

Kattanás hallatszott, a referens a kagylóba susogott:

„Őexcellenciája hallgatja önt.” Újabb kattanás, és megszólalt az ismerős hang keményen, pandeai nyelven:

– Okos? Szervusz. Nagyon elfoglalt vagy?

– Ha rólad van szó, ráérek.

– Beszélnem kell veled!

– Mikor?

– Ha lehet, most.

– Állok rendelkezésedre – mondta az ügyész. – Gyere!

– Tíz-tizenöt perc múlva ott vagyok. Várj meg!

Az ügyész letette a kagylót, egy darabig mozdulatlanul ült, alsó ajkát csipkedve. Felbukkantál, galambocskám, gondolta. És megint mint a hideg zuhany. Masszaraks, mennyi pénzt öltem ebbe az emberbe, valószínűleg többet, mint az összes többibe együttvéve, és csak ugyanazt tudom, mint külön-külön a többiek. Veszélyes figura. Kiszámíthatatlan. Elrontotta a hangulatomat... Az ügyész dühösen nézett az asztalán szétpakolt iratokra, hanyagul összekotorta őket egy halomba, és bedugta az íróasztalába. Mikor is volt itt utoljára? Igen, két hónapja. Mint mindig. Eltűnt, nem tudni, hová, két hónapig semmi hír róla, aztán tessék, előugrik, mint krampusz a dobozból... Nem, csinálni kell valamit ezzel a krampusszal, nem lehet így dolgozni... Na jó, vajon mit akarhat tőlem? Tulajdonképpen mi történt ez alatt a két hónap alatt? Ügyest felfalták... Ez őt aligha érdekli. Megvetette Ügyest. Egyébként mindenkit megvet... Az ő hivatalában nem volt semmi, na meg ilyen semmiség miatt nem jönne hozzám – elmenne egyenesen Papához vagy Első Apóshoz... Talán kiszagolt valami érdekeset, és most szövetséget ajánl? Adja isten, adja isten... csakhogy én az ő helyében senkivel nem kötnék szövetséget... Talán valami bírósági ügy? Nem, miféle ügy lehetne... Á, fölösleges találgatni, inkább tegyük meg a szükséges intézkedéseket!

Kihúzott egy titkos fiókot, bekapcsolta az összes hangrögzítőt és rejtett kamerát. Ezt a jelenetet megőrizzük az utókor számára. Na, hol vagy, Vándor? Az izgalomtól kiverte a verejték, reszketett; bekapott néhány bogyót, hogy megnyugodjon, összerágta, lehunyta a szemét, számolni kezdett. Hétszázig jutott, mikor kinyílt az ajtó, és a referenst félretolva belépett ez a langaléta, hidegfejű bohóc, az Atyák reménysége, a rettegett és istenített, akinek sorsa minden másodpercben egy hajszálon függ, de sosem zuhan le, cingár, görnyedt, szeme zöld és kerek, füle nagy és elálló, örökös idétlen, térdig érő kabátjában, kopasz, mint egy hátsó fertály, csodatévő, a dolgok irányítója, milliárdok elherdálója... Az ügyész felállt a köszöntésére. Ezzel az emberrel nem kellett alakoskodni, udvariaskodva beszélni.

– Szervusz, Vándor! Dicsekedni jöttél?

– Mivel? – kérdezte a Vándor, és belevetette magát a közismert székbe, alaposan beverve térdeit. – Masszaraks! Mindig megfeledkezem erről a pokoli szerkezetről. Mikor hagysz már fel azzal, hogy gúnyt űzz a látogatóidból?

– A látogató érezze csak kényelmetlenül magát – oktatta ki az ügyész. – A látogató legyen nevetséges, különben mi örömöm telne benne?

– Igen, tudom, jó kedélyű ember vagy. Csak éppen nem túl igényes a humorod... Mellesleg leülhetsz...

Az ügyész ekkor vette észre, hogy még mindig áll. Mint mindig, Vándor most is gyorsan egyenlített. Az ügyész kényelmesen elhelyezkedett, kortyolt a gyógylöttyből.

– Nos?

Vándor rögtön a tárgyra tért.

– A markodban van egy ember, akire szükségem van. Egy bizonyos Mak Szim. Átnevelésre ítélted, emlékszel?

– Nem – felelte az ügyész őszintén. Kissé csalódott volt. – És mikor ítéltem el? Milyen ügyben?

– Nemrégiben. Egy torony felrobbantása miatt.

– Á, emlékszem... Na és?

– Ennyi. Szükségem van rá.

– Várj! – mondta az ügyész bosszúsan. – A pert nem én folytattam le, nem emlékezhetem minden elítéltre.

– Azt hittem, mind a te embered volt.

– Csak az egyik volt az enyém, a többiek igaziak... Hogy mondtad, mi a neve?

– Mak Szim.

– Mak Szim – ismételte meg az ügyész. – Á, az a hegyvidéki kém... Emlékszem. Valami fura história történt vele – agyonlőtték, és nem sikerült...

– Igen, azt hiszem...

– Rendkívüli erejű fickó... Igen, jelentettek nekem valamit... És miért kell neked?

– Ez egy mutáns – mondta Vándor. – Nagyon érdekesek a mentogramjai, szükségem van rá a munkámhoz.

– Felboncolod?

– Lehet. Az embereim már régen kiszúrták, még amikor a Különleges Stúdióban használták, de azután meglépett...

Az ügyész, igencsak csalódottan, telitömte a száját bogyókkal.

– Jól van – rágcsált bágyadtan. – Na és hogy állnak az ügyeid?

– Mint mindig, remekül – felelte Vándor. – Hallom, a tieid is. Csak feltornáztad magad Cibáló alá. Gratulálok... Szóval mikor kapom meg ezt az én Makomat?

– Majd holnap sürgönyözök, úgy öt-hét nap múlva idehozzák.

– Csak nem ingyen? – kérdezte Vándor.

– Szívesség – vágta rá az ügyész. – Miért, mit tudsz ajánlani?

– A legelső védőpajzsot.

Az ügyész elnevette magát.

– És ráadásnak a Világ Fényét. Egyébként ne felejtsd: nekem nem az első pajzs kell. Nekem az egyetlen kell... Egyébként igaz, hogy megbízták a bandádat a célzott hatású sugárzó berendezés kidolgozásával?

– Lehetséges.

– Figyelj, mi az ördögnek kell ez nekünk? Nincs még elég bajunk? Nem tudnád elsikkasztani ezt a munkát?

Vándor kivillantotta fogait.

– Félsz, Okos? – kérdezte.

– Félek. Miért, te nem félsz? Vagy talán azt képzeled, hogy Második Após örökké szeretni fog? Hiszen ő kész téged a saját sugárzóddal... Olyan világos ez, mint a kétszer kettő...

Vándor megint kivicsorította a fogát.

– Meggyőztél. Megállapodtunk... – Felállt. – Most Papához megyek. Üzensz neki valamit?

– Papa haragszik rám – jegyezte meg az ügyész. – Ez pokolian kínos nekem...

– Jó. Megmondom neki.

– Félre a tréfával! De ha szólnál egy szót...

– Te vagy a mi okosunk – szólalt meg Vándor a Papa hangján. – Megpróbálom.

– A bírósági eljárással legalább elégedett?

– Honnan tudjam? Csak most érkeztem.

– Hát tudd meg... Ami meg ezt a te... hogy is nevezted? Mondd csak, felírom!

– Mak Szim.

– Így... Róla majd holnap...

– Jó egészséget! – búcsúzott Vándor, és távozott.

Az ügyész komoran nézett utána. Igen, legfeljebb irigyelni lehet. Az a helyzet, hogy egyedül ettől az embertől függ a védelme. Késő bánat, de talán érdemes lett volna közelebb kerülni hozzá? De hogyan? Semmire nincs szüksége, így is ő a legfontosabb, mindannyian tőle függünk, hozzá imádkozunk... Ej, torkon ragadni egy ilyen embert – az lenne csak remek! Legalább akarna valamit! Ő meg, tessék, egy átnevelendőt akar, micsoda kincs... nézzék csak, holmi mentogramok érdeklik... Egyébként ez az átnevelendő hegylakó, Papa meg az utóbbi időben valahogy gyakran beszél a hegylakókról... Talán érdemes lenne foglalkozni vele... hogy alakul ott a háború, a Papa, az meg a Papa... Masszaraks, ma már úgysem lehet dolgozni... Beleszólt a mikrofonba:

– Koh, van valamije Szim elítéltről? – Hirtelen eszébe jutott. – Ha jól emlékszem, összeállított róla valamilyen összesítést.

– Igen, excellenciás uram – susogta a referens. – Volt szerencsém felhívni a figyelmét...

– Hozza be! És hozzon még vizet!

Letette a hallgatót, és abban a pillanatban felbukkant az ajtóban a referens, érzékelhetetlenül, mint az árnyék. Az ügyész előtt megjelent az asztalon egy vastag mappa, halkan felcsilingelt egy palack, víz bugyogott, a mappa mellett pedig megjelent egy teli pohár. Az ügyész a mappát nézve felhörpölte.

„Kivonat Mak Szim (Makszim Kammerer) ügyiratából. Összeállította Koh referens.” Meg kell adni, kivonatnak elég vaskos... Kinyitotta a mappát, fogta az első adag összefűzött lapot.

Toot kapitány vallomása... Gaal vádlott vallomása... Valamelyik déli határ menti körzet térképvázlata... „Más ruházata nem volt. Beszéde tagoltnak tűnt, de teljesen érthetetlen volt. A kísérlet, hogy honti nyelven beszéljünk vele, nem vezetett eredményre...” Na hiszen, ezek a határ menti kapitányok! Honti kém a déli határon... „Az őrizetbe vett által készített rajzokat ügyesnek és érdekesnek találtam...” Nos, délen sok különös dolog akad. Sajnos. És a többi déli körülményt figyelembe véve nem túl feltűnőek ennek a Szimnek a megjelenése körüli dolgok. Bár persze... Na, majd meglátjuk.

Az ügyész félretette a papírokat, kiválasztott két nagyobb bogyót, bekapta, s fogta a következő lapot. „A Textil- és Ruhaipari Intézet szakértői bizottságának jelentése... Mi, alulírottak... hm... így... így... valamennyi rendelkezésünkre álló laboratóriumi módszerrel megvizsgáltuk az Igazságügyi Főhatóságtól hozzánk átküldött ruhadarab anyagát...” Ez meg micsoda hülyeség... „és a következő megállapításra jutottunk: 1. Az említett tárgy a kettes számú mérettáblázat négyes méretének megfelelő nagyságú rövidnadrág, amely mind férfiak, mind nők számára viselésre alkalmas. 2. A nadrág szabása semmilyen ismert szabványnak nem felel meg, nem is felelhet meg, mivel lényegében nem is nevezhető szabásnak, mivel a nadrág nem varrás útján készült, hanem valamely előttünk ismeretlen módszerrel. 3. A nadrág lágy, rugalmas, ezüstös színű textilből készült, amelyet lényegében nem is lehetne textilnek nevezni, miután még mikroszkópos vizsgálattal sem lehet kimutatni a struktúráját. Az anyag éghetetlen, vízhatlan és rendkívüli mértékben ellenálló a szakítással szemben. Vegyi elemzése...” Különös nadrág. Ki kell találni, hogy ez az ő nadrágja. Az ügyész fogott egy hegyes ceruzát, és odaírta a margóra: „A referensnek. Miért nem ad kiegészítő magyarázatot? Kinek a nadrágja? Honnan van?” így... És a következtetések? Képletek... masszaraks, megint képletek... Aha! „A technológia mind a mi országunkban, mind a többi civilizált országban ismeretlen (háború előtti adatok alapján).”

Az ügyész félretette a jelentést. Ennyit a nadrágról...

Elég. A nadrág az nadrág... Mi van még? „Orvosi vizsgálat jegyzőkönyve.” Ez érdekes. Mitől ilyen a vérnyomása? Ohó, ez aztán a tüdő! Micsoda? Négy halálos sebesülés nyoma... Ez már misztikus. Aha... „Lásd Csacsu tanú és Gaal vádlott vallomását.” Hét golyó – ez már több a soknál! Hm... Némi eltérés mutatkozik: Csacsu azt vallja, hogy önvédelemből használt fegyvert, halálos veszélyben lévén, ez a Gaal meg azt állítja, hogy Szim csak el akarta venni Csacsu pisztolyát.

Ez nem az én dolgom... Két golyó a májába... ez túl sok egy normális embernek... ú-úgy... Csővé hajlít egy pénzérmét... fut egy emberrel a vállán... Aha, ezt már olvastam. Emlékszem, ennél a résznél arra gondoltam, hogy jól megtermett fickó lehet, és hogy az ilyenek általában buták. És nem is olvastam tovább... Ez meg mi? Á-á, öreg barátom... „Kivonat a 711. számú ügynök jelentéséből.” „Esős éjszakán is tökéletesen lát (akár olvasni is tud), teljes sötétségben is (megkülönbözteti a tárgyakat, tízméteres távolságból érzékeli az arckifejezést)... rendkívül érzékeny a szaglása és az ízérzékelése – ötven méterig szag alapján megkülönböztette a csoport tagjait, fogadásból meghatározta a szorosan lezárt palackokban levő italokat... iránytű nélkül eligazodik az égtájak között... óra nélkül nagyon pontosan meghatározza az időt... megtörtént a következő eset: megtiltotta, hogy megegyük a megvásárolt és megfőzött halat, azt állítva, hogy radioaktív. Felhívom a figyelmet a következő tényre: ő maga megette azt a halat, azt állítva, hogy őt nem veszélyezteti, és valóban egészséges maradt, bár a sugárzás mértéke háromszorosan haladta meg az egészségügyi határértéket (csaknem 77 egység volt)...”

Az ügyész hátradőlt székében. Na nem, ez már túlzás. Lehet, hogy még halhatatlan is? Igen, ez érdekelheti Vándort. Nézzük, mi van még! Ez már komoly dokumentum. „A Társadalmi Egészségügyi Főhatóság Különbizottságának jelentése. Tárgy: Mak Szim. A fehér sugárzásra nincs reakció. Alkalmazásának a különleges haderőnél nincs akadálya.”

Aha. Ez akkor volt, amikor besorozták a Gárdába. Fehér sugárzás, masszaraks... a hóhérok, hogy az ördög vinné el őket... Ez meg itt az ő szakértői vizsgálatuk a nyomozáshoz. „Vizsgálatnak vetettük alá különböző intenzitású fehér sugárzással, a maximálisat is beleértve, semmilyen reakciót nem tapasztaltunk. Reakció az A-sugárzásra mindkét vonatkozásban nulla. Reakció a B-sugárzásra nulla. Megjegyzés: kötelességünknek érezzük hozzátenni, hogy az adott anyag (Mak Szim, kb. 20 éves) a lehetséges genetikai következmények vonatkozásában veszélyt jelent. Teljes sterilizációja vagy megsemmisítése javasolt...” Ohó! Ezek nem viccelnek. Ki is van ott most? Á, a Szerető. Igen, ő nem viccel, nem viccel, bárki bármit is mond. Emlékszem, Tréfamester-Csikó mesélt ezzel kapcsolatban egy remek viccet... masszaraks, nem jut eszembe... Jó, hogy senki nincs a közelben. Rágjuk a bogyót, vizecskét iszunk... undokság, de azt mondják, segít... Jól van. Mi van még?

Hohó, hát ott is megfordult! Nocsak, nocsak... A reakció biztosan megint nulla... „A fokozott hatású vizsgálati módszereknek alávetett Szim vádlott nem tett vallomást. A nyílt bírósági tárgyalásra kerülő vádlottaknak okozott látható fizikai sérülések tilalmára vonatkozó 12. paragrafus értelmében csak a következőket alkalmaztuk: A: mély, az idegközpontokba behatoló akupunktúra (a reakció paradox, a vizsgálati alany elalszik). B: Az idegközpontok vegyi befolyásolása alkaloidákkal és lúgokkal (a reakció azonos).

C: fénykamra (reakció nincs, a vizsgált személy csodálkozik). D: termikus párakamra (súlyvesztés kellemetlen érzések nélkül). Ezek után a fokozott hatású módszerek alkalmazását abba kellett hagyni.” Brr... Szép kis irat! Igen, Vándornak igaza van, ez valami mutáns. Normális ember erre nem képes... Igen, hallottam, hogy akadnak néha szerencsés mutációk, igaz, ritkán... Ez mindent megmagyaráz... mellesleg a nadrágot kivéve. Amennyire én tudom, a nadrágok nem mutálódnak...

Fogta a következő lapot. Ez érdektelen volt: a Rádió- és Televízió-igazgatóság Különleges Stúdiójának igazgatója tett vallomást. Ostoba intézmény. Különböző pszichopaták lázálmait veszik fel a nagyérdemű publikum szórakoztatására. Ha jól emlékszem, ez a stúdió Csirkefogó Kalu ötlete volt, aki maga is kissé... Na szép, még megvan ez a stúdió! Csirkefogó már rég nincs, de őrült találmánya még él és virul... Az igazgató vallomásából kiderül, hogy Szim művelt objektum, rendkívül kívánatos lenne visszakapniuk... Állj, állj, állj! „Az ilyen és ilyen számú, ekkor és ekkor kelt utasításnak megfelelően átadva a Különleges Kutatások Főhatóságának...” És itt van az utasítás, amelyet Fank írt alá... Az ügyész halvány megvilágosodásfélét élt át. Fank... Vándor, te itt valamit... Nem, nem szabad elhamarkodott következtetéseket levonni. Harmincig számolt, hogy lehiggadjon, és fogta a következő lapot, pontosabban egy eléggé vaskos iratcsomót: „Kivonat a Különleges Etnolingvisztikai Bizottság jegyzőkönyvéből az M. Szim hegyvidéki származására vonatkozó feltételezés ellenőrzéséről”. Szórakozottan kezdte olvasni, még egyre Fankra és Vándorra gondolva, de a maga számára is váratlanul felébredt az érdeklődése. Érdekes vizsgálat volt, amelyben összevonták és együtt tárgyalták az összes jelentést, bizonyítékot és tanúvallomást, amelyek így vagy úgy kapcsolatosak voltak Mak Szim származásának kérdésével; antropológiai, etnográfiai és nyelvészeti adatok és elemzésük; hangfelvételek, mentogramok, a vizsgált személy saját kezű rajzai elemzésének eredményei. Az egészet úgy lehetett olvasni, mint valami regényt, bár a következtetések rendkívül szűkszavúak és óvatosak voltak. A bizottság szerint M. Szim egyetlen, a szárazföldön élő, ismert etnikai csoporthoz sem tartozik. (Különvéleményként csatolták Sapsunak, az ismert paleoantropológusnak az állásfoglalását, szerinte a vizsgált személy koponyája nagy hasonlóságot – bár nem azonosságot – mutat a Szigetvilágban több mint százötvenezer évvel ezelőtt élt, úgynevezett ősi ember ásatáson talált koponyájával.) A bizottság megállapította, hogy a vizsgált személy az adott pillanatban pszichikailag teljesen normális, de elképzelhetőnek tartotta, hogy a közelmúltban az amnézia egy formájában szenvedett, amit a valós emlékezetnek egy hamis emlékezet általi intenzív kiszorítása kísért. A bizottság elvégezte azoknak a hangfelvételeknek a nyelvészeti elemzését, amelyek a Különleges Stúdió archívumában maradtak fenn, és arra a következtetésre jutott, hogy a nyelv, amelyen akkoriban a vádlott beszélt, egyetlen mai vagy holt nyelv családjába sem sorolható. Ennek kapcsán a bizottság feltehetőnek tartja, hogy ez a nyelv a vádlott képzeletének terméke (úgynevezett pszeudonyelv), annál is inkább, mert saját állítása szerint a vádlott jelenleg már nem emlékszik erre a nyelvre. A bizottság óvakodik határozott következtetések levonásától, mindazonáltal hajlik arra a feltételezésre, hogy M. Szim személyében egy korábban ismeretlen típus mutánsával van dolgunk... Okos fejekben egyszerre születnek bölcs gondolatok, gondolta irigykedve az ügyész, és gyorsan átfutotta „Porrumovarrui professzornak, a bizottság tagjának különvéleményét”. A professzor, aki maga is a hegyvidékről származott, emlékeztetett a hegyek mélyén létező, félig legendás Zartak országra, amelyet a madarászok törzse népesít be, amely törzs eddig nem került a néprajzkutatók látóterébe, és amely a civilizált hegylakók szerint mágikus ismeretekkel rendelkezik, továbbá a gép nélküli repülés képességével. Az elbeszélések szerint a madarászok rendkívül magas termetűek, hatalmas a fizikai erejük és a kitartásuk, bőrük pedig aranyos barna színű.

Mindez meglepő módon egybevág a vádlott fizikai jellemzőivel... Az ügyész ceruzájával eljátszadozott Porru... stb. professzor nevével, majd félretette a ceruzát, s hangosan kimondta: „Ez a vélemény alighanem a nadrágot is megmagyarázza. Az éghetetlen nadrágot...”

Megevett egy bogyót, és átnézte a következő oldalt. „Gyorsírásos bírósági tárgyalási jegyzőkönyv kivonata.” Hmm... Ez meg minek? „VÁDLÓ: Nem tagadja, hogy művelt ember? VÁDLOTT: Van végzettségem, de a történelemben, szociológiában és közgazdaságtanban nagyon nehezen igazodom el. VÁDLÓ: Ne szerénykedjen. Ismeri ezt a könyvet? VÁDLOTT: Igen. VÁDLÓ: Olvasta? VÁDLOTT: Természetesen. VÁDLÓ: Milyen célból kezdte vizsgálat alatt, a börtönben olvasni A tenzorszámítás és a modern fizika című könyvet? VÁDLOTT: Nem értem... kedvtelésből... ha tetszik, szórakozásból... Nagyon lebilincselő részek vannak benne... VÁDLÓ: Gondolom, a bíróság számára világos, hogy csak nagyon művelt ember olvas kedvtelésből, szórakozásból ilyen speciális kutatásokról...” Ez meg mi az ördög? Ezt minek dugják az orrom alá? Mi van még? Masszaraks, megint a tárgyalás... „VÉDŐ: Van tudomása arról, mekkora összegeket fordítanak az Ismeretlen Atyák a gyermekbűnözés leküzdésére? VÁDLOTT: Nem egészen értem önt. Mi az a gyermekbűnözés? Gyermekek ellen elkövetett bűnök? VÉDŐ: Nem. Gyermekek által elkövetett bűnök. VÁDLOTT: Nem értem. Gyerekek nem követhetnek el bűnöket...” Hm. érdekes... És mi van a végén? „VÉDŐ: Remélem, sikerült a bíróság előtt igazolnom védencem naivitását, amely már a közönséges idiotizmus határát súrolja. Védencem rátámadt az államra, amelyről a legcsekélyebb fogalma sem volt. Ismeretlen számára a gyermekbűnözés, a jótékonykodás, a szociális segélyezés fogalma...” Az ügyész mosolyogva félretette a lapot. Világos. Valóban különös ellentét: szórakozásnak matematika és fizika, közben elementáris dolgokat nem tud. Tisztára, mint egy csodabogár professzor valami silány regényből.

Az ügyész még néhány lapot átnézett. Érthetetlen, Mak, miért ragaszkodsz ennyire ahhoz a kis szukához... hogy is hívják... Rada Gaal. Szerelmi kapcsolatod nincs vele, semmivel nem tartozol neki, nincs bennetek semmi közös; az az ostoba vádló teljesen fölöslegesen próbálja kapcsolatba hozni a nőt az illegalitással... Az a benyomása támad az embernek, hogy a lányt megszorongatva bármire rá lehet téged venni. Ez nagyon hasznos – a mi számunkra, de neked nagyon előnytelen... Hát így, egészében véve ezek a vallomások mind arra mutatnak, hogy te, barátocskám, a saját szavad rabja vagy, és egyáltalán – merev ember. Politikus nem lehetne belőled. És nem is kell... Hm, fényképek... Hát ilyen vagy. Kellemes arc, nagyon is, nagyon is... A szeme különös... Vajon hol fényképeztek le? A vádlottak padján... Nézzék csak, friss, élénk, a szeme tiszta, tartása fesztelen.

Hol tanítottak meg ilyen elegánsan ülni és egyáltalán viselkedni, hiszen a vádlottak padja olyasmi, mint ez az én karosszékem, nem lehet fesztelenül üldögélni rajta...

Érdekes, nagyon érdekes ember... Egyébként sületlenség az egész, nem ez a lényeg.

Az ügyész felállt az asztaltól, fel-alá járkált a dolgozószobában. Valami kellemesen bizsergett az agyában, valami izgatta, nyugtalanította... Találtam valamit ebben a mappában... valami fontosat... rendkívül fontosat... Fank? Igen, ez fontos, mert Vándor csak nagyon fontos, a legfontosabb ügyekben használja az ő Fankját. De Fank csak bizonyíték, de mi a lényeg? A nadrág? Ostobaság... Á! Igen, igen. Ez nincs a mappában. Felvette a telefonkagylót.

– Koh! Mi volt azzal a konvoj elleni támadással?

– Tizennégy nappal ezelőtt – susogta rögtön a referens, mintha előre elkészített szöveget olvasna – tizennyolc óra harminchárom perckor a 6981-84. számú ügy elítéltjeit a bíróságról a városi börtönbe szállító rendőrségi gépkocsik ellen fegyveres támadást intéztek. A támadást elhárították, a lövöldözésben az egyik támadó súlyos sebet kapott és meghalt anélkül, hogy eszméletét visszanyerte volna. A holttestet nem sikerült azonosítani. A támadás ügyében a nyomozást lezárták.

– Ki követte el?

– Nem sikerült kideríteni.

– Vagyis?

– A hivatalos illegalitásnak semmi köze az ügyhöz.

– Feltételezések?

– Lehetséges, hogy az illegalitás balszárnyának képviselői léptek akcióba, akik Dek Pottu vádlottat, álnevén Generálist akarták kiszabadítani. Dek Pottu a vezérkar felelős és tapasztalt munkatársa, a balszárnyhoz fűződő szoros kapcsolatairól ismert...

Az ügyész lecsapta a kagylót. Nos, mindez lehetséges. De az is meglehet, hogy minden másképp van... Lapozzuk csak át még egyszer! A déli határ, az ostoba kapitány... A nadrág... Egy emberrel a vállán fut... Radioaktív hal, 77 egység... Reakció az A-sugárzásra... Az idegközpontok vegyi befolyásolása... Állj! Reakció az A-sugárzásra! „Reakció az A-sugárzásra mindkét vonatkozásban nulla.” Nulla. Mindkét vonatkozásban. Az ügyész dörömbölő szívére szorította a tenyerét. Idióta! MINDKÉT VONATKOZÁSBAN NULLA!

Megint felragadta a kagylót.

– Koh! Azonnal előkészíteni egy különfutárt fegyveres őrséggel: Külön vagon délre... Nem! Az én villanyvonatomat! Masszaraks! – Sietve benyúlt a fiókba, és kikapcsolta az összes rögzítő berendezést. – Intézkedjen!

Bal kezét még mindig szívére szorítva kihúzott egy mappából egy személyes űrlapot, és sietve, de olvashatóan írni kezdett: „Államügy. Szigorúan titkos! A Különleges Déli Katonai Körzet közigazgatási parancsnokának. Súlyos személyes felelősség terhe mellett azonnal és maradéktalanul teljesítendő. Jelen irat átadójának haladéktalanul kiszolgáltatni Mak Szim átnevelendőt, ügyszám 6983. Az átadás pillanatától Mak Szim elítélt nyomtalanul eltűntnek tekintendő, erről az archívumokban elhelyezendők a megfelelő iratok. Államügyész...”

Fogta a következő űrlapot: „Utasítás. Ezennel utasítom a katonai, polgári és vasúti adminisztráció valamennyi képviselőjét, hogy jelen irat felmutatójának, az államügyészség különfutárának és a kíséretében lévő fegyveres őrségnek EXTRA kategóriájú segítséget nyújtsanak! Államügyész...”

Ezután kiitta a poharát, töltött megint, és már lassan, minden szót alaposan megfontolva nekilátott a harmadik űrlapnak: „Kedves Vándor! Ostoba dolog történt. Mint épp az imént kiderült, a téged érdeklő anyag nyomtalanul eltűnt, ahogyan az a déli dzsungelban gyakorta megesik...”

NEGYEDIK RÉSZ

AZ ÁTNEVELŐ

13

Az első lövés a lánctalpat vitte szét, és több mint húsz év után először a szörnyeteg elhagyta kitaposott kerékvágását, s betondarabokat fordítva ki helyükből bezúdult a sűrűbe. Lassan forogni kezdett egy helyben, széles homlokával recsegve zúzta a cserjést, lökte el magától a remegő fákat, és amikor megmutatta mérhetetlen nagy, mocskos hátsó részét a rozsdás szegecseken lógó vaslemezzel, Zef akkurátusan, óvatosan, nehogy – ne adj’ isten – az üzemanyagtartályt találja el, egy repeszgránátot lőtt a motorba – az izmokba, inakba, idegcsomókba –, a szörnyeteg fémhangon feljajdult.

Ízületeiből forró füstpamacsok törtek elő, és mindörökre megállt, de tisztátalan páncélbendőjében még élt valami, még épen maradt idegei egyre továbbították az értelmetlen jeleket, még bekapcsoltak, majd leálltak a tartalék rendszerek, sisteregtek, habot köpködtek, az egész még bágyadtan remegett, alig-alig kaparászva megmaradt lánctalpával, fenyegetően és értelmetlenül, mint egy szétlapított darázs potroha, a döglődő sárkány fölött föl-alá ingott a rakétavető ócska, rácsos csöve. Zef néhány másodpercig figyelte ezt az agóniát, azután megfordult, bement az erdőbe, szíjánál fogva hurcolva az aknavetőt. Makszim és Vadkan a nyomába eredtek, kiértek egy csöndes kis tisztásra, amelyet Zef valószínűleg már idejövet kinézett, lerogytak a fűbe, Zef pedig azt mondta:”Rágyújtunk.”

Sodort egy cigarettát a félkezűnek, segített neki meggyújtani, majd maga is rágyújtott. Makszim állát a karján nyugtatva feküdt, a ritkásan álló fák között egyre azt nézte, hogyan haldoklik a vassárkány: panaszosan csörömpöl utolsó fogaskerekeivel, szétroncsolt belsejéből fütyülve radioaktív gőzoszlopokat bocsát ki.

– Így kell, és csakis így – mondta Zef kioktatóan. – Ha nem így csinálod, letépem a füledet.

– Miért? – kérdezte Makszim. – Meg akartam állítani.

– Hát csak azért – válaszolta Zef –, mert ha a gránát gellert kapva a rakétába csapódik bele, mindannyian elpatkolunk.

– A lánctalpra céloztam.

– A hátsó részére kell célozni – oktatta ki Zef. Nyújtózkodott. – Egyébként is, amíg újonc vagy, sehova ne told elsőnek oda a képed! Legalábbis megkérlek rá. Megértetted?

– Megértettem – válaszolta Makszim.

Zefnek ezek a fontoskodásai nem érintették. Maga Zef sem nagyon érdekelte. Őt Vadkan izgatta. De Vadkan, mint mindig, közömbösen hallgatott, műkarját az aknakereső kopott tokjára téve. Minden ugyanolyan volt, mint mindig. És minden máshogyan volt, mint szerette volna.

Amikor egy héttel korábban felsorakoztatták a barakkok előtt az újonnan érkezett átnevelendőket, Zef egyenesen odament Makszimhoz, és odavette őt saját száztizennégyes tűzszerészosztagába. Makszim megörült. Rögtön felismerte azt a vörös szakállat, a szögletes, zömök figurát, jólesett neki, hogy őt is felismerték ebben a fullasztó tömegben, amelyben mindenki köpött mindenkire, senkinek semmi köze nem volt a másikhoz. Azonkívül Makszim teljes joggal feltételezhette, hogy Zef – Allu Zef, a volt neves pszichiáter, a képzett, intelligens ember nem olyan, mint ez a félig-meddig bűnöző csőcselék, amellyel tele volt zsúfolva a rabszállító vagon; Zef politikai okokból van itt, és valahogyan kapcsolatban áll az illegalitással. Amikor pedig Zef bevezette a barakkba, megmutatta a helyét a priccsen a félkarú Vadkan mellett, Makszim úgy érezte, sorsa itt végképp eldőlt. De nagyon hamar rájött, hogy tévedett. Vadkan nem óhajtott beszélgetni. Végighallgatta Makszim sietősen, suttogva előadott beszámolóját a csoport sorsáról, a torony felrobbantásáról, a perről, minderre határozatlanul, ásítozva csak annyit motyogott: „Különb dolgok is megesnek...”, majd hátat fordítva lefeküdt. Makszim úgy érezte, becsapták, és ekkor odamászott a priccsre Zef. „Jól telizabáltam magam” – közölte Makszimmal morogva, böfögve, majd minden átmenet nélkül szemtelenül, primitív tolakodással neveket, titkos találkozóhelyeket akart Makszimból kiszedni. Lehet, hogy valaha valóban neves tudós, művelt, intelligens ember volt, lehet, sőt valószínű, hogy volt valamiféle kapcsolata az illegalitással, de most közönséges, jóllakott provokátor benyomását keltette, aki unalmában, mielőtt elaludna, jól megdolgozza az ostoba újoncot. Makszim nem egykönnyen szabadult meg tőle, és amikor Zef elégedetten horkolni kezdett, még sokáig feküdt álmatlanul, felidézve, hányszor szedték már rá itt az emberek és a körülmények.

Az idegei táncot jártak. Eszébe jutott az undorító, hazug per, amelyet előre elpróbáltak, már azt megelőzően előkészítettek, hogy a csoport parancsot kapott volna a torony megtámadására, valami disznónak az írásbeli jelentései, aki mindent tudott a csoportról, sőt talán tagja is volt, a film, amelyet a toronyból vettek fel a támadás idején, a saját szégyene, amikor felismerte önmagát a képernyőn, amint géppisztollyal lövi a fényszórókat... nem, ezt az iszonyatos színjátékot megvilágító jupiterlámpákat... A szigorúan lezárt barakkban undorító volt a fülledtség, csíptek az élősködők, az átnevelendők beszéltek álmukban, a barakk távolabbi sarkában pedig maguk készítette gyertya fényénél kártyáztak és rekedten ordítoztak egymással a privilegizált helyzetű rabok.

Másnap az erdő is rászedte Makszimot. Egyetlen lépést sem lehetett itt tenni anélkül, hogy vasba ne botlana az ember: halott, rozsdaette vasba, amely bármely pillanatban kész ölni; titkon rezgő, célzó vasba, mozgó vasba, az utak maradványait vakon, értelmetlenül ellepő vasba. A talajból és a fűből rozsdaszag áradt, a mélyedésekben radioaktív pocsolyák gyűltek föl, a madarak nem énekeltek, hanem rekedten jajgattak, mintha halálfélelmük lenne, állatok nem voltak, hiányzott az erdő csöndje is – hol balról, hol jobbról lobbantak fel és dörrentek robbanások, az ágak közt szürke korom gomolygott, a szélrohamok ócska motorok bőgését hozták...

Így teltek a nappalok és az éjszakák, nappalok és éjszakák. Nappal kimentek az erdőbe, amely nem is erdő volt, hanem egy régi megerősített körzet. Szó szerint tele volt zsúfolva automata harci eszközökkel, önjáró ágyúkkal, lánctalpas rakétákkal, lángszórókkal, gázvetőkkel, és mindez az eltelt huszonvalahány év alatt nem döglött meg, folytatta fölösleges mechanikus létezését, továbbra is célba vett, irányt változtatott, köpködte az ólmot, a tüzet, a halált, és mindezt meg kellett semmisíteni, felrobbantani, megölni, hogy megtisztítsák az utat új sugárzótornyok építéséhez. Éjszakánként Vadkan ugyanúgy hallgatott, Zef újra és újra kérdésekkel nyaggatta Makszimot, ezt vagy az ostobaságig nyíltan csinálta, vagy meglepően ügyesen és ravaszul. Ott volt még a silány koszt, az átnevelendők furcsa dalai, valakinek az arcába csaptak a gárdisták, naponta kétszer a barakkokban és az erdőben mindenki fetrengett a sugárcsapásoktól, s a szélben lengedeztek a felakasztott szökevények...

Nappal – éjszaka, nappal – éjszaka.

– Miért akarta megállítani? – kérdezte hirtelen Vadkan.

Makszim gyorsan felült. Ez volt az első kérdés, amelyet a félkezű hozzá intézett.

– Meg akartam nézni a felépítését.

– Szökni készült?

Makszim Zefre sandított.

– Nem, nem erről van szó – mondta. Mégiscsak egy tank, harci gépezet...

– És minek magának tank? – kérdezte Vadkan. Úgy beszélt, mintha a vörös szakállú provokátor ott sem lenne.

– Nem tudom. Ezen még gondolkodnom kell. Sok ilyen van itt?

– Sok – szólt közbe a vörös provokátor. – Tank is sok van, hülyékből sem volt itt soha hiány... – Ásított. – Hányszor próbálták már. Belemásznak, kotorásznak benne, aztán ott hagyják. Az egyik hülye meg, olyan, mint te, fel is robbant.

– Semmi vész, én nem robbannék fel – vetette oda Makszim hidegen. – Ez a szerkezet nem bonyolult.

– Na de mégis, miért kell magának? – kérdezte a félkezű. Hátán fekve dohányzott, műkeze ujjai közt tartva a cigarettát. – Tegyük fel, hogy rendbe hozza. És azután?

– Átrohanni vele a hídon – röhögött fel Zef.

– Miért ne? – Makszim teljesen tanácstalan volt, hogyan viselkedjen. Talán mégsem provokátor ez a vörös. Masszaraks, miért estek neki hirtelen?

– Nem jut el a hídig – figyelmeztette a félkezű. – Harmincháromszor agyonlövik addig. De ha el is ér odáig, látni fogja, hogy a hidat lebontották.

– És a folyómederben?

– A folyó radioaktív – köpött ki Zef. – Ha emberi folyó lenne, semmiféle tankra nem lenne szükség. Bárhol át lehetne úszni rajta, a partokat nem őrzik. – Megint kiköpött. – Bár persze akkor őriznék... Úgyhogy ne heveskedj, ifjú barátom! Hosszú időre kerültél ide, alkalmazkodj! Ha alkalmazkodsz, abból kijöhet valami. De ha nem hallgatsz az öregebbekre, akár még ma megláthatod a Világ Fényét.

– Nem nehéz megszökni – vont vállat Makszim. – Akár most elszökhetnék...

– Nézzék csak! – lelkesedett Zef.

– ...de ha maguk továbbra is konspirációt akarnak játszani – folytatta Makszim, tüntetőleg csak Vadkanhoz beszélve, de Zef megint a szavába vágott:

– A mai normát akarom teljesíteni – jelentette ki felállva. – Különben nem kapunk ma zabálni. Indulás!

Megindult előre, imbolyogva lépkedve a fák között, Makszim pedig megkérdezte a félkezűt:

– Talán ő is politikai?

A félkezű gyorsan rápillantott.

– Ugyan már, mit beszél!

Zef után eredtek, igyekezve mindig a nyomába lépni. Makszim ment hátul.

– Miért ül?

– Szabálytalanul ment át az utcán – közölte a félkezű, és Makszimnak elment a kedve a beszélgetéstől.

Száz lépést sem tettek meg, amikor Zef kiadta az „Állj!” parancsot, és megkezdődött a munka.

– Feküdj! – ordított fel Zef. Szorosan lelapulva a földre vetették magukat, előttük egy vaskos fatörzs elnyúlt csikorgással megfordult, hosszú, vékony fegyvercső bújt ki belőle, jobbra-balra pásztázott, mintegy tájékozódva, azután felsüvített valami, csattanás hallatszott, a fekete torkolatból lassan sárga füstfelhő kúszott elő. „Bedöglött” – jelentette ki Zef szakértő módjára, és elsőként állt fel, leporolva nadrágját. A fát az ágyúval felrobbantották. Azután jött egy aknamező, majd egy csapda – egy dombbal álcázott géppuska, amely nem döglött be, hosszú időre a földhöz szorította őket, telibömbölve az egész erdőt. Ezt követően belekeveredtek egy valóságos szögesdrótdzsungelbe, alig tudtak átvergődni rajta, s amikor végre kikecmeregtek, valahonnan fentről tüzet nyitottak rájuk. Körülöttük minden robbant és égett, Makszim nem értett semmit, a félkarú arccal a földön nyugodtan feküdt, Zef pedig az ég felé irányítva a gránátvetőt, tüzelt, majd hirtelen felordított: „Futás utánam!” Futottak, ott pedig, ahol az imént álltak, tűzvész lobbant fel. Zef iszonyúan szitkozódott, a félkarú nevetett, bevették magukat a sűrűbe, de ott hirtelen sípolni, szörcsögni kezdett valami, s az ágak közül undorítóan bűzös gáz zöldes felhői gomolyogtak elő; megint futni kellett, átcsörtetni a bokrok között, Zef ismét káromkodott, a félkarú pedig öklendezve hányt...

Zef végül kimerült, pihenőt rendelt el. Tüzet raktak, majd Makszim mint a legfiatalabb nekilátott az ebédkészítésnek – konzervből levest főzött az üstben. Zef és a félkarú, koszosan, toprongyosan lefeküdt a földre, s rágyújtott.

Vadkan nagyon elgyötörtnek látszott, öreg volt már, neki volt a legnehezebb.

– Fel nem foghatom – jelentette ki Makszim –, hogyan sikerült elvesztenünk a háborút az egy négyzetméterre jutó haditechnika ekkora mennyisége mellett.

– Honnan veszed, hogy elvesztettük? – kérdezte Zef lustán.

– Hiszen nem nyertük meg – vélte Makszim. – A győztesek nem így élnek.

– A modern háborúban nincsenek győztesek – jegyezte meg a félkarú. – De persze igaza van. A háborút elvesztettük. Ezt a háborút mindenki elvesztette. Csak az Ismeretlen Atyák győztek.

– Az Ismeretlen Atyáknak sem fenékig tejfel – állította Makszim a levest kavargatva.

– Igaz – szólalt meg Zef komolyan. – Álmatlan éjszakák, kínzó gondok népük sorsa miatt... Fáradtak és jóságosak, mindent látnak, mindent értenek... Masszaraks, rég olvastam újságot, elfelejtettem, hogy is van tovább...

– Hűségesek és jóságosak – javította ki a félkarú. – Teljesen a haladásnak és a káosz elleni küzdelemnek szentelik magukat.

– Elszoktam az ilyen szavaktól – szabadkozott Zef. – Itt nálunk egyre több a handabandázó seggfej... Hé, fiú, hogy is hívnak...

– Makszim.

– Igen, igaz... Figyelj, Mak, keverd, keverd! Oda ne égesd!

Makszim keverte. Azután Zef kijelentette, ideje enni, nem bírja már tovább. Szótlanul megették a levest. Makszim megérezte, valami megváltozott, valamit ma mondanak neki.

De evés után a félkarú megint lefeküdt, az eget bámulta, Zef pedig, kivehetetlenül mormolva valamit, maga elé húzta az üstöt, és nekilátott, hogy egy darab kenyérvéggel kitörölje az alját.

– Lőni kéne valamit – motyogta. – Falnék még, mintha nem is ettem volna... csak az étvágyamat piszkálta fel fölöslegesen...

Kényelmetlenül érezve magát, Makszim megpróbált beszélgetést kezdeményezni az itteni vadászatról, de próbálkozását nem támogatták. A félkarú lehunyt szemmel feküdt, talán aludt. Zef végighallgatta Makszim fejtegetését, aztán csak annyit morgott: „Ugyan, miféle vadászat, itt minden szennyezett, radioaktív...”, és ő is a hátára fordult.

Makszim felsóhajtott, fogta az üstöt, elballagott a patakhoz, amelynek csörgedezése a közelből hallatszott. A patakocska vize átlátszó volt, látszólag tiszta és jó ízű, úgyhogy Makszimnak kedve támadt inni belőle, merített a tenyerével. Sajnos itt nem lehetett elmosni az üstöt, inni sem volt szabad a vízből: a patak érzékelhetően radioaktív volt. Makszim leguggolt, maga mellé tette az üstöt, elgondolkodott.

Először valami miatt Rada jutott eszébe, ahogy evés után mindig elmosogatott, sosem engedte, hogy segítsen neki, azzal a képtelen kifogással, hogy ez női munka. Arra gondolt, hogy a lány szereti, és erre büszke volt, mert eddig még egyetlen nő sem volt szerelmes belé. Nagyon szerette volna látni Radát, majd teljesen következetlenül nyomban arra gondolt, milyen jó, hogy a lány nincs itt. Ez a hely még züllöttebb férfiaknak sem való, ide vagy húszezer robotházmestert kellene küldeni, de az is lehet, hogy egyszerűen fel kellene égetni ezt az egész erdőt, mindent, ami benne van, és új, vidám vagy akár komor, a természettől komor, de tiszta erdőt felnevelni.

Azután az jutott eszébe, hogy örökre száműzték ide, és csodálkozott azok naivitásán, akik ezt tették, de nem vették a szavát, azt képzelve, hogy önként itt fog élni, sőt segít nekik, hogy ezen az erdőn át sugárzótornyok sorát építhessék fel. A rabszállító vagonban azt beszélték, hogy ezek az erdőségek több száz kilométeren húzódnak dél felé, és haditechnika még a sivatagban is van... Na nem, én nem maradok itt.

Masszaraks, tegnap még romboltam ezeket a tornyokat, ma pedig megtisztítom a következők helyét? Elég abból, hogy hülyeségeket művelek...

Vadkan nem hisz nekem. Zefnek hisz, nekem nem. Én pedig Zefnek nem hiszek, bár talán nincs igazam. Vadkan valószínűleg ugyanolyan gyanúsan tolakodónak talál engem, amilyennek én Zefet látom... Na jó, Vadkan nem hisz nekem, tehát megint egyedül vagyok. Persze reménykedhetem, hogy találkozom Generálissal vagy Patával, de ennek túlságosan kicsi a valószínűsége: azt mondják, egymilliónál is több átnevelendő van itt, a terület pedig hatalmas. Hát igen, nem reménykedhetek egy ilyen találkozásban... Persze meg lehetne próbálni csoportot szervezni ismeretlenekből, de – masszaraks! – őszintének kell lennem saját magamhoz: erre én nem vagyok alkalmas. Erre egyelőre nem vagyok alkalmas. Túl hiszékeny vagyok... Állj, először is a feladatot kellene meghatározni! Mit akarok?

Néhány percig a feladatot tisztázta. A következőre jutott: megdönteni azt Ismeretlen Atyák uralmát; ha katonák, szolgáljanak a hadseregben, ha pedig pénzemberek, foglalkozzanak csak a pénzügyekkel, akármit jelentsen is ez; demokratikus kormányt alakítani – többé-kevésbé el tudta képzelni, milyen egy demokratikus kormány, sőt azzal is számot vetett, hogy a köztársaság eleinte polgári demokrácia lesz – ez nem old meg minden problémát, de legalább lehetővé teszi, hogy véget vessenek a törvénytelenségeknek, megszünteti a pénzpazarlást a tornyokra és a háború előkészítésére. Mellesleg becsületesen beismerte, hogy programjának csak az első pontját látja tisztán: a zsarnokság megdöntését. Hogy utána mi lesz, elég zavarosan képzelte el. Sőt még abban sem volt biztos, hogy a széles néptömegek támogatnák ötletét, a zsarnokság megdöntését. Az Ismeretlen Atyák teljesen nyilvánvalóan hazugok és gazemberek, de valamilyen oknál fogva kétségtelen népszerűségnek örvendtek a nép körében.

Na jó, döntött. Nem nézünk ilyen messzire előre. Megállapodunk az első pontnál, megnézzük, mi áll köztem és az Ismeretlen Atyák zsíros nyaka között. Először is a fegyveres erők, a kiválóan beidomított Gárda és a hadsereg, amelyről csak annyit tudok, hogy valahol, az egyik büntetőszázadban (furcsa kifejezés) szolgál az én Guyom. Másodszor, és ez a fontosabb, az Ismeretlen Atyák névtelensége. Kik ők, hol keressem őket? Honnan kerülnek elő, hol tartózkodnak, hogyan lesz belőlük Atya?

Megpróbálta felidézni, hogyan is volt a Földön a forradalmak és diktatúrák korában... Masszaraks! Csak a legfontosabb dátumokra emlékszem, a jelentősebb nevekre, nagyjából az erőviszonyokra, de részletekre, analógiákra, precedensekre lenne szükségem... Ott van például a fasizmus. Hogy is volt? Emlékszem, még olvasni vagy hallani róla is hányingert keltő volt. Volt valami Hilmar, undorító figura, mint egy vérszívó pók... Állj, ez azt jelenti, hogy az nem névtelen kormány volt... Hát, valamire azért csak emlékszem. De ez olyan régen volt, olyan förtelmes, és ki tudhatta, hogy ilyen lekvárba pottyanok? Ide nekem a Galaktikus Biztonsági Szolgálat vagy a Kísérleti Történettudományi Intézet öregeit – ők gyorsan kiigazodnának, mi is itt a helyzet. Talán meg kellene próbálnom építeni egy adókészüléket? Bánatosan elnevette magát, mert eszébe jutott, hogy egyszer már gondolt itt a leadóra – ugyanebben a körzetben, valahol nagyon közel ehhez a helyhez... Nem, a jelek szerint csakis magamra számíthatok. Na jó. A hadsereg ellen csak egyetlen fegyver létezik – a hadsereg. Az anonimitás és rejtélyesség ellen a felderítés. Nagyon egyszerű az egész...

Egy biztos, innen el kell menni! Persze megpróbálhatok összetoborozni valami csoportot, de ha nem sikerül, egyedül megyek... És feltétlenül kell egy tank. Annyi fegyver van itt, hogy száz hadseregnek is elég lenne... igaz, lerobbant, húsz éve hever, meg automata, de meg kell próbálni valahogy felhasználni... Vadkan vajon sehogyan sem hisz nekem? – gondolta szinte kétségbeesetten, felkapta az üstöt, s visszanyargalt a tábortűzhöz.

Zef és Vadkan nem aludt, fejüket összedugva feküdtek, halkan, de hevesen vitatkoztak valamiről. Makszimot meglátva Zef sietve azt mondta: „Elég!”, és felállt. Vörös szakállát megrázva, szemét kimeresztve felordított:

– Hol kujtorogtál, masszaraks? Ki engedte meg, hogy elmenj? Dolgozni kell, különben nem adnak zabálni, harmincháromszor masszaraks!

Makszim ekkor feldühödött. Alighanem életében először esett meg, hogy teli torokból ráordított egy emberre:

– A fene egye meg, Zef! A zabáláson kívül képes még valami másra is gondolni? Egész nap csak azt hallom magától: zabálni, zabálni, zabálni! Megzabálhatja az én konzervemet, ha ennyire szenved!

Ledobta a földre az üstöt, felkapta a hátizsákját, karját a pántokba dugva kezdte a hátára venni. A hanghatástól lecsüccsent Zef elképedve meredt rá, tűzvörös szakállában fekete nyílás tátongott. Azután ez a nyílás összezárult, bugyborékolás, horkantás hangzott fel, és Zef teli torokból felröhögött. A félkarú vele tartott, de ezt csak látni lehetett, hallani nem. Makszim sem állta meg, kissé zavartan, de ő is elnevette magát. Kényelmetlenül érezte magát a gorombasága miatt.

– Masszaraks! – hörögte végül Zef. – Ez aztán a hang!... Nem, barátocskám – fordult Vadkanhoz –, jegyezd meg, amit mondtam. Egyébként azt mondtam, elég... Indulás! – ordította. – Nyomás, ha... hm... ha zabálni akartok ma este!

Ennyi volt. Ordítoztak, röhögtek, elkomolyodtak és továbbindultak – kockára tenni az életüket az Ismeretlen Atyák nevében. Makszim nekikeseredetten hatástalanította az aknákat, füstölte ki fészkükből a kettesével telepített gépfegyvereket, kicsavarta a feltárt nyílásokból meredező föld-levegő rakéták robbanótölteteit; és megint tűz volt, és bűz, sisteregve áradt a könnygáz, undorítóan bűzlöttek a gépfegyver által agyonlőtt állatok oszló tetemei. Még mocskosabbak, még ingerültebbek, még toprongyosabbak lettek, de Zef egyre azt hörögte Makszimnak: „Tovább, tovább! Ha zabálni akarsz, tovább!” A félkarú Vadkan végleg elcsigázva, messze lemaradva mögöttük épp csak vonszolta magát, úgy támaszkodott az aknakeresőjére, mint valami botra...

Ezekben az órákban Makszimnak végleg elege lett Zef-ből, még meg is örült, amikor a vörös szakállú hirtelen felordított, és nagy lármával lezuhant valahová a föld alá. Makszim koszos kabátujjával letörölve a verejtéket koszos homlokáról, sietség nélkül odament, s megállt a fűben rejtőző keskeny, sötét nyílás szélén. A gödör mély volt, vaksötét, hideg nyirkosság áradt belőle, semmit nem lehetett látni, csak valami recsegés-ropogás, csörömpölés és kivehetetlen szitkozódás hallatszott. Sántikálva odaért Vadkan, ő is lenézett, és megkérdezte Makszimtól:

– Ott van? Mit művel ott?

– Zef! – szólította Makszim a nyílás fölé hajolva. – Hol van, Zef?

A nyílásból tompán érkezett a válasz:

– Gyertek le! Ugorjatok, puha a talaj...

Makszim a félkarúra nézett. Az megrázta a fejét:

– Ez nem nekem való. Ugorjon, majd leengedek maguknak egy kötelet!

– Ki van itt? – kiáltott fel hirtelen odalent Zef. – Lövök, masszaraks!

Makszim leengedte lábát a gödörbe, ellökte magát, s ugrott. Szinte rögtön térdig süppedt valami porhanyós tömegbe, és lehuppant a földre. Zef valahol ott volt a közelben. Makszim lehunyta a szemét, néhány pillanatig ült, szoktatva magát a sötéthez.

– Gyere, Mak, van itt valaki! – bömbölte Zef. – Vadkan! Ugorj!

Vadkan azt felelte, hogy fáradt, mint egy kutya, szívesebben üldögél fent.

– Ahogy akarod – hagyta rá Zef. – De szerintem ez az Erőd. Később majd sajnálhatod...

A félkarú válaszát alig lehetett hallani, a hangja gyenge volt, talán megint hányinger kínozta, fütyült az Erődre. Makszim kinyitotta a szemét, körülnézett. Egy hosszú, rücskös cementfalú folyosó közepén ült, egy földkupacon. A fenti rés talán szellőzőnyílás volt, talán egyszerűen beomlott a föld. Zef vagy húszlépésnyire állt tőle, zseblámpájával világítva ő is nézelődött.

– Mi ez itt? – kérdezte Makszim.

– Honnan tudjam? – kérdezett vissza ingerülten Zef. – Talán valami rejtekhely. De az is lehet, hogy tényleg az Erőd. Tudod, mi az az Erőd?

– Nem. – Makszim kezdett lemászni a földkupacról.

– Nem tudod... – legyintett Zef szórakozottan. Egyre nézelődött, zseblámpájával a falakat pásztázva. – Mit tudsz te... masszaraks?! Az előbb volt itt valaki...

– Ember? – kérdezte Makszim.

– Nem tudom – felelte Zef. – Végigsurrant a fal mellett, és eltűnt... Az Erőd meg, barátocskám, olyan dolog, hogy egyetlen nap alatt elvégezhetnénk az egész munkát... Aha, nyomok...

Leguggolt. Makszim melléguggolt, és a fal mentén nyomok sorát pillantotta meg a porban.

– Furcsa nyomok – mondta.

– Igen, haver – felelte Zef körülnézve. – Ilyen nyomokat még nem láttam.

– Olyan, mintha valaki az öklén ment volna – Makszim ökölbe szorította a kezét, és a porba nyomta a furcsa nyom mellett.

– Hasonlít – ismerte el Zef. Bevilágított a folyosó mélyére. Valami halványan csillogott ott, megvilágítva egy kanyart vagy a folyosó végét. – Megyünk, megnézzük?

– Halkan – súgta Makszim. – Maradjon csöndben, ne mozduljon!

A föld alatt nyirkos, süket csönd honolt, de a folyosó nem volt üres. Valaki ott elöl – Makszim nem érzékelte, pontosan hol és milyen messze – a falhoz lapult. Kicsi volt, a szaga gyenge, ismeretlen, az a valaki pedig őket figyelte, és nem tetszett neki a jelenlétük.

– Muszáj mennünk? – kérdezte Makszim.

– Szeretnék – felelte Zef.

– Miért?

– Meg kell nézni, hátha ez tényleg az Erőd... Ha megtalálnánk az Erődöt, barátocskám, minden másképp lenne. Én nem hiszek az Erődben, de ha mondják... hátha... Hátha nem mindenki hazudik...

– Van ott valaki – mondta Makszim. – Nem tudom, ki lehet.

– Igen? Hm... Ha ez az Erőd, akkor a legenda szerint vagy egy helyőrség maradéka él itt... tudod, itt gubbasztanak, nem tudják, hogy a háborúnak vége, és tudod, a háború kellős közepén bejelentették, hogy ők semlegesek, bezárkóztak, megígérték, hogy az egész kontinenst felrobbantják, ha valaki megpróbál hozzájuk nyúlni...

– És megtehetik?

– Ha ez az Erőd, mindent megtehetnek... I-igen... Föntről folyton robbanások, lövöldözés hallatszik... Könnyen meglehet, hogy azt hiszik, még nem ért véget a háború...

Valami herceg volt a parancsnokuk, vagy uralkodó herceg, jó lenne találkozni és beszélni vele.

Makszim hallgatózott.

– Nem – jelentette ki magabiztosan. – Nincs ott sem ilyen, sem olyan herceg. Valami állatféle van ott, vagy mi... Nem, nem állat... Vagy...

– Vagy mi?

– Azt mondta, vagy egy helyőrség maradéka, vagy...?

– Á, ez hülyeség, vénasszonyfecsegés... Menjünk, nézzük meg!

Zef csőre töltötte a gránátvetőt, a vállára vetette, megindult előre, zseblámpájával világítva. Makszim mellette haladt. Néhány percig mentek a folyosón, akkor falba ütköztek, és jobbra elkanyarodtak.

– Maga nagyon nagy zajt csap. Ott történik valami, de maga úgy fújtat...

– Mi van, már levegőt sem vehetek? – borzolta fel magát nyomban Zef.

– A zseblámpája is zavar – mondta Makszim.

– Hogyhogy zavar? Sötét van...

– Én látok a sötétben, de a zseblámpája miatt semmit nem tudok kivenni... Tudja mit, előremegyek, maga maradjon itt! Különben nem tudunk meg semmit.

– Hát, ahogy akarod... – Zef hangja meglepően határozatlanul csengett.

Makszim megint behunyta a szemét, pihentette a bizonytalan fény után, előrehajolt, és megindult a fal mellett, igyekezve nem csapni semmi zajt. Az ismeretlen valahol a közelben volt, és Makszim minden lépéssel közelebb került hozzá. A folyosónak nem volt vége... Jobbról ajtók tűntek fel, mind vasból volt, és mind zárva. Szemből levegő áramlott. Nyirkos volt, penészszagú, és annak az ismeretlen, eleven, meleg valaminek a szagát hozta. Mögötte óvatosan, mégis lármát csapva ment Zef, nagyon kényelmetlenül érezte magát, de félt volna egyedül maradni. Makszim megérezte ezt, és nevetett magában. Egyetlen másodpercre lazított csak, de az ismeretlen ezalatt eltűnt. Makszim értetlenkedve megállt. Az imént még ott volt elöl, egészen közel, azután egyetlen pillanat alatt mintha feloldódott volna a levegőben, és ugyancsak egyetlen szempillantás alatt a háta mögött termett, szintén egészen közel.

– Zef! – szólította Makszim.

– Igen – a vörös szakállú hangja visszhangot vert. Makszim elképzelte, amint az ismeretlen ott áll köztük, és a hangra ide-oda forgatja a fejét.

– Köztünk van – figyelmeztette a másikat Makszim. – Eszébe ne jusson lőni!

– Rendben – felelte Zef kis hallgatás után. – Nem látok semmit. Hogy néz ki?

– Nem tudom. Puha.

– Állat?

– Nem hiszem – felelte Makszim.

– Azt mondtad, látsz a sötétben.

– Nem a szememmel látok – felelte Makszim. – Hallgasson!

– Nem a szemeddel... – morogta Zef, de azért elhallgatott.

Az ismeretlen álldogált egy darabig, átvágott a folyosón, eltűnt, majd kisvártatva ismét elöl jelent meg. Ő is kíváncsi, gondolta Makszim. Nagyon igyekezett szimpátiát ébreszteni magában ez iránt a lény iránt, de valami zavarta – valószínűleg a nem állati intellektus és a félig állati külső kellemetlen együttese. Megint megindult előre. Az ismeretlen hátrált, megőrizve az állandó távolságot.

– Mi van? – kérdezte Zef.

– Minden ugyanúgy. Lehet, hogy elcsal minket valahova.

– El tudunk bánni vele? – kérdezte Zef.

– Nem készül támadni. Ő maga is kíváncsi.

Elhallgatott, mert az ismeretlen megint eltűnt, és Makszim rögtön megérezte, hogy a folyosó véget ért. Egy nagy helyiség volt körülötte. Itt túlságosan sötét volt, Makszim szinte semmit sem látott. Fém, üveg jelenlétét érezte, rozsdaszag terjengett, valamint nagyfeszültségű áram is volt a közelben. Makszim néhány másodpercig mozdulatlanul állt, azután rájött, hol a kapcsoló, odanyúlt, és ekkor az ismeretlen újból megjelent. Nem is egyedül. Egy másik is volt vele, hasonlított rá, de nem volt pontosan ugyanolyan. Közvetlenül a falnál álltak, ahol Makszim is, hallotta szapora, párálló légzésüket. Mozdulatlanná dermedt, azt remélve, hogy közelebb mennek hozzá, de nem mozdultak. Makszim pupilláját egészen összehúzva megnyomta a kapcsoló billentyűjét.

A jelek szerint valami nem volt rendben a hálózattal – a lámpák csak a másodperc töredékére villantak fel, valahol recsegve lecsapódtak a biztosítékok, a fény megint kialudt. Makszim csak annyit látott, hogy a lények termetesebbek egy nagy testű kutyánál, négy lábon állnak, sötét szőr borítja őket, és nagy, nehéz fejük van. A szemüket már nem volt ideje megnézni. A lények azonnal eltűntek, mintha ott sem lettek volna.

– Mi van ott nálad? – kérdezte Zef nyugtalanul. – Mi volt ez a villanás?

– Villanyt gyújtottam – felelte Makszim. – Jöjjön ide!

– És hol van az az izé? – Láttad?

– Alig-alig. Mégiscsak inkább állatra hasonlítanak. Olyanok, mint egy nagy fejű kutya...

A falakon táncolt a zseblámpa fénye. Zef menet közben megszólalt:

– Á, kutyák... Tudom, élnek ilyenek az erdőben. Igaz, elevent sosem láttam, de agyonlőttet sokszor...

– Nem. Ezek mégsem állatok.

– Állatok, állatok – mondta Zef. Hangja visszahangzott a magas boltív alatt. – Feleslegesen rémüldöztünk. Én már arra gondoltam, hogy ezek vámpírok... Masszaraks! De hiszen ez az Erőd!

A helyiség közepén megállt, a lámpával a falakat pásztázta, számlapokat, kapcsolótáblákat világított meg. Üveg, nikkel, kifakult műanyag villant fel.

– Na, gratulálok, Mak! Te meg én, mi ketten megtaláltuk. Hiba volt, hogy nem hittem benne. Hiba... Ez meg mi? Aha... Ez egy elektronikus agy, és még mindig áram alatt van. Eh, a csudába is, ha Kovács itt lenne... Figyelj, te semmit nem értesz ebből?

– Miből? – kérdezte Makszim közelebb lépve.

– Hát ebből az egész gépezetből... Ez itt az irányítópult! Ha kiigazodnánk rajta, miénk lenne az egész vidék! Azt az egész fönti technikát innen irányítják! Csak kiigazodnánk rajta, masszaraks!

Makszim elvette tőle az elemlámpát, úgy állította fel, hogy a fény az egész helyiséget megvilágítsa, és körülnézett. Mindent por borított, sokéves por, a sarokban álló asztalon pedig szétterített, megsárgult papíron egy tányér állt, fekete maszat borította. Mellette villa. Makszim végigment a pultok mellett, megérintette a finombeállítókat, megpróbálta bekapcsolni az elektronikus szerkezetet, megfogott egy késes kapcsolót, de a fogantyú a kezében maradt...

– Aligha – vélte. – Innen aligha lehet bármit is irányítani. Először is, túl egyszerű itt minden, ez vagy megfigyelőállás, vagy az egyik ellenőrző állomás... itt minden olyan kiegészítő berendezésféle... a gép kis teljesítményű, még ahhoz sem elég, hogy vagy tíz tankot irányítson... Azután meg itt minden tönkrement, semmihez nem lehet hozzányúlni. Igaz, áram van, de a feszültség alacsonyabb a normálisnál, az áramforrás valószínűleg teljesen kimerült... Nem, Zef, ez az egész nem olyan egyszerű, ahogyan maga képzeli.

Hirtelen a falból hosszan kinyúló csöveket vett észre, amelyeket gumiellenzős okulár kötött össze. Legnagyobb meglepetésére az optika remek állapotban volt, de még jobban meglepte, amit belenézve látott: sárgás-fehéres sivatag, homokdűnék, valami fémszerkezet csontváza... Erős szél fújt ott, a dűnéken homokpatakok futottak, az elmosódó horizont csészeként borult a táj fölé.

– Nézze! – hívta oda Zefet. – Ez hol van?

Zef a pultnak támasztotta a gránátvetőt, odament, belenézett.

– Furcsa – mondta némi hallgatás után. – Ez a sivatag. Ez, barátocskám, vagy négyszáz kilométerre van tőlünk... – Ellépett az okulártól, és Makszimra emelte tekintetét. – Mennyi munkát öltek bele ebbe az egészbe a gazemberek... És mi értelme? Most a szél tombol a homokon, pedig micsoda vidék volt ez! A háború előtt, amikor még kisfiú voltam, az itteni fürdőhelyre jártunk... – Felállt. – Menjünk innen az ördögbe! – mondta keserűen, és fogta a zseblámpáját. – Te meg én itt úgysem értünk semmit. Ki kell várnunk, míg elkapják Kovácsot, és leültetik... Csakhogy őt nem leültetik, hanem valószínűleg agyonlövik... Na, megyünk?

– Igen – vágta rá Makszim. A furcsa nyomokat nézte a padlón. – Ez itt sokkal jobban érdekel – közölte.

– Fölöslegesen – legyintett Zef. – Biztosan sokféle állat mászkál itt... – Hátára dobta a gránátvetőt, s a terem kijáratához indult.

Makszim a nyomokat figyelve követte.

– Zabálnék – sóhajtott fel Zef.

Kiértek a folyosóra. Makszim javasolta, törjék be az egyik ajtót, de Zef szerint ennek nem lenne semmi értelme. Ezzel a dologgal komolyan kell foglalkozni, mondta. Minek vesztegessük itt az időt, mikor még a normát sem teljesítettük, ide meg hozzáértő emberrel kell majd eljönni...

– A maga helyében – vitatkozott vele Makszim – én nemigen számítanék erre a maga Erődjére. Először is, itt minden lerohadt, másodszor pedig már foglalt.

– Ki foglalta el? Á, már megint a kutyákról beszélsz? Te is menj a fenébe! Azok ott erősködnek, hogy vámpírok, te meg...

Zef elhallgatott. A folyosón torokhangú üvöltés hangzott fel, többszörös visszhanggal verődött vissza a falakról, majd elhalt. Ugyanakkor valahonnan messzebbről felüvöltött egy másik, ugyanolyan hang. Az egész nagyon ismerős volt, de Makszim nem tudta felidézni, hol hallotta már.

– Hát ez üvölt éjszakánként! – kiáltott fel Zef. – Én meg azt hittem, madarak...

– Furcsa hang – vélte Makszim.

– Hogy furcsa-e, nem tudom – tűnődött Zef. – De félelmetes. Éjszakánként, amikor rákezdenek az egész erdőben, a hideg is kiráz. Hányféle mese kering erről a kiáltásról... Volt egy köztörvényes, aki azzal hencegett, hogy ismeri ezt a nyelvet. Le is tudta fordítani.

– És mit fordított? – kérdezte Makszim.

– Á, ostobaság! Ugyan már, miféle nyelv...

– És hol van ez a köztörvényes?

– Megették – mondta Zef. – Az építőknél volt, a csapatuk eltévedt az erdőben, a srácok éheztek, és... megértheted.

Balra bekanyarodtak, és a távolban feltűnt egy zavaros, sápadt fényfolt. Zef kikapcsolta a zseblámpát, zsebre dugta.

Ő ment elöl, és amikor hirtelen megállt, Makszim majdnem beleütközött.

– Masszaraks! – morogta Zef.

A földön, a folyosón keresztben emberi csontváz feküdt. Zef lekapta válláról a gránátvetőt, és körülnézett.

– Ez nem volt itt – morogta.

– Igaz – mondta Makszim. – Az imént tehették ide.

Mögöttük, a föld alatti helyiségek mélyén hirtelen elnyújtott, torokhangú üvöltések egész kórusa harsant fel. Az ordítás sokszoros visszhangot keltett, úgy hangzott, mintha ezer torok bömbölne kórusban, mintha valami különös, négy szótagból álló szót skandálnának. Makszim fölényeskedést, kihívást, gúnyolódást érzett benne. Azután a kórus, ugyanolyan hirtelen, ahogyan rázendített, elhallgatott. Zef visszafojtotta lélegzetét, és lebocsátotta a gránátvetőt. Makszim megint a csontvázra nézett.

– Szerintem ez figyelmeztetés.

– Egyetértek – morogta Zef. – Tűnjünk innen gyorsan!

Gyorsan elmentek a mennyezeten tátongó résig, felkapaszkodtak a földhányásra, és Vadkan izgatott arcát pillantották meg maguk fölött. A hasadék szélénél feküdt, meghurkolt kötelet lógatva lefelé.

– Mi volt ez? – kérdezte. – Ti kiabáltatok?

– Mindjárt elmondjuk – felelte Zef. – Rögzítetted a kötelet?

Kikapaszkodtak, Zef cigarettát sodort magának meg a félkarúnak, rágyújtott, egy darabig hallgatott. Láthatóan valamilyen véleményt próbált meg kialakítani a történtekről.

– Jól van – kezdett hozzá. – Röviden ennyi történt. Ez itt az Erőd. Van lent irányítópult, elektronikus agy meg minden ilyesmi. Az egész siralmas állapotban, de van energia, hasznot húzhatunk belőle, csak meg kell találni a hozzáértő embereket... Továbbá. – Összehúzta magát, és száját nagyra tátva füstgomolyt eresztett ki, éppen úgy, mint a tönkrement gázágyú. – Továbbá. Mindent egybevetve úgy fest, hogy kutyák élnek odalent. Emlékszel? Meséltem neked. Kutyák, de a fejük olyan, mint a medvéé. Azok üvöltöttek... bár ha meggondolom, lehet, hogy nem is ők, mert tudod... hogy is mondjam neked... miközben Makkal lent mászkáltunk, valaki egy emberi csontvázat rakott a folyosóra. Ennyi volt.

A félkarú ránézett, majd Makszimra.

– Mutánsok? – kérdezte.

– Lehet... – vont vállat Zef. – Én nem láttam senkit, Mak azt mondja, hogy kutyákat látott... csak nem a szemével. Mivel láttad őket, Mak?

– A szememmel is láttam őket. Egyébként hozzá kell tennem, hogy ezeken a maguk kutyáin kívül nem volt ott senki más. Tudnék róla. És ezek a kutyák sem olyanok, amilyennek maguk gondolják őket. Nem vadállatok.

Vadkan nem szólt semmit. Felállt, feltekerte a kötelet, az övéhez kötötte, és visszaült Zef mellé.

– Ördög tudja – mormolta Zef. – Az is lehet, hogy nem állatok... Itt minden lehetséges. Itt délen vagyunk...

– Nem lehet, hogy ezek a kutyák a mutánsok? – kérdezte Makszim.

– Nem – mondta Zef. – A mutánsok egyszerűen nagyon torz emberek. És a leghétköznapibb emberek gyermekei. Mutánsok. Tudod, mi az?

– Tudom – mondta Makszim. – Csak az a kérdés, milyen messzire mehet el a mutáció.

Egy darabig mind hallgattak, gondolkodtak. Azután Zef szólalt meg:

– Na, ha ennyire művelt vagy, elég a fecsegésből. Indulás! – Felállt. – Már nincs sok hátra, de szorít az idő. És folyton falnék... – kacsintott rá Makszimra –, ez már patologikus... Tudod, mi az, hogy patologikus?

Makszim azt felelte, tudja, és elindultak.

A négyszög délnyugati negyedét kellett még megtisztítaniuk, de nem tisztítottak meg semmit. Bizonyos idővel korábban valószínűleg felrobbant itt valami nagy erejű szerkezet. A régi erdőből csak kidőlt, félig elrothadt fatörzsek, elszenesedett ágak maradtak, amelyeket mintha borotvával vágtak volna le, és a régi helyén már sarjadt a ritkás, fiatal erdő. A talaj megfeketedett, elszenesedett, mintha teletűzdelték volna széthullott, rozsdás fémdarabokkal. Egy ilyen robbanás után semmiféle technika nem maradhatott meg, és Makszim megértette, hogy Zef nem dolgozni hozta ide őket.

A bozótból kimászott eléjük egy szőrös, koszos rabruhába öltözött ember. Makszim megismerte: ez volt az első bennszülött, akivel megérkezésekor találkozott, Zef régi munkatársa, a világ minden fájdalmának hordozója.

– Várjatok! – szólt rájuk Vadkan. – Beszélek vele.

Zef ráparancsolt Makszimra, hogy üljön le, ahol van, ő is leült, és nekilátott áttekerni a kapcáját, szakállába dünnyögve egy fegyencrománcot: „Belevaló srác vagyok, ismer a vidék...” Vadkan odament a világ fájdalmának hordozójához, együtt eltűntek a bokrok mögött, és suttogni kezdtek. Makszim tökéletesen jól hallotta őket, de semmit sem értett, mert valami zsargonban tárgyaltak, csak a többször megismételt „posta” szót sikerült elkapnia. Hamarosan abba is hagyta a hallgatózást. Kimerültnek, koszosnak érezte magát, túl sok volt aznap a fölösleges munka, az idegfeszültség, túlságosan hosszú ideig lélegzett be aznap mindenféle undokságot, túlságosan sok röntgen érte. És már megint egész nap nem tettek semmi igazit, semmi hasznosat, és nagyon szeretett volna visszamenni a barakkba.

Azután a fájdalmak hordozója eltűnt, Vadkan visszatért, s leült Makszim elé egy fatönkre.

– Akkor most beszélgessünk! – kérte.

– Minden rendben? – kérdezte Zef.

– Igen.

– Mondtam én neked – közölte Zef a kapcáját nézegetve. – Jó orrom van az ilyesmire.

– Nos hát, Mak – kezdett hozzá Vadkan. – Ellenőriztük magát, már amennyire ez a mi helyzetünkben lehetséges. Generális kezeskedik magáért. Mától kezdve az én alárendeltem lesz.

– Nagyon örülök – mosolyodott el Makszim fanyarul. Azt szerette volna mondani: „Magukért viszont előttem nem vállalt kezességet Generális.” De csak ennyit tett hozzá: – Hallgatom.

– Generális azt közölte, hogy maga nem fél a sugárzástól, sem a sugárzóberendezésektől. Ez igaz?

– Igaz.

– Vagyis bármelyik pillanatban képes átúszni a Kék Kígyót, és ez nem lesz ártalmára?

– Mondtam már, hogy akár most elszökhetnék innen.

– Nekünk nem az kell, hogy elszökjön... Vagyis ha jól értem, a járőröktől sem kell tartania?

– A mozgó sugárzókra gondol? Nem, azoktól sem félek.

– Nagyon jó! – dicsérte meg Vadkan. – Ez teljesen meghatározza a feladatát a közeljövőre. Összekötő lesz. Amikor utasítom, átússza a folyót, és a legközelebbi postahivatalban feladja a tőlem kapott táviratot. Világos?

– Ez teljesen világos... – mondta Makszim lassan. – Más az, amit nem értek...

Vadkan pislogás nélkül meredt rá – száraz, inas, megnyomorított öregember, hidegvérű és könyörtelen harcos, már negyven éve küzd, de az is lehet, hogy pelenkás kora óta; egy olyan világ szülötte, amelyben az emberi élet értéke nullával egyenlő, s amely a harcon kívül semmit sem ismer – és figyelmesen összehúzott szeméből Makszim, mint egy könyvből, kiolvasta saját sorsát az elkövetkező néhány évre előre.

– Igen? – kérdezte Vadkan.

– Állapodjunk meg most rögtön! – mondta Makszim keményen. – Nem áll szándékomban vakon cselekedni. Nem akarok olyan ügyekkel foglalkozni, amelyek szerintem ostobák és fölöslegesek.

– Például? – kérdezte Vadkan.

– Tudom, mi a fegyelem. Azt is tudom, hogy fegyelem nélkül semmit sem ér a munkánk. De úgy vélem, a fegyelemnek értelmesnek kell lennie, az alárendeltnek meggyőződéssel hinnie kell, hogy a parancs értelmes. Azt parancsolják nekem, legyek összekötő. Kész vagyok összekötőként dolgozni, ennél különb dolgokra is képes vagyok, de ha erre van szükség, összekötő leszek. De tudnom kell, hogy a táviratok, amelyeket továbbítok, nem vezetnek-e egyébként is szerencsétlen emberek értelmetlen pusztulásához...

Zef közbe akart szólni, de Vadkan és Makszim egyforma mozdulattal leállította.

– Azt parancsolták nekem, robbantsak fel egy tornyot – folytatta Makszim. – Nem magyarázták el, miért van erre szükség. Láttam, hogy ostoba és halálos vállalkozás, de végrehajtottam a parancsot. Elvesztettem három társamat, azután pedig kiderült, hogy ez az egész az államügyészség csapdája volt. Azt mondom, ebből elég! Nem akarok többet tornyokra támadni. Sőt feltett szándékom minden erőmmel megakadályozni az ilyen műveleteket...

– Ez aztán a hülye! – kiáltott fel Zef. – A tejfelesszájú.

– Miért? – kérdezte Makszim.

– Várjon, Zef! – szólt rá Vadkan. Változatlanul nem vette le a szemét Makszimról. – Más szóval, Mak, a vezérkar összes tervét ismerni akarja?

– Igen – felelte Makszim. – Nem akarok bekötött szemmel dolgozni.

– Te aztán arcátlan vagy, barátocskám! – jelentette ki Zef. – Nem elég nagy a szókincsem, barátocskám, hogy leírjam, milyen arcátlan vagy... Figyelj, Vadkan, nekem azért tetszik. Nem, az én szemem nem csal...

– Túlságosan nagy bizalmat követel – vélte Vadkan hidegen. – Az ilyen bizalmat az alsó szinten végzett munkával kell kiérdemelni.

– Az alsó szinten végzett munka abból áll, hogy hülye tornyokat kell ledönteni? – kérdezte Makszim. – Igaz, még csak néhány hónapja vagyok az illegalitásban, de ez alatt az idő alatt nem hallottam mást, csak hogy a tornyok, a tornyok, a tornyok... De én nem akarok tornyokat döntögetni, ennek semmi értelme! A zsarnokság ellen akarok küzdeni, az éhség, a pusztulás, a korrupció, a hazugság ellen... a hazugság rendszere ellen, nem a tornyok rendszere ellen!

Természetesen megértem, hogy a tornyok kínszenvedést okoznak maguknak, egyszerűen fizikai kínt... De még a tornyok ellen is valahogy ostobán lépnek fel. Teljesen nyilvánvaló, hogy a tornyok átjátszóállomások, tehát a központra kell lecsapni, és nem egyenként piszkálgatni őket...

Vadkan és Zef egyszerre szólalt meg.

– Honnan tud a központról? – kérdezte Vadkan.

– És hogyan akarod megtalálni azt a központot? – faggatózott Zef.

– Az, hogy léteznie kell egy központnak, minden valamirevaló mérnök számára világos – vágta rá Makszim megvetően. – És hogy hol van ez a központ, éppen ez a feladat, amellyel foglalkoznunk kell. Nem géppuskatűzbe rohanni, nem feleslegesen feláldozni az embereket, hanem megkeresni a központot...

– Először is, ezt nélküled is tudjuk – fortyant fel Zef. – Másodszor pedig, masszaraks, senki sem pusztult el hiába! Minden valamirevaló mérnök számára világos, te tejfölösszájú süvölvény, hogy néhány tornyot lerombolva megszakítjuk az átjátszás láncolatát, egy egész körzetet tudunk megszabadítani! De ehhez képesnek kell lennünk a tornyok lerombolására. És tanuljuk, hogyan kell csinálni, érted? És ha még egyszer azt mered mondani, hogy a mieink hiába pusztulnak...

– Várjon! – szólt közbe Makszim. – Vegye le rólam a kezét! Megszabadítani egy körzetet... Rendben, és hogyan tovább?

– Idejön mindenféle zöldfülű, és arról papol, hogy feleslegesen döglünk meg – háborgott Zef.

– És hogyan tovább? – ismételte meg makacsul Makszim.

– Jönnek a gárdisták a sugárzóikkal, és maguknak végük!

– A fenébe is! – fakadt ki Zef. – Ez alatt az idő alatt a körzet lakossága átáll a mi oldalunkra, és azok már nem tudnak olyan egyszerűen idetolakodni. Egy dolog egy tucat úgynevezett korcs, de egészen más dolog néhány tízezer felbőszült paraszt...

– Zef, Zef! – szólt közbe figyelmeztetően Vadkan.

Zef türelmetlenül leintette.

– ...több tízezer felbőszült paraszt, akik felfogták és egy életre megjegyezték, hogy húsz éve szégyentelenül átverik őket...

Vadkan legyintett, és elfordult.

– Várjon, várjon! – kérte Makszim. – Miről beszél? Hogyhogy hirtelen megértik? Inkább cafatokra tépik magukat. Hiszen úgy tudják, hogy ez ballisztikus védelem...

– És te mit gondolsz? – kérdezte Zef furcsa nevetéssel.

– Hát én tudom – felelte Makszim. – Nekem azt mesélték...

– Ki?

– A Doktor... és Generális... Miért, ez titok?

– Erről talán elég ennyi – vetette oda Vadkan halkan.

– Miért lenne elég? – kérdezte Zef valahogy szintén nagyon visszafogottan. – Tulajdonképpen miért lenne elég, Vadkan? Tudod, mit gondolok erről. Tudod, miért ülök itt, miért maradok itt életem végéig. Én is tudom, te mit gondolsz erről. Akkor miért lenne elég? Mind a ketten úgy véljük, erről minden utcasarkon teli torokból kell üvölteni, de amikor komolyra fordul a dolog, hirtelen eszünkbe jut az illegalitás fegyelme, és engedelmesen a keze alá játszunk ezeknek a vezéreknek, liberálisoknak, az összes félresikerült Atyának... Most meg itt van előttünk ez a fiú. Láthatod, hogy milyen. Az ilyeneknek talán nem kell tudniuk?

– Lehet, hogy éppen az ilyeneknek nem szabad tudniuk – jegyezte meg Vadkan még mindig ugyanolyan halkan.

Makszim semmit nem értett, egyiktől a másikra nézett. Hirtelen nagyon mások lettek, valahogy összecsúsztak, Vadkan tartásán sem érződött már az az acéltengely, amelybe nem egy ügyészség és tábori bíróság foga beletörött már, Zefről eltűnt nemtörődöm közönségessége, előtűnt valamiféle bánat, valami rejtett kétségbeesés, sértettség, beletörődés... Mintha hirtelen eszükbe jutott volna valami, amit kötelesek elfelejteni, és ők becsülettel igyekeznek is elfeledni.

– Én elmondom neki – jelentette be Zef. Nem engedélyt kért, nem is megtanácskozta. Egyszerűen bejelentette.

Vadkan hallgatott, és Zef hozzáfogott, hogy elmesélje.

Amit elmondott, iszonyatos volt. Iszonyatos volt önmagában véve is, de azért is, mert többé nem maradt helye semmiféle kételynek. Egész idő alatt, amíg beszélt – halkan, nyugodtan, tisztán, kulturált nyelven, udvariasan elhallgatva, amikor Vadkan rövid megjegyzéseket szúrt közbe –, Makszim teljes erőből igyekezett legalább valamilyen hézagot találni a világnak ebben az új rendjében, de sikertelenül. A kialakult kép hibátlan volt, primitív, de reménytelenül logikus, megmagyarázott minden Makszim által ismert tényt, egyetlenegyet sem hagyva magyarázat nélkül. Ez volt a legnagyobb és legszörnyűbb felfedezés, amellyel Makszim a maga lakott szigetén szembesült.

A tornyok által kibocsátott sugárzást nem kizárólag a korcsoknak szánták. Hatott az ezen a bolygón élő minden emberi lény idegrendszerére. A hatás fiziológiai mechanizmusa nem volt ismeretes, de az volt a lényege, hogy a sugárzásnak kitett ember agya elvesztette a valóság kritikus elemzésének képességét. A gondolkodó ember hívő emberré vált, méghozzá vakon, fanatikusan hívővé – a szemébe ötlő valóság ellenére. A sugárzás körzetében lévő emberrel a legprimitívebb eszközökkel bármit el lehet hitetni, a sugallt dolgot úgy fogadja, mint ragyogó és egyetlen igazságot, kész érte élni, szenvedni, s meghalni.

A sugárzás pedig folyamatos volt. Észrevétlenül, mindenütt jelenlévően, mindent áthatóan. Szakadatlanul ontotta a tornyok egész országot lefedő, gigantikus hálózata. Gigászi porszívóként kiszívta a több tízmillió ember lelkéből a gyanú árnyékát is mindazzal kapcsolatban, amit az újságok, a brosúrák, a rádió és a televízió harsogott, amit a tanárok sulykoltak az iskolákban és a tisztek a kaszárnyákban, amiről a neonok villogtak az utak fölött, amit a templomok szószékéről hirdettek. Az Ismeretlen Atyák oda irányították a sokmilliós tömeg akaratát és energiáját, ahová akarni kegyeskedtek. Rákényszeríthették és rá is kényszerítették a tömegeket, hogy őket istenítsék; képesek voltak felkelteni és fel is keltették a külső és belső ellenség iránti engesztelhetetlen gyűlöletet; ha akarták, milliókat küldhettek ágyú- és géppuskatűzbe, és a milliók lelkesen rohantak volna meghalni; rávehettek volna a milliókat, hogy akárminek a nevében egymást gyilkolják; ha éppen ilyen szeszélyük támad, tömeges öngyilkossági járványt indíthattak volna... Mindent megtehettek.

Naponta kétszer, reggel és este tízkor maximális teljesítményre kapcsolták a gigantikus porszívót, és fél órára az emberek lényegében megszűntek emberek lenni. Mindaz a homályos feszültség, amely a sugalmazottak és a valóság közti ellentmondás miatt a tudatalattijukban felhalmozódott, forró lelkesedés paroxizmusában, a hódolat és szolgai alázat eksztázisában tört ki. Ezek a sugárcsapások teljesen elnyomták a reflexeket és az ösztönöket, s az Ismeretlen Atyák iránti kötelességtudat és hódolat undorító elegyével helyettesítették. A besugárzás hatása alatt álló ember ebben az állapotban elvesztette a mérlegelés képességét, úgy működött, mint valami parancsot végrehajtó robot.

Az Atyák szempontjából csak azok az emberek jelenthettek veszélyt, akik valamilyen fiziológiai sajátosság miatt érzéketlenek maradtak a sugárzás hatására. Őket nevezték korcsnak. Az állandó sugárzás egyáltalán nem hatott rájuk, a sugárcsapások pedig csak elviselhetetlen fájdalmakat okoztak nekik. Viszonylag kevesen voltak, talán egy százalékot tettek ki, de egyedül ők maradtak ébren az alvajáróknak ebben a birodalmában. Csupán ők voltak képesek józanul megítélni a helyzetet, olyannak látni a világot, amilyen, hatni a világra, megváltoztatni, irányítani azt. És az egészben az volt a legundorítóbb, hogy éppen ők szolgáltatták a társadalom irányító elitjét, az úgynevezett Ismeretlen Atyákat. Az összes Ismeretlen Atya korcs volt, de közel sem minden korcs volt Ismeretlen Atya. És azokat, akik nem jutottak be az elitbe, vagy nem akartak bejutni, vagy nem is tudták, hogy létezik ez az elit – a hatalomvágyó, a forradalmár és a hétköznapi korcsokat –, az emberiség ellenségeinek nyilvánították, és ennek megfelelően bántak velük.

Makszim kétségbeesést érzett, hogy lakott szigetét valójában nem emberek, hanem bábok népesítik be. Nem volt miben reménykedni. Zef terve, hogy el kell foglalni egy valamennyire jelentős nagyságú területet, egyszerűen kalandorkodásnak tűnt. Egy hatalmas gépezet állt előttük, amely túlságosan egyszerű volt ahhoz, hogy el lehessen indítani valamiféle evolúciót, és túlságosan hatalmas ahhoz, hogy reménykedni lehessen, csekély erőkkel is megdönthető. Nem volt olyan erő az országban, amely képes lett volna felszabadítani ezt a hatalmas népet, amely nem is sejtette, hogy manipulálják, amely – Vadkan kifejezésével szólva – kiesett a történelem folyamatából. Ez a gépezet belülről sebezhetetlen volt. Bármilyen apróbb fennakadással szemben ellenálló volt. Ha egy részét lerombolták, azonnal regenerálódott. Bármilyen inger érte, haladéktalanul és egyértelműen reagált rá, tulajdon elemeinek sorsával sem törődve. Az a gondolat jelentette az egyetlen reményt, hogy a gépezetnek van egy központja, irányítópultja, agya. Ezt a központot elvben meg lehetne semmisíteni, és akkor a gépezet megdermed egy bizonytalan egyensúlyi állapotban, beköszönt az a pillanat, amikor majd meg lehet kísérelni más sínre terelni ezt a világot, visszavezetni a történelem útjára. De a központ helye a legnagyobb titok volt, és különben is, ki lenne képes lerombolni? Ez nem egy torony elleni roham. Ehhez a hadművelethez hatalmas anyagi eszközök kellenének, és mindenekelőtt olyan emberek egész hadserege, akikre nem hat a sugárzás. Olyan emberekre lenne szükség, akik érzéketlenek a sugárzással szemben, vagy pedig egyszerű, könnyen hozzáférhető védőfelszerelésre. Semmi ilyesmi nem létezett, kilátás sem volt rá. A néhány százezer korcs megosztott volt, szétszórt, üldözött, sokan közülük az úgynevezett legális korcsok csoportjához tartoztak, de még ha sikerült volna egyesíteni és felfegyverezni őket is, az Ismeretlen Atyák ezt a kis hadsereget azonnal megsemmisítették volna, maximális teljesítményre kapcsolt mozgó sugárzókat küldve rájuk...

Zef már régen elhallgatott, de Makszim még mindig csüggedten ült, egy bottal kapirgálva a száraz, fekete földet. Zef végül köhintett, és rosszkedvűen megszólalt:

– Igen, barátom. Hát így fest a dolog valójában.

Úgy látszott, megbánta már, hogy elmondta, hogyan is fest a dolog valójában.

– És miben reménykednek? – szólalt meg Makszim.

Zef és Vadkan hallgatott. Makszim fölemelte a fejét, a szemükbe nézett.

– Bocsássanak meg... – motyogta. – Én... Ez az egész... Én...

– Harcolnunk kell! – jelentette ki Vadkan színtelen hangon. – És mi harcolunk, harcolni fogunk. Vadkan ismertette magával a vezérkar egyik stratégiai elgondolását. Léteznek mások is, ugyanilyen vitathatóak, amelyeket még sosem próbáltak ki a gyakorlatban... Tudja, nálunk most van kialakulóban minden. A harc érett elméletét egy puszta helyen két évtized alatt sem lehet létrehozni...

– Mondják – szólalt meg lassan Makszim –, ez a sugárzás... ez egyformán hat világuk minden népére?

Vadkan és Zef összenézett.

– Nem értem – mondta Vadkan.

– A következőre gondolok. Van-e itt olyan nép, amelynek a tagjai között akad legalább néhány ezer olyan, mint én?

– Aligha – válaszolta Zef. – Talán ha azoknál... a mutánsoknál. Masszaraks, ne sértődj meg, Mak, hiszen nyilvánvaló, hogy mutáns vagy... Szerencsés mutáció, az esélye egy a millióhoz...

– Nem sértődöm meg. Szóval mutánsok... Ott vannak, távolabb, délen?

– Igen – felelte Vadkan.

Merően nézte Makszimot.

– És tulajdonképpen mi van ott délen? – kérdezte Makszim.

– Erdő, azután sivatag... – felelte Vadkan.

– És a mutánsok?

– Igen. Félig vadállatok. Eszelős vadak... Figyeljen, Mak, hagyja ezt!

– Látták őket valaha?

– Én csak halottakat láttam – vont vállat Vadkan. – Néha vadásznak rájuk az erdőben, azután felakasztják őket a barakkok előtt.

– Hogyhogy?

– Hát a nyakuknál fogva! – ordította Zef. – Hülye! Ezek vadak! Gyógyíthatatlanok, és veszélyesebbek bármelyik vadállatnál. Láttam néhányat, te olyat még álmodban sem láttál...

– De minek állítanak oda is tornyokat? – kérdezte Makszim. – Meg akarják szelídíteni őket?

– Hagyja el, Mak! – legyintett Vadkan. – Reménytelen. Gyűlölnek minket... Egyébként csináljon, amit akar! Mi senkit sem tartóztatunk.

Csönd lett. Azután távolabb tőlük, a hátuk mögött felhangzott az ismerős dübörgő lárma. Zef felállt.

– Egy tank... – jegyezte meg elgondolkodva. – Menjünk, intézzük el? Nincs túl messze, a tizennyolcas körzetben... Nem, majd holnap.

Makszim hirtelen döntött.

– Majd én foglalkozom vele. Menjenek csak, majd utolérem magukat!

Zef kételkedve nézett rá.

– Meg tudod csinálni? – kérdezte. – Még felrobbansz...

– Mak – kérte a félkarú –, gondolja meg!

Zef egyre Makszimot nézte, aztán hirtelen elvigyorodott.

– Hát erre kell a tank! Ravasz fickó vagy. Nem, engem nem versz át. Rendben, menj, a vacsorádat félreteszem, ha meggondolnád magad, gyere vissza falni! De tartsd észben, hogy sok önjáróra aknákat raktak, óvatosan kotorássz benne... Gyerünk, Vadkan, majd utánunk jön!

Vadkan még mondani akart valamit, de Makszim már felállt, és elindult a nyiladék felé. Nem akart több szócséplést. Gyorsan ment, hátra sem nézve, a gránátvetőt a hóna alatt vitte. Most, hogy már döntésre jutott, megkönnyebbült, az előtte álló feladat sikere csak az ő ügyességétől és rutinjától függött.

14

Reggel felé Makszim kivezette a tankot az útra, és orrát délnek fordította. El is indulhatott volna, de kimászott az irányítófülkéből, leugrott a töredezett betonra, és leült az árokszélre, fűvel tisztogatta összekent kezét. A rozsdás óriás békésen zakatolt mellette, a zavaros égre szögezve a rakéta csúcsát.

Egész éjszaka dolgozott, de nem érzett fáradtságot. A bennszülöttek jó munkát végeztek, a szerkezet egész jó állapotban volt. Aknát természetesen nem talált, volt viszont kézi irányítás. Ha valaki egy ilyen gépen felrobbant, az csak az atommáglya elhasználódott volta miatt történhetett meg, vagy pedig az illető tökéletes műszaki tájékozatlansága következtében. Igaz, a máglya a normális teljesítménynek legfeljebb húsz százalékával működött, a futómű is siralmasan festett, de Makszim elégedett volt – tegnap még ennyit sem remélt.

Reggel hat körül járt, már virradt. Rendszerint ilyenkor sorakoztatták fel az átnevelendőket kockás ruhás oszlopokba, gyorsan megetették és kihajtották őket dolgozni. Makszim távollétét persze felfedezték már, nagyon valószínű, hogy szökevénynek tekintik és elítélték, de az is lehet, hogy Zef kigondolt valamilyen magyarázatot – kifordult a lába, megsebesült vagy valami ilyesmi.

Az erdő elcsöndesedett. Az egész éjjel üvöltöző „kutyák” elhallgattak, elmentek, valószínűleg a föld alá húzódtak, és ott nevetgélnek mancsukat dörzsölve, felidézve, hogy ráijesztettek tegnap a kétlábúakra... Ezekkel a „kutyákkal” behatóan kell majd foglalkozni, de most itt kell őket hagyni a hátországban. Vajon érzékelik a sugárzást, vagy nem? Az éjjel, mialatt a motorral vesződött, ketten egész idő alatt a bokrokban lapultak, és csöndben őt figyelték, azután jött egy harmadik, felmászott egy fára, hogy jobban lássa. Makszim kibújva a tetőnyíláson integetett neki, azután csibészkedve utánozta, amennyire tudta, azt a négy szótagú kifejezést, amelyet előző nap a kórus skandált. Az, amelyik a fán volt, ettől rettentően feldühödött, villogott a szeme, egész testén felborzolta a szőrt, és valamilyen torokhangú sértéseket kezdett üvöltözni. A másik kettőt a bokorban nyilván sokkolta a dolog, mert azonnal elkotródtak, vissza sem jöttek többet. A szitkozódó még sokáig nem nyugodott, sziszegett, köpködött, úgy tett, mintha támadni akarna, kivicsorította ritkás fehér agyarait. Csak reggel felé tűnt el, felfogva, hogy Makszimnak nem áll szándékában becsületes küzdelembe szállni vele... Emberi értelemben véve aligha értelmes lények, de lebilincselő teremtmények, és valószínűleg szervezett erőt alkotnak, ha képesek voltak kiszorítani az Erődből egy katonai garnizont a főherceg-herceggel az élen... Elképesztően kevés az információjuk ezeknek itt, csak szóbeszédek, legendák... Jó lenne most megmosakodni, teljesen összekoszolta magát ebben az ócskavasban, na meg a máglya is ereszt, ég a bőre a sugárzástól. Ha Zef és a félkarú beleegyezik, hogy vele tartanak, be kell burkolni az atommáglyát, le kell szerelni három-négy páncéllemezt a külső borításból.

Valahol az erdőben dörrenés hallatszott, visszhangot vert – a halálra ítélt tűzszerészek megkezdték a munkanapot. Értelmetlenség, értelmetlenség... Újabb dörrenés, felkelepelt egy géppuska, hosszan szólt, majd elhallgatott. Már egészen világos volt, derűs nap ígérkezett, az égen egyetlen felhő sem volt, egyenletesen fehérlett, mint a fénylő tej. Az út betonja csillogott a harmattól, de a tank körül elpárolgott harmat – a páncélból egészségtelen forróság áradt.

Azután a bokrok mögül felkúszva az útra, megjelent Zef és Vadkan, meglátták a tankot, meggyorsították a lépteiket. Makszim felállt, eléjük ment.

– Élsz! – kiáltott fel Zef köszönés helyett. – Így is gondoltam. A levesedet, testvér, szóval... nem volt miben elhozni. De kenyeret hoztam, falj!

– Köszönöm! – Makszim átvette az ételt.

Vadkan az aknakeresőre támaszkodva állt, és Makszimot nézte.

– Egyél, aztán tűnj el! – javasolta Zef. – Ott, testvér, érted jöttek. Szerintem pótnyomozást akarnak...

– Ki? – kérdezte Makszim félbehagyva az evést.

– Nekünk nem mutatkozott be – felelte Zef. – Valami ficsúr tetőtől talpig medáliákban, Teliüvöltötte az egész lágert, miért nem vagy ott, engem majdnem agyonlőtt... én meg, tudod, meregetem a szemem, és jelentem, hogy így meg úgy, hogy hősi halált halt az aknamezőn...

Körüljárta a tankot, azt morogva: „Micsoda ócskaság”, leült az árokszélre, és nekilátott cigarettát sodorni.

– Furcsa – jegyezte meg Makszim, elgondolkodva rágcsálva a kenyeret. – Pótnyomozás? Minek?

– Lehet, hogy Fank volt? – kérdezte halkan Vadkan.

– Fank? Középtermetű, szögletes arc, a bőre hámlik?

– Ugyan már! Ez egy magas piszkafa volt, a képe csupa pattanás, fafejű hülye a Gárdától.

– Ez nem Fank – rázta meg fejét Makszim.

– Lehet, hogy Fank parancsára? – kérdezte Vadkan.

Makszim vállat vont, és bekapta az utolsó falatot.

– Nem tudom. Korábban azt gondoltam, Fanknak van valami köze az illegalitáshoz, de most már nem tudom, mit gondoljak...

– Akkor alighanem valóban jobb, ha elmegy – szólt Vadkan. – Bár őszintén szólva nem tudom, melyik rosszabb, a mutánsok vagy ez a gárdatiszt...

– Na jó, menjen! – hagyta rá Zef. – Összekötőként úgysem fog neked dolgozni, így meg legfeljebb hoz majd valami információt délről... már ha meg nem nyúzzák ott.

– Maguk természetesen nem jönnek velem – jelentette ki Makszim, nem is kérdezve.

Vadkan megrázta a fejét.

– Nem. Sok sikert kívánok!

– A rakétát dobd le! – tanácsolta Zef. – Különben még felrobbansz vele... És még valami. Ezen az úton két helyen van őrség. Könnyen átjutsz rajtuk, csak ne állj meg! A dél felől jövőkre jobban figyelnek. De már azután rosszabb lesz. A sugárzás iszonyatos, zabálnivaló nincs, mutánsok és homok, víz sehol.

– Köszönöm! – mondta Makszim. – Viszontlátásra!

Felugrott a hernyótalpra, felnyitotta a fedelet, és bemászott a forró félhomályba. Már az indítókarra tette a kezét, amikor eszébe jutott, hogy maradt még egy kérdés. Kibújt.

– Figyeljenek! Miért tartják titokban a tornyok igazi rendeltetését az illegalitás egyszerű harcosai előtt?

Zef elfintorodott és kiköpött, Vadkan pedig szomorúan válaszolt:

– Mert a vezérkariak többsége azt reméli, sikerül majd egyszer hatalomra jutniuk, és akkor majd a régi módon, de más céllal használják a tornyokat.

– Miféle más céllal? – kérdezte Makszim komoran.

– A tömegeknek a jóság és kölcsönös szeretet szellemében történő nevelésére – felelte Vadkan.

Néhány másodpercig egymás szemébe néztek. Zef elfordulva nagy buzgalommal nyálazta cigarettáját, hogy összeragassza. Azután Makszim csak annyit mondott: „Kívánom, hogy éljék túl!”, és visszatért a fogantyúihoz. A tank feldübörgött, felcsörömpölt, megcsikordult a lánctalpa, s a gép elindult előre.

Kényelmetlen volt vezetni. Nem volt vezetőülés, az a kupac ág és fű, amit Makszim az éjjel odahordott, nagyon gyorsan szétcsúszott. A kilátás siralmas volt, rákapcsolni sem lehetett tisztességesen – harminc kilométer óránkénti sebességnél a motorban valami zörögni kezdett, fulladozott, bűzlött. Igaz, ennek az atomkoporsónak a terepjáró képessége még mindig remek volt. Mindegy volt neki, van-e út vagy nincs, a bokrokat, kisebb kátyúkat észre sem vette, a kidőlt fákat miszlikbe aprította. A beton repedéseiben kinőtt fiatal fákat könnyedén maga alá gyűrte, a mély, poshadt vízzel teli gödrökön szinte elégedetten fújtatva kelt át. Az irányt is remekül tartotta, viszont nem volt könnyű kanyarodni vele.

Az út elég egyenes volt, a fülkében pedig kosz és hőség, ezért Makszim beállította a kézi gázt, kimászott, kényelmesen elhelyezkedett a nyílás szélén, a rakéta rácsos állványa alatt.

A tank csörtetett előre, mintha ez lett volna egy ősrégi program által megadott igazi iránya. Volt benne valami önelégült egyszerűség, és Makszim, aki szerette a gépeket, helyeslése jeléül megpaskolta a páncélját.

Az élet elviselhető volt. Balra és jobbra tőle hátrafelé kúszott az erdő, a motor egyenletesen dohogott, fent alig volt érzékelhető a sugárzás, a szellő viszonylag tiszta volt, kellemesen hűtötte égő bőrét. Makszim fölemelte a fejét, a rakéta ingadozó orrát nézte. Valószínűleg valóban meg kellene szabadulnia tőle. Fölösleges súly. Felrobbanni természetesen nem fog, már rég bedöglött, Makszim még az éjjel megvizsgálta, de vagy tíz tonnát nyom, minek cipelni? A tank magától kúszott előre, és Makszim elkezdett kutakodni a rakéta alapjánál, a rögzítő mechanizmust kereste. Meg is találta, de minden elrozsdásodott, küszködnie kellett vele, és mialatt ő ezzel foglalatoskodott, a tank a kanyarokban kétszer is betévedt az erdőbe, s dühösen felbőgve a fákat kezdte tördelni, így Makszimnak sietve vissza kellett térnie a fogantyúkhoz, megnyugtatnia az ostoba vaskupacot, s visszavezetnie az útra. Végül működésbe lépett a szerkezet, a rakéta súlyosan megingott és a betonra zuhant, majd nagy zajjal begurult az árokba. A tank megugrott, könnyebben folytatta útját, és Makszim ekkor megpillantotta maga előtt az első őrhelyet.

Az egyik tisztáson két nagy sátor és egy furgon állt, gőzölgött a tábori konyha. Két meztelen felsőtestű gárdista mosakodott, az egyik öntötte a vizet a másikra egy kannából. Az út közepén egy fekete pelerines őrszem állt, a tankot nézve. Az úttól jobbra két oszlop meredezett, rajtuk keresztgerenda, és erről a valami hosszú, fehér dolog lógott le csaknem a földig. Makszim bemászott a fülkébe, hogy ne látsszon kockás rabruhája, csak a fejét dugta ki. Az őrszem elképedve bámult a tankra, félreállt az út szélére, azután zavartan a furgon felé nézett. A félmeztelen gárdisták abbahagyták a mosakodást, ők is a tankot figyelték. A lánctalpak dübörgésére a sátrakból és a furgonból is előjött néhány ember, egyikük egyenruháján tiszti zsinórok. Nagyon meglepődtek, de nem nyugtalankodtak – a tiszt a tankra mutatott, mondott valamit, és mindnyájan elnevették magukat. Amikor Makszim az őr mellé ért, az kiáltott valamit, de a motorbőgéstől nem lehetett hallani, hogy mit, Makszim visszakiáltotta neki: „Minden rendben, maradj, ahol vagy!” Az őrszem sem értett egy szót sem, de elégedett képet vágott. Átengedve a tankot visszament az út közepére, és megállt az előbbi pózban. Világos volt, hogy minden rendben lezajlott.

Makszim elfordította a fejét, s ekkor közelről meglátta azt, ami a keresztgerendáról lógott. Egy másodpercig nézte, azután gyorsan leguggolt, szemét szorosan becsukta, és teljesen fölöslegesen megragadta a fogantyúkat. Nem kellett volna odanézni, gondolta. A fenének fordítottam oda a fejemet ahelyett, hogy csak mentem volna, haladtam volna, nem tudva semmit... Rákényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét. Nem, gondolta, nézni kell! Meg kell szokni és meg kell ismerni! Nem szabad elfordulni, nincs jogom elfordulni, ha ilyen dologba fogtam bele. Valószínűleg mutáns volt, a halál nem tud ennyire eltorzítani egy embert. De már az élet, az eltorzít. Engem is eltorzított, ez ellen nincs mit tenni, nem szabad ellenszegülni, hozzá kell szokni. Lehet, hogy több száz kilométernyi olyan út áll előttem, amely akasztófákkal van szegélyezve...

Mikor újra kibújt és visszanézett, az őrhely már nem látszott – sem az őrhely, sem a magányos akasztófa az út mentén. Jó lenne most hazamenni... csak menni, menni, menni, és végül ott lenne a ház, a mama, apa, a fiúk... megérkezni, felébredni, megmosakodni és elmesélni nekik rémálmát a lakott szigetről. Megpróbálta maga elé képzelni a Földet, de sehogyan sem sikerült, csak furcsa volt arra gondolnia, hogy valahol vannak vidám, tiszta városok, sok jó és okos ember, mindenki megbízik a másikban, nincsenek rozsdahegyek, undorító szagok, sugárzás, fekete egyenruhák, durva, vadállati pofák, félelmetes legendák, amelyek elkeverednek a még félelmetesebb igazsággal, és hirtelen először jutott eszébe, hogy mindez megtörténhetett volna a Földön is, és akkor ő most ugyanolyan lenne, mint körülötte mindenki – tudatlan, becsapott, szolgalelkű és odaadóan hűséges. Feladatot kerestél magadnak, gondolta. Hát tessék, most van feladatod! Nehéz és mocskos ügy, de aligha találhatnál bárhol, bármikor ennél fontosabbat...

Elöl az úton feltűnt valamilyen gépezet, amely ugyanabba az irányba tartott, dél felé. Kisebb, lánctalpas traktor volt, amely utánfutóján rácsos fémszerkezetet vontatott.

A nyitott vezetőfülkében kockás rabruhát viselő ember ült, pipázott, közömbösen odapillantott a tankra, Makszimra, majd elfordult. Miféle szerkezet ez? – gondolta Makszim. Milyen ismerős a körvonala... Azután hirtelen rájött, hogy ez egy torony eleme. Le kellene borítani az árokba, gondolta, és vagy kétszer oda-vissza átgázolni rajta... Körülnézett, arckifejezése láthatóan nagyon nem tetszett a traktor vezetőjének – hirtelen lefékezett, egyik lábát kitette a hernyótalpra, nyilván készen arra, hogy kiugorjon. Makszim elfordult.

Körülbelül tíz perc múlva meglátta a második őrhelyet.

Ez kockás ruhás rabok egész hadseregének az előőrse volt, bár az is lehet, hogy éppenséggel nem is rabok voltak, hanem a legszabadabb emberek az országban – két ideiglenes ház csillogó cinkfedéllel, egy nem túl magas mesterséges domb, rajta szürke, zömök oldalvédmű a lőrések fekete nyílásaival. A védmű fölött már ott magasodtak a torony első elemei, a domb körül pedig önjáró daruk, traktorok álltak, rendetlenül összevissza hevertek a rácsos szerkezeti elemek. Az erdőt az úttól jobbra és balra több száz méteren kiirtották, a nyílt térségen itt-ott kockás ruhás emberek nyüzsögtek. A házikók mögött hosszú, alacsony barakk látszott, ugyanolyan, mint a lágerben. A barakk előtt kötélen szürke rongyok száradtak. Kicsit távolabb, az út mellett faemelvény magasodott, a tetején plató, azon fel-alá járkált egy szürke katonai egyenruhát és sisakot viselő őrszem, mellette géppuska meredezett három lábon. Az emelvény alatt is katonák nyüzsögtek, olyan emberek benyomását keltve, akiket halálra gyötör az unalom és a szúnyogok. Mindegyik dohányzott.

Na, itt is könnyedén átjutok, gondolta Makszim, ez itt a világ vége, mindenki fütyül mindenre. De tévedett. A katonák abbahagyták a szúnyogok hessegetését, a tankra meredtek. Azután az egyik, egy sovány, valakire nagyon emlékeztető figura megigazította a sisakját, kiment az út közepére, felemelte a kezét. Hiába csinálod, gondolta Makszim sajnálkozva, kár erőlködnöd. Úgy döntöttem, átmegyek itt, és át is fogok menni... Beugrott a tankba, a fogantyúkhoz, kényelmesebben elhelyezkedett, lábát a gázpedálra tette. A katona továbbra is felemelt kézzel állt az úton. Mindjárt gázt adok, gondolta Makszim, felbőgetem, ahogyan dukál, és akkor majd félreugrik... ha meg nem ugrik félre, gondolta váratlanul felbőszülve, mit tehetek – ha harc, legyen harc...

És hirtelen felismerte azt a katonát. Guy állt előtte – lefogyott, az arca beesett, borostás, esetlen katonai kezeslábast viselve. „Guy... – motyogta Makszim. – Barátocskám... most mit csináljak?” Levette a lábát a gázról, kikapcsolta az áttételt, a tank lelassult és megállt. Guy leengedte a kezét, sietség nélkül megindult felé. És Makszim ekkor örömében elnevette magát. Minden remekül alakul. Megint bekapcsolta az áttételt, felkészült.

– Hé! – kiáltotta Guy parancsolóan, és a puskatussal megdöngette a páncélt. – Ki van ott?

Makszim hallgatott, halkan kuncogva.

– Van ott valaki? – Guy hangjába némi bizonytalanság vegyült.

Azután vasalt cipője feldübörgött a páncélzaton, balról kinyílt a fedél, és Guy behajolt a fülkébe. Makszimot meglátva eltátotta a száját, de ugyanabban a pillanatban Makszim megragadta a kezeslábasát, maga felé rántotta, lehajította a lába alá, az ágakra, s leszorította... A tank iszonyatosan felbődült, nekilódult. Kinyírom a motort, gondolta Makszim. Guy vergődött és tekergett, sisakja az arcára csúszott, semmit nem látott, csak vaktában rugdalózott, igyekezve kihúzni maga alól a géppisztolyát. A fülkét hirtelen dübörgés és csörömpölés töltötte meg – nyilván gépfegyverből és géppisztolyokból tüzet nyitottak a tankra. Ez nem volt veszélyes, csak kellemetlen, és Makszim türelmetlenül figyelte, ahogyan közeledik az erdő fala, mind közelebb jön, mind közelebb... már itt vannak az első bokrok... valami kockás ember félreugrott az útról... már erdő veszi körül őket, már nem kopognak a lövedékek a páncélon, és több száz kilométeren szabad előttük az út.

Guy végre kicibálta maga alól a géppisztolyt, de Makszim lekapta róla a sisakot, és meglátva Guy izzadt, vicsorgó arcát, elnevette magát. Figyelte, mint váltja fel ezen az arcon a félelmet és gyilkos dühöt előbb a zavar, azután a csodálkozás, és végül az öröm. Guy ajka megmozdult, nyilván elkáromkodta magát. Makszim elengedve a fogantyút, magához rántotta, túláradó érzelmekkel átölelte, majd elengedte, a vállát fogva azt mondta: „Guy, barátocskám, mennyire örülök!” De a világon semmit nem lehetett hallani. Kinézett a kémlelőnyíláson: az út változatlanul egyenes volt, megint kézi gázra kapcsolt, kimászott, és maga után húzta Guyt.

– Masszaraks! – szitkozódott az elgyötört Guy. – Már megint te!

– Talán nem örülsz? Én borzasztóan örülök! – Makszim csak most fogta föl, mennyire nem volt kedve egyedül nekivágni a délre vezető útnak.

– Mit jelent ez az egész? – kiáltotta Guy. Az első öröme már elmúlt, most nyugtalanul nézelődött mindenfelé. – Hová?

Miért?

– Délre! – kiáltotta Makszim. – Elegem van ebből a te vendégszerető hazádból.

– Szökés?

– Igen.

– Te megőrültél! Megajándékoztak az életeddel!

– Ki ajándékozott meg az életemmel?! Az életem az enyém! Hozzám tartozik!

Nehéz volt beszélgetni, ordítozni kellett, a baráti csevegésből akaratlanul is veszekedés lett. Makszim beugrott a tank belsejébe, csökkentette a fordulatszámot. A tank lassabban haladt, de már nem bömbölt és csörömpölt olyan hangosan. Amikor Makszim újra kimászott, Guy komoran és eltökélten fogadta.

– Vissza kell vinnem téged! – jelentette ki.

– Nekem meg el kell vinnem innen téged – közölte Makszim.

– Nem értem. Teljesen elment az eszed! Innen lehetetlen megszökni. Vissza kell mennünk... Masszaraks, vissza sem mehetsz, agyonlőnek... Délen meg felfalnak minket... Egyen meg a fene az őrültségeddel együtt! Úgy hiányoztál nekem, mint a háromnapos hidegrázás!

– Várj, ne ordíts! Hagyd, hogy megmagyarázzam!

– Semmit nem akarok hallani! Állítsd meg a gépet!

– Várj egy kicsit! – győzködte Makszim. – Hagyd, hogy elmondjam!

De Guy nem óhajtotta, hogy bármit elmondjanak neki. Követelte, hogy ezt a törvénytelenül eltulajdonított gépezetet azonnal állítsák meg, vigyék vissza a zónába. Makszimot kétszer, háromszor, sőt négyszer is vadbaromnak titulálta. A masszaraksok elnyomták a motorbőgést. A helyzet, masszaraks, szörnyű volt. Kilátástalan volt, masszaraks! Előttük, masszaraks, a kikerülhetetlen pusztulás! Mögöttük, masszaraks, szintén. Makszim mindig is bolond és elmebeteg volt, masszaraks, de ez, amit most művel, masszaraks, ez biztosan az utolsó, masszaraks és masszaraks...

Makszim nem szólt közbe. Hirtelen tudatára ébredt, hogy az utolsó torony hatóköre nyilván itt valahol ér véget, sőt valószínűleg már el is hagyták, az utolsó őrhelynek a legszélső mező határvonalán kell feküdnie... Csak hadd mondja a magáét, a lakott szigeten a szavak nem jelentenek semmit... szitkozódj csak, szitkozódj, kiviszlek innen, semmi keresnivalód itt! Valakivel el kell kezdeni, hát te leszel az első, nem akarom, hogy báb legyél, még ha neked tetszik is, hogy báb vagy...

Miután alaposan lehordta Makszimot, Guy beugrott a tank belsejébe, s megpróbálta leállítani. Nem sikerült neki, erre újra kimászott, már sisakban, nagyon hallgatagon és eltökélten. Nyilvánvalóan elszánta magát, hogy leugrik és visszagyalogol. Nagyon dühös volt. Makszim akkor megragadta a nadrágszárát, leültette maga mellé, és hozzáfogott elmagyarázni neki a helyzetet. Több mint egy óra hosszat beszélt, csak időnként szakítva félbe, hogy a kanyarokban kiigazítsa a tank haladási irányát. Beszélt, Guy pedig hallgatta. Kezdetben Guy megpróbálta félbeszakítani, felpattant, hogy menet közben leugorjon, befogta a fülét, de Makszim csak beszélt és beszélt, többször elismételte ugyanazt, magyarázott, értelmezett, rábeszélt, és Guy végül figyelni kezdett rá, azután elgondolkodott, elcsüggedt, két kézzel benyúlt a sisakja alá, vadul belekotort az üstökébe, azután támadásba lendült: arról kezdte faggatni Makszimot, honnan jutott mindez a tudomására, ki bizonyítja be, hogy nem hazugság ez az egész, hogyan hiheti ezt el, hiszen nyilvánvaló kitaláció... Makszim tényekkel bombázta, amikor pedig a tények kevésnek bizonyultak, megesküdött, hogy igazat beszél. Amikor ez sem segített, tuskónak, bábnak, robotnak nevezte Guyt, a tank pedig közben egyre csak ment és ment dél felé, mind mélyebben hatolva be a mutánsok országába.

– Na jó! – kiáltott fel végül Makszim feldühödve. – Mindjárt ellenőrizzük. Számításaim szerint régen elhagytuk a sugárzási övezetet, és körülbelül tíz perc múlva tíz óra. Mit szoktatok csinálni tíz órakor?

– Tíz óra nulla-nullakor sorakozó van – felelte Guy komoran.

– Pontosan. Egyenes sorokba rendeződtök, és teli torokból ordítani kezditek a hülye himnuszaitokat, önkívületbe esve a lelkesedéstől. Emlékszel?

– A lelkesedés a vérünkben van – jelentette ki Guy.

– A lelkesedést beleverik az ostoba fejetekbe – vágott vissza Makszim. – De semmi baj, most mindjárt meglátjuk, miféle lelkesedés van a véredben. Hány óra?

– Hét perc múlva tíz.

Egy ideig szótlanul haladtak tovább.

– Na? – kérdezte Makszim.

Guy az órájára nézett, és bizonytalan hangon rázendített: „Vonul a harcedzett Gárda, súlyosan döng a lépte...”

Makszim mulatva figyelte. Guy kiesett a ritmusból, összekeverte az induló szavait.

– Ne bámulj rám! – fakadt ki. – Zavarsz. Meg különben is, miféle lelkesedésről lehet szó, ha nem a sorban állsz, a helyeden?

– Ugyan, hagyd ezt! Megesett nem is egyszer, hogy a soron kívül ugyanúgy ordítottál, mint a sorban állva. Szörnyű volt nézni benneteket, Kaan bácsit meg téged. Egyikőtök a Harci Gárdát bömbölte, a másik meg a Dicsőség az Atyáknak kezdetűt. Na meg ott volt Rada is... Hol a lelkesedés? Hol van szereteted az Atyák iránt?

– Ne merészeld! Ne merészelj így beszélni az Atyákról! Még ha igaz is, amit mondtál, ez csak annyit jelent, hogy egyszerűen becsapták az Atyákat.

– Ki csapta be őket?

– Hát... akadnak elegen.

– Vagyis az Atyák nem mindenhatóak? Tehát ők sem tudnak mindent?

– Erről a témáról nem óhajtok társalogni – jelentette ki Guy. Elcsüggedt, összekuporodott, arca még jobban beesett, szeme elhomályosodott, alsó ajka lefittyedt. Makszimnak hirtelen Fista Lukovica és Szép Ketri jutott eszébe a rabszállító vagonból. Kábítószeresek voltak, szerencsétlenek, akik hozzászoktak a különösen erős kábítószerek használatához. Megszokott anyaguk nélkül iszonyatosan szenvedtek, nem ettek, nem ittak, napokig éppen így ültek, zavaros pillantással, lefittyedt szájjal.

– Fáj valamid? – kérdezte Guyt.

– Nem – felelte bágyadtan Guy.

– Akkor miért csúsztál így össze?

– Csak valahogy... – Guy meglazította a gallérját, megmozgatta a nyakát. – Valahogy nem vagyok jól... Lefekszem, rendben?

Makszim válaszát meg sem várva, lábát maga alá húzva végigfeküdt az ágakon. Hát így állunk, gondolta Makszim. Nem olyan egyszerű ez, mint gondoltam. Nyugtalan lett. Guy nem kapott sugárcsapást, a sugárzási körzetet már csaknem két órája elhagytuk... Ő pedig egész életét ebben a mezőben élte le... Lehet, hogy árt neki a sugárzás hiánya? És ha belebetegszik? Már csak ez hiányzott, micsoda ocsmányság... Lenézett a nyíláson Guy sápadt arcára, és egyre nyomorultabbul érezte magát. Végül nem bírta tovább, beugrott a tank belsejébe, kikapcsolta a motort, kivonszolta a levegőre Guyt, s lefektette a fűre az út mellett.

Guy aludt, álmában motyogott valamit, erősen rángatózott. Azután rázni kezdte a hideg, összegömbölyödött, mintha megpróbálna felmelegedni, kezét bedugta a hóna alá. Makszim a térdére húzta a fejét, ujjait a halántékára szorította, igyekezett összpontosítani. Már régen nem kellett pszichomasszázst alkalmaznia, de tudta, az a legfontosabb, hogy kapcsoljon ki mindent, összpontosítson, és kapcsolja rá a beteget a maga egészséges rendszerére. Tíz vagy tizenöt percig ült így, s amikor magához tért, látta, hogy Guy jobban van: arca kapott egy kis színt, egyenletesen lélegzett, és már nem rázta a hideg. Makszim fűből párnát készített a feje alá. Egy darabig csak ült, a szúnyogokat hessegette, azután eszébe jutott, hogy menni kell és menni, a reaktor sugárzik, ez Guynak árt, ki kell valamit gondolnia. Felállt, s visszament a tankhoz.

Alaposan megizzadt, mire sikerült leszednie a berozsdásodott szegecsekről néhány lemezt a fedélzet páncélzatából, azután felszerelte ezeket a lemezeket a reaktort és a motort az irányítófülkétől elválasztó kerámiaborításra. Már csak az utolsó lemezt kellett a helyére erősítenie, amikor hirtelen megérezte, hogy idegenek vannak a közelben. Óvatosan kibújt a nyíláson, belsejében hideget érzett, összerándult.

Az úton, vagy tízlépésnyire a tanktól három ember állt, de Makszim nem fogta fel rögtön, hogy ezek emberek.

Igaz, ruhát viseltek; kettőjük vállán egy rúdról véres fejével lefelé valamilyen patás, szarvashoz hasonló kis állat lógott, a harmadiknak a nyakán pedig, tyúkmellén keresztben ormótlan, szokatlan külsejű puska függött. Mutánsok, gondolta Makszim. Hát itt vannak ők, a mutánsok... Hirtelen emlékezetébe villantak azok történetek és legendák, amelyeket róluk hallott, ezek most nagyon valósághűnek tűntek. Elevenen nyúzzák meg áldozatukat... emberevők... vadak... állatok. Összeszorította a fogát, kiugrott a tank tetejére, teljes magasságában kihúzta magát. Akkor az, akinél a puska volt, komikusan megcserélte rövid, görbe lábait, de nem mozdult a helyéről. Csak felemelte félelmetes kezét, amelyen két hosszú, sokízületű ujj volt, hangosan felsziszegett, majd nyikorgó hangon megszólalt:

– Akarsz enni?

Makszim engedett ajka szorításán, és válaszolt:

– Igen.

– Fogsz lőni? – érdeklődött a puska tulajdonosa.

– Nem – felelte Makszim mosolyogva. – Semmi esetre sem.

15

Guy a durva, házilag barkácsolt asztalnál ült, géppisztolyát tisztogatta. Délelőtt negyed tizenegy körül járt az idő, a világ szürke, színtelen, száraz volt, nem maradt benne helye örömnek, az élet mozgásának, minden bágyadt és beteg volt. Nem volt kedve gondolkodni, semmit nem akart sem látni, sem hallani, még aludni sem volt kedve – csak arra vágyott, hogy az asztalra hajtva fejét, leengedve a kezét, meghaljon. Egyszerűen meghaljon, és kész.

A szoba kicsi volt, egyetlen, üvegtelen ablaka romokkal borított, elvadult bokrokkal benőtt hatalmas, szürkés-vöröses telekre nyílt. A szoba tapétája felpöndörödött – talán a hőségtől, talán az öregségtől –, a parketta összeszáradt, az egyik sarokban szénné égett. A szoba korábbi lakóitól nem maradt itt semmi, csak egy törött üvegű, nagy fénykép, amelyen, ha alaposan megnézte az ember, felismerhetett egy idős urat fura pofaszakállal, nevetséges, pléhtányérra emlékeztető kalapban.

Legszívesebben nem látta volna mindezt, szeretett volna felfordulni vagy kóbor kutyaként felüvölteni, de Makszim ráparancsolt: „Tisztítsd meg! – kopogtatta meg Makszim kemény ujjával az asztalt. – Valahányszor elkap a nyavalya, ülj neki, és tisztítsd meg a géppisztolyodat!” Tehát tisztítani kell. Ha Makszim nem lenne, ő már rég lefeküdt és meghalt volna. Hiszen kérte is: „Ne menj el ilyenkor mellőlem, ülj itt, gyógyíts!” Nem. Azt mondta, most Guynak egyedül kell boldogulnia. Azt mondta, ez nem halálos betegség, hogy el kell múlnia, és el is fog múlni, de neki erőt kell vennie magán, igyekeznie kell.

Rendben, gondolta Guy bágyadtan, igyekszem.

Mégiscsak Makszim... Nem ember, nem Atya, nem isten – ő Makszim... És azt is mondta: „Dühöngj! Ha elkap a rosszullét, gondolj arra, mitől van, ki szoktatott rá és miért, és dühöngj, fokozd magadban a gyűlöletet! Hamarosan szükség lesz rá: nem te vagy az egyetlen ilyen, negyvenmillióan vannak, akiket meghülyítettek, megmérgeztek...” Nehéz elhinni, masszaraks, hiszen egész életünkben, a sorban állva is, mindig tudtuk, mi miért van, minden egyszerű volt, a cél világos, mind együtt voltunk, és jó volt egynek lenni a sok millióból, ugyanolyannak, mint a többiek. Nem, jött ő, megszerettette magát, tönkretette a karrieremet, azután szó szerint a galléromnál fogva kirángatott a sorból, elcipelt egy másik életbe, ahol sem a cél nem világos, sem az eszközök, ahol – masszaraks és masszaraks! – mindenről nekem magamnak kell gondolkodnom! Korábban fogalmam sem volt arról, milyen egyedül gondolkodni. Volt parancs, minden világos, csak arról kellett gondolkodni, hogyan teljesítsd minél jobban. Igen... kirángatott a galléromnál fogva, hátrafordította a pofámat, az enyéim, a fészkem, a legdrágább felé, és rámutatott: trágyadomb, undor, aljasság, hazugság... Ha elnézem – valóban nem sok szépet látok, elkap a hányinger, ha magamra emlékezem, a fiúkra, hát még Csacsu kapitány úrra! Guy dühösen a helyére lökte a závárzatot, rácsattintotta a reteszt. Megint rátört az elesettség, az apátia, de ereje, hogy betegye a tárat, már nem maradt. Rossz így, jaj, nagyon rossz...

Csikorogva kinyílt a megvetemedett ajtó, benyomult egy fontoskodó pofácska – egészen rokonszenves lenne, ha nem lenne kopasz a koponyája és gyulladt, pilla nélküli a szemhéja –, Tanga volt az, a szomszéd kislánya.

– Mak bácsi üzeni, hogy tessék azonnal kimenni a térre! Már mindenki összegyűlt ott, csak magára várnak!

Guy konokul sandított rá, a durva zsákvászon ruhába bújtatott törékeny kis testre, az abnormálisan cérnavékony, barna foltokkal borított karocskára, a térdben duzzadt görbe lábacskára, a látvány felkavarta, és önmaga előtt is szégyellte undorát – hiszen gyerek, tehet róla, hogy ilyen? Elfordította tekintetét.

– Nem megyek. Mondd meg, hogy rosszul érzem magam! Beteg vagyok.

Megnyikordult az ajtó, és mikor Guy újra felnézett, a kislány már nem volt ott. Undorral az ágyra lökte a géppisztolyt, odament az ablakhoz, s kihajolt. A kislány sebesen szaladt a falmaradványok közti mélyedésben, a hajdani utcán, valami apróság a nyomába eredt, botorkált néhány lépést, megbotlott, elterült a földön, felemelte a fejét, feküdt egy ideig, azután szörnyű, basszus hangon felbőgött. A romok közül előrohant az anyja, mire Guy sietve visszahúzódott, megrázta a fejét, visszament az asztalhoz.

Nem, képtelen vagyok megszokni. Nyilván szemét ember vagyok... Kerülne csak a kezem közé, aki mindezért felel, biztosan nem véteném el. De végül is miért vagyok képtelen hozzászokni? Úristen, egy hónap alatt annyi mindent láttam, hogy száz lidércnyomásos álomra is elég lenne...

A mutánsok kisebb közösségeket alkottak; némelyek nomád életet éltek, vadásztak, keresték a jobb helyeket, az északra vezető utat, elkerülve a gárdisták géppuskáit, a szörnyű körzeteket, ahol eszüket vesztették és helyben elpusztultak a fejfájás elviselhetetlen rohamaitól; mások letelepedtek azokon a farmokon és apró falvakban, amelyek túlélték a harcokat és annak a három atombombának a felrobbanását, amelyek egyike épp e fölött a város fölött robbant, kettő pedig a környéken – ott most több kilométer hosszan kopár, tükörfényes salakmezők húzódnak. A letelepedtek silány, elkorcsosult búzát vetettek, különös veteményeseiket gondozták, ahol a paradicsomok akkorák voltak, mint egy mogyoró, a mogyoró pedig mint egy paradicsom; nyomorúságos állatokat tenyésztettek, amelyekre még reánézni is rossz volt, nem hogy megenni. Szánalmas népség volt – mutánsok, vad déli korcsok, akikről mindenféle hülyeségeket terjesztettek, és akik maguk is mindenféle hülyeséget terjesztettek, halk szavú, beteges, tönkresilányított karikatúrái az embernek. Itt csak az öregek voltak normálisak, de ők nagyon kevesen maradtak, valamennyien betegek, hamarosan bekövetkező halálra ítéltek. A gyerekeik és az unokáik úgy festettek, mintha nem ennek a világnak a lakói lennének. Sok gyerek született, de szinte mind meghalt vagy már születésekor, vagy csecsemőkorában. Akik megmaradtak, gyengék voltak, folyton ismeretlen betegségektől szenvedtek, nyomorékok lettek – ám különös módon mind engedelmes, csöndes, értelmes volt. Szó, ami szó, nem rossz emberek ezek a mutánsok – jóságosak, vendégszeretők, békések... Csak éppen nem lehet rájuk nézni. Kezdetben szokatlan látványuktól még Makszim is fintorgott, de ő gyorsan hozzászokott, könnyű neki, képes irányítani önmagát...

Guy betöltötte a géppisztolyba a tárat, tenyerével megdörzsölte az arcát, és elgondolkodott. Igen, Makszim...

Igaz, Makszim ezúttal értelmetlen dologba vágott bele.

Fejébe vette, hogy összegyűjti és felfegyverzi a mutánsokat, kiszorítja a Gárdát kezdetben legalább a Kék Kígyó folyón túlra. Ez isten bizony nevetséges. Hiszen ezek alig tudnak járni, menet közben meghalnak, ha fölemelnek egy gabonával teli zsákot, ottmaradnak – Makszim meg a Gárda ellen akar vonulni velük. Képzetlenek, gyengék, félénkek, hová lennének... Még ha össze is szedi őket... a felderítőiket... ha Makszim nincs velük, egyetlen kapitány elbánik az egész hadseregükkel, ha meg Makszim is velük van, egy kapitány a századával. Úgy látszik, ezt Makszim is megértette. Mégis egész hónapban egyik településtől a másikig, egyik közösségtől a másikig rohangált, győzködte az öregeket és a köztiszteletben álló embereket, akikre a közösség hallgat. Rohangászott, engem is mindenhová magával hurcolt, nincs nyugta. Az öregek nem akarnak menni, a felderítőiket sem engedik... Most meg itt ez a tanácskozás. Nem megyek.

Világosabb lett a világ. Már nem volt olyan hányingert keltő körülnézni, a vér gyorsabban keringett az ereiben, feltámadt benne valamilyen zavaros remény, hogy ez a mai tanácskozás kudarcot vall, hogy megjön Makszim, és azt mondja: elég volt, itt nincs mit csinálni, és továbbmennek dél felé, a pusztába, ahol, azt beszélik, szintén korcs mutánsok élnek, de nem ilyen félelmetesek, jobban hasonlítanak az emberre, nem ilyen betegek. Azt is mondják, azoknak ott van valamiféle államuk, sőt hadseregük is. Velük talán sikerül zöld ágra vergődnünk... Igaz, ott minden radioaktív, azt beszélik, teleszórták bombával, hogy megfertőzzék. Azt is mondják, voltak ilyen speciális bombák...

A radioaktivitásra gondolva Guy belekotort a zsákjába, elővette a dobozt a sárga tablettákkal, két szemet bekapott, és elfintorodott az áthatóan keserű íztől. Na tessék, micsoda undokság, de nélküle nem lehet meglenni, itt is minden sugárfertőzött. A sivatagban valószínűleg marékszám kell falni... Köszönet a főherceg-hercegnek, ezek nélkül a pirulák nélkül nekem itt már végem lenne... Remek ember a főherceg-herceg, nem veszti el a fejét, nem esik kétségbe ebben a pokolban, gyógyít, segít, körbejár mindenhová, egész gyógyszergyárat szervezett. Egyébként azt mondta, hogy az Atyák Országa csak töredéke, maradéka a mi volt hatalmas birodalmunknak, régebben a főváros is más volt, háromszáz kilométerrel délebbre, azt mondja, mostanáig megmaradtak a romjai, méghozzá fenségesek...

Nyílt az ajtó, a szobába rontott a dühös Makszim, meztelenül, eltekintve a fekete sorttól, szikáran, fürgén, és látszott, hogy dühös. Megpillantva őt Guy felfújta magát, az ablakon kezdett kibámulni.

– Na, elég a spekulálásból! – szólt rá Makszim. – Indulás!

– Nem akarok! – makacskodott Guy. – Vigye el őket mind az ördög! Nem szenvedhetem őket, egyszerűen nem megy.

– Ostobaság! – vitatkozott vele Makszim. – Nagyszerű emberek, és nagyon tisztelnek téged. Ne gyerekeskedj!

– Na hiszen, tisztelnek!

– De még mennyire! Épp az előbb kérte a főhercegherceg, hogy maradj itt. Én, azt mondja, hamarosan meghalok, kell egy igazi ember, hogy majd pótoljon.

– Majd éppen én pótolom... – mormolta Guy, de érezte, hogy a belsejében akarata ellenére is enged a feszültség.

– Bosku is az én fülemet rágja, röstell egyenesen hozzád fordulni. Maradjon itt Guy, azt mondja, tanítani fog, védelmezni, rendes gyerekeket nevel majd... Tudod, hogy beszél Bosku?

Guy belepirult az elégedettségbe, köhécselt egy kicsit, és még egyre kinézve az ablakon, homlokát ráncolva mondta:

– Na jó... Vigyem a géppisztolyt?

– Hozd! Bármi lehet...

Guy a hóna alá fogta a géppisztolyt, s kiléptek a szobából. Guy ment elöl, Makszim a nyomában, lementek a korhadt lépcsőn, átléptek egy csomó gyereken, akik a porban nyüzsögtek a küszöb körül, és elindultak az utcán a tér felé. Eh, utca, tér... Ezek puszta nevek. Mennyi ember pusztult el itt egyetlen pillanat alatt! Azt mondják, régen szép nagy város volt ez – színházak, cirkusz, múzeumok, agárversenyek... azt beszélik, a templomok különösen szépek voltak, az egész világról ide jártak, hogy láthassák, most meg csak szemétdomb, azt sem látni, hol mi volt. A cirkusz helyén mocsár van valami krokodilfélékkel; ahol a metró volt, most vámpírok tanyáznak, éjszaka veszélyes a városban mászkálni... Elpusztították az országot a mocskok. És nem elég, hogy elpusztították, megnyomorították az embereket, még valami undorító lényt is kitenyésztettek, amelynek korábban nyoma sem volt errefelé. És nem csak itt...

A főherceg-herceg mesélte, hogy a háború előtt az erdőben kutyához hasonló vadak éltek, elfelejtettem, hogy hívták őket, okosak voltak, nagyon jóindulatú jószágok – mindent megértettek, kész öröm volt idomítani őket. Na és persze elkezdték beidomítani őket – katonai feladatokra: aknával tank alá feküdni, sebesülteket menteni, fertőzött holmikat átvinni az ellenséghez meg mindenféle ilyen hülyeségre. Azután akadt valami nagyeszű, aki megfejtette a nyelvüket. Kiderült, hogy van saját nyelvük, eléggé bonyolult, és hogy ezek a lények szeretik az utánzást, a gégéjük pedig olyan felépítésű, hogy némelyiküket meg lehetett tanítani az emberi beszédre, persze nem a teljes nyelvre, de úgy ötven vagy hetven szót megjegyeztek. Csodálatos jószágok voltak, barátkozni kellett volna velük, tanulni egymástól, segíteni egymást – de azt mondják, kihaltak... Nem barátkoztak velük, harcra képezték ki őket, hadititkokért küldték az ellenséghez. Aztán megkezdődött a háború, rájuk nem jutott idő, egyáltalán semmire nem jutott idő. Most meg tessék – vámpírok. Szintén mutánsok, csak nem emberi, hanem állati mutánsok, rendkívül veszélyes lények. A Különleges Déli Katonai Körzet még parancsot is kapott, hogy harcoljon ellenük, de a főherceg-herceg egyenesen azt mondja, nekünk itt mindannyiunknak végünk, itt csak vámpírok élnek majd...

Guynak eszébe jutott az az eset, amikor Bosku a vadászaival elejtett az erdőben egy szarvast, amelyre a vámpírok is vadásztak, és összecsaptak a zsákmány fölött. De hát miféle harcosok a mutánsok? Lőttek néhányat az őskori fegyvereikkel, aztán eldobták a puskákat, leültek, kezükkel eltakarták a szemüket, hogy ne lássák, hogyan marcangolják szét őket. És Makszim, be kell vallani, még ő is elvesztette a fejét... illetve nem az, hogy elvesztette, hanem... valahogy... nem akaródzott neki verekedni. Hát nekem kellett felszívni magam mindenki helyett. Amikor kiürült a tár, a fegyver tusával. Szerencsére a vámpírok nem voltak sokan, csak hatan. Kettőt megöltünk, egy elmenekült, a három sebesült és kábult példányt megkötöztük, és azt terveztük, hogy reggel bevisszük őket a faluba, hogy ott végezzünk velük. Éjjel meg láttam ám, hogy Makszim halkan fölkelt, odament hozzájuk.

Leült melléjük, gyógyította őket, ahogyan ő szokta, a kezét rájuk téve, azután eloldozta őket, azok meg természetesen nem hülyék, azonnal elszeleltek, csak a hűlt helyük maradt. Én meg azt mondom neki: mi az, Mak, miért csináltad? Magam sem tudom, azt mondja, de érzem, hogy nem szabad kivégezni őket. Az embereket sem szabad, meg ezeket sem... Ezek, azt mondja, nem kutyák, nem is vámpírok...

És ha csak a vámpírok lennének! De miféle denevérek, bőregerek tűntek fel! A Boszorkánymesternek szolgálnak... Ez maga a repülő borzalom, nem egér! És mi mászkál dübörögve éjszakánként a falvakban, rabolja a gyerekeket? Ráadásul ő maga be sem megy a házakba, hanem az alvó gyerekek maguktól mennek ki hozzá, fel sem ébredve... Tegyük fel, lehet, hogy ez hazugság, de egyet-mást én magam is láttam. Az jut most az eszembe, amikor a főhercegherceg elvitt minket megmutatni az Erőd legközelebbi bejáratát. Odaértünk: békés, zöld tisztás, egy domb, benne barlang. Hát nézzük – úristen! –: a bejárat előtt az egész tisztás tele döglött vámpírokkal, volt legalább két tucat, de nem sérültek, nem sebesültek, a füvön sehol egy vércsepp. És ami a legfurcsább: Makszim megnézte őket, és azt mondta, nem haltak meg, valami görcsük van, mintha valaki hipnotizálta volna őket... Felmerül a kérdés: ki? Nem, félelmetes helyek ezek. Az ember itt csak nappal bújhat elő, akkor is óvatosan. Ha nem lenne Makszim, eltűnnék innen, csak a hűlt helyem maradna. Bár őszintén szólva hova mehetnék? Körös-körül erdő, az erdőben tisztátalan lények, a tank elmerült a mocsárban... a sajátjaimhoz fussak? Azt hihetné az ember, mi sem természetesebb, mint hogy az enyéimhez menekülök. De mifélék is most az enyéim? Ha belegondolok, torzszülöttek, bábok, jól mondja Makszim. Miféle emberek azok, akiket úgy lehet irányítani, mint a gépeket? Nem, ez nem nekem való. Utálom...

Kiértek a térre, egy nagy telekre, amelynek közepén képtelenül meredezett valami elfeledett nagyság félig megolvadt szobra, és odakanyarodtak egy épen maradt kis házhoz, ebben jöttek össze rendszerint a vezetők, hogy híreket váltsanak, megtanácskozzák a vetés vagy a vadászat dolgát, néha meg csak egyszerűen elüldögélni, szundikálni, meghallgatni a főherceg-herceg történeteit a korábbi időkről.

A házikóban, egy nagy, tiszta szobában már összegyűltek az emberek. Rossz volt itt bárkire ránézni. Még a főhercegherceg is – bár úgy tűnt, ő nem mutáns, hanem ember – torzul festett: az egész arcát égésnyomok és sebhelyek borították. Bementek, köszöntek és letelepedtek a körben, egyszerűen a padlóra. Bosku, aki a tűzhely mellett ült, leemelte a parázsról a teáskannát, s töltött nekik egy-egy csésze finom, erős teát, bár cukor nem volt benne. Guy átvette a csészéjét – rendkívül szép, felbecsülhetetlenül értékes darab volt, királyi porcelán –, s letette maga elé; géppisztolyát tusával lefelé a két térde közé fogta, homlokát a bordázott csőnek támasztotta, és lehunyta a szemét, hogy senkit ne kelljen látnia.

A főherceg-herceg kezdte meg a tanácskozást. Nem volt ő sem főherceg, sem herceg, az egészségügyi szolgálat ezredese volt, a Déli Erőd sebész főorvosa. Amikor az Erődöt atombombákkal kezdték támadni, a helyőrség fellázadt, kitűzte a fehér zászlót (erre a zászlóra a sajátjaik nyomban termonukleáris csapással válaszoltak), az igazi herceget, a parancsnokot a katonák cafatokká tépték, elkapta őket a hév, elintézték az összes tisztet, későn kaptak észbe, hogy nincs, aki vezényeljen, parancsot adjon, márpedig nem maradhatnak parancs nélkül: a háború folytatódott, az ellenség rohamozott, a sajátjaik is rohamoztak, a katonák közül pedig senki nem ismerte az Erőd tervrajzát – gigantikus egérfogóba kerültek, ráadásul felrobbantak a bakteriológiai bombák, az egész készlet, és kitört a pestis. Röviden szólva úgy alakult a helyzet, hogy a helyőrség fele szétszéledt, a megmaradt felének háromnegyede elpusztult, a megmaradtak gondját a sebész főorvos vette a nyakába – a lázadás idején őt nem bántották a katonák, mégiscsak orvos. Valahogy szokássá vált hol főhercegnek, hol hercegnek szólítani, eleinte tréfából, azután megszokásból, Makszim pedig az egyértelműség kedvéért elnevezte főherceg-hercegnek.

– Barátaim! – szólalt meg a főherceg-herceg. – Meg kell vitatnunk Mak barátunk javaslatait! Ezek nagyon fontosak. Hogy mennyire, azt abból is megítélhetitek, hogy maga Boszorkánymester is megjelent közöttünk, talán még beszél is velünk...

Guy fölemelte a fejét. Valóban: a sarokban, hátát a falnak vetve ott ült személyesen a Boszorkánymester. Félelmetes volt ránézni, nem nézni viszont lehetetlen. Rendkívüli személyiség volt. Még maga Makszim is valahogy alulról felfelé nézett rá, és odasúgta Guynak: „Boszorkánymester, testvér, az aztán nem akármilyen figura!” Boszorkánymester alacsony termetű volt, zömök, tiszta, a lába és a karja rövid, de erős; egészében véve nem volt igazán torzszülött, legalábbis valahogy nem illett rá ez a szó. Sűrű, merev szálú, ezüstös szőrmére emlékeztető hajjal borított koponyája nagy volt, kicsi száját furcsán csücsörítette, mintha folyton fütyülni készülne a fogai között. Az arca egészében véve soványnak tűnt, hosszúkás, keskeny szeme táskás volt, a pupillája pedig függőleges, mint a kígyóké. Ritkán szólalt meg, nem járt emberek közé, egy pincében lakott a város túlsó végén, és rendkívüli képességeinek köszönhetően igen nagy népszerűségnek örvendett. Először is, nagyon okos volt, mindent tudott, bár mindössze huszonvalahány éves volt, és még sosem járt a városon kívül. Ha fölmerült valamilyen kérdés, hódolattal elébe járultak tanácsért. Általában semmit sem válaszolt, és ez annyit jelentett, hogy a kérdés jelentéktelen, nem számít, hogyan oldják meg. De ha a kérdés életfontosságú volt – az időjárásra vonatkozott, arra, mikor mit vessenek –, mindig adott tanácsot, és még sohasem tévedett. Csak az idősebbek jártak hozzá, és arról, mi történik ott, hallgattak, de általános meggyőződés volt, hogy Boszorkánymester még tanácsadás közben sem nyitja ki a száját. Csak néz – és világossá válik, mi a teendő. Másodszor pedig hatalma volt az állatok fölött. Sosem követelt a közösségtől élelmet vagy ruhát, mindennel ellátták az állatok, a mindenféle állatok, a vadak, a rovarok, a békák; legfontosabb szolgálói a jókora denevérek voltak, amelyekkel a hírek szerint szót értett, azok megértették és engedelmeskedtek neki. Még azt is mesélték, hogy titkos dolgokat tud. Ezeket nem lehetett megérteni, Guy véleménye szerint csak üres szavak voltak: üres, fekete Világ a Világ Fényének kezdete előtt; halott, fagyos Világ a Világ Fényének kialvása után; végtelen üresség sok-sok Világ Fényével... Senki nem tudta megmagyarázni, mit jelent ez, Mak pedig csak megrázta a fejét, és lelkesen mormolta: „Micsoda intellektus!”

Boszorkánymester senkire sem nézve ült, a vállán esetlenül toporgott egy vaksi éjszakai madár. Boszorkánymester időnként a zsebébe nyúlt, elővett valamilyen falatkát, és a csőrébe dugta, ilyenkor a madár egy pillanatra megmerevedett, majd nyakát kinyújtva hátrahajtotta a fejét, mintha nehezen nyelné le a falatot.

– Ezek nagyon fontos javaslatok – folytatta a főhercegherceg –, ezért arra kérlek benneteket, nagyon figyelmesen hallgassátok, te pedig, Bosku, galambom, főzz nekünk jó erős teát, mert látom, van már, aki szundikál! Ne aludjatok, ne aludjatok! Szedjétek össze az erőtöket, lehet, hogy most dől el a sorsunk...

A gyűlés helyeslően felmorgott. Egy hályogos szeműt a fülénél fogva elrángattak a faltól, ahol már elhelyezkedett, hogy szundítson egyet, s az első sorba ültették. „De hát én semmit... – mormolta a hályogos szemű. – Csak épp egy kicsit. Csak azt akarom mondani, hogy beszéljünk röviden, mert különben mire a végére érünk, elfelejtem az elejét...”

– Jó – egyezett bele a főherceg-herceg. – Ha röviden, hát röviden. A katonák dél felé szorítanak minket, a sivatagba. Kegyelmet nem ismernek, tárgyalni nem hajlandóak.

Azokból a családokból, amelyek megpróbáltak átjutni északra, senki nem tért vissza. Azt kell feltételeznünk, hogy elpusztultak. Ez azt jelenti, hogy tíz-tizenöt éven belül végleg kiszorítanak minket a sivatagba, ott pedig élelem és víz nélkül mind elpusztulunk. Azt beszélik, hogy a sivatagban is élnek emberek. Én ezt nem hiszem, de sok tiszteletreméltó vezető hiszi, és állítja, hogy a sivataglakók ugyanolyan kegyetlenek és vérszomjasak, mint a katonák. Mi pedig békés emberek vagyunk, nem is tudunk harcolni. Sokan közülünk meghalnak, mi valószínűleg nem érjük meg a végső pusztulást, de most mi irányítjuk a népet, és kötelességünk, hogy ne csak magunkra, hanem a gyerekeinkre is gondoljunk... Bosku, kérlek, adj teát a tiszteletreméltó Kenyérsütőnek! Szerintem elaludt.

Kenyérsütőt felébresztették, foltos kezébe nyomtak egy forró csészét, amivel megégette magát, felszisszent, a főherceg-herceg pedig folytatta:

– Mak barátunk kiutat javasol. A katonák felől jött hozzánk. Gyűlöli a katonákat, azt mondja, nem várhatunk tőlük kegyelmet, mindannyiuk eszét elvették a zsarnokaik, és égnek a vágytól, hogy megsemmisíthessenek minket. Mak először fel akart minket fegyverezni és harcba vezetni, de meggyőződött róla, hogy gyengék vagyunk, nem tudunk harcolni. Akkor úgy döntött, elmegy a sivataglakókhoz – ő is hisz bennük –, megállapodik velük, és a katonák ellen vezeti őket. Mi kell ehhez tőlünk? Adjuk áldásunkat ehhez a vállalkozáshoz, engedjük át a földjeinken a sivataglakókat, lássuk el őket élelemmel, ameddig tart a háború. Mak barátunk még azt is javasolja, engedjétek meg, hogy összegyűjtse az összes felderítőnket, s ő megtanítja harcolni és elvezeti őket északra, hogy felkelést robbantsanak ki. Röviden ez a helyzet. Most döntenünk kell, kérem, beszéljetek!

Guy Makszimra sandított. Mak barátunk a lábát maga alá húzva ült, hatalmas volt, barna, mozdulatlan, mint a szikla, sőt nem is szikla, hanem mint egy gigantikus akkumulátor, amely képes egyetlen pillanat alatt kisülni. A távoli sarokba, Boszorkánymesterre nézett, de nyomban megérezte magán Guy pillantását, és felé fordult. Guy pedig hirtelen arra gondolt, hogy az ő Mak barátja már nem a régi. Eszébe jutott, hogy Mak már régen nem ereszti meg nevezetes, kápráztatóan idióta mosolyát, már régen nem énekli hegyvidéki nótáit, hogy tekintete elvesztette korábbi gyengédségét, kedves kajánságát, pillantása kemény lett, valahogyan megüvegesedett, mintha nem is Makszim lenne, hanem Csacsu kapitány úr. És az is eszébe jutott Guynak, hogy Mak barátja már régen nem szimatol mindenfelé, mint egy jókedvű, kíváncsi kutya, visszafogott lett, valamiféle szigorúság jelent meg benne, valamiféle céltudatosság, a felnőtt aktív összeszedettsége, mintha önmagával venne célba egy csakis az ő számára látható céltáblát... Nagyon, nagyon megváltozott az ő Mak barátja, mióta beleeresztették egy nehéz katonai pisztoly teljes tárának golyóit. Korábban sajnált mindenkit együtt és külön-külön, most pedig senkit sem sajnál. Lehet, hogy ennek így is kell lennie... Mégis szörnyű dolgot eszelt ki, mészárlás lesz, iszonyú mészárlás...

– Valamit nem értek – szólalt meg egy kopasz kis csúfság, öltözete alapján ítélve nem helybeli. – Mit is akar? Hogy idejöjjenek hozzánk a barbárok? Hiszen mindannyiunkat levágnak. Talán nem ismerem a barbárokat? Mindenkit legyilkolnak, egyetlen embert sem hagynak meg.

– Békével jönnek ide – felelte Mak –, vagy egyáltalán nem jönnek.

– Akkor már jobb, ha egyáltalán nem jönnek – vélte a kopasz. – A barbárokkal jobb nem érintkezni. Annál még az is jobb, ha egyenesen a katonák géppuskái elé vonulunk. Mégiscsak a sajátjaid kezétől pusztulsz el, az én apám katona volt.

– Ez persze igaz – szólalt meg Bosku elgondolkodva. – De végül is megeshet, hogy a barbárok elkergetik a katonákat, minket meg nem bántanak. Az jó lenne!

– És mitől ne bántanának minket? – vitatkozott vele a hályogos szemű. – Minket időtlen idők óta mindenki bántott, ezek meg hirtelen nem bántanak?

– De hiszen megállapodik velük – magyarázta Bosku. – Ne bántsátok, azt mondja, az erdei embereket, és ennyi...

– Ki? Ki állapodik meg velük?

– Hát Mak. Mak megegyezik velük...

– Aha, Mak... Hát, ha Mak megegyezik velük, talán nem bántanak.

– Kérsz teát? – kérdezte Bosku. – Hiszen mindjárt elalszol, Kenyérsütő.

– Nem kell nekem a teád!

– Igyál egy csészével, csak egy csészével, nem fürödni kell benne!

A hályogos szemű hirtelen felállt.

– Elmegyek – jelentette ki. – Ebből nem lesz semmi. Megölik Makot is, minket sem kímélnek. Miért kímélnének? Nekünk tíz éven belül így is, úgy is végünk. A mi közösségünkben már két éve nem születnek gyerekek. Legalább halálunkig hadd éljünk békességben! Ti meg döntsetek, ahogy tudtok! Nekem mindegy.

Kiment, szánalmasan, esetlenül, a küszöbön megbotolva.

– Hát igen, Mak – szólalt meg fejét ingatva Pióca. – Bocsáss meg nekünk, de mi senkinek sem hiszünk! Hogyan is hihetnénk a barbároknak? A sivatagban élnek, homokot falnak, homokot isznak. Ők szörnyű emberek, vasdrótból vannak, nem tudnak sem sírni, sem nevetni. Mit számítunk mi nekik? Annyi vagyunk számukra, mint a moha a lábuk alatt. Na és ha idejönnek, kiverik a katonákat, letelepszenek itt, az erdőt persze felégetik... minek nekik az erdő, ők a sivatagot szeretik! És nekünk megint csak végünk. Nem, én nem hiszek ebben, Mak. Nem hiszek. Nincs semmi ebben a te ötletedben.

– Igaz – helyeselt Kenyérsütő. – Nem kell ez nekünk, Mak! Hagyj minket békében meghalni, ne zaklass minket! Gyűlölöd a katonákat, el akarod pusztítani őket, de nekünk mi közünk ehhez? Mi nem gyűlölünk senkit. Szánj meg minket, Mak! Hiszen minket soha senki sem szánt meg. Bár jó ember vagy, minket még te sem sajnálsz... Hiszen tényleg nem sajnálsz, igaz, Mak?

Guy megint Makra nézett, és zavartan elfordította tekintetét. Makszim elvörösödött, a könnye is kicsordult, annyira elvörösödött, lehajtotta a fejét, kezével eltakarta az arcát.

– Nem igaz – mondta. – Sajnállak benneteket. De nem csak benneteket. Én...

– Ne, Mak! – folytatta makacsul Kenyérsütő. – Csak rajtunk essen meg a szíved! Hiszen mi vagyunk a legeslegszerencsétlenebb emberek a világon, és te ezt tudod. Felejtsd el a gyűlöletedet! Szánakozz, és legyen elég ennyi!

– Miért szánna meg minket? – szólalt meg Mogyorós, szeméig mocskos rongyokba burkolva. – Ő maga is katona. Mikor szántak meg minket a katonák? Nem született még olyan katona, aki megsajnált volna minket...

– Kedveseim, kedveseim! – szólt szigorúan a főhercegherceg. – Mak a barátunk. Jót akar nekünk, szeretné megsemmisíteni az ellenségeinket...

– És mi lesz belőle? – kérdezte a nem helybeli kopasz. – Tegyük fel, hogy a barbárok erősebbek lesznek a katonáknál! Szétverik őket, lerombolják azokat az átkozott tornyaikat, elfoglalják az egész északot. Legyen úgy! Mi aztán nem sajnáljuk. Csak kaszaboljanak ott. De nekünk mi hasznunk ebből? Akkor aztán végképp befellegzett nekünk: délen ott lesznek a barbárok, északon megint csak a barbárok, a nyakunkon pedig szintén a barbárok. Nincs ránk szükségük, és ha nincs ránk szükségük, akkor gyökerestől irtanak ki. Ez az egyik... Most tegyük fel, hogy a katonák verik szét a barbárokat! Szétverik a barbárokat, és akkor ez az egész háború rajtunk zúdul át dél felé. Akkor mi van? Akkor megint csak végünk: északon a katonák, délen a katonák, a nyakunkon a katonák. A katonákat pedig ismerjük már...

A gyűlés felmorajlott, felzúgott, hogy úgymond helyesen beszél a kopasz, minden pontosan így van, de az még nem fejezte be.

– Engedjétek, hogy végigmondjam! – kiáltott fel mérgesen. – Minek lármáztok tulajdonképpen? Ez még nem minden. Az is megtörténhet, hogy a katonák tönkreverik a barbárokat, a barbárok meg a katonákat. Azt hihetnénk, ez lenne csak a jó nekünk. Csakhogy nem így van, megint csak nem jön össze. Mert itt vannak még a vámpírok is. Amíg élnek a katonák, a vámpírok meglapulnak, félnek a golyóktól, a katonáknak parancsuk van arra, hogy lőjenek a vámpírokra. Ha viszont nem lesznek katonák, nekünk végleg befellegzett. Felfalnak a vámpírok, még a csontunk sem marad meg.

Ez a gondolat rettenetesen meglepte a gyűlést. „Jól mondja!” – hallatszott mindenfelől. – „Ez már igen, micsoda fejük van ezeknek ott a mocsárban... Igaz, testvérek, a vámpírokról megfeledkeztünk... Pedig azok nem alszanak, lesik az alkalmat... Nem kell nekünk semmi, Mak, legyen, ahogy van! Húsz évet leéltünk gondban-bajban, elhúzzuk még húszig, aztán meg, tudod, még...”

– És a felderítőket sem szabad odaadni neki! – emelte meg a hangját a kopasz. – Bármit akarjanak is ők maguk... Nekik mindegy, úgysem itt laknak, Hatujjú például éjjel-nappal odaát van, még kimondani is szégyen – rabol odaát, meg vodkát vedel. Nekik jó, ők nem félnek az átkozott tornyoktól, az ő fejük nem fáj! Na és a közösség? A vadak felhúzódnak észak felé, ki fogja visszaterelni őket hozzánk, ha nem a felderítők? Ne engedjük! És alaposan meg kell fegyelmezni őket, teljesen elkanászodtak... Gyilkosságokat követnek el, katonákat rabolnak, megkínozzák őket, mintha nem is emberek lennének... Ne hagyjuk! Teljesen elkanászodtak...

– Ne hagyjuk, ne hagyjuk! – helyeselt a gyűlés. – Mire megyünk nélkülük? Mi etettük, itattuk őket, mi szültük, neveltük fel őket, ezt tudniuk kell, ők meg csak magukra gondolnak, azt nézik, hogyan önkényeskedhetnek...

A kopasz végre lecsillapodott, leült a helyére, és mohón szürcsölni kezdte kihűlt teáját. A gyűlés is lecsillapodott, elcsendesedett. Az öregek mozdulatlanul ültek, igyekeztek nem nézni Makszimra. Bosku bágyadtan bólogatva megszólalt:

– Na szép, micsoda szerencsétlen élet a miénk! Sehonnan sem várhatunk menekvést. Kinek ártottunk mi?

– Feleslegesen hoztak minket a világra, ez van – mondta Mogyorós. – Gondolkodás nélkül, rossz időben... – Előrenyújtotta üres csészéjét. – És mi is feleslegesen szaporodunk. Pusztulásra hozzuk a világra a gyerekeinket... Igen, igen, pusztulásra...

– Egyensúly... – szólalt meg hirtelen egy erős, rekedt hang. – Mondtam már magának, Mak. Nem akart megérteni...

Érthetetlen volt, honnan jön a hang. Mindenki hallgatott, bánatosan eltompulva. Csak a madár toporgott Boszorkánymester vállán, kinyitva és becsukva sárga csőrét. Maga Boszorkánymester mozdulatlanul ült, szemét lehunyva, keskeny száját összeszorítva.

– De remélem, most megértette! – Mintha a madár folytatta volna. – Maga fel akarja borítani ezt az egyensúlyt. Nos hát, ez lehetséges. Magának megvan hozzá az ereje.

Csak az a kérdés: miért? Kérte erre magát valaki? Helyesen döntött: a legnyomorultabbakhoz, legszerencsétlenebbekhez fordult, azokhoz az emberekhez, akiknek az erők egyensúlyában a legnehezebb osztályrész jutott. De még ők sem kívánják az egyensúly megbontását. Akkor mi hajtja magát?

A madár felborzolta a tollát, fejét bedugta a szárnya alá, de a hang még egyre beszélt, és Guy megértette, hogy maga Boszorkánymester beszél anélkül, hogy kinyitná a száját, hogy egyetlen arcizma is megmozdulna. Ez nagyon furcsa volt, és nem csak Guynak, hanem a tanácskozáson mindenkinek, még főherceg-hercegnek is. Egyedül Makszim nézett Boszorkánymesterre összeráncolt homlokkal, valahogy kihívóan.

– A felbolygatott lelkiismeret türelmetlensége! – jelentette ki Boszorkánymester. – Maga az állandó figyelemmel elkapatta a lelkiismeretét, és az a legkisebb kellemetlenségtől rögtön nyöszörögni kezd, az értelme pedig engedelmesen fejet hajt előtte ahelyett, hogy rákiáltana, a helyére zavarná. A maga lelkiismeretét felkavarta a dolgok jelenlegi rendje, az értelme pedig engedelmesen és sietve keresi, hogyan lehet megváltoztatni ezt a rendet. De a rendnek megvannak a maga törvényei. Ezek a törvények hatalmas embertömegek törekvéseiből alakulnak ki, megváltozni is csak ezeknek a törekvéseknek a változása nyomán tudnak... Vagyis az egyik oldalon a hatalmas embertömegek törekvései állnak, a másikon a maga lelkiismerete, a maga törekvéseinek megtestesülése. A lelkiismerete a fennálló rend megváltoztatására ösztönzi, vagyis a milliós embertömegek törekvéseinek megváltoztatására – a saját törekvéseinek képére és hasonlatosságára. Ez nevetséges és történelmietlen. A lelkiismerete által megvakított, megsüketített értelme elvesztette azt a képességét, hogy különbséget tudjon tenni a tömegek valóságos és képzelt érdeke között; ez már nem is értelem. Az értelmet tisztán kell tartani. Ha nem akarja vagy nem tudja, nos, ez annál rosszabb magára nézve. És nem csak magára nézve. Azt mondja, abban a világban, ahonnan jött, az emberek nem tudnak élni, ha nem tiszta a lelkiismeretük. Nos, akkor ne éljen! Ez sem rossz megoldás – magának is jó, meg a többieknek is.

Boszorkánymester elhallgatott, és minden fej Makszim felé fordult. Guy nem fogta föl tökéletesen, miről is folyt a szó. Mintha valami régebbi vita folytatása lett volna. Az is világos volt, hogy Boszorkánymester okosnak tartja Makszimot, de szeszélyes embernek, aki inkább hóbortból, mint szükségszerűségből cselekszik. Ez sértő volt. Makszim persze különös egyéniség, de nem kímélte önmagát, mindig mindenkinek jót akart – és nem holmi szeszélyből, hanem a legmélyebb meggyőződésből. Természetes, hogy a sugárzással elhülyített negyvenmillió ember nem akar semmiféle változást, de hát elhülyítették őket, ez igazságtalanság...

– Nem érthetek önnel egyet – jelentette ki Makszim hidegen. – A feladatokat a lelkiismeret tűzi ki a maga fájdalmával, az értelem pedig végrehajtja azokat. A lelkiismeret adja az eszményeket, az értelem megkeresi a hozzájuk vezető utakat. Ez az értelem funkciója: az utak keresése. Lelkiismeret nélkül az értelem önmagáért dolgozik, vagyis üresjáratban. Ami pedig az én törekvéseim és a tömegek törekvései közti ellentétet illeti... Létezik egy bizonyos eszmény: az embernek lelkileg is, fizikailag is szabadnak kell lennie. Ebben a világban a tömegek egyelőre még nem ismerték fel ezt az eszményt, a hozzá elvezető út nehéz lesz. De valamikor el kell kezdeni! Éppen a különösen érzékeny lelkiismeretű embereknek kell felébreszteniük a tömeget, nem szabad hagyniuk, hogy állati sorban szenderegjen, harcba kell vinniük az elnyomás ellen! Még ha ezek a tömegek nem is érzékelik az elnyomást.

– Igaz – értett vele egyet váratlanul Boszorkánymester. – Valóban a lelkiismeret teremti az eszményeket. De az eszményeket éppen azért nevezik így, mert elképesztő módon eltérnek a valóságtól. És ezért, amikor az értelem, a hideg, nyugodt értelem munkához lát, keresni kezdi az eszmények eléréséhez szükséges eszközöket, és kiderül, hogy ezek az eszközök nem illeszthetőek be az eszmények keretei közé, a kereteket ki kell szélesíteni, a lelkiismeretet pedig kissé ki kell tágítani, kiigazítani, alkalmassá tenni... Hiszen csak ezt akarom mondani, ezt ismételgetem magának: nem szabad a lelkiismeretet dédelgetni, gyakrabban ki kell tenni az új valóság hívó szelének, nem szabad attól félni, hogy foltja támad, vagy vastagabb lesz a kérge... Egyébként érti ezt maga is. Egyszerűen csak nem tanulta még meg a nevükön nevezni a dolgokat. De ezt is megtanulja majd. A lelkiismerete pedig meghirdette már a feladatot: megdönteni ezeknek az Ismeretlen Atyáknak a zsarnokságát. Az értelem felmérte a helyzetet, és azt tanácsolta: mivel a zsarnokságot belülről nem lehet felrobbantani, csapjunk le rá kívülről, hozzuk rá a barbárokat... Eltapossák az erdei embereket, hullákkal lesz tele a Kék Kígyó medre, de elkezdődik a nagy háború, amely talán megdönti a zsarnokok hatalmát – mindez a nemes célt szolgálja. Nos, mit tegyünk, mondja a lelkiismeret homlokráncolva, a nagy ügy érdekében kénytelen leszek kissé eldurvulni...

– Masszaraks! – csattant fel a kivörösödött és dühös Makszim. Guy még sosem látta őt ilyennek. – Igen, masszaraks! Igen! Minden pontosan úgy van, ahogyan mondja! De mi mást lehetne tenni? A Kék Kígyón túl negyvenmillió embert változtattak mozgó fatuskóvá. Negyvenmillió rabot!

– Igaz, igaz – helyeselt Boszorkánymester. – Másrészt viszont maga a terv kudarcra van ítélve: a barbárok halálra zúzzák magukat a tornyokon, a mi szegény felderítőink meg semmi komoly dologra nem alkalmasak. De ugyanennek a tervnek a jegyében maga kapcsolatba léphetne például a Szigetbirodalommal is... Nem erről van szó. Attól félek, Mak, maga mindenképpen elkésett. Ötven évvel ezelőtt kellett volna idejönnie, amikor még nem léteztek a tornyok, nem volt háború, amikor még lett volna remény, hogy át tudja adni az eszményeit az emberek millióinak... Erre most már semmi remény, beköszöntött a tornyok kora... hacsak nem hurcolja át ide egyenként ezeket a milliókat, ahogyan ezt a géppisztolyos fiút idecipelte. Nehogy azt higgye, le akarom beszélni magát! Jól látom: maga erős, Makszim. És puszta megjelenése önmagában is az egyensúly összeomlását jelenti kis gömbünk felszínén. Cselekedjen! Csak lelkiismerete ne gátolja meg abban, hogy világosan gondolkodjon, értelme pedig ne röstellje szükség esetén háttérbe szorítani a lelkiismeretét. És még valamit jegyezzen meg: nem tudom, a maguk világában hogy van, de a mienkben semmilyen erő nem marad sokáig gazdátlan! Mindig akad valaki, aki megpróbálja a kezéhez szoktatni, az uralma alá vonni – észrevétlenül vagy valamilyen nemes jelszó ürügyén... Ez minden, amit mondani akartam.

Boszorkánymester meglepő ügyességgel felállt – a madár a vállán lecsüccsent, kiterjesztette a szárnyát –, rövid lábain végigsiklott a fal mentén, és eltűnt az ajtón kívül. Nyomában rögtön megmozdult az egész gyűlés. Nyögdécselve, sóhajtozva, fújtatva szétszéledtek, az elhangzottakból lényegében egyetlen szót sem értve, de láthatóan elégedetten azzal, hogy minden marad a régiben, hogy Boszorkánymester nem engedélyezte a veszélyes vállalkozást, megszánta őket, vagyis nem hagyta őket cserben; élhetnek tovább, mint eddig, szerencsére még egy egész örökkévalóság áll előttük – tíz év vagy még annál is több. Utolsónak Bosku távozott az üres teáskannával. A szobában csak Guy, Makszim és a főhercegherceg maradt, no meg a sarokban a szellemi erőfeszítéstől kimerült Kenyérsütő gubbasztott mély álomba merülve. Guy fejében és lelkében teljes volt a zűrzavar. Csak egyetlen dolgot értett: szerencsétlen az életem, az első felét fajankóként, valakinek a bábjaként éltem le, a második felét pedig a jelek szerint csavargóként kell töltenem, akinek se hazája, se barátai, se holnapi napja...

– Csalódott, Mak? – kérdezte bűntudatosan a főhercegherceg.

– Nem, nem nagyon – felelte Makszim. – Ellenkezőleg, inkább megkönnyebbültem. Boszorkánymesternek igaza van, a lelkiismeretem még nem készült fel egy ilyen vállalkozásra. Valószínűleg még járnom-kelnem, nézelődnöm kell. Edzenem a lelkiismeretemet... – Valahogy furcsán elnevette magát. – Mit tanácsol nekem, főherceg-herceg?

Az öreg főherceg-herceg nyögve feltápászkodott, dagadt oldalát dörzsölgetve fel-alá kezdett járni a szobában.

– Először is azt javaslom, ne menjen a sivatagba, akár vannak ott barbárok, akár nincsenek – nem talál ott semmi olyasmit, ami magának megfelelne. Talán érdemes lenne Boszorkánymester tanácsa szerint a szigetlakókkal kapcsolatba lépnie, bár isten a tanúm, fogalmam sincs róla, hogyan. Valószínűleg a tengerhez kellene elmennie, és onnan... ha a szigetlakók létezése szintén nem legenda, és hajlandóak szóba állni magával. Én azt tartanám a leghelyesebbnek, ha visszatérne, és magányosan cselekedne. Ne feledje, mit mondott Boszorkánymester: maga erős! És az erőt mindenki igyekszik a saját céljaira felhasználni. Birodalmunk története sok olyan esetet ismer, amikor vakmerő, erős, magányos figurák felkapaszkodtak a trónra... Igaz, éppen ők alapozták meg a zsarnokság legkegyetlenebb tradícióit, de magára ez nem vonatkozik, maga nem ilyen, és aligha válik ilyenné... Ha jól értettem magát, tömeges felkelésre nem lehet számítani, ez pedig azt jelenti, hogy a maga útja nem a polgárháború és egyáltalán nem a háború útja. Magányosan kell cselekednie, mint egy diverzánsnak. Végül is igaza van, a tornyok rendszerének kell legyen központja. És az észak fölötti hatalom annak a kezében van, aki ezt a központot birtokolja. Ezt kellene megszereznie.

– Félek, hogy ez nem nekem való – szólalt meg lassan Makszim. – Egyelőre nem tudom megmondani, miért, de ez nem nekem való, érzem. Nem akarom birtokolni a központot. De egy dologban igaza van: nincs mit keresnem sem itt, sem a sivatagban. A sivatag túl messze van, itt meg nincs kire támaszkodnom. De még nagyon sok mindent meg kell tudnom, hiszen ott van még Honti, Pandea, a hegyek, meg valahol a Szigetbirodalom... Hallott már a fehér tengeralattjárókról? Nem? Én hallottam és Guy is, ismerünk egy embert, aki látta őket, sőt harcolt ellenük. Tehát azok tudnak harcolni... Na jó. – Makszim felpattant. – Semmi értelme húzni az időt. Köszönöm, főherceg-herceg, nagyon sokat segített nekünk! Menjünk, Guy!

Kimentek a térre, megálltak a megolvadt emlékmű mellett. Guy bánatosan nézett szét. Köröskörül a forró félhomályban délibábként remegtek a sárga romok, a levegő fojtó és büdös volt, de már nem akarózott elmennie innen, erről a különös, de már megszokott helyről, és megint nekivágni az erdőnek, kiszolgáltatva a sötét véletlen hatalmának, amely ott leselkedik az emberre minden lépésnél... Jó lenne most rögtön visszamenni a szobácskájába, játszani a kopasz Tangával, megcsinálni neki végre a megígért sípot egy töltényhüvelyből, nem sajnálva a szegény kislánytól, masszaraks, hogy kilőjön a levegőbe egy patront...

– És most mégis hová készül menni? – kérdezte a főherceg-herceg, arcát vedlett, fakó kalapjával védve a por ellen.

– Nyugatra – felelte Makszim. – A tengerhez. Messze van ide?

– Háromszáz kilométer... – felelte elgondolkodva a főherceg-herceg. – És nagyon fertőzött területeken kell átkelni... Figyeljen – mondta –, mi lenne, ha úgy csinálnánk... – Hosszú időre elhallgatott, Guy türelmetlenségében már kezdett egyik lábáról a másikra állni, de Makszim türelmesen várt. – Eh, minek az nekem! – bökte ki végül a főherceg-herceg. – Őszintén szólva saját magamnak őrizgettem, arra gondoltam, ha végleg rosszra fordul a helyzet, ha felmondják az idegeim a szolgálatot, felülök rá, hazamegyek, még ha ott agyonlőnek is. De most már... Késő.

– Repülőgép? – kérdezte Makszim reménykedve.

– Igen. A Szirti Sas. Mond ez a név magának valamit? Természetesen nem... És magának, fiatalember? Szintén semmit... Valamikor hírneves bombázó volt, uraim. Ő Császári Fensége Kirnu herceg Négy Arany Lobogós, Szirti Sas nevet viselő személyi bombázója... Emlékszem, a katonáknak be kellett ezt magolniuk. XY közlegény, nevezze meg ő császári fensége személyi bombázóját! Az meg elfújta a nevet. Igen... Én meg megőriztem. Először a sebesülteket akartam evakuálni rajta, de túl sokan voltak. Azután meg, amikor minden sebesült meghalt... Eh, mit is mesélek!

Vigyék el, galambom! Repüljenek! Az üzemanyag elegendő a fél világra...

– Köszönöm! – hálálkodott Makszim. – Köszönöm, főherceg-herceg. Soha nem felejtem el magát.

– Ugyan már! Nem magam miatt adom oda... De ha sikerül magának valami, galambom, ezeket az ittenieket ne felejtse el!

– Sikerülni fog! – jelentette ki Makszim. – Sikerülni fog, masszaraks! Lelkiismeret ide vagy oda, sikerülnie kell! És én soha senkit nem felejtek el.

16

Guy még sohasem ült repülőgépen. Most látott életében először repülőt. Rendőrségi helikoptereket és repülő vezérkari platformokat már többször is látott, sőt egyszer részt vett egy légi hajtóvadászatban is – egységüket helikopterre ültették, és az országúton rakták le őket, amelyen a rossz koszt miatt fellázadt büntetőszázad katonái özönlöttek egy híd felé. Erről a légi bevetésről Guynak rendkívül kellemetlen emlékei maradtak: a helikopter nagyon alacsonyan szállt, úgy rázkódott és dobálta őket, hogy minden belső szerve felkavarodott, ráadásul fülsiketítően dübörgött a légcsavar, benzinbűz volt, mindenhonnan szökőkútszerűen ömlött a gépolaj.

De ez itt egészen más dolog volt.

Ő CS. F. Szirti Sas nevű személyi bombázója felgyújtotta Guy képzeletét. Ez valóban lenyűgöző gép volt, bár egyszerűen lehetetlennek tűnt elképzelni, hogy felemelkedik a levegőbe. Keskeny, bordázott törzse, amelyet számos aranyozott embléma ékesített, hosszú volt, mint egy utca. Fenyegetően és fenségesen meredeztek hatalmas szárnyai, amelyek alatt elfért volna egy egész dandár. Olyan magasan voltak, mint egy ház fedele, de a hat hatalmas légcsavar lapátjai csaknem a földig értek. A bombázó három, többszörös embermagasságot meghaladó méretű keréken állt – kettő az orr-részt támasztotta alá, a harmadik a farokrészt. A szédítő magasságban lévő, csillogó üvegű kabinhoz könnyű alumíniumlétra ezüstös pókfonala vezetett föl. Igen, ez valóban a régi impérium igazi jelképe volt, a dicső múlt, az egész kontinensre kiterjedő hajdani nagyság szimbóluma.

Guy fejét hátravetve, remegő lábbal, az áhítattól reszketve állt ott, és villámcsapásként érték Makszim szavai:

– Micsoda ócska teknő, masszaraks! Bocsásson meg, főherceg-herceg, akaratlanul szaladt ki a számon...

– Nincs másik – közölte szárazon a főherceg-herceg.

– Egyébként ez a világ legjobb bombázója. Annak idején ő császári fensége ezen...

– Igen, igen, természetesen – hagyta rá sietve Makszim.

– Csak váratlanul ért...

Odafent, a pilótafülkében, Guy lelkesedése az egekig csapott. A fülke tiszta üvegből volt. Ismeretlen műszerek hatalmas mennyisége, az elképzelhetetlenül kényelmes, puha ülések, az érthetetlen kallantyúk és segédeszközök, különböző színű vezetékek kötegei, készenlétben várakozó, furcsa, rejtélyes sisakok... A főherceg-herceg sietve magyarázgatott valamit Maknak, a műszereket mutogatta, a karokat húzogatta, Mak pedig szórakozottan mormolt: „Na igen, értem, értem...” Guy, akit leültettek az egyik székre, hogy ne legyen útban, géppisztolyát a térdén tartva, nehogy ne adj’ isten megkarcoljon vele valamit, szemét tágra nyitva, fejét értetlenül forgatva bámészkodott.

A bombázó egy rozzant, öreg hangárban állt az erdőszélen, előtte egyenletes, zöldesszürke mező húzódott a távolba, rajta sehol egy göröngy, bokor. A mezőn túl, vagy öt kilométernyire kezdődött újra az erdő, az egész fölé fehér égbolt borult, amely innen, a kabinból egészen közelinek látszott, mintha karnyújtásnyira lenne. Guy nagyon izgatott volt. Arra sem igen emlékezett, hogyan búcsúzott el az öreg főherceg-hercegtől. A főherceg-herceg mondott valamit, rémlik, mintha nevettek volna, azután az öreg elérzékenyült, azután meg becsapódott az ajtó... Guy azon kapta magát, hogy széles övekkel odaszíjazták az üléshez, Makszim pedig a mellette lévő székben ülve gyorsan és magabiztosan nyomkod valamiféle billentyűket meg karokat.

Kivilágosodtak a pultokon lévő számlapok, csattogás hallatszott, mennydörgésszerű kipufogás, a fülke finoman remegni kezdett. Súlyos dübörgés hangzott fel, az aprócska főherceg-herceg valahol messze alattuk az elfeküdt bokrok között és a szinte hullámokat vető fűben két kézzel fogta a kalapját, közben hátrálva. Guy megfordult, látta, hogy a gigantikus propellerek lapátjai eltűntek, hatalmas, homályos körökké olvadtak össze, hirtelen megmozdult az egész hatalmas mező, elindult feléjük, egyre gyorsabban és gyorsabban, eltűnt a főherceg-herceg, a hangár, csak a sebesen feléjük száguldó mező maradt, az irgalmatlan rázkódás, a mennydörgésszerű bömbölés. Guy fejét nagy nehezen elfordítva rémülten látta, hogy a gigantikus szárnyak folyamatosan remegnek, már-már leválnak, de ekkor megszűnt a rázkódás, a mező a szárnyak alatt sebesen süllyedt, és Guyt valamiféle vattaszerűen lágy érzés burkolta be tetőtől talpig. A bombázó alatt pedig többé már nem volt ott a mező, eltűnt az erdő is, feketés-zöldes kefévé változott, agyonfoltozott takaróvá, és Guy ekkor ráébredt, hogy repül.

Nagyon fellelkesedve Makszimra nézett. Mak barátja hanyag pózban ült, bal kezét a karfára tette, jobbjával alig észrevehetően mozgatta a legnagyobb és nyilván legfontosabb kart. Szemét összehúzta, ajkát csücsörítette, mintha fütyülne. Igen, Mak nagy ember. Nagy és ésszel felérhetetlen. Valószínűleg bármit meg tud csinálni, gondolta Guy. Tessék, most is vezeti ezt a rendkívül bonyolult gépezetet, amit pedig életében először lát. Hiszen ez nem holmi tank vagy teherautó – ez repülőgép, a legendás szerkezet, nem is tudtam, hogy fennmaradt.... ő pedig úgy kezeli, mint valami játékszert, mintha egész életében mást sem tett volna, csak a levegőben röpködött. Ez ésszel egyszerűen felfoghatatlan: a jelek szerint nagyon sok mindent először lát, ennek ellenére azonnal alkalmazkodik hozzá, azt teszi, amit kell... És talán csak a gépekkel van így? Hiszen nem csak a gépek ismerik fel benne nyomban a gazdájukat. Csak akarnia kellett volna, és még Csacsu kapitány is kart karba öltve mászkált volna vele... Még Boszorkánymester, akire pedig még ránézni is félelmetes, még ő is saját magával egyenrangúnak tekintette... A főherceg-herceg, az ezredes, a sebész főorvos, az arisztokrata mondhatni rögtön megérezte benne azt a valamit, a magasabb rendűt... Neki ajándékozott, rábízott egy ilyen gépet... Én meg még Radát akartam hozzáadni. Mit számít neki Rada? Csak futó kedvtelés lehet. Hozzá inkább valami grófkisasszony vagy mondjuk hercegnő illene... És tessék, mégis velem barátkozik... Ha most azt mondaná, hogy ugorjak ki, hát nagyon könnyen meglehet, hogy ki is ugranék... mert ő Makszim! És mennyi mindent tudtam meg és láttam egyedül neki köszönhetően, egy egész élet alatt nem lehet ennyit látni és tanulni... És még mennyi mindent fogok látni és megtudni, mennyit fogok még tanulni tőle...

Makszim megérezte magán Guy pillantását, a lelkesedését, odaadását, felé fordult és a régi módon, szélesen elmosolyodott. Guy csak nehezen állta meg, hogy ne ragadja meg Mak erős, barna kezét, ne kezdje a hála csókjaival elborítani. Ó, én parancsolóm, vezérem, utasíts – itt állok előtted, itt vagyok, készen állok – vess a tűzbe, lökj a lángok közé... Küldj ezer ellenség ellen, ágyúcsövek elébe, millió golyó záporába! Hol vannak ők, a te ellenségeid? Hol vannak azok az undorító emberek az ocsmány fekete mundérjukban? Hol van az a gonosz kis tisztecske, aki kezet mert emelni rád? Ó, te aljas fekete fickó, a tíz körmömmel téplek darabokra, elharapom a torkodat... de nem most, nem... ő parancsol nekem valamit, az én uram, tőlem akar valamit... Mak, Mak, könyörgöm, fordítsd rám vissza a mosolyodat, miért nem mosolyogsz többé? Igen, igen, ostoba vagyok, nem értelek téged, nem hallak téged, akkora itt a lárma, a te engedelmes géped bömböl... Ó, hát ez az, masszaraks, micsoda hülye vagyok, hát persze, a sisak... Igen, igen, máris... Értem, itt a sisakmikrofon, mint a tankban... hallak téged, hatalmas! Adj parancsot! Nem, nem, nem akarok magamhoz térni! Nem történik velem semmi, egyszerűen csak a tiéd vagyok, meg akarok halni érted, parancsolj valamit! Igen, hallgatni fogok, elhallgatok... szétszakad a tüdőm, de hallgatni fogok, ha ezt parancsolod nekem... Torony? Milyen torony? Á, igen, látom a tornyot... Azok a fekete gazemberek, azok az aljas Atyák, az ebfajzat Atyák, ők raktak mindenhová tornyokat, de mi majd elsöpörjük ezeket, súlyos léptekkel haladunk, lesöpörjük ezeket a tornyokat, a tekintetünk lángol... Vezesd, vezesd engedelmes gépedet neki ennek az undorító toronynak... és adj nekem egy bombát, kiugrom a bombával, és nem hibázom el, meglátod! Bombát nekem, bombát! A tűzbe! Ó-ó-ó!!!

...Guy mélyet sóhajtott, feltépte kezeslábasa gallérját. A füle csöngött, a világ összefolyt és ingadozott a szeme előtt. Minden ködbe borult, de a köd hamar eloszlott, hasogattak az izmai, kellemetlenül kapart a torka. Azután megpillantotta Makszim sötét, komor, sőt valahogyan kegyetlen arcát.

Hirtelen valami édes érzés emléke villant át az agyán, de nyomban el is illant, és valamiért nagyon szerette volna vigyázzba vágni magát, összecsapni a sarkát. De felfogta, hogy ez nem lenne helyénvaló, hogy Makszim megharagudna.

– Valami hülyeséget csináltam? – kérdezte bűntudatosan, és óvakodva körülnézett.

– Én csináltam hülyeséget – felelte Makszim. – Teljesen megfeledkeztem erről a mocsokról.

– Miről?

Makszim visszaült a székébe, kezét az irányítókarra tette, és előre kezdett figyelni.

– A tornyokról – mondta végül.

– Miféle tornyokról?

– Túlságosan meredeken vettem az irányt északnak – mondta Makszim. – Sugárcsapásba keveredtünk.

Guy elszégyellte magát.

– A himnuszt ordítottam? – kérdezte.

– Rosszabb – felelte Makszim. – Jól van, ezután óvatosabbak leszünk.

Guy roppant kínosan érezve magát elfordult, kínlódva próbálta felidézni, mit művelt, és a külső világot kezdte figyelni. Nem látott semmiféle tornyot, természetesen nem látta már sem a hangárt, sem azt a mezőt, amelyről felszálltak. Alattuk lassan kúszott ugyanaz a rongyos takaró, látszott egy folyó is, tompa fényű fémkígyó, amely valahol messze elöl eltűnt a gomolygó ködben, ott, ahol falat alkotva összenő az ég és a tenger... Mit fecseghettem itt? – gondolta Guy. Biztosan valami halálos nagy ostobaságot hordtam össze, mert Makszim nagyon elégedetlen és dühös. Masszaraks, lehet, hogy a gárdistaszokásaim jöttek elő, és valahogy megsértettem Makszimot? Hol lehet az az átkozott torony? Itt az alkalom bombát dobni rá...

A bombázó hirtelen megrázkódott, Guy elharapta a nyelvét, Makszim pedig két kézzel kapott az irányítókarhoz. Valami nem volt rendben, valami történt... Guy óvatosan körülnézett, és megkönnyebbülve állapította meg, hogy a szárnyak a helyükön vannak, a légcsavarok pedig forognak. Akkor felnézett. A fejük fölött a fehéres égen valamilyen szénfekete foltok terjedtek szét lassan. Mint tus-cseppek a vízben.

– Mi ez? – kérdezte.

– Nem tudom – felelte Makszim. – Fura dolog... – Mondott még két ismeretlen szót, majd akadozva folytatta: – Égi kövek... zápora. Hülyeség, ilyen nincs, ennek az esélye nulla egész nulla-nulla... Talán csak nem vonzom őket? Megint kimondta azt a két ismeretlen szót, majd elhallgatott.

Guy szerette volna megkérdezni, mik azok az égi kövek, de ekkor a szeme sarkából különös mozgást érzékelt jobbra lent. Kinézett. Az erdő piszkos zöld takarója fölött súlyos, sárgás halom dagadozott. Nem fogta fel rögtön, hogy füstöt lát. Azután a halom belsejében felvillant valami, hosszú, fekete test kúszott ki belőle fölfelé. Ebben a pillanatban a horizont meredeken elbillent, falként meredt eléjük, és Guy belekapaszkodott a karfákba. A géppisztoly lecsúszott a térdéről, a padlón gurult. „Masszaraks! – süvített a fülhallgatóban Makszim hangja – Hát erről van szó! Ó, én hülye!” A horizont megint kiegyenesedett, Guy a sárga füstgomolyt kereste a szemével, de nem találta, megint előrenézett, és hirtelen pont előttük tarka villanások szökőkútját pillantotta meg az erdő felett, megint magasba szökött a sárga felhő, tűz villant, megint felkúszott lassan az ég felé egy hosszú, fekete test, és vakító fehér gömbbé robbant – Guy kezével eltakarta a szemét. A fehér gömb gyorsan kihunyt, fekete lett, óriási pacaként szétterült. Lába alatt a padló kezdett süllyedni, Guy száját kitárva levegő után kapkodott, egy pillanatig úgy érezte, a gyomra kiugrik a helyéből, a fülkében sötét lett, a szakadozott fekete füst feléjük és oldalt kúszott, a horizont megint kilendült a helyéből, az erdő most bal oldalt nagyon közel volt hozzájuk, Guy lehunyta a szemét, összehúzta magát, várva a becsapódást, a fájdalmat, a halált – kevés volt a levegő, körülötte minden rázkódott és remegett. „Masszaraks! – süvített a fejhallgatóban Makszim hangja. – Harminc-háromszor is masszaraks...” Ekkor röviden és dühödten feldübörgött valami mellette a falon, mintha valaki géppuskával találta volna telibe, vad, hideg légáramlat csapott az arcába, letépve a sisakját, Guy pedig összegörnyedt, elrejtve fejét a dübörgés és a szélroham elől. Vége, gondolta. Lőnek ránk. Leszednek minket és elégünk, gondolta... Ám semmi ilyesmi nem történt. A bombázó még néhányszor megrázkódott, párszor belezuhant valamiféle gödörbe, ismét a felszínre bukkant, azután hirtelen abbamaradt a motorok bömbölése. Súlyos csönd támadt, amelyet a réseken betörő szél süvöltése tört meg.

Guy várt egy kicsit, azután óvatosan felemelte a fejét, igyekezve elkerülni, hogy a jeges szél az arcába vágjon. Makszim ott volt. Feszült tartással ülve két kézzel fogta az irányítókart, és hol a műszerekre nézett, hol előre. Barna bőre alatt kidagadtak az izmok. A bombázó valahogy furcsán repült, természetellenesen magasra emelve az orrát. A motorok nem működtek, Guy kinézett a szárnyakra, és megdermedt. Az egyik szárny égett.

– Tűz van! – ordította, és megpróbált felugrani. A biztonsági öv nem engedte.

– Ülj nyugodtan! – szűrte a szót a foga közt Makszim, oda sem fordulva.

– De ég a szárny!

– És mit tehetek? Megmondtam, hogy ócska teknő... Maradj ülve, ne rángatózz!

Guy összeszedte magát, és csak előre nézett. A bombázó egészen alacsonyan repült. A fekete és zöld foltoktól káprázott a szeme. Előttük már feltűnt a tenger csillogó, fémszínű felülete. Tönkrezúzzuk magunkat, az ördögbe is, gondolta kihagyó szívveréssel Guy. Az az átkozott főhercegherceg az átkozott bombázójával, masszaraks, már csak ez hiányzott – a birodalom roncsa, mentünk volna inkább szép nyugodtan gyalog, nem lenne semmi bajunk, most meg égünk, és ha nem égünk el, hát agyonzúzzuk magunkat, ha meg azt sem, hát megfulladunk... Makszimnak ez semmi, ő feltámad, de nekem végem... Nem akarom...

– Ne fészkelődj! – szólt rá Makszim. – Tartsd magad! Mindjárt...

Lent hirtelen véget ért az erdő, Guy megpillantotta maga előtt az egyenesen felé száguldó hullámos, acélszürke felületet, és lehunyta a szemét...

Dörrenés. Ropogás. Félelmetes sivítás. Megint dörrenés. És még egy. Minden szétesik, elpusztul, mindennek vége, Guy üvölt a félelemtől. Valami hatalmas erő megragadja, megpróbálja gyökerestől kitépni a székből a biztonsági övvel és a zsigereivel együtt, majd kétségbeesetten visszalöki, köröskörül minden recseg-ropog, törik, égésbűz terjeng, meleg vízcseppek záporoznak. Azután minden elcsöndesedik. A csendben csobogás, mormolás hallatszik, valami sistereg és ropog, a padló lassan inogni kezd. Talán kinyithatja már a szemét, megnézheti, mi a helyzet a túlvilágon...

Guy kinyitotta a szemét, és Makszimot pillantotta meg, amint fölé hajol, hogy kikapcsolja az övét.

– Tudsz úszni?

Aha, tehát élünk.

– Tudok – felelte Guy.

– Akkor gyerünk!

Guy óvatosan felállt, éles fájdalomra számított összetört és agyongyötört testében, de minden rendben lévőnek bizonyult. A bombázó csöndben ringatózott a lapos hullámokon. Bal szárnya hiányzott, a jobb még ott himbálózott valami lyukacsos fémlemezen. A gép orra a part felé mutatott, a bombázó nyilván megfordult leszállás közben.

Makszim fölvette a géppisztolyt, a hátára vette, és kinyitotta a gép ajtaját. A fülkébe rögtön bezúdult a víz, borzalmas benzinszaga volt. Lábuk alatt a padló lassan kezdett megdőlni.

– Indulás! – vezényelt Makszim.

Átpréselve magát mellette, Guy engedelmesen belevetette magát a hullámokba. Fejjel előre belemerült a vízbe, köpködve felbukkant, s úszva megindult a part felé. A part közel volt, szilárd, olyan felület, amelyen járni lehet, és elesni sem életveszélyes rajta. Makszim hangtalanul szelve a vizet mellette úszott. Masszaraks, úgy úszik, mint egy hal, mintha a vízben született volna... Guy fújtatva, teljes erőből dolgozott kezével-lábával. Kezeslábasban, csizmában nagyon nehéz volt úszni; nagyon megörült, amikor lába a homokos fenékhez ért. A part még elég távol volt, de Guy felállt, és a piszkos, olajfoltos vizet kavarva maga előtt gyalogolva ment tovább. Makszim úszva folytatta az utat, utolérte Guyt, és elsőként mászott ki a lankás, homokos partra. Mikor Guy odaért hozzá, Makszim szétvetett lábbal állt, az eget kémlelve. Guy is fölnézett. Számos fekete paca olvadozott odafent.

– Szerencsénk volt – szólalt meg Makszim. – Vagy tíz darabot lőttek ki.

– Mit? – kérdezte Guy a fülét ütögetve, hogy kijöjjön belőle a víz.

– Rakétát... Teljesen megfeledkeztem róluk... Húsz évig vártak, míg iderepültünk – kivárták... Hogy nem jöttem rá?

Guy elégedetlenül arra gondolt, hogy erre ő is rájöhetett volna, de nem így történt. Pedig vagy két órával korábban megkérdezhette volna: hogy repülünk úgymond, Mak, hiszen az erdő tele van rakétasilókkal? Nem, főherceg-herceg, inkább csak magának kellett volna röpködnie ezzel a bombázóval... Végignézett a tengeren. A Szirti Sas már csaknem teljesen elmerült, alumínium farokrésze szánalmasan meredt a víz fölé.

– Na jó – szólalt meg Guy. – Ha jól értem, nem jutunk most el a Szigetbirodalomig. Mit fogunk csinálni?

– Mindenekelőtt – felelte Makszim – bevesszük a gyógyszert. Szedd elő!

– Minek? – kérdezte Guy. Nagyon nem szerette a herceg tablettáit.

– Nagyon szennyezett a víz – magyarázta Makszim. – Ég az egész bőröm. Vegyünk be egyből négy-négy tablettát, vagy inkább ötöt!

Guy sietve elővette az egyik üvegcsét, kiszórt a tenyerébe tíz sárga gömböcskét, és megfelezték az adagot.

– Most pedig indulás! – adta ki a parancsot Makszim. – Fogd a géppisztolyodat!

Guy fogta a fegyvert, kiköpte a szájában összegyűlt égetően keserű nyálat, és a homokban gázolva megindult a part mentén Makszim nyomában.

Meleg volt, a kezeslábas gyorsan megszáradt, csak a csizmájában tocsogott még víz. Makszim gyorsan és magabiztosan haladt, mintha pontosan tudná, hová kell menni, pedig köröskörül semmi sem látszott, csak balról a tenger, jobbról és előttük a széles part, valamint egy kilométernyire a parttól magas dűnék, amelyek mögül néhol erdei fák csúcsai bukkantak elő.

Vagy három kilométert tehettek meg, és Guy egyfolytában azon gondolkodott, hová mennek, és egyáltalán hol vannak. Nem akarta megkérdezni, maga akart rájönni, de felidézve az összes körülményt csak annyira jutott, hogy valahol előttük kell lennie a Kék Kígyó torkolatának, és hogy észak felé mennek – nem tudni, hová és miért... A fejtörésre hamar ráunt. Fegyverét fogva ügetve utolérte Makot, s megkérdezte, tulajdonképpen mit terveznek most.

Makszim készségesen kijelentette, hogy Guynak és neki most nincsenek határozott terveik, a véletlenre kell hagyatkozniuk. Csak abban reménykedhetnek, hogy megközelíti a partot egy fehér tengeralattjáró, és ők hamarabb érik el, mint a gárdisták. Ugyanakkor mivel erre várni a csupasz tengerparton nem nagy öröm, meg kell próbálniuk eljutni Fürdővárosba, amelynek valahol a közelben kell lennie. A várost magát természetesen régen lerombolták, de a források csaknem biztosan megmaradtak, és legalább fedél lesz a fejük felett. A városban töltik az éjszakát, aztán majd meglátják. Lehetséges, hogy több tucat napot is a partvidéken kell tölteniük.

Guy óvatosan megjegyezte, hogy kissé furcsának találja ezt a tervet. Makszim ezzel rögtön egyetértett, és reménykedve megkérdezte Guyt, nincs-e tartalékban másik, ennél okosabb terve. Guy azt felelte, hogy sajnos nincs semmilyen más terve, de nem szabad megfeledkezniük a Gárda tankos őrjáratairól, amelyek, amennyire ő tudja, nagyon nagy távolságokra előrenyomulnak dél felé a part mentén. Makszim a homlokát ráncolva azt mondta, ez baj, és hogy hegyezniük kell a fülüket, nehogy váratlanul csapjanak le rájuk, ezután egy ideig szenvedélyesen faggatta Guyt az őrjáratok taktikájáról. Megtudva, hogy a tankok nem is annyira a partot, mint inkább a tengert ellenőrzik, és hogy a dűnék mögé fekve könnyen el lehet rejtőzni előlük, megnyugodott, és valamilyen ismeretlen indulót kezdett fütyülni.

Ennek az indulónak az ütemére még vagy két kilométert gyalogoltak, s Guy közben egyre azon gondolkodott, hogyan viselkedjenek, ha mégis észrevenné őket egy őrjárat, majd amikor kigondolta, Makszim elé terjesztette az ötletét.

– Ha felfedeznek minket – magyarázta –, azt hazudjuk, hogy engem elraboltak a korcsok, te utánuk eredtél, kiszabadítottál, utána eltévedtünk, az erdőben bolyongtunk, most értünk ki ide...

– Mi hasznunk lesz ebből? – kérdezte Makszim különösebb lelkesedés nélkül.

– Hát az – fortyant fel Guy –, hogy legalábbis nem lőnek minket szitává ott mindjárt...

– Azt már nem! – jelentette ki keményen Makszim. – Nem engedem, hogy még egyszer rám lőjenek, na meg rád sem...

– De ha tankkal lesznek? – kérdezte lelkesen Guy.

– Mi van a tankkal? Gondolod, hogy egy tank... –  Hallgatott egy darabig, aztán megszólalt: – Tudod, nem is lenne rossz szerezni egy tankot!

Guy látta, hogy az ötlet nagyon megtetszett Makszimnak.

– Remek az ötleted, Guy! Így is teszünk. Szerzünk egy tankot. Ahogy megjelenik az őrjárat, azonnal lőj a levegőbe a géppisztolyoddal! Én a hátam mögé teszem a kezem, te pedig mint az őröm, egyenesen odakísérsz hozzájuk. Onnantól már az én gondom az egész, de vigyázz, maradj távol, nehogy belekeveredj, és ami a legfontosabb, többet ne lőj!

Guy fellelkesült, azt javasolta, menjenek a dűnéken, hogy messziről látni lehessen őket. Így is tettek, felkapaszkodtak a dűnékre. És nyomban meglátták a fehér tengeralattjárót.

A dűnéken túl sekély vizű kis öböl tárult eléjük, a parttól úgy százméternyire egy fehér tengeralattjáró meredt a víz fölé. Tulajdonképpen egyáltalán nem hasonlított tengeralattjáróra, főleg nem fehérre. Guy először úgy vélte, talán valami hatalmas, kétpúpú állat törzse lehet, talán különös alakú szikla, amely nem tudni, hogyan keveredett ide a homokból. De Makszim nyomban átlátta, mi ez. Azt is feltételezte, hogy a tengeralattjáró elhagyatott, már több éve itt áll, mert zátonyra futhatott. Mint kiderült, ez történt. Amikor odaértek az öbölhöz, és leereszkedtek a vízhez, Guy meglátta, hogy a hosszú hajótestet meg a két felépítményt rozsdás foltok tarkítják, a fehér festék lepattogzott, a tüzérségi állás az oldalára dőlt, az ágyú csöve a tengerre néz. A borításon fekete, kormos szélű nyílások tátongtak – eleven lélek természetesen nem maradhatott ott meg.

– Biztos, hogy ez egy fehér tengeralattjáró? – kérdezte Makszim. – Láttál már ilyet korábban?

– Szerintem az. Sosem szolgáltam a tengerparton, de mutattak nekünk fényképeket, mentogramokat... leírták... Volt egy oktatófilm is, Tankok a parti védelemben... Ez az. Érthető a dolog, a vihar besodorta az öbölbe, zátonyra futott, és közben ideért egy őrjárat... Látod, hogy elintézték? Ez nem is borítás, hanem szita...

– Igen, úgy fest... – mormolta Makszim a hajót nézve. – Odamegyünk, megnézzük?

Guy zavarba jött.

– Hát persze, lehet – kezdte bizonytalanul.

– Mi a baj?

– Hogy is mondjam...

Tényleg hogy is mondja meg neki? Szerembes tizedes, a bátor tankista mesélte egyszer takarodó után a sötét kaszárnyában, hogy a fehér tengeralattjárókon állítólag nem rendes tengerészek szolgálnak, hanem halottak, a második szolgálati idejüket töltik le; némelyeknek pedig, a gyávák közül, akik rettegve haltak meg, azoknak még az elsőt is le kell szolgálniuk végig... A tengerfenéken tengeri démonok kutatnak a vízbe fúltak után, és velük egészítik ki a legénységet... Maknak ilyesmit nem lehet elmesélni – kinevetne, pedig nincs ebben semmi nevetni való... Vagy például a tisztből tényleges közlegénnyé lefokozott Leptu, amikor leitta magát a kantinban, egyszerűen azt mondta: „Ez az egész semmiség, fiúk, ezek a ti korcsaitok, a mindenféle mutánsok, a radioaktivitás – ezt mind túl lehet élni, ki lehet bírni, az a fő, fiúk, imádkozzatok, nehogy egy fehér tengeralattjáróra kerüljetek, akkor már jobb, fiúk, rögtön a vízbe fulladni, mint akár csak egy ujjal is megérinteni, én aztán tudom...” Senki nem tudta, miért fokozták le Leptut, de korábban a parti őrségnél szolgált, egy őrnaszád parancsnoka volt...

– Tudod – jelentette ki Guy mély meggyőződéssel –, vannak mindenféle hiedelmek, legendák... ezeket nem mesélem el neked, de Csacsu kapitány mondta, hogy az összes ilyen tengeralattjáró fertőzött, és hogy tilos a fedélzetükre lépni... azt mondják, van is ilyen parancs. Hogy a kilőtt tengeralattjárók...

– Jól van – mondta Makszim. – Maradj itt, majd én felmegyek rá! Megnézzük, miféle fertőzés van rajta.

Guynak nem volt érkezése megszólalni, csak a száját nyitotta ki, de Makszim már beugrott a vízbe, alámerült, és olyan sokáig nem bukkant a felszínre, hogy Guy már alig győzte kivárni, míg fekete haja végre felbukkant az ütött-kopott fedélzet mellett, pont a lék alatt. Ügyesen, minden erőfeszítés nélkül, úgy kapaszkodott fel a barna figura a ferdén álló fedélzetre, mint légy a falon, majd felpattant az orr-rész felépítményére, és eltűnt. Guy görcsösen felsóhajtott, egy helyben toporgott, majd fel-alá kezdett járkálni a víz mentén, szemét le nem véve a döglött, rozsdás szörnyetegről.

Csönd volt, még a hullámok sem csobogtak abban a halott öbölben. Üres, fehér égbolt, élettelen fehér dűnék, minden száraz, forró, dermedt. Guy gyűlölködve nézte a rozsdás roncsot. Na tessék, micsoda pech, mások évekig szolgálnak anélkül, hogy bármiféle tengeralattjárót látnának, ők meg lezuhantak az égből, gyalogoltak néhány órát, és tessék, itt van, isten hozott... Hogy is vállalkozhattam ilyesmire? Az egészről Makszim tehet... Ahogy ő elmondja, minden olyan remekül alakul, mintha gondolkodni sem lenne min, félni se lenne mitől... Talán azért nem féltem, mert elevennek képzeltem magam elé a fehér tengeralattjárót, fehér, díszes, a fedélzeten tengerészek, ők is mind fehérben... Ez meg itt egy vasból való hulla... a hely is olyan halott, még a szél sem fúj... Pedig fújt, emlékszem: amíg gyalogoltunk, az arcunkba fújt, olyan kis frissítő szellő... Guy bánatosan körülnézett, majd leült a homokba, maga mellé tette a géppisztolyt, és bizonytalanul nekilátott, hogy lehúzza a jobb lábáról a csizmát. Ördögbe is, milyen csönd van! És ha egyáltalán nem jön vissza? Elnyelte őt az a nyomorult vasszörny, nyoma sem maradt... Pfű-pfű-pfű...

Összerándult, elejtette a csizmáját: az öböl fölött félelmetes hang zendült fel, talán üvöltés, talán sikítás, tisztára, mintha az ördögök rozsdás késsel nyúznának egy bűnös lelket. Ó, istenem, hiszen egyszerűen kinyílt egy berozsdásodott vasajtó, tényleg, engem meg kivert a verejték! Kinyitotta az ajtót, tehát mindjárt kimászik... Guy néhány percig nyakát nyújtogatva, hallgatózva a tengeralattjárót leste. Csönd. A korábbi szörnyű csönd, az előbbi rozsdás csikorgás után még félelmetesebb... És ha az ott... ha nem kinyílt, hanem becsapódott az a fedélzeti tetőajtó? Magától becsapódott... Guy megüvegesedett tekintete előtt megjelent egy látomás: a súlyos acélajtó magától becsapódik Makszim mögött, magától rácsúszik a súlyos retesz... Guy megnyalta kiszáradt ajkát, nagyot nyelt, pedig nyála sem volt, azután felkiáltott:

– Hé, Mak! – Nem volt ez jól sikerült kiáltás... inkább csak afféle csipogás. De istenem, végre valami hang! – Hahó! – ordított fel kétségbeesetten.

„Hahó!” – vertek komor visszhangot a dűnék, azután megint csend lett. Csend. Kiáltani sem maradt ereje...

Szemét le nem véve a tengeralattjáróról, Guy felkapta a géppisztolyt, reszkető ujjakkal kibiztosította, és célzás nélkül eleresztett egy sorozatot az öböl felé. Röviden, erőtlenül szólt a hangja, mintha vattába lőtt volna. A sima vízfelületről apró szökőkutak csaptak fel, körök terjedtek szét. Guy magasabbra emelte a csövet, ismét megnyomta a ravaszt. Ezúttal hangosabbra sikerült: a golyók a fémen dübörögtek, gellert kapva fütyültek, visszhangot vertek. De semmi hatás. A legkisebb sem. Egyetlen hang sem, mintha egyedül lenne itt, mintha mindig is egyedül lett volna. Mintha nem lehetne tudni, hogy került ide, idecsöppent, mint valami rémálomban, erre a halott helyre, csak ebből nem lehet felébredni, magához térni. És most már örökre itt kell maradnia egymagában.

Guy félig öntudatlanul, úgy, ahogy volt, egyik lábán csizmával belegázolt a vízbe, kezdetben lassan, azután mind gyorsabban, végül lábát magasra kapkodva futott a derékig érő vízben, közben zokogott és hangosan káromkodott. A rozsdás monstrum egyre közelebb került. Guy hol gázolt a vízben, hol úszni kezdett, elérte a hajó oldalát, megpróbált felkapaszkodni, de nem sikerült. Akkor megkerülte a far felől a tengeralattjárót, belekapaszkodott valamilyen kötélbe, felcsimpaszkodott, lehorzsolva a kezét meg a térdét, s a fedélzeten zokogva megállt. Teljesen biztos volt benne, hogy Makszim meghalt.

– Hé! – kiáltotta elcsukló hangon.

A fedélzet üres volt, a lyukacsos vaslemezre kiszáradt hínár ragadt, mintha kihullott haj borítaná a vasat. Az orr-rész felépítménye hatalmas, foltos gombaként meredezett a feje fölött, az oldalán széles, tépett seb tátongott a páncélon. Fél csizmájával a fémen döngve Guy megkerülte a felépítményt, és megpillantott egy sor fölfelé vezető, még nedves kapaszkodót, a hátára vetette a géppisztolyt, s elindult fölfelé. Sokáig, egy örökkévalóságig kúszott a fojtogató csendben az elkerülhetetlen halál elébe, felért, négykézláb állva mozdulatlanná dermedt: a szörnyeteg már várta, a nyílás tárva-nyitva tátongott, mintha száz éve nyitották volna ki, még a csuklópántok is újra berozsdásodtak – fáradj be, úgymond. Guy odakúszott a feketén tátongó garathoz, lenézett, megszédült, hányingere támadt... A vastorokból tömör masszaként dőlt ki a csönd, a hosszú-hosszú évek során felhalmozódott, megáporodott csönd. Guy hirtelen maga elé képzelte, amint ott lenn, a poshadt sárga fényben, ennek a csöndnek a tonnái alatt görnyedve harcol életre-halálra, egymaga mindenki ellen az ő jóságos barátja, Mak, utolsó erejével küzd, és őt hívja: „Guy! Guy!” A csend pedig fölényes mosollyal, lustán, teljesen elnyeli ezeket a hangokat, egyre hömpölyög, maga alá gyűri, fojtogatja, agyonnyomja Makot. Ez elviselhetetlen volt, így Guy bemászott a nyíláson.

Sírt, kapkodott, végül dübörögve lezuhant. Néhány métert repült, odalent homokra esett. A vasfalú folyosót gyéren világította meg néhány ritkán elhelyezett, poros lámpa, a kürtő alatt a padlót a hosszú évek alatt vékony homokréteg borította be. Guy felpattant – még mindig sietett, nagyon félve, hogy elkésik –, rohanva megindult, amerre látott, s közben üvöltött: „Itt vagyok, Mak! Megyek... Megyek...”

– Mit ordítasz? – kérdezte Makszim elégedetlenül; mintha a falból bújt volna elő. – Mi történt? Elvágtad az ujjad?

Guy megállt, karjait leengedte. Közel állt az ájuláshoz, neki kellett támaszkodnia a falnak. Szíve vadul dörömbölt, fülében hangosan dobolt a vér, semmit sem hallott. Makszim egy darabig kíváncsian figyelte, azután valószínűleg megértette, mi történt; kibújt a folyosóra – a fülke ajtaja megint áthatóan felnyikorgott –, odament hozzá. Megfogta a vállát, megrázta, aztán magához szorította, átölelte, és Guy néhány másodpercig boldog önfeledtséggel a melléhez szorította az arcát, fokozatosan magához térve.

– Azt hittem... téged itt... hogy te itt... hogy téged...

– Semmi, semmi baj – nyugtatgatta Makszim gyengéden. – Én tehetek róla, magammal kellett volna hoznom téged. De tudod, szörnyű dolgok vannak itt...

Guy elhúzódott tőle, nedves ruhaujjával megtörölte az orrát, aztán tenyerével megtörölte az arcát, és csak ezután tört rá a szégyenkezés.

– Egyre csak vártalak és vártalak – mondta mérgesen, de szemét elfordítva. – Hívtalak, a levegőbe lőttem... Olyan nehéz lett volna válaszolnod?

– Masszaraks, semmit nem hallottam – magyarázkodott Makszim bűntudatosan. – Tudod, van itt egy remek rádiókészülék... nem is tudtam, hogy nálatok ilyen nagy teljesítményűeket is tudnak csinálni!

– Rádió, rádió... – morogta Guy, átnyomakodva a félig nyitott ajtón. – Te itt szórakozol, az ember meg majd megbolondul miattad... Mi ez itt?

Elég tágas helyiség volt, a padlót foszlott szőnyeg fedte, a mennyezeten három félkör alakú, ernyős lámpa, amelyek közül csak az egyik világított. Középen kerek asztal állt, körülötte karosszékek. A falakon furcsa, bekeretezett fényképek, festmények függtek, a bársonyborítás maradványai cafatokban lógtak. A sarokban nagy rádiókészülék recsegett-ropogott. Guy még sosem látott ilyet.

– Ez valami társalgóféle lehetett – magyarázta Makszim. – Járj körbe, nézelődj, van mit látni!

– És a személyzet?

– Nincs senki. Sem élő, sem halott. Az alsó helyiségeket elöntötte a víz. Szerintem mind ott vannak...

Guy csodálkozva nézett rá. Makszim elfordult, arca gondterhelt volt.

– Meg kell mondanom – szólalt meg –, azt hiszem, jó, hogy nem jutottunk el a Birodalomig. Nézz csak körül, nézelődj!

Leült a rádiókészülékhez, a finombeállítót kezdte csavargatni, Guy pedig körülnézett. Nem tudta, hol kezdje, azután odament a falhoz, és a fényképeket kezdte szemlélni. Egy darabig sehogyan sem értette, miféle felvételek ezek. Azután kitalálta: röntgenfelvételek. Elmosódott, egytől egyig vicsorgó koponyák néztek rá. Mindegyik képen volt egy kibetűzhetetlen felirat, mintha autogramok lettek volna. A legénység tagjai? Valamiféle hírességek? Guy vállat vont. Kaan bácsi biztosan kibogarászna ebből valamit, de mi egyszerű emberek vagyunk...

A távolabbi sarokban nagy, díszes, szép, háromszínű plakátot pillantott meg... igaz, a penész már kikezdte... A plakát a kék tengert ábrázolta. A tengerből a fekete partra lépett egy ismeretlen egyenruhát viselő, narancsszínű dalia, nagyon izmos volt, a feje aránytalanul kicsi, annak is a felét vaskos nyaka tette ki. A dalia egyik kezében papírtekercset szorongatott, rajta érthetetlen felirat, a másikkal égő fáklyát döfött a talajba. A fáklya lángjától tűzbe borult egy város; a tűzben undorító külsejű korcsok vonaglottak, vagy tucatnyi másik korcs pedig menekült mindenfelé. A plakát felső részén volt valami felirat nagy, narancssárga betűkkel. A betűk ismerősek voltak, de a belőlük összeálló szavakat kimondani sem lehetett.

Minél tovább nézte a plakátot, annál kevésbé tetszett neki. Valami miatt egy, még a kaszárnyában látott plakát jutott az eszébe, amely büszke sast, egy fekete gárdistát ábrázolt (szintén nagyon kicsi volt a feje és dagadoztak az izmai), amint egy hatalmas ollóval merészen levágja egy undorító, a tengerből előkúszó narancssárga kígyó fejét. Emlékszik rá, az olló szárain felirat volt: az egyiken „Harci Gárda”, a másikon pedig „A mi dicső Hadseregünk”. „Aha – mondta magában Guy, még egy utolsó pillantást vetve a plakátra –, majd meglátjuk... Meglátjuk, ki kit gyújt fel, masszaraks!” Elfordult a plakáttól, és megdermedt.

Egy elegáns, lakkozott polcról ismerős, szögletes arc nézett rá üveges szemmel. Szemöldöke fölött vöröses tincs, jobb arcán jellegzetes sebhely... Puduras kapitány, a nemzeti hős, a „Holtak, de Feledhetetlenek” nevű dandár századparancsnoka, tizenegy fehér tengeralattjáró elsüllyesztője, aki egyenlőtlen küzdelemben esett el. Virággal koszorúzott portréja ott függött minden kaszárnyában, mellszobra ott állt minden gyakorlótéren... Összeaszott, halottsárga bőrrel borított feje valami miatt mégis itt volt. Guy visszahőkölt. Igen, ez valódi fej volt. És ott egy másik – ismeretlen, éles vonású arc... És még egy... és még egy...

– Mak! – kiáltott fel Guy. – Láttad?

– Igen.

– Ezek a fejek – nyögte Guy. – Igazi fejek...

– Nézd meg az albumokat az asztalon! – mondta Makszim.

Guy nehezen szakította el tekintetét a rémisztő gyűjteménytől, megfordult, és bizonytalanul az asztalhoz ment. A rádió ismeretlen nyelven ordított valamit, zene harsant, fegyverek dörögtek, majd megint beszélt valaki, behízelgően, bársonyos, jelentőségteljes hangon...

Guy találomra felvette az egyik albumot, felnyitotta kemény, bőrborítású fedelét. Egy portré. Különös, hosszú arc, egészen a vállig lelógó, dús pofaszakáll, haja a homloka fölött leborotválva, horgas orr, szokatlan vágású szem. Kellemetlen arc, nem lehet elképzelni, hogy mosolyog.

Ismeretlen egyenruha, rajta két sor jelvény vagy kitüntetés... Szép kis alak... Biztosan valami fejes... Guy lapozott egyet. Ugyanaz a figura több hasonló társaságában a fehér tengeralattjáró parancsnoki hídján, komor, bár a többiek vigyorognak. A háttérben elmosódottan rakpartféle, holmi ismeretlen építmények, talán pálmák, talán kaktuszok homályos körvonalai... Következő oldal. Guynak elakadt a lélegzete: egy félredőlt tornyú, égő „sárkány”, a nyitott tetőnyílásból kilóg egy tankista gárdista teste, oldalt még két test hever egymáson, fölöttük szétvetett lábbal ugyanaz a figura, lelógó kezében pisztoly, fején hegyes sisakra emlékeztető sapka. A „sárkány” füstje vaskos, fekete, de a hely ismerős – éppen ez a partszakasz, a homokos part, hátul a dűnék... Mielőtt megint lapozott volna, Guy egészen megfeszült, nem is ok nélkül. Mutánsok csoportja, vagy húsz ember, mind meztelen, egész tömeg korcs egyetlen kötéllel összefogva. Néhány ügybuzgó, sapkás kalóz füstölgő fáklyákkal, oldalt meg ismét csak az a figura, láthatóan éppen parancsot ad ki jobb kezét kinyújtva, bal keze fegyvere markolatán. Milyen szánalmasak ezek a korcsok, nézni is rettenetes... De a folytatás még rettenetesebb volt.

A mutánsoknak ugyanaz a csoportja, de már elégve. A figura kissé távolabb virágot szagolgat, s egy másik alakkal beszélget, a holttesteknek hátat fordítva...

Hatalmas fa az erdőben, teleaggatva testekkel.

Némelyiket a kezénél, másokat a lábuknál fogva akasztották fel, ezek már nem korcsok – van, akin az átnevelendők kockás kezeslábasa van, másokon a gárdisták fekete zubbonya.

Égő utca, a kövezeten egy asszony fekszik a csecsemőjével...

Oszlophoz kötözött öregember. Arca eltorzult, szemét lehunyva ordít. A figura természetesen itt van – gondterhelt arccal vizsgálgat egy injekciós fecskendőt...

Azután megint akasztottak, lángolóak és már elégettek, mutánsok, átnevelendők, gárdisták, halászok, parasztok, férfiak, nők, öregek, gyerekek... az egész part tele gyerekekkel, a figura meg egy géppuska mögött guggol, mosolyog... panorámafelvétel: a part, a dűnéken négy tank, mind ég, az előtérben két kis fekete alak felemelt kézzel...

Elég! Guy összecsapta és félrelökte az albumot, üldögélt néhány másodpercig, majd átkozódva a földre söpörte az összes albumot.

– Te ezekkel akarsz megállapodni? – ordította Makszim hátának. – El akarod hozni őket hozzánk?! Ezt a hóhért?! – Odaugrott az albumokhoz, s jókorát rúgott beléjük.

Makszim kikapcsolta a vevőkészüléket.

– Ne dühöngj! Már nem akarok semmit. És ne velem ordíts, ti vagytok a hibásak, addig aludtatok, míg tönkrement a világotok, masszaraks! Elpusztítottátok, kiraboltátok; elvadultatok, mint egy nekibőszült fenevad! Most mit csináljak veletek? – Hirtelen Guy előtt termett, megragadta a ruhát a mellén. – Most mit csináljak veletek? – ordította. – Mit? Mit? Nem tudod? Beszélj!

Guy szótlanul tekergette a nyakát, óvatosan eltolva Makszimot.

– Én tudom – folytatta Makszim komoran. – Nem lehet itt senkit felelősségre vonni. Ahová nézel, mindenütt vadállatok... – Felkapta a földről az egyik albumot, s vadul lapozgatni kezdte. – Micsoda világot barmoltatok össze?! Micsoda világot?! Nézd meg!

Guy a keze fölött odanézett. Ebben az albumban nem volt semmiféle borzalom, csak rendkívüli szépségű tájakról készült színes felvételek: dús zölddel szegélyezett kék öblök, vakítóan fehér város a tenger fölött, vízesés egy hegyszorosban, remek autópálya, rajta tarka autók áradata, régi várak, felhők fölé emelkedő havas hegycsúcsok, egy havas hegyoldalon vidáman lesikló ember, tengeri hullámverésben játszó, nevető lányok...

– Hol van most mindez? – kérdezte Makszim. – Hová tüntettétek mindezt, ti átkozott apák átkozott gyermekei? Leromboltátok, összerondítottátok, vasra cseréltétek... Eh, ti... emberkék! – Az asztalra dobta az albumot. – Menjünk!

Dühösen nekiesett az ajtónak, az nyikorogva, csikorogva feltárult, és Makszim megindult a folyosón.

A fedélzeten megkérdezte:

– Éhes vagy?

– Aha... – felelte Guy.

– Jól van. Mindjárt eszünk. Ússzunk ki!

Guy ért ki elsőnek a partra, rögtön lehúzta a csizmáját, levetkőzött, kiterítette a ruháját száradni. Makszim még úszott, és Guy nem minden izgalom nélkül figyelte: Mak barátja nagyon mélyre lemerült, és nagyon sokáig maradt a víz alatt. Ezt nem szabad, ez veszélyes, hogy bírja levegő nélkül? Makszim végül mégis partot ért, a kopoltyújánál fogva cipelt egy jókora halat. A hal zavart képet vágott, mintha sehogyan sem értené, hogyan foghatták ki puszta kézzel. Makszim messzire eldobta a homokba.

– Szerintem ez jó lesz – mondta. – Alig kapott sugárzást. Biztosan ez is mutáns. Szedd be a tablettákat, mindjárt elkészítem. Nyersen is meg lehet enni, megtanítlak rá, szasiminek hívják. Nem ettél még ilyet? Add ide a kést!

Mikor jóllaktak a szasimivel – szó, ami szó, egész ehetőnek bizonyult –, és pucéron elhevertek a forró homokon, Makszim hosszú hallgatás után megkérdezte:

– Ha az őrjárat kezére kerülünk, és megadjuk magunkat, hová küldenek?

– Hogyhogy hová? Téged az átnevelésed helyszínére, engem a szolgálati helyemre... Miért?

– Ez biztos?

– Biztosabb már nem is lehetne... Magának a vezérlő tábornoknak az utasítása. Miért kérdezed?

– Most megyünk, és megkeressük a gárdistákat – mondta Makszim.

– Hogy elfoglaljuk a tankjukat?

– Nem. A te történetedet adjuk elő. Téged elraboltak a korcsok, és az átnevelendő mentett meg.

– Megadjuk magunkat? – ült föl Guy. – Hogyhogy? Én is? Vissza a sugárzáshoz?

Makszim hallgatott.

– Megint elhülyülök... – nyögött fel Guy tehetetlenül.

– Nem – felelte Makszim. – Illetve igen, persze... de most már nem úgy lesz, mint régen... Egy kicsit persze hülye leszel, de most már másban, az igazságban hiszel... Ez természetesen nem túl jó... de mégis jobb, sokkal jobb...

– De miért? – kiáltott fel elkeseredetten Guy. – Miért kell ez neked?

Makszim tenyerével végigsimította az arcát.

– Tudod, Guy, barátom – mondta –, elkezdődött a háború. Vagy mi támadtuk meg a hontikat, vagy ők minket... Egy szóval, háború...

Guy elszörnyedve meredt rá. Háború... nukleáris... manapság már nincs is másmilyen... Rada... Istenem, miért van ez az egész? Megint kezdődik elölről, megint éhezés, gyász, menekültek...

– Ott kell lennünk! – folytatta Makszim. – Már kihirdették a mozgósítást, mindenkit várnak a csatasorba, még átnevelendő testvérünk is amnesztiában részesül, és irány a harctér... Együtt kell maradnunk, Guy! Hiszen te büntetőszázadban vagy... Jó lenne, ha oda kerülnék én is!

Guy alig figyelt rá. Két kézzel hajába markolva, jobbra-balra ingadozva ült, azt hajtogatva magában: „Miért, miért? Legyetek mind átkozottak... Legyetek harmincháromszor átkozottak!”

Makszim a vállánál fogva megrázta.

– Szedd össze magad! – szólt rá keményen. – Ne csússz össze! Verekednünk kell, most nincs idő az összeomlásra... – Felállt, megint megdörzsölte az arcát. – Igaz, azokkal az átkozott tornyaitokkal... De hát ez nukleáris háború! Masszaraks, nem segít rajtuk semmilyen torony...

„IGYEKEZZEN, FANK, IGYEKEZZEN!”

– Igyekezzen, Fank, igyekezzen! Késésben vagyok.

– Igenis. Rada Gaal... Kikerült az államügyész úr hatásköréből, és a kezünkben van.

– Hol?

– Önnél, a Kristályhattyú villában. Kötelességemnek tartom ismételten felhívni a figyelmét ennek az akciónak a kétséges voltára. Egy ilyen nő aligha lesz segítségünkre, hogy irányítani tudjuk Makot. Az ilyen nőket könnyen elfelejtik, és Mak...

– Azt hiszi, Okos ostobább magánál?

– Nem, de...

– Okos tudja, ki lopta el a nőt?

– Attól tartok, igen.

– Jól van, hadd tudja... Erről ennyit. Tovább?

– Szendi Csicsaku találkozott Cibálóval. Cibáló a jelek szerint kész összehozni őt Második Apóssal...

– Állj! Melyik Csicsaku? Kopasz Csik?

– Igen.

– Az illegalitás ügyei most nem érdekelnek. Mak ügyével kapcsolatban van még valami? Akkor figyeljen! Ez az átkozott háború összezavarta minden tervünket. Elutazom, harminc-negyven nap múlva jövök vissza. Ezalatt, Fank, le kell zárnia a Mak-ügyet. Mire visszajövök, Maknak itt kell lennie, ebben a házban. Adjon neki valamilyen beosztást, dolgozzon, szabadságában ne korlátozzák, de hozzák a tudomására – nagyon-nagyon finoman! –, hogy az ő magatartásától függ Rada sorsa... Semmi esetre se engedjék meg, hogy találkozzanak... Mutassa meg neki az intézetet, mesélje el, min dolgozunk... természetesen ésszerű keretek között. Meséljen rólam, úgy írjon le, mint okos, jóságos, igazságos embert, kiemelkedő tudóst. Adja oda neki a cikkeimet... a szigorúan titkosak kivételével. Célozzon rá, hogy a kormány ellenzékéhez tartozom. Nem szabad, hogy eszébe jusson elhagyni az intézetet. Részemről ennyi. Van kérdése?

– Igen. Őrség?

– Nem kell! Semmi értelme.

– Megfigyelés?

– Nagyon óvatos... Illetve inkább nem kell. Nem szabad ráijeszteni! Az a legfontosabb, hogy ne akarja elhagyni az intézetet... Masszaraks, hogy épp most kell elutaznom! Nos, végeztünk?

– Egy utolsó kérdést, elnézést, Vándor.

– Igen?

– Mégis ki ez az ember? Miért kell nekünk?

Vándor felállt, odament az ablakhoz, és meg sem fordulva mondta:

– Félek tőle, Fank. Nagyon, nagyon-nagyon veszélyes ember.

17

A honti határtól kétszáz kilométerre, amikor szerelvényük hosszú időre megrekedt egy rozzant, összeköpködött állomás melletti kitérő vágányon, Zef, az újsütetű második fokozatú közlegény az őrt meggyőzve elrohant forró vízért a tartályhoz, és egy zsebrádióval tért vissza. Elmondta, hogy az állomáson kész őrültekháza uralkodik, egyszerre két dandárt vagoníroznak be, a tábornokok egymással ordítoznak, a szemüket meregetik, ő, Zef meg elvegyült a küldöncök, ügyeletesek, adjutánsok körülöttük tolongó tömegében, és egyiküktől kölcsönözte a készüléket.

A melegedő szaftosan kommentált hazafias röhögéssel fogadta a beszámolót. Mind a negyven ember azonnal Zef köré csoportosult. Hosszú ideig nem találták a helyüket, valakinek behúztak egyet, hogy ne lökdösődjön, valakit érzékeny helyen megböktek, káromkodtak, egymást szidták, míg Makszim el nem ordította magát: „Csönd legyen, csürhe!”, akkor mindenki megnyugodott. Zef bekapcsolta a rádiót, megpróbálta sorra megkeresni az összes állomást.

Érdekes dolgok derültek ki. Először is világossá vált, hogy a háború még nem kezdődött meg, hogy az Atyák Hangja adó, amely már egy hete a területünkön folyó véres csatákról ordít, a legszemérmetlenebb módon hazudik. A Honti Hazafias Liga teli torokból, rettegve ordította a világba, hogy ezek a banditák, ezek a bitorlók, ezek az úgynevezett Ismeretlen Atyák kihasználva bérenceik, a hírhedt, úgynevezett Igazságosság Honti Uniója aljas provokációját, páncélozott hordáikat most a sokat szenvedett Honti határain összpontosítják. Az Igazságosság Honti Uniója a maga részéről a Honti Hazafiakat ócsárolta, az Ismeretlen Atyáknak ezeket a lefizetett ügynökeit, mocskolódva és körülményesen magyarázta, hogy túlerejével visszaélve valaki átszorította a határon valaki másnak az előző csatáktól elcsigázott alegységeit, nem engedi visszatérni őket, így ezen körülmény ürügyül szolgál az úgynevezett Ismeretlen Atyák számára a bármelyik pillanatban várható barbár betöréshez. Eközben mind a Liga, mind az Unió kötelességének tartotta szinte ugyanazokkal a szavakkal figyelmeztetni az arcátlan agresszort, hogy a válaszcsapás megsemmisítő lesz, és homályosan célozgattak valamilyen atomcsapdákra.

A pandeai rádió nagyon nyugodt hangnemben vázolta a helyzetet, és minden szemérmeskedés nélkül kijelentette, hogy Pandea számára ennek a konfliktusnak bármely kimenetele egyformán kielégítő. A honti és pandeai kereskedelmi rádióadók vidám zenével és sikamlós vetélkedőkkel szórakoztatták hallgatóikat. Az Ismeretlen Atyák mindkét kormányzati rádióadója pedig egyfolytában indulókkal váltakozó riportokat sugárzott a Gyűlölet Nagygyűléseiről. Zef befogott néhány olyan adást is, amelyek nyelvét csak ő értette, közölte, hogy a jelek szerint még létezik az Ondol hercegség, sőt folytatja rabló hadjáratait a Hazzalg-sziget ellen. (Zefen kívül egyetlen ember sem volt a vagonban, aki korábban hallott volna erről a hercegségről és erről a szigetről.) De az étert főleg az egységek és kötelékek parancsnokainak egymás közti, elképesztően szitkozódó vitái töltötték meg, mindegyik át akarta verekedni magát a két lepusztult vasútvonalon az Acél Hídfőállásra.

– Már megint nem készültünk fel a háborúra, masszaraks – jegyezte meg Zef kikapcsolva a rádiót, és utat adva ezzel a vitának.

Nem értettek vele egyet. A többség véleménye szerint hatalmas haderő nyomul előre, a hontiknak most végük. A köztörvényesek szerint az a lényeg, hogy átlépjék a határt, ott már minden ember a maga ura, minden elfoglalt várost három napra átengednek nekik. A politikaiak, vagyis a korcsok borúsabban szemlélték a helyzetet, semmi jót nem vártak a jövőtől, sőt kereken kijelentették, hogy mészárszékre küldik őket, testükkel kell majd felrobbantaniuk az atomaknákat, senki nem tér vissza élve, úgyhogy az lesz a legjobb, ha eljutnak a frontig, s ott meglapulnak valahol, nehogy rájuk találjanak. A vitázók álláspontjai annyira ellentétesek voltak, hogy nem is alakult ki igazi párbeszéd, s a hazafias disputa igen gyorsan átment a mocskos hátországi patkányok egyöntetű szidalmazásába, akik már második napja nem adnak enni, sőt nyilván sikerült már ellopniuk a teljes pálinkajárandóságot is. Erről a témáról a köztörvényesek készek lettek volna egész éjjel tárgyalni, ezért Makszim és Zef kiverekedte magát a tömegből, és felmászott a gyalulatlan deszkákból összetákolt priccsekre.

Zef éhes és ingerült volt, aludni szeretett volna, de Makszim nem hagyta. „Majd később alszunk – mondta. – Holnap talán már a fronton leszünk, de érdemben eddig még semmiben nem állapodtunk meg...” Zef azt morogta, nincs miről megállapodni, hogy a reggel bölcsebb az esténél, hogy Makszim maga sem vak, látnia kell, micsoda ganéba keveredtek, hogy ezekkel az emberkékkel, ezekkel a tolvajokkal és könyvelőkkel úgysem mennének semmire. Makszim azt vetette ellene, hogy nem erről van szó. Egyelőre érthetetlen, miért folyik ez a háború, kinek van rá szüksége, Zef szíveskedjen ne aludni, mikor beszélnek hozzá, hanem kegyeskedjék előadni az elképzeléseit. Ám Zefnek nem állt szándékában kegyeskedni, és ezt nem is rejtette véka alá. Miért kellene, masszaraks, kegyeskednie, amikor iszonyúan éhes, amikor egy tejfelesszájúval van dolga, aki a legelementárisabb következtetés levonására sem képes, s aki ráadásul – már csak ez hiányzik! – mászik bele a forradalomba... Morgott, ásítozott, vakarózott, újratekerte a kapcáját, elmondta Makszimot mindennek, de hosszú noszogatás, biztatás, sürgetés után végül megeredt a nyelve, és kifejtette véleményét a háború okairól.

Szerinte legalább három ilyen lehetséges ok létezik. Elképzelhető, hogy mind a három egyszerre hatott, de az is lehet, hogy csak az egyik játszott döntő szerepet. Bár az sem zárható ki, hogy volt egy negyedik is, amelyik neki, Zefnek egyelőre nem jut az eszébe. Mindenekelőtt itt a gazdaság. Az Atyák Országának gazdasági helyzetére vonatkozó adatokat a legszigorúbb titokként kezelik, de mindenki előtt nyilvánvaló, hogy ez a helyzet katasztrofális, masszaraks és masszaraks, és amikor a gazdaság katasztrofális helyzetben van, a legjobb háborút kezdeni, hogy azonnal befogják mindenkinek a pofáját. Vadkan, aki teljesen otthon van a gazdaságnak a politikára gyakorolt hatásai kérdésében, már öt évvel ezelőtt megjósolta ezt a háborút. A tornyok működése egy dolog, de a nincstelenség az nincstelenség.

Az éhes embernek nem lehet sokáig bebeszélni, hogy jóllakott, a pszichikuma nem viseli ezt el, márpedig egy eszement népet kormányozni nem túl nagy öröm, főleg, ha tekintetbe vesszük, hogy az őrültekre nem hat a sugárzás... A másik lehetséges ok ideológiai természetű. Az Atyák Országában az állami ideológia a külső fenyegetésre épül. Kezdetben ez egyszerű hazugság volt, amely arra szolgált, hogy megregulázzák a háború utáni zűrzavart, azután azok, akik kitalálták ezt a hazugságot, letűntek a színről, az utódaik viszont őszintén hiszik és vallják, hogy a hontik a mi gazdagságunkra fenik a fogukat. És ha tekintetbe vesszük, hogy Honti a régi birodalom provinciája volt, súlyos időkben kiáltotta ki a függetlenségét, akkor mindehhez csatlakozik még a régi gyarmatosítói gondolkodás: visszaterelni a nyomorultakat a karámba, súlyos megtorlások után... És végül: elképzelhető egy belpolitikai természetű ok is. Már hosszú évek óta folyik a marakodás a Társadalmi Egészségügyi Főhatóság és a katonák között. Arról van szó, melyik eszi meg a másikat. A Társadalmi Egészségügyi Főhatóság félelmetes, telhetetlen szervezet, de ha a harci cselekmények valamennyire is sikeresnek bizonyulnak, a tábornok urak markába kerül. Igaz, ha a háborúból semmi értelmes dolog nem sül ki, a tábornok urak kerülnek kutyaszorítóba, ezért az a feltételezés sem zárható ki, hogy ez az egész dolog a Társadalmi Egészségügyi Főhatóság aljas provokációja. Mellesleg nagyon így fest – a köröskörül látható kuplerájból ítélve, na meg az is erre utal, hogy már egy hete teleordítjuk a világot, pedig, mint kiderült, a harci cselekmények még el sem kezdődtek. Az is lehet, masszaraks, hogy nem is fognak...

Amikor Zef eddig jutott fejtegetéseiben, megdöndültek, felvisítottak az ütközők, a vagon megrándult, kintről kiáltások, sípszó, lábdobogás hallatszott, a szerelvény a büntető harckocsidandárral megindult. A köztörvényesek rázendítettek a dalra: „Már megint se koszt, se pálinka...”

Jól van, mondta Makszim, mindez nagyon hitelesen hangzik. És hogy látod a háború kimenetelét, már ha valóban megkezdődik? Akkor mi lesz? Zef agresszíven felmordult, hogy ő nem holmi generális, majd minden átmenet nélkül mesélni kezdte, hogyan képzeli az egészet.

Mint kiderült, a világháború vége és a polgárháború közti rövid szünetben a hontiknak sikerült nagy erejű nukleáris aknamezővel elválasztaniuk magukat volt uraiktól. Azonkívül a hontik kétségkívül rendelkeztek nukleáris tüzérséggel is, továbbá a politikusaiknak volt annyi eszük, hogy mindezt a kincset ne vessék be a polgárháborúban, hanem számunkra tartogassák. Ezért a benyomulás a következőképpen képzelhető el. Az Acél Hídfőállás első vonalában három vagy négy büntető harckocsidandárt állítanak fel, mögöttük lesznek a katonai hadtestek, és ezek után indítják majd a gárdisták elitalakulatait a sugárzóberendezéssel felszerelt nehéz tankokkal. A magamfajta korcsok rohanni fognak előre, menekülve a sugárcsapás elől, a köztörvényesek és a katonanépség rohanni fog előre a felkorbácsolt lelkesedés önkívületében, akik pedig eltérnek ettől a normától, ilyenek feltétlenül akadnak majd, azokat a gárdista disznók tüze fogja elpusztítani. Ha a hontik nem hülyék, az elitalakulatokra nyitnak tüzet nagy hatótávolságú ágyúkból, de feltehetőleg hülyék, feltehetőleg egymás kiirtásával lesznek elfoglalva – a Liga ebben a zűrzavarban nekimegy az Uniónak, az Unió meg a Liga hátsójába mar bele. Ezalatt a mi rettenthetetlen hadaink mélyen benyomulnak az ellenség területére, és akkor kezdődik a legérdekesebb, amit mi sajnos már nem fogunk látni. A mi dicső páncélozott áradatunk elveszti egységét, szertemászik az országban, óhatatlanul kikerülve a sugárzás hatóköréből. Ha Makszim nem hazudott Guyjal kapcsolatban, rögtön kitör a sugárelvonásos betegség, amely már csak azért is rendkívül erős lesz, mert a lelkesedés felkorbácsolására a roham alatt a gárdisták nem fogják sajnálni az energiát... Masszaraks! Már látom is, ahogy azok az idióták kimásznak a tankból, lefekszenek a földre, és könyörögnek, hogy lőjék őket agyon. És a jóságos hontik, a honti katonákról nem is beszélve, feldühödve ettől az egész őrülettől, természetesen nem tagadják meg a kérésüket...

A vonat felgyorsult, a vagon erősen rázkódott. A köztörvényesek a távolabbi sarokban vadul kockáztak, a mennyezet alatt lengedezett a lámpa, az alsó priccsen valaki monoton hangon mormolt, talán imádkozott. Izzadság, kosz, kübli bűze terjengett. A dohányfüst marta az ember szemét.

– Azt hiszem, a vezérkarnál figyelembe veszik ezt – folytatta Zef –, ezért nem lesznek lendületes támadások. Bágyadt állóháború lesz, a hontik minden hülyeségük ellenére egyszer rájönnek majd, miről is van szó, és vadászni kezdenek a sugárzókra... Egyébként fogalmam sincs róla, mi lesz – fejezte be. – Azt sem tudom, reggel adnak-e valamit zabálni. Félek, megint nem: miért adnának?

Elhallgattak. Azután Makszim szólalt meg:

– Biztos vagy benne, hogy helyesen cselekedtünk? Hogy itt a helyünk?

– A vezérkar parancsa – morogta Zef.

– Egy dolog a parancs – vitatkozott Makszim. – De a mi nyakunkon is van fej. Lehet, hogy okosabb lett volna Vadkannal együtt meglépni. Lehet, hogy a fővárosban több hasznunkat vennék.

– Lehet – vágta rá Zef. – De az is lehet, hogy nem. Te is hallottad, Vadkan atombombázásokra számít... sok tornyot lerombolnak, lesznek szabad övezetek... De ha nem lesznek bombázások? Senki nem tud semmit, Mak. Nagyon is el tudom képzelni, micsoda fejetlenség lehet most a vezérkarnál... A jobboldaliak úgy járnak-kelnek, mint a pulykakakas: a kormányban fejek repülnek majd, és akkor a felszabadult helyekre benyomulhat ez a söpredék. – Szakállát kaparászva elgondolkodott. – Vadkan a bombázásokról magyarázott nekünk, de szerintem nem emiatt igyekezett a fővárosba. Ismerem őt, már régóta feni a fogát ezekre a nagyfejűekre... úgyhogy nagyon könnyen meglehet, hogy a mi vezérkarunkban is fejek hullanak majd...

– Vagyis a vezérkarnál is bolondokháza van – mondta lassan Makszim. – Ők sem készültek fel...

– Hogyan készülhettek volna fel? Egyesek amellett kardoskodnak, hogy a tornyokat le kell rombolni, mások amellett, hogy meg kell őket tartani... Az illegalitás nem politikai párt, inkább afféle szósz, vegyes saláta...

– Igen, tudom.

Az illegalitás nem politikai párt volt. Sőt még csak nem is politikai pártok frontja. A körülmények sajátos volta két kibékíthetetlen csoportra osztotta: a tornyok elszánt ellenzőire és elszánt védelmezőire. Ezek az emberek valamennyien többé-kevésbé szemben álltak a dolgok fennálló rendjével, de, masszaraks, mennyire eltérőek voltak az indítékaik!

Voltak a biologisták, akiknek tökéletesen mindegy volt, a Papa van-e hatalmon, ez a tősgyökeres, hatalmas pénzügyi potentát, a bankárok és iparmágnások egész klánjának feje, vagy a társadalom dolgozó rétegeinek képviselőiből alakult demokratikus szövetség. Ők csak azt akarták, hogy rombolják le azokat az átkozott tornyokat, és ember módra lehessen élni, ahogyan ők fogalmaztak, vagyis a régi módon, ahogyan a háború előtt... Voltak az arisztokraták, a régi impérium privilegizált osztályainak túlélői, akik még mindig azt képzelték, hogy csak elhúzódó félreértésről van szó, a nép hűséges a trón törvényes örököséhez (egy jól megtermett, csüggedt ifjonchoz, aki keményen ivott, és orrvérzéstől szenvedett), és hogy csupán azok az ostoba tornyok, Ő CS. F. Tudományos Akadémiája esküszegő professzorainak tákolmányai gátolják meg egyszerű, jólelkű népünket, hogy kinyilvánítsa őszinte, egyszerű, jólelkű odaadását törvényes urai iránt... A tornyok feltétel nélküli megsemmisítésének pártján álltak a forradalmárok is – a helyi kommunisták és szocialisták, az olyanok, mint Vadkan, akik még a háború előtti osztályharcban szereztek elméleti felkészültséget és harci tapasztalatot; az ő szemükben a tornyok megsemmisítése csak a történelem természetes menetéhez való visszatérés elengedhetetlen feltétele volt. Jelzés, hogy kezdődik a forradalmak sora, amelyek végül elvezetnek majd az igazságos társadalmi berendezkedéshez. Hozzájuk csatlakoztak a lázadó hajlamú értelmiségiek, az olyanok, mint Zef vagy a megboldogult Gel Ketsef – egyszerűen becsületes emberek, akik a tornyokkal folytatott manipulációt undorítónak és veszélyesnek tartották, amely zsákutcába viszi az emberiséget...

A tornyok megőrzése mellett kardoskodtak a vezérpártiak, a liberálisok és a felvilágosítók. A vezérpártiak – az illegalitás szélsőjobb szárnya – Zef kifejezésével élve egyszerűen hataloméhes banda, akik a bársonyszékekre áhítoztak, nem is sikertelenül: egy bizonyos Szélhámos Klau, aki a Propaganda-főhatóságig kapaszkodott fel, a maga idejében ennek a fasiszta csoportosulásnak egyik kiemelkedő vezetője volt. Ezek a politikai banditák készek voltak dühödten, az eszközökben nem válogatva harcolni bármilyen kormányzat ellen, ha az nem az ő részvételükkel alakult meg... A liberálisok általában ellenezték a tornyokat, szemben álltak az Ismeretlen Atyákkal. Ugyanakkor a polgárháborútól rettegtek a legjobban. Nemzeti hazafiak voltak, rendkívüli jelentőséget tulajdonítottak az állam dicsőségének és erejének, és attól féltek, hogy a tornyok megsemmisítése káoszhoz, a megszentelt értékek általános megvetéséhez, a nemzet jóvátehetetlen széthullásához vezet. Az illegalitásba azért szálltak be, mert egytől egyik a kormányzás parlamentáris formájának voltak hívei... Ami a felvilágosítókat illeti, ők kétségtelenül becsületes, őszinte, értelmes emberek voltak. Gyűlölték az Atyák zsarnoki uralmát, határozottan ellenezték a tornyok felhasználását a tömegek ámítására, de magukat a tornyokat a nép nevelését szolgáló, rendkívül hatékony eszköznek tekintették. Korunk embere természeténél fogva vad és faragatlan, mondták. A hagyományos módszerekkel sok évszázadba telne megnevelni. Hogy kiirtsák az emberből a fenevadat, elnyomják vadállati ösztöneit, megtanítsák a jóra, a mások iránti szeretetre, rávezessék a tudatlanság, a hazugság, a nyárspolgári szemlélet gyűlöletére, ez áldozatos feladat, és a tornyok segítségével egyetlen nemzedék élete során megvalósítható lenne...

A kommunisták túlságosan kevesen voltak, a háború és a fordulat idején szinte valamennyit kiirtották; az arisztokratákat senki nem vette komolyan; a liberálisok túlságosan passzívak voltak, és néha maguk sem tudták, mit akarnak, így az illegalitás legnépesebb, legbefolyásosabb csoportjait a biologisták, a vezérpártiak és a felvilágosítók alkották. Szinte semmiben sem értettek egyet, ezért az illegalitásnak nem volt sem egységes programja, sem egységes vezetése, sem egységes stratégiája, sem egységes taktikája...

– Igen, vegyes saláta – ismételte meg Makszim. – Ez szomorú. Abban reménykedtem, hogy az illegalitás valahogyan mégis ki akarja majd használni a háborút... a potenciális forradalmi helyzetet...

– Az illegalitás nem tud semmit – mondta Zef komoran. – Honnan tudhatnánk, milyen a háború, sugárzóberendezéssel a hátunk mögött?

– Nem értek ti egy fityinget sem! – Makszim nem állta meg, hogy ki ne bökje.

Zef nyomban felfortyant.

– Hé, te! – ordította. – Hátrébb az agarakkal! Ki vagy te, hogy az értékünket latolgasd? Honnan csöppentél ide, masszaraks, hogy mindenfélét követelsz tőlünk? Ez a harci feladatod? Csak tessék! Nézz meg mindent, éld túl, menj haza, és jelents! Túl könnyűnek találod? Remek! Annál jobb nekünk... Elég volt, masszaraks! Aludni akarok!

Tüntetőleg hátat fordított Makszimnak, s hirtelen ráordított a kockázókra:

– Hé, ti gyilkosok! Aludni! Mindenki a priccsre!

Makszim hanyatt feküdt, kezét a feje alá tette, és a vagon alacsony mennyezetét bámulta. Valami mászott a mennyezeten. A kockázók halkan és dühösen szitkozódva lefeküdtek aludni. Bal oldali szomszédja nyöszörgött, sikoltozott álmában – halálra ítélték, és aludt, talán életében utoljára. Körülötte mindenki, a horkolók, a szipogók, a forgolódók, ők is alighanem életükben utoljára alszanak. A világ zavaros, piszkossárga, fülledt, reménytelen volt. Kattogtak a kerekek, süvített a gőzmozdony, az apró, rácsos ablakon bevágott a korom, az ablakon túl pedig ott siklott a csüggedt, reményvesztett ország, a kilátástalan életű rabok országa, a halálra ítéltek országa, az eleven bábok országa... Itt minden elrohadt, gondolta Makszim. Egyetlen eleven ember sincs. Egyetlen tiszta fej sincs. És megint belemásztam a slamasztikába, mert reménykedtem valakiben vagy valamiben. Itt semmiben nem szabad reménykedni. Itt senkire nem szabad számítani, csakis önmagamra. De mit tehetek én egyedül? Amennyire emlékszem a történelemre, egyetlen ember nem tehet semmit... Lehet, hogy igaza van Boszorkánymesternek? Talán vonuljak félre? Nyugodtan, hidegen, az elkerülhetetlen jövő ismeretének magasából nézzem, hogyan rotyog, fortyog, olvad a nyersanyag, hogyan emelkednek ki és buknak el a naiv, ügyetlen, suta harcosok, figyeljem, hogyan kovácsol belőlük az idő damaszkuszi pengét, hogyan edzi meg ezt a pengét véres mocsokba merítve, hogyan válik le róla holttestekkel a salak?! Nem, erre nem vagyok képes. Ilyesmire még gondolni sem jó... Csakhogy az erők kialakult egyensúlya szörnyű dolog. De hiszen Boszorkány-mester azt mondta, én is erő vagyok. És van konkrét ellenség, tehát megvan az erő kifejtésének tere... Elintéznek itt engem, gondolta hirtelen. Feltétlenül. De nem holnap! – mondta szigorúan magának. Ez csak akkor következhet be, ha már megmutattam magam mint erőt.

Előbb nem. És még majd azt is meglátjuk... A központ, gondolta. A központ. Azt kell megkeresni, erre kell mozgósítani a szervezetet. És én mozgósítom őket. A lényeggel foglalkoznak majd... A lényeggel foglalkozol majd, barátom. Na nézd, hogy hortyog! Hortyogj csak, hortyogj, holnap majd kirángatlak... Jól van, aludni kell! Mikor alhatok majd egyszer ember módra? Egy nagy, tágas szobában, friss ágyneműben... Micsoda szokás ez itt náluk – ennyiszer aludni egy lepedőn? Igen, friss lepedőn, elalvás előtt egy jó könyvet olvasni, azután eltolni a kertre nyíló falat, eloltani a lámpát, és elaludni... másnap apával megreggelizni, mesélni neki erről a vagonról... mamának persze nem szabad elmondani... Mama, tudd, hogy élek, minden rendben, és holnap nem történik velem semmi! A vonat egyre csak megy, már régen nem volt megálló, úgy látszik, valahol valaki úgy döntött, hogy nélkülünk nem lehet elkezdeni a háborút... Mi lehet Guyjal az altiszti vagonban? Biztosan nagyon rossz most neki: náluk működik a lelkesedés... Rég nem gondoltam Radára. Most rá fogok gondolni... Nem. Nem ennek van itt az ideje... Jól van, Makszim, barátocskám, te tetves ágyútöltelék, aludj! Ráparancsolt magára, és nyomban el is aludt.

Álmában a Napot, a Holdat, a csillagokat látta. Mindet egyszerre, ilyen különös álom volt.

Nem alhatott sokáig. A vonat megállt, csikorogva félrecsúszott a súlyos ajtó, öblös hang ordította: „Negyedik század! Kifelé!” Hajnali öt óra volt, már világosodott, köd volt, apró szemű eső szitált. A büntetőalakulatosok görcsösen ásítozva, a hidegtől reszketve, csüggedten másztak elő a vagonból. A tizedesek azonnal ott teremtek, dühösen és türelmetlenül rángatták le őket a lábuknál fogva, a különösen flegmákat felpofozták, üvöltöttek: „Egységenként sorakozó! Igazodj! Hova mászol, te disznó?! Melyik szakasz? Te nagypofájú, hányszor ismételjem még neked?! Hova másztok?! Tetves banda...”

Valahogyan szétoszlottak egységenként, s felsorakoztak a vagonok előtt. Valami szerencsétlen elkeveredett a ködben, futva kereste az egységét, mindenfelől ordítottak vele. A dühös, kialvatlan Zef – a szakálla égnek állt – mogorván és szinte szótagolva hörögte: „Mozgás, mozgás, sorakozó, ma jól kicsatázzuk magunkat...” Egy arra nyargaló tizedes futtában fültövön vágta, Makszim erre kitartotta a lábát, és a tizedes elterült a sárban. Az egységek elégedetten felnyerítettek. „Dandár, vi-gyázz!” – üvöltötte valaki, akit nem lehetett látni. Erőlködve felordítottak a zászlóaljparancsnokok, követték őket a századparancsnokok, fel-alá rohangáltak a szakasz-parancsnokok. Senki sem állt vigyázzban, a büntető-alakulatosok összegörnyedve ruhaujjukba dugták a kezüket, egy helyben táncoltak, a szerencsés gazdagok nyíltan cigarettáztak, valaki tapintatosan hátat fordítva a parancsnok uraknak a szükségét végezte, a sorokban végig mindenütt arról folyt a szó, hogy láthatóan megint nem adnak zabálni, hogy menjenek ide meg amoda az ilyen háborúval. „Dandár, pihenj! – ordított fel hirtelen Zef öblös hangon. – Oszolj! Szerelvényt igazíts!” Az egységek készségesen szétszéledtek volna, de megint mozgásba lendültek a tizedesek; a vagonok mentén fényes, fekete köpenyes gárdisták futottak végig laza sort alkotva, készenlétben tartott géppisztolyokkal. Nyomukban rémült csönd támadt a vagonok mentén, az egységek sietve felsorakoztak, igazodtak. A köztörvényesek egyike megszokásból szétvetette a lábát, s kezét a feje mögé tartotta.

Érces hang szólt a ködből halkan, de tisztán érthetően: „Ha bármelyik gazember ki meri nyitni a pofáját, agyonlőni, ez parancs!” Mindenki mozdulatlanná dermedt. Kínos lassúsággal teltek a várakozással teli percek. A köd kissé felszakadt, feltárva egy ronda állomásépületet, a nedves síneket, a telefonpóznákat. Jobbra, a felsorakozott dandár előtt emberek sötét csoportja vált láthatóvá. Halk hangok hallatszottak felőlük, valaki dühösen felordított: „Teljesítse a parancsot!” Makszim hátrasandított – mögöttük mozdulatlanul álltak a gárdisták, kapucnijuk alól gyanakodva és gyűlölettel nézték őket.

Az embercsoportból kivált egy terepszínű kezeslábast viselő, esetlen figura. Anipszu volt, a büntető harckocsidandár parancsnoka, a harckocsizók volt ezredese, akit az üzemanyaggal folytatott feketekereskedelem miatt fokoztak le és börtönöztek be. Botját maga előtt pörgetve, fejét rángatva kezdett beszélni:

– Katonák! Nem tévedés, mint katonákhoz fordulok hozzátok, bár egyelőre mi mindannyian, engem is beleértve, csak szemét vagyunk, a társadalom hulladéka... Gazemberek és disznók! Legyetek hálásak, hogy most engedélyt kaptok csatába indulni! Néhány órán belül szinte mindannyian megdöglötök, és ez jó lesz. De az, aki életben marad közületek, disznók, annak jó sora lesz: katonai ellátmány, pálinka meg minden ilyesmi... Most elfoglaljuk az állásainkat, ti meg kocsira szálltok. A dolog semmiség: százötven kilométert kell megtenni a lánctalpasokon... Igazi tankista úgy lesz belőletek, mint szarból vár, magatok is tudjátok, de minden, amit megszereztek, a tiétek. Zabáljatok! Ezt én mondom nektek, a bajtársatok, Anipszu. Visszafelé nincsen út, de van előre. Aki meghátrál, azt a helyszínen elégetem. Ez különösen a tankot vezetőkre érvényes...

Kérdés nincs! Dandár! Jobbra át! In-dulj... felzárkózni! Lajhárok, tetvek! Azt mondtam, felzárkózni! Tizedesek, masszaraks! Dülöngélve állt, hátsójával a botjára támaszkodott, időnként megrázta a fejét, tenyerével törölgette dühtől eltorzult, szürke pofáját. A zászlóaljparancsnokok is hullarészegek voltak; a háta mögött álltak, az egyik bárgyún vihogott, a másik tompa kitartással próbált meggyújtani egy cigarettát, a harmadik a pisztolytokjához kapkodva a sorokat kémlelte véres szemével. A sorokban irigykedve szimatoltak az emberek, helyeslő, hízelgő morgás hallatszott.

– Csak rajta, rajta! – dünnyögte Zef. – Majd csatázunk mi nektek...

Makszim dühösen megbökte a könyökével.

– Hallgass! – szűrte a szót a foga között. – Elég legyen! Eközben az ezredeshez ketten odaléptek – egy kapitány pipával a szájában és egy testes civil férfi felhajtott galléros, hosszú köpenyben és kalapban. A civil nagyon ismerősnek tűnt Makszimnak, ezért figyelni kezdett. A civil félhangosan mondott valamit az ezredesnek. „Mi?” – kérdezte az ezredes, zavaros pillantását a civilre fordítva. Az megint mondott valamit, és hüvelykujjával a válla fölött a köztörvényesek oszlopa felé bökött. A kapitány közömbösen pöfékelt a pipájával. „Ugyan minek?” – ordította az ezredes. A civil elővett valami papírt, de az ezredes félrelökte az iratot. „Nem adom! Mind egy szálig meg kell dögleniük...” A civil erősködött. „Én meg köpök rá! – felelte az ezredes. – A maguk főhatóságára is köpök. Mind meggebed... Jól mondom?” – kérdezte a kapitánytól. A kapitány nem tiltakozott. A civil megragadta az ezredes kezeslábasának ujját, és maga felé rántotta, az ezredes majdnem ledőlt a botjáról. A vihorászó dandár ettől idióta röhögésben tört ki. Az ezredes arca elfeketedett a dühtől, fegyvertokjához kapott, és előhúzott egy jókora katonai pisztolyt. „Tízig számolok – közölte a civillel. – Egy... kettő...” A civil kiköpött, és elindult az oszlop mellett a büntetőalakulatosok arcát fürkészve. Az ezredes közben folytatta a számolást, és tízig érve tüzelt. Ekkor a kapitány végre észbe kapott, és rábeszélte, hogy tegye el a fegyverét. „Mindnek meg kell döglenie! – jelentette ki az ezredes. – Velem együtt... Dandár! Parancs következik! Lépés... in-dulj!”

És a dandár elindult. A lánctalpak vájta, felpuhított kerékvágásban csúszkálva, egymásba kapaszkodva a büntetőegységesek leereszkedtek egy mocsaras mélyedésbe, majd bekanyarodva eltávolodtak a vasúttól. Az oszlopot itt utolérték a szakaszparancsnokok. Guy Makszim mellett lépkedett; sápadt volt, rángatóztak az arcizmai, és sokáig hallgatott, bár Zef rögtön megkérdezte, mit beszélnek az emberek. A mélyedés fokozatosan kiszélesedett, bokrok tűntek fel, elöl kis erdő látszott. Az út szélén hernyótalpával kátyúba ragadva hatalmas, ormótlan tank meredezett. Valami őslény, egyáltalán nem hasonlított a parti őrség járőröző tankjaira, amelyeknek kicsi, szögletes tornyuk és kis géppuskájuk volt. A tank mellett komor emberek sürgölődtek olajjal összekent ruhában. A büntetőosztagosok összevissza lépkedtek, zsebre vágták a kezüket, felhajtották merev gallérjukat. Sokan óvatosan pislogtak az út két szélére, nem lehet-e meglépni. A bokrok nagyon csábítóak voltak, de a mélyedés oldalában két-háromszáz lépésenként géppisztolyos fekete figurák magasodtak. Szemben velük, a kátyúkban bukdácsolva három tartálykocsi haladt. A vezetőik mogorvák voltak, nem is néztek a büntetőosztagosokra. Az eső jobban rákezdett, a hangulat nyomottá vált. Szótlanul, engedelmesen vonultak, mint a birkák, egyre ritkábban nézve szét.

– Figyelj, szakaszvezető! – morogta Zef. – Tényleg nem adnak nekünk enni?

Guy előszedett egy kenyérvéget, és odadugta neki.

– Ez minden – mondta. – Egész a halálig.

Zef a szakállán át a szájába dugta a kenyérvéget, és nekilátott, hogy alaposan megdolgozza az állkapcsával. Micsoda őrület, gondolta Makszim. Hiszen mindannyian tudják, hogy a biztos halálba mennek! És mégis mennek. Talán reménykednek valamiben? Talán mindegyiknek van valamilyen terve? De hiszen semmit nem tudnak a sugárzásról... Mindegyik azt gondolja: majd valahol letérek az útról, kiugrom a tankból, meglapulok, támadjanak csak a hülyék... Ezzel kezdjük majd a harcot a jobboldal ellen: röpcédulákat kell csinálni a sugárzásról, nyilvános helyeken ordítani róla, rádióadókat szervezni... bár a vevőkészülékek csak két frekvencián működnek... mindegy, a szünetekbe kell berobbanni! Nem a tornyokra kell az embereket pazarolni, hanem az ellenpropagandára... Egyébként mindez majd csak azután... azután... most nem szabad elkalandoznom. Figyelni kell mindenre, keresni a legkisebb rést is... Az állomáson nem voltak tankok, meg ágyúk sem, mindenütt csak a mesterlövész gárdisták. Ezt számításba kell venni! Ez a vízmosás jó mély, az őrséget pedig nyilván visszavonják, ha áthaladtunk... Egyébként semmi szükség az őrségre – mindenki rohanva megindul előre, alighogy bekapcsolják a sugárzókat... Lenyűgöző élességgel látta maga előtt, hogyan megy végbe az egész. Működésbe lépnek a sugárzók. A büntetőosztagosok tankjai dübörögve megindulnak előre. Nyomukban áradatként zúdul a hadsereg. A teljes frontvonal elnéptelenedik... Nehéz felbecsülni ennek a sávnak a szélességét, nem tudni, mekkora a sugárzók hatótávolsága, de két-három kilométer biztosan megvan. És ebben a két-három kilométeres sávban egyetlen tisztafejű ember sem marad. Engem kivéve... Eh, nem, nem csak két-három kilométer. Több. Minden statikus berendezés, minden torony működésbe lép, mégpedig nyilván maximális teljesítménnyel. Az egész határ menti övezet eszét veszti...

Masszaraks, mi legyen Zeffel, ezt nem bírja ki...

Makszim az egyenletes tempóban haladó vörös szakállra, a komor, piszkos, világhírű szószátyárra sandított. Ó nem, kibírja. Legfeljebb segíteni kell neki, bár félek, hogy nem jut majd rá idő. És itt van Guy is – róla nem szabad majd levennem a szemem... Igen, lesz mit csinálni. Jól van! Végül is ebben a zavaros forgatagban mindenképpen én leszek az úr, senki nem tud megállítani, na meg nem is akar majd...

Elhagyták a kis erdőt, és rögtön hangosbeszélők összefolyó bömbölése, kipufogók durrogása, ingerült kiáltások hangzottak fel. Elöl, egy lankás, füves északi emelkedőn tankok álltak három sorban. Köztük emberek nyüzsögtek, szürke füst gomolygott. „Ott vannak a koporsóink!” – kiáltott fel valaki elöl, vidáman és hangosan.

– Nézd meg, mit adnak nekünk! – szólalt meg Guy. – Háború előtti tankok, a birodalom idejéből maradt ócskavas, konzervdobozok... Figyelj, Mak, mi lesz, mindenképpen itt döglünk meg? Hiszen ez biztos pusztulás...

– Milyen messze van a határ? – kérdezte Makszim. – És egyáltalán, mi van a gerincen túl?

– Síkság – felelte Guy. – Lapos, mint az asztal. A határ úgy három kilométerre van, azután dombvidék kezdődik, egészen a...

– Folyó van?

– Nincs.

– Szakadékok?

– Nincsenek. Nem emlékszem. Miért?

Makszim megfogta és erősen megszorította a kezét.

– Ne csússz össze, fiú! – mondta. – Minden rendben lesz.

Guy kétségbeesett reménykedéssel nézett fel rá. Szeme beesett, járomcsontja kidudorodott.

– Biztosan? – kérdezte. – Én nem látok semmilyen kiutat. A fegyverünket elvették, a tankokban muníció helyett csak ezek a szerencsétlenek. Géppuska nincs. Elöl is halál, hátul is halál...

– Aha – mondta Zef kárörvendően. – Becsináltál? Itt most nem az átnevelendőket kell pofán verned...

Az oszlop behatolt a tankok közti résekbe, és megállt. Nehéz volt beszélgetni. A hangosbeszélők tölcséreit egyszerűen a fűben helyezték el, bársonyos basszus géphangja hirdette: „Ott, a gerincen túl lapul az alattomos ellenség. Csak előre! Előre! Húzd magad felé a botkormányt – és előre! Az ellenségre! Előre! Ott, a gerincen túl lapul az alattomos ellenség... Húzd magad felé a botkormányt – és előre...” Azután szó közben elhallgatott a hangosbeszélő, és az ezredes kezdett üvölteni. Terepjárója hűtőjén állt, a zászlóalj tisztjei tartották a lábánál fogva.

– Katonák! – üvöltötte az ezredes. – Elég a fecsegésből! Itt vannak előttetek a tankjaitok. Mindenkinek beszállás! Elsősorban a vezetők, mert köpök a többiekre. De mindenkit, aki itt marad... – Előhúzta és mindenkinek felmutatta a pisztolyát. – Világos, tetves disznók? Századparancsnok urak, beszállítani a legénységet a tankokba!

Nagy tülekedés kezdődött. Az ezredes úgy imbolygott a hűtőn, mint valami bot, még egyre üvöltött, de már nem lehetett hallani, mert a hangosbeszélő megint elkezdte zsolozsmázni: elöl az ellenség, húzd magad felé a botkormányt! Az összes büntetőosztagos a harmadik sorban álló tankokhoz rohant. Összeverekedtek, vasalt lábbelik emelkedtek a levegőbe. Hatalmas szürke tömeg kavargott a hátsó sor tankjai körül. Némelyik megmozdult, potyogtak le róla az emberek. Az ezredes belekékült ez erőlködésbe, végül elengedett egy sorozatot a fejek fölött. Az erdőből fekete láncban rohantak elő a gárdisták.

– Indulás! – mondta Makszim, keményen megmarkolta Guy és Zef vállát, és az első sor szélén álló tank felé vezette őket; komor, ütött-kopott gép volt, fegyvercsöve erőtlenül lekonyult.

– Várj! – motyogta zavartan Guy körülnézve. – Mi a negyedik század vagyunk, nekünk oda kell, a második sorba...

– Menj, menj már! – szólt rá Makszim dühösen. – Még most is a vezényelni akarsz a beszállásnál?

– Hiába, a katonavér – legyintett Zef.

Valaki hátulról megragadta Makszim övét. Hátra sem nézve megpróbált megszabadulni, de nem sikerült. Hátranézett. Mögötte, egyik kezével keményen az övébe kapaszkodva, másikkal vérző orrát törölgetve csapatuk negyedik tagja, a vezető, a Horog gúnynevű köztörvényes állt.

– Aha – mondta Makszim. – Rólad teljesen megfeledkeztem. Gyerünk, gyerünk, ne maradj le...

Elégedetlenül állapította meg magában, hogy megfeledkezett erről az emberről, akire pedig terve szerint fontos szerep várt. Ekkor felüvöltöttek a gárdisták géppisztolyai, a páncélon nyávogó hangot adva kopogtak a golyók, le kellett hajolniuk és meggörnyedve futniuk. A szélső tank mögé beérve Makszim megállt.

– Arra figyelj, amit én vezényelek! – mondta. – Horog, indítsd be a motort, Zef a toronyba, Guy, te ellenőrizd az alsó nyílásokat... de alaposan, mert a fejed veszem!

Körbejárta a tankot, szemügyre vette a lánctalpakat. Köröskörül lőttek, ordítottak, monoton hangon mondták a magukét a hangszórók, de Makszim megfogadta, hogy összpontosít, és összpontosított is, csak annyit jegyzett meg magában: hangszórók – Guy – nem szabad elfelejteni! A lánctalpak tűrhető állapotban voltak, de a vezetőkerekek aggodalomra adtak okot. Sebaj, elmegy, úgysem megyünk ezen messzire... A tank alól Guy mászott elő ügyesen, olajosan, lehorzsolt kézzel.

– A nyílások berozsdásodtak – kiabálta. – Nem zártam le őket, maradjanak csak nyitva, jó?

„Ott, a gerincen túl lapul az alattomos ellenség – hirdette a géphang. – Csak előre! Előre! Húzd magad felé a botkormányt...”

Makszim megragadta Guy gallérját, és magához húzta.

– Szeretsz engem? – kérdezte tágra nyílt szemmel meredve rá. – Hiszel nekem?

– Igen! – sóhajtotta Guy.

– Csak rám hallgass! Senki másra ne figyelj! Minden más hazugság. Én a barátod vagyok, csak én, senki más. A parancsnokod vagyok. Jegyezd meg! Megparancsolom, hogy jegyezd meg!

A teljesen összezavarodott Guy sebesen bólogatott, hangtalanul ismételgetve: „Igen, igen. Igen. Csak te. Senki más...”

– Mak! – ordított bele valaki egyenesen a fülébe.

Makszim megfordult.

Az a nagyon ismerős civil állt előtte a hosszú köpenyében, de már kalap nélkül. Masszaraks... Szögletes, hámló arc, vörös, nedves szemek... Hiszen ez Fank! Nyakán véres karmolás, száját beverték...

– Masszaraks! – ordította Fank, igyekezve túlkiabálni a lármát. – Megsüketült, vagy mi van? Megismer?

– Fank! – kiáltott vissza Makszim. – Hogy került ide?

Fank letörölte a vért a szájáról.

– Gyerünk! – kiáltotta. – Gyorsan!

– Hova?

– El innen, a pokolba! Indulás!

Megragadta Makszim kezeslábasát, és húzni kezdte. Makszim ellökte a kezét.

– Megölnek minket! – kiabálta. – A gárdisták!

Fank megrázta a fejét.

– Gyerünk! Van menlevelem a maga számára! – Látva, hogy Makszim nem mozdul, folytatta: – Az egész országban kerestem magát. Alig sikerült megtalálnom! Azonnal induljunk!

– Nem vagyok egyedül! – kiabálta Makszim.

– Nem értem!

– Nem vagyok egyedül! – üvöltötte Makszim. – Hárman vagyunk! Nélkülük nem megyek!

– Hülyeség! Ne beszéljen ostobaságokat! Mi ez az ostoba jótékonykodás? Megunta az életét? – Fank elfulladt az ordítástól, köhögési roham jött rá.

Makszim körülnézett. A sápadt Guy remegő ajkakkal nézett rá, a ruhaujjába kapaszkodva – természetesen mindent hallott. A szomszédos tanknál két gárdista vert a fegyver agyával egy vérző köztörvényest.

– Csak egy engedélyem van! – ordította elcsukló hangon Fank. – Egyetlenegy! – mutatta fel egy ujját.

Makszim megrázta a fejét.

– Hárman vagyunk – mutatta fel három ujját. – Nélkülük nem megyek sehová!

Az oldalnyíláson kibújt Zef vörös szakálla. Fank megnyalta az ajkát, láthatóan nem tudta, mit csináljon.

– Ki maga? – kiáltotta Makszim. – Miért kellek maguknak?

Fank végigmérte, azután Guyt kezdte nézni.

– Ez magával van? – kiáltotta.

– Igen! És az is!

Fánk szeme vadul felvillant. Kezét bedugta köpenye alá, pisztolyt rántott elő, és Guyra szegezte. Makszim teljes erőből felütötte a kezét, a pisztoly magasra felrepült a levegőbe. Makszim maga sem értve pontosan, mi történt, a tekintetével kísérte. Fank összegörnyedt, sérült kezét a hóna alá dugta. Guy rövid mozdulattal, pontosan, ahogyan a foglalkozásokon, nyakon vágta, és Fank összeroskadt. Hirtelen vicsorgó gárdisták tűntek fel mellettük, izzadtak a munkától, arcuk eltorzult az őrjöngő dühtől.

– A tankba! – ordította Makszim Guynak, lehajolva a hóna alá kapta Fankot, aki nehéznek bizonyult, és nem volt egyszerű berakni a nyíláson. Utána Makszim is beugrott, búcsúzóul kapott még egy jót a hátsójára a géppisztoly agyával. A tank belsejében sötét és hideg volt, mint a kriptában, bűzlött a gázolaj. Zef elhúzta Fankot a nyílástól, és lefektette a padlóra.

– Ki ez? – kérdezte ordítva.

Makszimnak nem volt érkezése válaszolni. Horognak, aki sokáig eredménytelenül küszködött az önindítóval, végre sikerült beindítania a gépet. Körülöttük minden rázkódni és dübörögni kezdett. Makszim legyintett, felmászott a toronyba, és kihajolt. A tankok között már nem volt senki, csak a gárdisták. Minden hajtómű működött, pokoli volt a lárma, a kipufogógáz sűrű, fojtó felhője elborította a lejtőt. Néhány tank már mozgott, itt-ott fejek lestek ki a tornyokból, a szomszéd tank tornyából egy büntetőosztagos valamit jelezni akart Makszimnak, dagadt, kék foltokkal teli arcát elfintorítva. Hirtelen eltűnt, a motorok kettőzött erővel bömböltek, és csörömpölve, csikorogva valamennyi tank egyszerre megindult előre, fel az emelkedőn.

Makszim megérezte, hogy átkarolják a törzsét, és lefelé húzzák. Lehajolt, s megpillantotta Guy tágra meredt, őrülettel teli szemét. Mint akkor, a bombázón, Guy két kézzel megragadta Makszimot, valamit mormolt, az arca visszataszító lett, elvesztette kisfiús jellegét, naiv férfiasságát – csak a teljes őrület volt rajta, a készség, hogy gyilkossá váljon. Megkezdődött, gondolta Makszim undorral próbálva félretolni a szerencsétlen srácot. Megkezdődött, megkezdődött... Bekapcsolták a sugárzókat, megkezdődött...

A tank remegve felkapaszkodott a gerincre, a lánctalpak alól záporoztak a göröngyök.

A szürke füsttől mögöttük már semmi sem látszott, előttük szürke, agyagos síkság tárult fel hirtelen, a távolban, a honti oldalon alacsony dombok tűntek fel, és a tankok lavinája lassítás nélkül arrafelé zúdult.

Sorok már nem voltak, minden tank rohant, egymást taposták el, értelmetlenül forgatták tornyukat... Az egyik tanknak teljes sebességnél lerepült egy lánctalpa, búgócsigaként pörgött egy helyben, feldőlt, s leszakadt a másik lánctalp is, súlyos, fénylő kígyóként felrepült a levegőbe. A vezetőkerekek vadul tovább pörögtek, az alsó nyíláson két szürke ruhás ember mászott elő, leugrottak a földre, és hadonászva rohanni kezdtek előre, előre, csak előre, az aljas ellenség felé... Tűz villant fel, a dübörgés és csörömpölés hangján ágyúlövés döreje tört át, ekkor minden tank tüzelni kezdett, hosszú, vörös lángnyelvek csaptak elő a lövegekből, a tankok visszahőköltek, megugrottak, egy perc múlva mindent elborított a sárgás-feketés füstfelhő. Makszim egyre nézte, nem tudott elszakadni ettől a bűnös ostobaságában grandiózus látványtól, türelmesen lefejtette magáról Guy görcsösen kapaszkodó kezét. Guy húzta, hívogatta, könyörgött, hogy testével védhesse őt meg minden veszélytől... Emberek, felhúzható bábok, vadállatok... Emberek.

Makszim végül észbe kapott. Ideje volt átvenni az irányítást. Lemászott, futólag megveregette Guy vállát – aki elmerült a lelkesedés hisztériájában –, megkapaszkodott valamilyen fémkapcsokban, szétnézett a szűk, rázkódó ládában, majd megfulladt a gázolaj bűzétől; rápillantott Fank halálosan sápadt arcára, rángatózó szemére, a töltényláda alatt összegörnyedt Zefre, ellökte a nagy odaadással rácsimpaszkodó Guyt, és bemászott a vezetőhöz.

Horog maga felé húzva a botkormányt, teljes erővel nyomta a gázt. Énekelt, olyan vadul ordított, hogy hallani lehetett, sőt Makszim még a „Hálaadó dal” szövegének foszlányait is kivette. Most valahogyan le kellett őt csillapítani, átvenni a helyét, és keresni ebben a füsttengerben egy megfelelő vízmosást vagy mély kerékvágást, esetleg valamilyen dombot, hogy elrejtőzhessenek az atomrobbanások elől... De a dolgok nem a terv szerint alakultak. Alig kezdte óvatosan lefejteni Horognak a kormányra tapadó ujjait, hűséges rabszolgája, Guy, látván, hogy valaki nem engedelmeskedik az ő urának, oldalról odahajolt, és az eszét vesztett Horgot nagy erővel halántékon vágta egy jókora csavarkulccsal. Horog összecsuklott, eldőlt, elengedte a kormányt. Makszim feldühödve félrelökte Guyt, de már késő volt, nem maradt idő szörnyülködésre vagy együttérzésre. Félrelökte a holttestet, leült a helyére, és átvette az irányítást.

A kémlelőnyíláson át szinte semmit sem lehetett látni, kivéve a ritkás fűvel benőtt agyagos talaj egy darabját, távolabb pedig a szürke füst tömör leplét. Arról szó sem lehetett, hogy ebben a homályban találjon valamit. Csak egyet tehet: lassít, és addig halad óvatosan, míg a tank el nem tűnik a dombok között. Egyébként lassítani is veszélyes volt. Ha az atomaknák még az előtt kezdenek robbanni, hogy elérnék a dombokat, megvakulhat, sőt el is éghetnek... Guy hol jobbról, hol balról tolakodott hozzá, az arcába bámult, parancsra várva. „Jól van, barátocskám... – mormolta Makszim a könyökével eltolva. – Majd elmúlik... Minden elmúlik, minden rendben lesz...” Guy látta, hogy hozzá beszélnek, és könnyekben tört ki az elkeseredéstől, hogy már megint, mint akkor, a bombázón, egyetlen szót sem hall.

A tank áttört a fekete füst vaskos hullámán: balra tőlük valaki égett. Elhagyták, de nyomban élesen el kellett kanyarodniuk, nehogy áthajtsanak egy lánctalpak által halálra gázolt emberen. A füstből kibukkant, majd el is tűnt egy elferdült határjelző oszlop, utána felszaggatott, összegyűrt drótakadályok következtek. Egy észrevehetetlen árokból egy pillanatra kibújt egy furcsa fehér sisakot viselő ember, ökölbe szorított kezét dühösen rázta feléjük, majd rögtön eltűnt, mintha beleolvadt volna a földbe. Előttük egy kissé megritkult a füstfelhő, és Makszim kis kerek halmokat pillantott meg egészen közel, valamint egy, a többihez képest valami miatt ferdén haladó tank sárral borított hátsó részét és egy másik, égő tankot. Makszim balra kanyarodott, tankjával egy mély, bokrokkal benőtt nyerget célozva meg két magasabb domb között. Már egészen közel volt, amikor szemből tüzet nyitottak rájuk. Az egész tank feldöndült az iszonyatos csapástól. A meglepetéstől Makszim teljes gázt adott, a bokrok és fölöttük a szürkés füst szemberohant, fehér sisakok villantak fel, gyűlölettől eltorzult arcok és öklök, majd valami fémesen csikorgott, széttört a lánctalpak alatt. Makszim összeszorította a fogát, élesen jobbra kanyarodott, távolabb vezette gépét ettől a helytől, fel a domboldalra, a tank erősen rázkódva, csaknem felborulva megkerülte a dombot, és végre beért egy keskeny, fiatal fákkal benőtt mélyedésbe. Ott megállt. Makszim kinyitotta az elülső nyílást, derékig kihajolt, körülnézett. Megfelelő hely volt. A tankot mindenfelől magas, barna domboldalak vették körül. Makszim leállította a motort, nyomban felüvöltött Guy rekedt fejhangja, valamiféle odaadástól csöpögő marhaságot, valamiféle sután rímelő, saját költésű ódát a legnagyobb és legszeretettebb Mak tiszteletére – ilyen dalt költhetett volna egy kutya a gazdájáról, ha megtanul emberi nyelven beszélni.

– Hallgass! – parancsolt rá Makszim. – Cipeld ki ezeket az embereket, és fektesd le őket a tank mellé... Várj, még nem fejeztem be! Óvatosan csináld, ők a legjobb barátaim, a mi legjobb barátaink...

– Te hová mész?

– Itt leszek a közelben.

– Ne menj el... – sírt fel Guy. – Vagy engedd meg, hogy veled menjek...

– Nem hallgatsz rám – mondta Makszim szigorúan. – Csináld, amit megparancsoltam! És óvatosan csináld, ne felejtsd el, hogy ők a barátaink...

Guy siránkozni kezdett, de Makszim már nem figyelt rá. Kimászott a tankból, felfutott a domb oldalán. Valahol a közelben még egyre vonultak a tankok, fülsiketítően bömböltek a hajtóművek, csörömpöltek a lánctalpak, nagy ritkán megszólalt egy-egy löveg. Magasan az égen átsüvített egy lövedék. Makszim összegörnyedve felrohant a dombtetőre, leguggolt a bokrok között, és még egyszer megdicsérte magát, hogy milyen szerencsésen választotta ki a rejtekhelyet.

Lent, szinte kéznyújtásnyira, széles átjáró nyílt a dombok között, és ezen az átjárón, összeolvadva a füst borította síksággal, hatalmas tömegben, egyik lánctalp a másik mellett, összefüggő áradatként zúdultak át az alacsony, tömpe orrú, erős tankok hatalmas, lapos tornyukkal, hosszú lövegeikkel. Ezek már nem a büntetőosztagosok voltak, itt a reguláris hadsereg vonult. A félig megsüketült, elképedt Makszim néhány percig úgy figyelte ezt a félelmetes és valószerűtlen látványt, mintha történelmi filmet nézne. A levegő remegett, vibrált a szörnyű dübörgéstől és bömböléstől, a domb remegett a lába alatt, mint valami riadt állat, Makszimnak mégis úgy tűnt, mintha a tankok fenyegető csöndben vonulnának. Tudta, hogy ott, a páncéllemezek alatt üvöltenek az eszüket vesztett katonák, de valamennyi nyílás szorosan le volt zárva, és úgy tűnt, mintha minden egyes tank egyetlen darab tömör, lelketlen fémöntvény lenne... Amikor az utolsó tankok is elvonultak, Makszim hátranézett, lefelé: az ő fák közt rejtőző, oldalra billent tankja siralmas bádog játékszernek látszott, az igazi harci gépek roskatag paródiájának. Igen, ott lenn az Erő vonult... hogy találkozzon a másik, még rettenetesebb Erővel, és erre a másik Erőre gondolva Makszim leszáguldott, vissza a ligetbe.

A tankot megkerülve megállt.

Szép sorban feküdtek: a szinte már kékesen sápadt, halottnak látszó Fank, az összegörnyedt, nyöszörgő Zef, aki piszkos, fehér ujjaival rőt üstökébe kapaszkodott, a vidáman vigyorgó Horog, egy báb élettelen szemével. A parancsot pontosan végrehajtották. De a teljesen zilált, csurom vér Guy is ott feküdt kicsit messzebb, sértett, élettelen arcát elfordítva az égtől, karját szétvetve, körülötte a fű feltépve, letaposva. Horpadt, sötét foltokkal borított fehér sisak hevert mellette, a helyükből kifordult bokrok közül kinyúlt valakinek a csizmás lába. Masszaraks... – mormolta Makszim, s iszonyodva képzelte maga elé, hogy néhány perce itt életre-halálra összecsapott két vicsorgó és vonyító kutya, mindegyik a maga gazdájának dicsőségéért...

És ebben a pillanatban az a másik Erő válaszcsapást mért a támadókra...

Makszimnak a szeme szenvedte meg ezt a csapást. Felordított a fájdalomtól, szorosan behunyta a szemét, és Guyra vetette magát, tudva, hogy halott, mégis a testével igyekezve megóvni őt. Egyszerű reflexmozgás volt ez – a szemébe hasító fájdalmon kívül semmire nem tudott gondolni, semmit nem tudott érzékelni –, még zuhanóban volt, amikor az agya kikapcsolt.

Amikor a környező világ ismét érzékelhetővé vált, öntudata újból bekapcsolt. Valószínűleg nagyon rövid idő telt el, mindössze néhány másodperc, de Makszim verejtékben úszva tért magához, torka kiszáradt, feje zúgott, mintha egy deszkával fülön csapták volna. Körülötte minden megváltozott, a világ bíborszínű lett, mindenütt falevelek és letört ágak hevertek, a levegő felforrósodott, a vörös égből záporként hullottak a gyökerestől kitépett bokrok, a lángoló ágak, az égő, száraz göröngyök. És fájdalmasan zengő csönd honolt. Élők és holtak szerteszét repültek. A levelekkel borított Guy arccal lefelé vagy tízlépésnyire feküdt. Mellette ült Zef, egyik kezével még mindig a fejét fogva, másikkal a szemét takarva el. Fank legurult, egy vízmosásban akadt el, most ott fetrengett, arcával a földet súrolva. A tank is odébb repült, és felborult. Hátával a lánctalpnak támaszkodva ült a halott Horog, még mindig vidáman mosolyogva...

Leszórva a rázuhogott ágakat, Makszim felugrott. Guy-hoz rohant, felnyalábolta, felemelte, belenézett üveges szemébe, arcát az arcához szorította, és elátkozta, háromszor elátkozta ezt a világot, amelyben olyan magányos, ahol nem várhat segítséget, s ahol a halottak örökre halottak maradnak, mert nincs semmi, nincs mivel elevenné tenni őket... Valószínűleg sírt, öklével verte a földet, megtaposta a fehér sisakot, de akkor Zef elnyújtva jajgatni kezdett a fájdalomtól, és erre Makszim magához tért, körül sem nézve, a bosszúvágyon és gyilkolni akaráson kívül semmit sem érezve, megint felkapaszkodott megfigyelőpontjára...

Ott is minden megváltozott. Nem voltak többé bokrok, a megégett talaj füstölt, megrepedezett, a domb északi lejtője égett, északon a bíborvörös ég összeolvadt a barnás-feketés füst tömör falával, és e felett a fal felett szemlátomást dagadva valamilyen élénk narancssárga, zsíros-olajos felhők emelkedtek a magasba. És arra, ahol a csapástól megrendült mennybolt felé zúdult az izzó por ezerszer ezer tonnája, a túlélés, az életben maradás atomjaira szétporlasztott reménye, ebbe a pokoli katlanba, amelyet szerencsétlen hülyék készítettek szerencsétlen hülyék számára, mint valami szellőzőnyíláson át, dél felől könnyű, nyirkos szellőcske áradt. Makszim lefelé kémlelt, a dombok közti átjáróra. Üres volt, a lánctalpak felszántotta, atomcsapás égette agyag füstölgött, ezernyi lángocska táncolt rajta, izzottak a falevelek, végigégtek a letört ágak. A délen elterülő síkság nagyon nagynak és nagyon kihaltnak tűnt, már nem borította el a lőporfüst, vörös volt a vörös ég alatt, magányos, mozdulatlan dobozok feketéllettek rajta – a büntetőosztagosok tönkretett, kilőtt tankjai –, és különös gépek ritkás, szakadozott láncolata közeledett a síkon a dombok felé.

Tankra emlékeztettek, de lövegtorony helyett mindegyiken magas, rácsos kúp meredezett, a tetején halvány, gömbölyded tárgy. Gyorsan haladtak, könnyedén küzdve le az egyenetlenségeket, nem feketék voltak, mint a szerencsétlen büntetőosztagosok tankjai, nem szürkészöldek, mint a betörést végrehajtó katonai tankok – ezek sárgák voltak, vidám élénksárgák, mint a gárdisták járőrkocsijai... A sor jobb szárnya már nem volt látható a dombok miatt, így Makszim csak nyolc sugárzót tudott megszámolni. A helyzet urainak valamiféle pökhendisége áradt belőlük, csatába mentek, de nem tartották szükségesnek sem a rejtőzködést, sem az álcázást, szándékosan közszemlére tették magukat színezésükkel is, torz, ötméteres púpjukkal is, a szokásos fegyverek hiányával is. Azok, akik ezeket a kocsikat vezették, akik irányították, nyilván teljes biztonságban érezték magukat. Egyébként aligha gondoltak erre, egyszerűen siettek előre, sugárkorbácsukkal hajszolva a vasnyájat, amely a poklon haladt keresztül, és valószínűleg nem is tudtak erről a korbácsról, ahogyan azt sem tudták, hogy ez a korbács őket magukat is hajszolja... Makszim észrevette, hogy a bal szélső sugárzó a mélyedés felé halad, és elindult felé, lefelé a domb oldalán.

Teljes magasságában kihúzva magát, ment. Tudta, hogy erővel kell kipenderíteni a fekete hajcsárokat vas csigaházukból, és ezt akarta tenni. Életében még soha semmit nem akart ennyire, mint most eleven húst érezni az ujjai alatt... Mire leért a mélyedésbe, a sugárzó már egészen közel volt. A sárga gép egyenesen felé haladt, rámeresztve periszkópjai üvegeit, a rácsos kúp súlyosan ingadozott a gép zökkenőitől független ritmusban, most már látható volt, hogy a csúcsán hosszú, csillogó tűkkel teletűzdelt ezüstös gömb billeg...

Eszükbe sem jutott megállni, Makszim utat adott, elengedte maga mellett, néhány métert futott mellette, majd felugrott a páncélra.

ÖTÖDIK RÉSZ

A FÖLDI EMBER

18

Az államügyész éberen aludt, a telefon berregése azonnal felébresztette. Szemét ki sem nyitva felvette a kagylót. Az éjszakai ügyeletes susogó hangja mintegy bocsánatkérően közölte:

– Hét óra harminc, excellenciás úr...

– Igen – mondta az ügyész még mindig csukott szemmel. – Igen. Köszönöm!

Felkapcsolta a lámpát, félretolta a takarót, felült. Egy darabig csak ült, sovány, fehér lábát nézte, és bánatosan azon tűnődött, hogy immár a hatodik évtizedébe lépett, de egyetlen olyan napra sem emlékszik, amikor hagyták volna, hogy kialudja magát. Valaki mindig felébreszti. Amikor kapitány volt, az italozás után az a disznó napos keltette fel. Amikor a rendkívüli törvényszék elnöke volt, az az ostoba titkára verte fel az aláírásra váró ítéletekkel. Gimnazista korában az anyja ébresztette, hogy menjen iskolába, azok voltak a legutálatosabb idők, a legnyomorúságosabb ébredések. És mindig azt mondták neki: muszáj! Muszáj, nagyságos úr... Muszáj, elnök úr... Muszáj, kisfiam... Most ő maga mondja saját magának, hogy muszáj. Felkelt, felvette a köntösét, tenyeréből bekölnizte az arcát, betette a fogsorát, arcát dörzsölgetve belepillantott a tükörbe, ellenséges fintort vágott, és átment a dolgozószobájába.

A meleg tej már ott állt az asztalon, a keményített szalvéta alatt pedig egy tányéron a sós keksz. Ezt úgy kellett megennie és meginnia, mintha gyógyszert venne be, de előbb odament a széfhez, félretolta az ajtaját, kivette a zöld mappát, s az asztalra tette a reggelije mellé. A kekszet ropogtatva és a tejet kortyolva gondosan megnézte a mappát, míg meg nem győződött arról, hogy az előző este óta senki sem nyitotta ki. Mennyi minden megváltozott, gondolta. Csak három hónap telt el, és hogy megváltozott minden... Gépiesen a sárga telefonra pillantott, néhány másodpercig le sem tudta venni róla a szemét. A csillogó, elegáns készülék hallgatott, olyan volt, mint valami vidám gyerekjáték... félelmetes, mint egy ketyegő pokolgép, amelyet nem lehet hatástalanítani... Az ügyész görcsösen, két kézzel megragadta a zöld mappát, s hunyorgott. Érezte, hogy nő benne a félelem, igyekezett összeszedni magát. Nem, ez így nem megy, most tökéletesen meg kell őriznem a nyugalmamat, teljesen szemtelenül kell végiggondolnom mindent... Választási lehetőségem úgy sincs. Tehát kockáztatni kell... Nos, ha kockázat, hát legyen kockázat. Kockázat mindig volt, és lesz is, csak a minimálisra kell leszorítani. És én le is szorítom. Igen, masszaraks, a minimálisra! Talán nem olyan biztos ebben, kedves Okos? Á, kételkedik? Maga, Okos, mindig kételkedik, van egy ilyen tulajdonsága, nagyon derék... Nos, mit tegyünk, megpróbáljuk eloszlatni a kételyeit. Hallott már arról az emberről, akit úgy hívnak, Makszim Kammerer? Valóban hallott? Azt csak hiszi. Korábban nem is hallott erről az emberről. Most hall róla először. Nagyon kérem, figyeljen, és a legobjektívebb, legelfogulatlanabb ítéletet alkossa meg róla! Nagyon fontos ismernem az objektív véleményét, Okos: tudja, ettől függ most a bőröm épsége. Sápadt, kék erekkel hálózott, számomra oly drága bőrömé...

Elropogtatta az utolsó kekszet, és felhörpintette a tej maradékát.

Azután hangosan azt mondta: „Kezdjük!” Kinyitotta a mappát. Ennek az embernek a múltja homályos. És ez persze nem szerencsés kezdet az ismerkedéshez. De mi nemcsak azt tudjuk, hogyan következtessünk a múltból a jelenre, hanem azt is, hogyan következtessünk a jelenből a múltra. És ha szükségünk lesz a mi Makunk múltjára, végül is kikövetkeztethetjük a jelenéből. Ezt nevezik extrapolációnak... A mi Makunk jelene akkor kezdődik, amikor megszökik a kényszermunkáról. Hirtelen. Váratlanul. Éppen abban a pillanatban, amikor Vándorral kinyújtjuk utána a kezünket. Tessék, itt van a táborparancsnok páni rémülettel teli jelentése, egy idióta klasszikus siránkozása, aki elfuvolázott valamit, és nem tudja elkerülni a megtorlást: ő nem tehet semmiről, ő mindent az utasításoknak megfelelően csinált, nem tudta, hogy az érintett önként jelentkezett a halálraítélt utászokhoz, de az érintett jelentkezett, és felrobbant egy aknamezőn. Nem tudta. Hát Vándor meg én, mi sem tudtuk. Pedig tudnunk kellett volna! Az érintett – a meglepetések embere, feltételeznie kellett volna valami ilyesmit, Okos uram... Igen, akkor ez meglepett, de most már értjük, miről van szó: valaki felvilágosította a mi Makunkat a tornyokról, és úgy döntött, semmi keresnivalója az Atyák Országában, elinalt délre, megrendezve a halálát... Az ügyész a karjára hajtotta fejét, bágyadtan megtörölte a homlokát. Igen, akkor kezdődött ez az egész... Ez volt az első baklövéseim sorozatában: elhittem, hogy meghalt. De miért ne hittem volna el? Melyik normális ember szökne délre, a mutánsokhoz, a biztos pusztulásba? Bárki elhitte volna. De Vándor, ő nem hitte el.

Az ügyész fogta a következő jelentést. Ó, ez a Vándor! A bölcs Vándor, a zseniális Vándor... Nekem is azt kellett volna csinálnom, amit ő! Én biztos voltam benne, hogy Mak elpusztult: a dél az dél. Ő viszont elárasztotta az egész Folyóntúlt az ügynökeivel. A dagadt Fank – ó, nem kaparintottam meg a maga idején, nem kerítettem kézre! –, az a hájas, vedlő ártány lefogyott, az egész országot végigkurkászta, szaglászott, fülelt, a Tyúkja kipurcant a láztól a hatos úton, Tapa-Kakast elkapták a hegylakók, azután az Ötvenötös, nem tudom, kiféle, őt a kalózok fogták el a partvidéken, de még közölni tudta, hogy Mak megjelent ott, megadta magát egy őrjáratnak, és visszaküldték a hadoszlopához... Hát így jár el egy eszes ember: semmit nem hisz el, és senkit nem kímél. Nekem is ezt kellett volna csinálnom akkor. Minden mást félretenni, és csak Makkal foglalkozni, hiszen már akkor is tökéletesen felfogtam, milyen hatalmas erőt képvisel ez a Mak, ehelyett Cibálóval akaszkodtam össze, és vesztettem, azután belemásztam ebbe a hülye háborúba, és megint vesztettem... És most is vesztenék, de végre szerencsém volt: Mak felbukkant a fővárosban, Vándor odújában, és én előbb értesültem erről, mint Vándor. Igen, Vándor, te vitorlafülű, most te vesztettél! Kellett neked épp most elutaznod! És tudod, Vándor, most az a körülmény sem bosszant, hogy megint nem tudni, hová utaztál, és miért. Elutaztál, és kész. Persze mindenben a te Fankodra hagyatkoztál, és a te Fankod elhozta neked Makot, csak az a baj, hogy háborús kalandjai után összeomlott a te Fankod, eszméletlenül fekszik a palota kórházában – fontos személy, az ilyenek csak a palota kórházába kerülhetnek! –, és most nem hibázok, addig fog ott feküdni, amíg nekem tetszik. Vagyis nem vagy te, nincs Fank, de itt van a mi Makunk, és az egész nagyon szerencsésen alakult...

Az ügyész örült, de rajtakapva magát, rögtön elnyomta ezt az érzést. Már megint az érzelmek, masszaraks! Nyugalom, Okos! Egy Mak nevű új emberrel ismerkedsz, nagyon objektívnek kell lenned! Annál is inkább, mert ez az új Mak nagyon nem hasonlít a régire, most már teljesen felnőtt, tudja, mik azok a pénzügyek, és mi a gyermekbűnözés. Megokosodott, megkeményedett a mi Makunk... Lám, bejutott az illegalitás vezérkarába (ajánlók: Memo Gramenu és Allu Zef), mint derült égből a villámcsapás, rájuk zúdította javaslatát az ellenpropagandáról, a vezérkar felvisított – ez azt jelenti, hogy fel kellene fedni a közönséges tagok előtt a tornyok igazi rendeltetését –, de Mak meggyőzte őket. Rájuk ijesztett, megkeverte őket, végül elfogadták az ellenpropaganda tervét, Makra bízták a kidolgozását... A helyzetben gyorsan eligazodott, gyorsan és pontosan. És azok ott látták ezt, s megértették, kivel van dolguk. Vagy egyszerűen megérezték... Itt az utolsó jelentés: a felvilágosítók frakciója bevonta őt az átnevelés programjának vitájába, és ő örömmel vállalta. Nem valami fényes elgondolások, de nem ez a lényeg, az átnevelés amúgy is idiotizmus, a lényeg, hogy Mak már nem terrorista, semmit nem akar felrobbantani, senkit nem akar megölni; a lényeg, hogy politikai tevékenységbe fogott, aktívan megdolgozik azért, hogy tekintélyt szerezzen a vezérkarban, beszédeket tart, bírál, felfelé kapaszkodik; a lényeg az, hogy vannak eszméi, meg akarja őket valósítani, és éppen ez az, amire nekünk szükségünk van, Okos úr...

Az ügyész hátradőlt karosszékében.

És még valami, amire szükség van: jelentés az életmódjáról. Sokat dolgozik – a laboratóriumban is, otthon is –, változatlanul hiányzik neki az a nő, Rada Gaal, sportol, szinte senkivel sem barátkozik, nem dohányzik, szinte egyáltalán nem iszik, az étkezésben mértékletes. Másrészt – életkörülményeiben vonzódik a luxushoz, és tisztában van a tulajdon értékével: természetesnek tekinti, hogy beosztásához jár a személygépkocsi, elégedetlenségét fejezve ki annak kis teljesítménye és esetlensége miatt, elégedetlen továbbá kétszobás lakásával – úgy tartja, túl szűk, és hiányoznak belőle az elemi kényelmi berendezések; lakását eredeti képekkel és antik művészeti alkotásokkal díszítette, ezekre költötte szinte a teljes előlegét... és így tovább. Jó anyag, nagyon jó anyag... Egyébként mennyi pénze van, mennyivel rendelkezik? Úgy, témavezető a vegyi szintézis laboratóriumában... fizetés kék borítékban... személyi használatú gépkocsi... kétszobás lakás a Különleges Kutatások Főhatósága területén... Elég rendesen ellátták. És alighanem még többet ígértek. Szeretném tudni, mivel magyarázták, hogy Vándornak szüksége van rá. Ezt Fank tudja, a kövér disznó, de nem mondja meg, inkább megdöglik... Hiszen ha ki lehetne valahogy préselni belőle mindent, amit tud! Milyen boldogan végeznék vele utána... Mennyi fejfájást okozott nekem a rühes disznó... Azt a Radát is ellopta tőlem, pedig mekkora szükségem lenne most rá – Rada... micsoda fegyver, amikor a tiszta, becsületes, bátor Makkal van dolga az embernek! Bár az is meglehet, hogy ez most nem is olyan nagy baj... Nem én tartom lakat alatt a szerelmedet, Mak, hanem Vándor, ezek mind ennek az undorító zsarolónak az intrikái...

Az ügyész összerezzent: halkan megcsörrent a sárga telefon. Csak egyetlen csöngetés, és vége. Halk, szinte dallamos. A másodperc töredékére megelevenedett, azután ismét megdermedt, mintha csak emlékeztetne a létezésére... Az ügyész szemét le sem vette a készülékről, reszkető ujjait végighúzta a homlokán. Nem, csak műszaki hiba... Természetesen hiba. Elvégre bonyolult szerkezet egy ilyen telefon, biztosan valami szikra keletkezett... Köntösébe törölte az ujjait. És a telefon abban a pillanatban felberregett. Mint egy közvetlen közelről leadott lövés... Mint a toroknak szegezett kés... Mint a tégla a tetőről... Az ügyész felvette a kagylót. Nem akarta felvenni, nem is tudta, hogy felveszi, sőt elképzelte, hogy nem veszi fel a kagylót, hanem lábujjhegyen, gyorsan átrohan a hálószobába, felöltözik, kihozza a kocsit a garázsból, és maximális sebességgel elszáguld... de hová?

– Államügyész – mondta rekedten, és köhögni kezdett.

– Okos? Itt a Papa beszél.

Itt van... Hát itt van... Most az jön: „Egy órácska múlva várunk...”

– Megismertem a hangod – mondta erőtlenül.

– Szervusz, Papa!

– Olvastad a jelentést?

– Nem.

„Ó, nem olvastad? Hát gyere ide, majd mi felolvassuk neked!”

– Vége – közölte Papa. – Elszúrtátok a háborút.

Az ügyész nyelt egyet. Mondani kellett valamit. Sürgősen mondani kellett valamit, a legjobb lenne tréfával elütni a dolgot. Szellemes tréfával... Istenem, segíts, egy szellemes vicc kellene!

– Hallgatsz? Mit mondtam neked? Ne mássz bele ebbe a kásába, a civilekre figyelj, ne a katonákra! Eh, te, Okos...

– Te vagy a Papa – préselte ki magából nagy nehezen az ügyész –, és a gyerekek sosem hallgatnak a szüleikre...

Papa felvihogott.

– Gyerekek... Hogy is van az a mondás: „Ha nem hallgat rád a kölyök...” Hogy is van tovább, Okos?

Istenem, istenem, „...töröld le a föld színéről.” Így is mondta akkor: „Töröld le a föld színéről”, Vándor felvette az asztalról súlyos, fekete pisztolyát, sietség nélkül fölemelte, két lövést adott le, és a kölyök átlőtt kopasz fejéhez kapott, a szőnyegre rogyott...

– Cserben hagyott a memóriád? – kérdezte Papa. – Eh, te Okos... Mit akarsz csinálni? Okos...

– Hibáztam... – krákogta rekedten az ügyész. – Hiba volt... Cibáló miatt volt az egész...

– Hibáztál... Na, jól van, gondolkozz, Okos! Törd a fejed! Majd hívlak még.

És kész. Eltűnt. És nem tudni, hol lehet felhívni – sírni, könyörögni... Ostobaság, ostobaság! Ez még senkin nem segített... Na jó... Csak várj... Várj csak, te disznó! Lendületből, nyitott tenyérrel rácsapott az asztal szélére – hogy kiserkenjen a vére, hogy fájjon, hogy ne reszkessen tovább... Ez valamennyire segített. Lehajolt, másik kezével kinyitotta az íróasztal alsó fiókját, elővett egy palackot, a fogával kihúzta a dugót, és kortyolt néhányat. Elöntötte a forróság. Hát így... Nyugalom... Majd még meglátjuk... Ez hajsza: ki a gyorsabb. Okost nem kapod el ilyen könnyen, vele még meggyűlik a bajod! Okost nem hívod magadhoz olyan gyorsan! Ha megtehettétek volna, már behívtok... Semmit nem jelent, hogy felhívott. Mindig ezt csinálja. Van még időm. Két nap, három nap, négy nap...

– Van még időm! – kiáltotta saját magának. – Ne hisztériázz... – Felállt, és körbe-körbe kezdett járni a dolgozószobában.

Van valamim, amivel megzabolázhatlak benneteket. Itt van nekem Mak. Van egy emberem, aki nem fél a sugárzástól. Aki nem ismer akadályt. Aki változtatni akar a dolgok rendjén. Aki gyűlöl benneteket. Tiszta ember, következésképp nyitott minden csábításra. Egy ember, aki hisz nekem. Egy ember, aki majd találkozni akar velem...

Már most találkozni akar velem: ügynökeim sokszor elmondták neki, hogy az államügyész jó, igazságos, a törvények tudója, a törvényesség valódi őre, hogy az Atyák nem szívlelik, és csak azért tűrik meg, mert egymásban sem bíznak... az ügynökeim titokban megmutattak neki, kedvező körülmények között, és az arcom tetszett neki... És ami a legfontosabb – a legsúlyosabb titoktartás terhe mellett céloztak rá, hogy tudom, hol a Központ. Mak remekül uralkodik a vonásain, de jelentették nekem, hogy ebben a pillanatban elárulta magát... Hát ilyen emberem van nekem – egy ember, aki nagyon szeretné elfoglalni a Központot, és képes is rá – minden ember közül egyedüliként... Vagyis egyelőre még nem az enyém ez az ember, de a háló kivetve, a csalétket bekapta, és ma kifogom. Vagy elvesztem. Végem... Végem.

Már nem volt képes féken tartani képzeletét. Látta maga előtt azt a szűk, sötétvörös bársonnyal burkolt, fülledt, áporodott levegőjű, ablaktalan szobát, a csupasz, zsákmányolt asztalt, az öt aranyozott karosszéket... És mi többiek mind álltunk: én, Vándor azzal a mohó, gyilkos tekintetével, meg az a kopasz hóhér... a fecsegő balek, hiszen tudta, hol a Központ, hány embert gyilkolt meg, hogy megtudja, hol a Központ, de szófosó volt, részeges, hencegő – hát szabad ilyesmiről bárkinek is beszélni? Főleg a pereputtyának... különösen az ilyen pereputtynak. És ő volt a Társadalmi Egészségügyi Főhatóság vezetője, az Ismeretlen Atyák szeme és füle, a nemzet pajzsa és csatabárdja... Papa fintorogva azt mondta: „Töröld el a föld színéről!”, s Vándor kétszer rálőtt közvetlen közelről, Első Após pedig elégedetlenül morogta: „Megint összefröcsköltétek a kárpitot...” Újra arról kezdtek vitatkozni, miért büdös a szoba, én meg rogyadozó lábakon állva azon tűnődtem: „Tudják, vagy nem?” Vándor, vicsorogva, mint egy éhes ragadozó, engem bámult, mintha kitalálta volna... Nem talált ki semmit... Most már értem, miért fáradozott annyit, nehogy valaki rájöjjön a Központ titkára. Ő mindig is tudta, hol a Központ, csak az alkalmat leste, hogy ő keríthesse hatalmába... Elkéstél, Vándor, elkéstél... És te is elkésel, Papa. És te, Első Após. Rád meg, Cibáló, kár a szót vesztegetni...

Elhúzta a függönyt, homlokát a hideg ablaküveghez nyomta. Csaknem teljesen sikerült elnyomnia a félelmét, és hogy az utolsó szikráját is kioltsa, hogy végleg végezzen vele, hogy nyoma se maradjon, maga elé képzelte, amint Mak nagy küzdelem közepette behatol a Központ gépházába... de ezt Hólyag is megtehette volna személyi őrségével, ezekkel a félelmetes gazemberekkel, akik soha hírét sem hallották a törvénynek, akik mindig is csak egyetlen törvényt ismertek: te lőj előbb... Vándornak kellett lenni ahhoz, hogy kezet merjen emelni Hólyagra – akkor este tulajdon villája kapujában támadtak rá, szitává lyuggatták a kocsiját, megölték a sofőrt, megölték a titkárnőt, és titokzatos módon maguk is mind ott maradtak, mind egy szálig, mind a huszonnégy ember a két géppuskával... Igen, Hólyag is bejuthatott volna a gépházba, de ott elakadt volna, nem mehetett volna tovább, mivel a további utat a depressziósugárzás zárja el, sőt lehet, hogy most már két sugárakadály is van, bár egy is elég lenne, ott senki nem jut át: a korcs eszméletét veszti a fájdalomtól, a lojális állampolgár térdre esik, és halkan sírdogálni kezd a halálos bánattól... Ott csak Mak jut át, ügyes kézzel nyúl a generátorokhoz, mindenekelőtt átkapcsolja a Központot, a tornyok egész hálózatát a depressziómezőre. Azután már teljesen akadálytalanul felmehet a rádióstúdióba, és folyamatos lejátszásra elindítja az előre elkészített hangfelvételt... A honti határtól a Folyóntúlig az egész ország depresszióban, milliónyi hülye vergődik könnyekben ázva, az ujját sem kívánja mozdítani, a hangszórók pedig teli torokból harsogják már, hogy az Ismeretlen Atyák bűnözők, ez és ez a nevük, itt és itt találhatók, öljétek meg őket, mentsétek meg az országot, ezt én mondom nektek, Mak Szim, a földön járó eleven isten (esetleg a császári trón törvényes örököse, vagy a nagy diktátor... vagy ami neki jobban tetszik). Fegyverbe, Gárdám! Fegyverbe, hadseregem! Fegyverbe, alattvalóim! Ő maga eközben visszamegy a gépházba, átkapcsolja a generátorokat a fokozott figyelemre, és már az egész ország fülét hegyezve hallgatja, nehogy egyetlen szót is elmulasszon, míg betéve tudja, ismételgeti magában, a hangosbeszélők bömbölnek, a tornyok működnek, így megy ez még egy óra hosszat, azután átkapcsolja a sugárzókat a lelkesedésre, elég fél óra lelkesedés, és vége az adásnak... És amikor én is magamhoz térek – masszaraks, másfél óra pokoli gyötrelem, de masszaraks, ki kell bírni! –, Papa már nincs, már egyikük sincs, csak Mak van, Mak, a nagy isten és hűséges tanácsadója, a volt államügyész, jelenleg a nagy Mak kormányának feje... De egye a fene a kormányt, egyszerűen élni fogok, semmi nem fenyeget többé, aztán meg majd meglátjuk... Mak nem olyan ember, aki félrelöki hasznos barátait, ő a haszontalan barátot sem löki félre, én pedig igen hasznos barát leszek. Ó, milyen jó barátja leszek!

Félbeszakította az álmodozást, visszament az asztalhoz, a sárga telefonra sandított, elnevette magát, felvette a zöld készülék kagylóját, és felhívta a Különleges Kutatások Főhatóságának vezetőhelyettesét.

– Ebihal? Jó reggelt, itt Okos! Hogy vagy? A gyomrod? Remek... Vándor még nem jött meg? Aha... Na jó. Fentről leszóltak, és utasítottak, hogy tartsak nálatok ellenőrzést... Nem, nem, azt hiszem, puszta formalitás, úgysem értek én ott nálatok a világon semmit, de készíts valamiféle jelentést... az ellenőrzés jegyzőkönyvének vázlatát vagy mit. És gondoskodj róla, hogy mindenki a helyén legyen, nem úgy, mint legutóbb... Gondolom, úgy tizenegy körül... Intézd úgy, hogy tizenkettőkor már el is jöhessek az összes dokumentummal... Na viszlát... Megyek a kínpadra... Te is szenvedsz? Vagy ti talán már kitaláltatok valamilyen védekezést, csak a főnökség elől rejtegetitek? Na, na, csak viccelek... Viszlát!

Letette a kagylót, az órára nézett. Háromnegyed tíz volt. Hangosan felnyögött, és átvánszorgott a fürdőszobába. Már megint ez a gyötrelem... fél óra gyötrelem. Ami ellen nincs védekezés... Ami elől nincs menekülés... Amitől már az életkedve is elmegy az embernek... Milyen megalázó, hogy Vándort meg kell majd kímélni...

A kádat már teletöltötték meleg vízzel. Az ügyész ledobta köntösét, levette hálóingét, és a nyelve alá dugta a fájdalomcsillapítót. És így megy ez egész életében. Egész életének egy huszonnegyed része maga a pokol. Több mint négy százaléka... És akkor még nem esett szó a fentről jövő hívásokról. Na, a fenti hívásoknak rövidesen vége, de az a négy százalék örökre megmarad... Ezt egyébként még meglátjuk. Ha minden elrendeződött, magam veszem kézbe Vándort... Bemászott a kádba, kényelmesen elhelyezkedett, elengedte magát, és azon kezdett gondolkodni, hogyan vegye kézbe Vándort. De már nem volt ideje végiggondolni. Az ismerős fájdalom belehasított a feje tetejébe, végigkúszott a gerincén, karmait belevájta minden egyes sejtjébe, minden idegszálába, és lüktetni kezdett – módszeresen, vadul, szívdobogása vad ütemében...

Mikor mindennek vége lett, egy darabig még bágyadtan, kimerülten feküdt – a pokoli kínnak is megvan a maga haszna: a félórányi gyötrelem néhány percnyi mennyei élvezetet szerzett neki –, azután kimászott a kádból, a tükör előtt megtörölközött, kinyitotta az ajtót, átvette a komornyiktól a tiszta fehérneműt, felöltözött, visszament a dolgozószobájába, megivott még egy pohár meleg tejet, ezúttal gyógyvízzel keverve, megevett egy adag ragacsos, híg mézes kását, egy darabig üldögélt csak úgy, végképp magához térve, majd felhívta az ügyeletes ügyintézőt, s utasította, hogy álljon elő a kocsija.

A Különleges Kutatások Főhatóságához vezető kormányzati útvonal a napnak ebben a szakában üres volt, kétoldalt mesterségesnek ható, bodros fák sorakoztak. A sofőr a jelzőlámpáknál sem állt meg, időnként bekapcsolta a mély hangú, bömbölő szirénát. Tizenegy előtt három perccel gördültek oda a hivatal magas vaskapujához. A díszegyenruhás gárdista odament a kocsihoz, lehajolva bekémlelt, megismerte és tisztelgett. A kapu azonnal kinyílt, buja kert tárult eléje, a lakóépületek sárga és fehér tömbjei, mögöttük az intézet üveg paralelepipedonja. Lassan végighajtottak a sebességkorlátozást jelző szigorú táblák között, elhagyták a játszóteret, az uszoda lapos épületét, a klub és étterem vidám, tarka tömbjét, és mindezt rengeteg zöld övezte, növények rengetege, növények felhői, remek, tiszta levegő és – masszaraks! – valamilyen csodálatos illat, amilyen sehol máshol nem érezhető, sem mezőn, sem erdőben... Ó, ez a Vándor, ez mind az ő műve, hatalmas pénzeket öltek bele, de szeretik is ezek itt. Így kell élni, így kell berendezkedni. Hatalmas pénzeket öltek bele, Első Sógor szörnyen elégedetlen is volt, még most is elégedetlen... Kockázat? Igen, Vándor természetesen kockáztatott, de most az ő hivatala valóban az övé, itt nem fogják elárulni, nem ültetik fel... Ötszáz embere van itt, zömmel fiatalok, nem olvasnak újságot, nem hallgatnak rádiót: nem érnek rá, úgymond, fontos tudományos kutatásokat végeznek... úgyhogy a sugárzás itt nem talál célba, pontosabban egészen más célba talál. Igen, Vándor, a helyedben még húznám az időt a védőpajzsok elkészítésével. Lehet, hogy ezt teszed? Valószínűleg igen. De az ördögbe is, hogy tudnálak megfogni? Hiszen ha lenne még egy Vándor... Hát igen, az egész világon nincs még egy ilyen koponya. És ő tudja ezt.

És nagyon figyelmesen szemmel tart minden többé vagy kevésbé tehetséges embert. Már fiatalon magához édesgeti, kényezteti őket, eltávolítja a szüleiktől – a szülők meg majd meghalnak az örömtől, a hülyék –, és nézd csak, újabb katona állt be a te hadseregedbe... Ó, milyen jó, hogy Vándor most nincs itt, micsoda szerencse!

A kocsi megállt, az előadó kinyitotta az ajtót. Az ügyész kiszállt, felment a lépcsőn a csupa üveg előcsarnokba. Ebihal a lakájaival együtt már várta. Az ügyész a helyzethez illő unalommal az arcán bágyadtan kezet fogott Ebihallal, megnézte a lakájokat, és megengedte, hogy a lifthez kísérjék. A fülkébe az előírásos sorrendben léptek be: az államügyész úr, utána az intézményvezető-helyettes úr, nyomában az államügyész úr lakája, majd az intézményvezető-helyettes úr rangidős lakája. A többieket az előcsarnokban hagyták.

Ebihal irodájába ismét az előírás szerint mentek be: az ügyész úr, mögötte Ebihal, az ügyész úr lakáját és Ebihal rangidős lakáját az ajtón kívül, az előszobában hagyták. Az ügyész rögtön kimerülten beleroskadt egy fotelbe, Ebihal pedig nyomban tüsténkedni kezdett, megnyomta az asztal szélén lévő gombokat, és amikor berontott egy egész csapat titkár, utasította őket, hogy hozzanak teát.

Az első néhány percben az ügyész szórakozásképp Ebihalat figyelte. Ebihalnak ritka bűntudatos kinézete volt. Nem nézett mások szemébe, időnként a haját simogatta, öntudatlanul a kezét tördelte, természetellenesen köhécselt, miközben értelmetlen, kapkodó mozdulatokat tett. Mindig így festett. Külseje és viselkedése volt az alaptőkéje. Folyamatosan azt a gyanút ébresztette, hogy nem tiszta a lelkiismerete, állandóan alapos ellenőrzéseket váltott ki maga ellen. A Társadalmi Egészségügyi Főhatóság óráról órára végigellenőrizte az életét. És mivel az élete kifogástalan volt, és minden újabb ellenőrzés csak megerősítette ezt a váratlan tényt, Ebihal előmenetele a szolgálati ranglétrán rendkívül gyors volt.

Az ügyész mindezt nagyon jól tudta, ő maga három alkalommal ellenőrizte a lehető legalaposabban Ebihalat, ám most, őt figyelve, szórakozva rajta, hirtelen azon a gondolaton kapta magát, hogy Ebihal, az agyafúrt fráter, egész biztosan tudja, hol van Vándor, és rettentően fél, hogy ezt most kihúzzák belőle. Az ügyész nem állta meg.

– Vándor üdvözöl – mondta hanyagul, ujjaival a karfán dobolva.

Ebihal gyors pillantást vetett az ügyészre, de nyomban el is fordította tekintetét.

– Hm... igen... – mondta, majd beharapta az ajkát. – Khm... Mindjárt... hm... hozzák a teát...

– Kérte, hogy hívd fel – mondta az ügyész még hanyagabbul.

– Mi? Á... Jó... Ma nagyon jó lesz a tea. Az új titkárnő érti a dolgát... Vagyis... kh... hol hívjam fel?

– Nem értem – mondta az ügyész.

– Hát én arról... szóval... ha fel kell hívnom, mégiscsak tudnom kéne... kh... a telefonszámot... soha nem hagyja meg a telefonszámát... – Ebihal hirtelen kapkodni kezdett, fülig elvörösödve, tenyerével csapkodta az íróasztal lapját, végül talált egy ceruzát. – Mit mondott, hol hívjam fel?

Az ügyész visszavonulót fújt.

– Csak vicceltem.

– Hogy? Mi? – Ebihal arcán egyetlen pillanat alatt gyanús kifejezések sokasága vonult át. – Á? Vicceltél? – Hamis hangon felnevetett. – Jól rászedtél... remek móka! Már azt hittem... Ha-ha-ha... Á, itt a tea!

Az ügyész átvette az ápolt titkárnő ápolt kezéből a csésze erős és forró teát, és azt mondta:

– Jól van, vicceltünk, de elég volt! Kevés az időm. Hol a papírod?

Ebihal, egy egész sor fölösleges mozdulatot téve, elővette az asztalából és átnyújtotta az ügyésznek az ellenőrzés jegyzőkönyvének tervezetét. Abból ítélve, ahogyan eközben összehúzta magát, fészkelődött, a tervezet tele volt hamis információval, azt a célt szolgálta, hogy félretájékoztassa az ellenőrt, és egyáltalán valamilyen hátsó szándékkal állították össze.

– Na nézzük, hm... – szólalt meg az ügyész egy darabka cukrot szopogatva. – Mi ez itt nálad? „Az ellenőrző vizsgálat jegyzőkönyve”... Ú-úgy. Interferencialaboratórium... Spektrális kutatások laboratóriuma... Integrált sugárzás laboratóriuma... Ha a fejemre állok, sem értek ebből semmit. Te hogy igazodsz el ezekben?

– Hát én... hm... Tudod, én sem igazodom el, hiszen én a szakmámat tekintve... hivatalnok vagyok, ezekbe a dolgokba nem avatkozom bele.

Ebihal lesütötte a szemét, az ajkát beharapta, lendületesen beletúrt a hajába, és máris teljesen nyilvánvaló volt, dehogy hivatalnok ő, inkább legfelső szintű szakképesítéssel rendelkező honti kém. Micsoda figura!

Az ügyész megint belemerült az aktába. Mély értelmű megjegyzéseket tett arról, hogy a teljesítménynövelési csoport túllépte költségkeretét; megkérdezte, ki az a Zoj Barutu, nem rokona-e Moru Barutunak, a neves írópropagandistának; elengedett egy célzást a lencse nélküli refraktométerrel kapcsolatban, amely eszelősen sokba került, de még mindig nem vették használatba; s végül összegezte a sugárzás tökéletesítésével foglalkozó részleg munkájára vonatkozó észrevételeit, mondván, nem lát lényeges előrelépést (hála istennek, tette hozzá gondolatban), és hogy ennek a véleményének feltétlenül szerepelnie kell a jegyzőkönyv végleges változatában.

A jegyzőkönyvnek azt a részét, amely a sugárzás elleni védelemmel foglalkozó részleg munkájára vonatkozott, még hanyagabbul futotta át. Egy helyben topogtok, jelentette ki. A fizikai védelem terén semmit nem értetek el, a fiziológiain még annyit sem... Egyáltalán nem a fiziológiai védelem az, amire szükségünk van: miért hagynám összeszabdalni magam, végül még hülyét csináltok belőlem... De már a vegyészek ügyesek – nyertek még egy percet. Tavaly is nyertek egy percet, tavalyelőtt másfelet... mit jelent ez? Azt, hogy bevehetek egy tablettát, és harminc perc helyett csak huszonkét percig fogok szenvedni... Nos, ez nem is rossz. Majdnem harminc százalék... Jegyezd csak fel a véleményemet: fokozni kell a fizikai védelem érdekében végzett munka ütemét, ösztönözni a kémiai védelmi részleg munkatársait! Ennyi.

Odadobta a papírokat Ebihalnak.

– Add ki az utasítást, hogy tisztázzák le... az észrevételeimmel együtt! Most pedig, csak a forma kedvéért, kísérj el... mondjuk... legutóbb a fizikusoknál jártam... menjünk a vegyészekhez, megnézem, mi újság náluk...

Ebihal felpattant, megint a gombokra csapott, az ügyész pedig végtelen elcsigázottsággal az arcán feltápászkodott.

Ebihal és az ügyeletes referens kíséretében végigjárta a kémiai védelmi részleg laboratóriumait, udvariasan rámosolygott a köpenyük ujján egy V alakú sávot viselőkre, némelyik V nélkülit vállon veregette, a két V-seknél megállt, hogy kezet fogjon velük, megértően bólogasson és megérdeklődje, nincs-e valamilyen kívánságuk.

Nem volt kívánság. Mintha mindenki dolgozott volna, vagy úgy tettek, mintha dolgoznának – náluk nem lehet tudni. Villogtak valamiféle lámpák valamiféle készülékeken, valamilyen folyadékok rotyogtak valamilyen edényekben, kellemetlen bűz volt, néhol állatokat kínoztak. Minden tiszta, világos és tágas volt, az emberek jóllakottnak és nyugodtnak látszottak, nem mutattak lelkesedést, de korrektül viselkedtek az ellenőrrel, bár minden melegség nélkül, nyomát sem tanúsítva az illendő alázatnak.

És szinte mindegyik helyiségben – legyen az szoba vagy laboratórium – ott lógott Vándor arcképe: a munkaasztal fölött, a táblázatok és grafikonok mellett, két ablak között a falon, az ajtó felett, néhol üveg alatt az asztalon. Amatőr fotók, ceruza- vagy szénrajzok, sőt egy olajfestékkel készült portré is akadt köztük. Látható volt itt labdázó Vándor, előadást tartó Vándor, almát rágcsáló Vándor, szigorú, elgondolkodó, fáradt, dühös, sőt teli torokból hahotázó Vándor is. Ezek az ebfajzatok még karikatúrákat is rajzoltak róla, és a legszembetűnőbb helyekre aggatták ki! Az ügyész elképzelte, hogy belép Filtyiknek, a helyettes igazságügyi tanácsosnak az irodájába, és róla, az államügyészről készült karikatúrát talál nála. Masszaraks, ez elképzelhetetlen, ez lehetetlen volna!

Mosolygott, vállon veregetett, kezet rázott, közben arra gondolt, hogy tavaly óta már másodszor van itt, és mintha minden a régi lenne, de régen valahogy nem figyelt oda... De most figyelt. Miért csak most? Aha, megvan az oka. Mit jelentett számomra Vándor egy vagy két évvel ezelőtt? Formálisan – egy ember közülünk, ténylegesen viszont jelentéktelen figura, semmi befolyása a politikára, saját helye sincs a politikában, sem politikai céljai. Csakhogy azóta nagyon sok mindent elért. Az országos méretű művelet a külföldi kémek kiemelésére az ő műve volt. Az ügyész maga folytatta le azokat a pereket, és elképedt fölfogva, hogy nem a megszokott állítólagos kém korcsokkal van dolga, hanem valóságos, tőrőlmetszett felderítőkkel, akiket a Szigetbirodalom dobott át, hogy tudományos és gazdasági információt gyűjtsenek. Vándor kivétel nélkül mindet összefogdosta, és azóta a különleges elhárítás elmozdíthatatlan főnöke lett. Azután meg éppen Vándor volt az, aki leleplezte a kopasz Hólyagnak, ennek a félelmetes, a helyén nagyon szilárdan ülő figurának az összeesküvését, aki keményen és veszélyesen támadta Vándor vezető szerepét az elhárításnál. És Vándor maga intézte el, ezt nem engedte át senkinek. Mindig nyíltan lépett fel, sosem álcázta magát, és egyedül cselekedett, semmilyen koalíciót, uniót vagy ideiglenes szövetséget nem alapított. Így buktatta meg egymás után a hadügy három vezetőjét – azoknak még pislogni sem jutott idejük, és hívatták őket fentről –, amíg el nem érte, hogy Cibálót nevezzék ki, aki retteg a háborútól... Egy éve ő gáncsolta el az „Arany” tervet, amelyet a Nagyiparosok és Pénzemberek Hazafias Szövetsége terjesztett föl... Akkor úgy nézett ki, hogy Vándor már-már röpül, mert a terv fellelkesülte Papát, de Vándor valahogy bebizonyította neki, hogy a terv valamennyi előnye kizárólag ideiglenes, viszont tíz év múlva általános elmebaj-járvány tör ki, teljes lesz az összeomlás... Folyton szerét ejti valahogyan, hogy meggyőzze Papát, akinek még soha senki nem tudott semmit bebizonyítani, ez egyedül Vándornak sikerült. Egyébként érthető, hogy miért. Soha nem félt semmitől. Igen, sokáig gubbasztott a dolgozószobájában, de végül felmérte a saját valóságos értékét. Megértette, hogy mindannyiunknak szükségünk van rá, bárkik legyünk is, és bárhogyan marakodjunk is egymás közt. Mert egyedül ő képes megalkotni a védelmet, egyedül ő szabadíthat meg minket a gyötrelemtől... Ezek a fehér köpenyes tejfelesszájúak meg karikatúrákat rajzolnak róla, ő pedig eltűri...

Az előadó kitárta a soron következő ajtót az ügyész előtt, aki ekkor megpillantotta az ő Makját. Mak fehér köpenyben, az ujján V jelzéssel, az ablakpárkányon ült, és kifelé bámult. Ha valamelyik igazságügyi tanácsos megengedné magának, hogy munkaidőben az ablakpárkányon üldögéljen, és a verebeket számlálja, nyugodt lelkiismerettel be lehetne sorozni az illetőt a legközelebbi fegyencszállítmányba mint nyilvánvaló munkakerülőt, sőt szabotőrt. De az adott esetben, masszaraks, még csak egy szót sem szólhat. Ha galléron ragadod, azt mondja: „Már elnézést, gondolatkísérletet folytatok! Menjen innen, ne zavarjon!” A nagy Mak verebeket számlált. Futólag odapillantott a belépőkre, már éppen vissza akart térni foglalatosságához, de még egyszer odanézett, ezúttal figyelmesebben. Felismert, gondolta az ügyész. Felismert az én kis okosom... Udvariasan Makszimra mosolygott, vállon veregette a fiatal laboránst, aki a számológéppel bajlódott, majd a szoba közepén megállva szétnézett.

– Nos... – kérdezte Ebihal és Mak közé címezve szavait –, itt mi történik?

– Szim úr – felelte Ebihal elvörösödve, pislogva, a kezét tördelve –, magyarázza el az ellenőr úrnak, mivel... khm...

– Hiszen én ismerem magát – mondta a nagy Mak, hirtelen kétlépésnyire az ügyész előtt teremve. – Bocsásson meg, ha nem tévedek, maga az államügyész, igaz?

Hát igen, Makkal nem könnyű, az egész gondosan kieszelt terv abban a pillanatban romba dőlt: Maknak eszébe sem jutott bármit is eltitkolni, nem félt semmitől, érdeklődő volt, úgy nézett le hatalmas termete magasából az ügyészre, mint valami egzotikus állatra... Menet közben kellett megváltoztatni a tervet.

– Igen – mondta hűvös csodálkozással az ügyész, felhagyva a mosolygással. – Amennyire én tudom, valóban én vagyok az államügyész, bár nem értem... – Homlokát ráncolva belenézett Mak arcába. Mak szélesen elmosolyodott. – Ho-ho-hó! – kiáltott fel. – Hát persze... Mak Szim, vagyis Makszim Kammerer! De, már elnézést, nekem azt jelentették, hogy maga elpusztult a kényszermunka közben... Masszaraks, hogy került maga ide?

– Hosszú történet – legyintett Mak. – Egyébként én is meglepődtem meglátva itt magát. Sosem feltételeztem, hogy a munkánk érdekli az Igazságügyi Főhatóságot...

– A maguk munkája a legmeglepőbb embereket érdekli – vágta rá az ügyész. Kézen fogta Makot, odavezette a távolabbi ablakhoz, és bizalmasan suttogva megkérdezte:

– Mikor ajándékoz meg minket a pirulával? Az igazi pirulával, a teljes harminc percre...

– Hát maga is? – kérdezte Mak. – Egyébként igen, persze...

Az ügyész keserves képpel ingatta a fejét, nehéz sóhajjal felnézett a mennyezetre.

– Ez a mi áldásunk és egyben átkunk – mondta. – Államunk szerencséje és vezetőinek szerencsétlensége... Masszaraks, nagyon örülök, hogy él, Mak! Meg kell mondanom magának, hogy az a per, amelyben maga is szerepelt, pályafutásom azon kevés ügye közé tartozik, amelyek nyugtalanító elégedetlenséggel töltöttek el... Nem, nem, ne is próbálja tagadni – a törvény betűje szerint maga bűnös volt, ebben az értelemben minden rendben... megtámadott egy tornyot, ha jól emlékszem, megölt egy gárdistát, és ilyesmiért, tudja, senkit nem dicsérnek meg. Csakhogy lényegében... Beismerem, reszketett a kezem, amikor aláírtam a maga ítéletét. Mintha egy gyereket ítéltem volna el, már meg ne sértődjön! Végül is ez inkább a mi kezdeményezésünk volt, mint a magáé, és a teljes felelősség...

– Nem sértődöm meg – legyintett Mak. – És nem jár messze az igazságtól: az a támadás a torony ellen gyerekes dolog volt... Mindenesetre hálás vagyok az ügyészségnek, hogy akkor nem lőttek agyon minket.

– Ez volt minden, amit megtehettem – szerénykedett az ügyész. – Emlékszem, nagyon elkeseredtem, amikor azt hallottam, hogy meghalt... – Elnevette magát, és barátilag megszorította Mak könyökét. – Pokolian örülök, hogy ilyen szerencsésen ért véget minden. Boldog vagyok, hogy megismerkedhettünk... – Az órájára nézett. – Figyeljen, Mak, miért van itt? Nem, nem, nem akarom letartóztatni, ez nem az én dolgom, inkább a katonai parancsnokságra tartozik. De mit csinál maga ebben az intézetben? Talán vegyész? Na meg... – mutatott Mak rangjelzésére.

– Én egy kicsit minden vagyok. Egy kicsit vegyész, egy kicsit fizikus...

– Egy kicsit illegális harcos – nevetett az ügyész, jóindulatúan.

– Nagyon-nagyon kicsit – mondta Mak határozottan.

– Egy kicsit bűvész...

Mak figyelmesen nézett rá.

– Egy kicsit fantaszta – folytatta az ügyész –, egy kicsit kalandor...

– Ezek már nem szakmák – tiltakozott Mak. – Ezek, ha úgy tetszik, egyszerűen minden rendes tudós tulajdonságai...

– És minden rendes politikuséi.

– Szokatlan szópár – jegyezte meg Mak.

Az ügyész kérdően nézett rá, majd megértette, és elnevette magát.

– Igen. A politikai tevékenységnek megvannak a maga sajátosságai. A politika annak a művészete, hogy tisztára mossunk valamit mocskos vízzel. Sose ereszkedjen le a politikához, Mak, maradjon meg a maga kémiája mellett... – Órájára nézett, és undorral mondta: – A fenébe, egyáltalán nincs időm, pedig szívesen csevegnék még magával... Belenéztem a dossziéjába, maga érdekes személyiség. De nyilván maga is nagyon elfoglalt...

– Igen – vágta rá az okos Mak –, bár természetesen nem annyira, mint az államügyész.

– Na tessék! – nevette el magát ismét az ügyész. – A maguk főnöksége folyton azt bizonygatja nekünk, hogy maguk éjjel-nappal dolgoznak... Én például nem mondhatom ezt el magamról. Az államügyésznek akadnak szabad estéi. Csodálkozni fog, de rengeteg kérdésem lenne magához, Mak. Beismerem, már akkor, a per után szerettem volna beszélgetni magával. De a munka, a folytonos munka...

– Állok rendelkezésére! Annál is inkább, mert én is sok mindent szeretnék kérdezni magától.

Nono – utasította rendre gondolatban az ügyész –, ne ilyen nyíltan, nem vagyunk egyedül! Hangosan csak ennyit mondott sugárzó mosollyal:

– Remek! Mindent, amit csak megtehetek... De most, kérem, bocsásson meg, rohanok...

Megszorította az ő Makjának hatalmas tenyerét, a már kifogott Makét, a végleg hálójába került Makét... Remekül a kezemre játszott, kétségkívül ő is akarja ezt a találkozót, most megkaparintom... Az ügyész megállt az ajtóban, csettintett az ujjával, és megfordulva azt mondta:

– Mondja csak, Mak, mit csinál ma este? Most jutott eszembe, hogy szabad a mai estém...

– Ma? – kérdezte Mak. – Nos hát... Igaz, ma estére...

– Jöjjenek mind a ketten! – kiáltott fel az ügyész. – Így még jobb, bemutatom a feleségemnek, remek este lesz... Nyolckor megfelel magának? Elküldöm magáért a kocsimat. Megállapodtunk?

Megállapodtak.

Megállapodtunk – gondolta az ügyész ujjongva, miközben végigjárta a részleg utolsó laboratóriumait, mosolyogva, vállon veregetve, kezet rázva. Megállapodtunk! – gondolta, aláírva a jegyzőkönyvet Ebihal irodájában. Megállapodtunk, masszaraks, megállapodtunk! – kiáltotta magában diadalmasan útban hazafelé.

Kiadta az utasítást a sofőrnek. Megparancsolta az előadónak, közölje a főhatósággal, hogy az ügyész úr nem ér rá... senkit sem fogad, a telefonokat kapcsolják ki, és egyáltalán, mindenki tűnjön el a fenébe a szeme elől, de úgy, hogy szükség esetén kéznél legyen. Behívta a feleségét, megcsókolta a nyakát, közben átfutott az agyán, hogy már vagy tíz napja nem látták egymást, megkérte, hogy gondoskodjon a vacsoráról, jó, könnyű, ízletes vacsoráról négy személyre, az asztalnál viselkedjen illendően, és készüljön fel egy nagyon érdekes ember fogadására. És legyen sok bor, többféle és a legjobb.

Azután bezárkózott a dolgozószobájába, és nekilátott, hogy az elejétől fogva újra átgondoljon mindent. Csak egyszer zavarták meg: a Hadügyi Főhatóság futára hozta a legutóbbi jelentést a frontról. A front összeomlott. Valaki felvilágosította a hontikat, hogy összpontosítsák figyelmüket az utóvédre, és ők előző éjjel össztüzet zúdítva atomtöltetekkel megsemmisítették a sugárzóval felszerelt tankok közel kilencvenöt százalékát. A honti területre behatoló hadsereg sorsáról több hír nem érkezett... Ez volt a vég. Ez volt a háború vége. Ez volt Sekagu tábornok és Odu tábornok vége. És vége Pápaszemesnek, Teáskannának, Felhőnek és a többieknek, az aprajának. Nagyon könnyen meglehet, hogy ez a vég Első Após és Második Sógor számára is. És természetesen ez a véget jelentené Okosnak is, ha Okos nem lenne okos...

A jelentést feloldotta egy pohár vízben, és körbe-körbe kezdett járkálni az irodájában. Hatalmas megkönnyebbülést érzett. Most legalább azt tudta pontosan, mikor hívatják fentről. Először Első Apóssal végeznek, utána legalább egy napba telik, míg Cibáló és Fog között választanak. Utána Pápaszemessel és Felhővel kell elbánniuk. Az még egy nap. Teáskannát menet közben eltapossák, de Sekagu tábornok egymaga két napjukat veszi el. És azután, és csak azután... Azután nekik már nem lesz semmiféle „azután”...

Egészen a vendég érkezéséig nem jött elő a dolgozószobából.

A vendég rendkívül kedvező benyomást keltett. Nagyszerű volt. Annyira nagyszerű volt, hogy még az ügyészné is, ez a hűvös, a szó legrémesebb jelentésében nagyvilági dáma, aki az ügyész szemében már réges-rég nem volt nő, hanem régi bajtárs, a Makszimra vetett első pillantás után húsz évet fiatalodott, ördögien természetesen viselkedett – akkor sem viselkedhetett volna természetesebben, ha tudja, milyen szerepet kell játszania Maknak az ő életében.

– Miért van egyedül? – csodálkozott az asszony. – A férjem négy személyre rendelte a vacsorát...

– Igen, valóban – kapott a szón az ügyész. – Úgy értettem, hogy a hölgyével jön, emlékszem arra a lányra, aki maga miatt majdnem bajba került...

– Bajba került – mondta Mak nyugodtan. – De erről, engedelmével, majd később beszélünk. Merre menjek?

Sokáig, vidáman folyt a vacsora, sokat nevettek, egy keveset ittak is. Az ügyész elmesélte a legfrissebb pletykákat – amelyeket a Társadalmi Egészségügyi Főhatóság engedélyezett és terjesztésre javasolt. Az ügyészné nagyon kedvesen sikamlós anekdotákat adott elő, Mak pedig humoros hangnemben mesélt útjáról a bombázón. A történeten hahotázva az ügyész elszörnyedve gondolt arra, mi lenne most vele, ha csak egyetlen rakéta is célba talál...

Amikor mindent megettek és megittak, az ügyészné elnézést kért, és azt javasolta a férfiaknak, bizonyítsák be, hogy képesek meglenni legalább egy óra hosszat asszonyok nélkül. Az ügyész harciasan elfogadta ezt a kihívást, belekarolt Makba, átvezette a dolgozószobába, hogy olyan borral vendégelje meg, amelyet csak két vagy három tucat ember kóstolhatott meg az országban. Egy alacsony asztalka két oldalán foglaltak helyet puha fotelekben, a szoba legkényelmesebb sarkában, a drága bort kortyolgatták, és egymást nézték. Mak nagyon komoly volt. Az okos Mak nyilván tudta, miről lesz szó, és az ügyész hirtelen lemondott a beszélgetés előre kigondolt, ravasz, kimerítő, félig kimondott célzásokra épülő, egymás fokozatos megértésére számító tervéről. Rada sorsa, Vándor intrikái, az Atyák fondorlatai – mindennek nem volt semmi jelentősége. Meglepő, kétségbeejtő élességgel fogta fel, hogy ez az egész mesterkedés egy ilyen jellegű beszélgetésben felesleges ezzel az emberrel szemben. Mak vagy beleegyezik, vagy elutasítja. Ez végtelenül egyszerű volt, ahogyan az is, hogy az ügyész vagy életben marad, vagy néhány napon belül eltapossák. Remegtek az ujjai, sietve letette poharát az asztalra, és minden bevezetés nélkül belevágott.

– Tudom, hogy maga részt vesz az illegalitásban, Mak, a vezérkar tagja és a fennálló rend aktív ellensége. Ezenkívül szökött fegyenc és egy különleges rendeltetésű tank legénységének gyilkosa... Most pedig rólam... Államügyész vagyok, a kormány bizalmi embere, akinek hozzáférése van a legféltettebb államtitkokhoz is, és szintén a fennálló rend ellensége. Az Ismeretlen Atyák hatalmának megdöntését kínálom fel magának. Amikor azt mondom, magának, magára gondolok, és csakis magára, személyesen, a szervezetének ehhez semmi köze. Kérem, értse meg, az illegalitás beavatkozása csak tönkreteheti az ügyet. Összeesküvést kínálok fel magának, amely a legfőbb államtitok ismeretére épül. Én közlöm magával ezt a titkot. Ha erről egy harmadik személy is értesül, a legrövidebb időn belül megsemmisítenek minket. Legyen tisztában vele, hogy az illegalitás és vezérkara hemzseg a provokátoroktól. Ezért eszébe ne jusson bárkiben is megbízni – főleg a legjobb barátaiban ne...

Az ügyész egyetlen korttyal kiürítette a poharát anélkül, hogy érezte volna a bor ízét.

– Tudom, hol van a Központ. Maga az egyetlen ember, aki képes elfoglalni ezt a Központot. Felkínálom magának a Központ elfoglalására és az azt követő intézkedésekre kidolgozott tervet. Maga végrehajtja ezt a tervet, és az állam élére áll. Én megmaradok maga mellett politikai és gazdasági tanácsadóként, mivel ezekről a dolgokról magának fogalma sincs. Politikai programját nagy vonalakban ismerem: a Központ felhasználása a népnek a humanitás és magasrendű erkölcs szellemében történő átnevelésére, és ennek alapján a legközelebbi jövőben egy igazságos társadalom felépítése. Nincs ellene kifogásom. Elfogadom – egyszerűen azért, mert a jelenlegi helyzetnél semmi nem lehet rosszabb. Részemről ennyi. Magáé a szó.

Mak hallgatott. Ujjai közt forgatta a drága pohárban lévő drága bort, és hallgatott. Az ügyész várt. Nem érzékelte a saját testét. Úgy érezte, nincs jelen, valahol az üres égbolton függ, lefelé néz, és látja ezt a lágyan megvilágított, kellemes sarkot, a hallgató Makot és mellette a fotelban valamit, ami halott, dermedt, nem lát és nem lélegzik...

Végül Mak megkérdezte.

– Mekkora az esélyem az életben maradásra a Központ elfoglalásakor?

– Ötven százalék – mondta az ügyész. Pontosabban csak azt hitte, hogy mondja, mert Mak felvonta a szemöldökét, és hangosabban megismételte a kérdést.

– Ötven százalék – mondta az ügyész rekedten. – Talán több is. Nem tudom.

Mak megint sokáig hallgatott.

– Jó – mondta végül. – Hol van a Központ?

19

Dél körül megszólalt a telefon. Makszim felvette a kagylót.

– Szim urat kérem – szólt bele az ügyész hangja.

– Én vagyok – válaszolt Makszim. – Jó napot!

Rögtön megérezte, hogy baj történt.

– Megérkezett – jelentette be az ügyész. – Lásson hozzá azonnal! Lehetséges?

– Igen – szűrte a szót Makszim a fogai közt. – De ígért nekem egyet-mást...

– Nem volt rá időm – felelte az ügyész. Hangjában páni félelem vibrált. – És most már nem is lesz. Kezdje el azonnal, ebben a pillanatban, egyetlen percet sem várhatunk! Hallja, Mak?

– Jó. Van még valami?

– Magukhoz igyekszik. Harminc-negyven perc múlva ott lesz.

– Értem. Egyelőre ennyi?

– Ennyi. Rajta, Mak, rajta! Isten nevében!

Makszim letette a kagylót, néhány másodpercig ült, gondolkodott. Masszaraks, minden fejre áll... Gondolkodni egyébként még ráérek majd... Megint felvette a kagylót.

– Allu Zef professzort kérem.

– Igen! – ordította Zef.

– Itt Mak...

– Masszaraks, kértelek, hogy ma ne zaklass...

– Hallgass, és figyelj rám! Most rögtön menj le az előcsarnokba, és várj meg ott!

– Masszaraks, nem érek rá!

Makszim a fogát csikorgatta, és a laboránsra pillantott, aki szorgalmasan dolgozott a számológéppel.

– Zef! Azonnal menj le az előcsarnokba! Világos?

Azonnal! Bontotta a vonalat, és Vadkan számát tárcsázta.

Szerencséje volt, Vadkant otthon találta.

– Itt Mak. Menjen ki az utcára, és ott várjon rám, sürgős munkánk akadt!

– Rendben – vágta rá Vadkan. – Megyek.

A kagylót letéve Makszim benyúlt az íróasztalába, találomra kivett egy dossziét, a papírokat lapozgatva lázasan tűnődött, minden készen áll-e. A kocsi a garázsban, a bomba a csomagtartóban, a tank tele van... fegyvere nincs, vigye el az ördög, nem is kell... az igazolványok a zsebében, Vadkan várja... ügyes vagyok, gondolta, jó ötlet volt ez Vadkannal... igaz, megtagadhatja... nem, nem tagadja meg, én nem tagadnám meg... Kész. Azt hiszem, kész... Odaszólt a laboránsnak:

– Hívattak, ha keresnek, mondd meg, hogy az Építésügyi Főhatósághoz mentem! Egy-két óra múlva jövök. Viszlát!

Hóna alá vette a dossziét, kilépett a laboratóriumból, lefutott a lépcsőn. Zef már fel-alá járkált az előcsarnokban. Makszimot meglátva megállt, hátra tette a kezét, és nekitámadt:

– Mi az ördög, masszaraks... – kezdte már messziről.

Makszim meg sem állva megragadta a kezét, és a kijárat felé irányította. „Mi az ördög van? – morogta Zef makacskodva. – Hová? Minek?...” Makszim kilökte az ajtón, és az aszfaltozott utacskán a garázsok felé vonszolta. Körülöttük senki nem volt, csak a távolban duruzsolt a pázsiton egy fűnyíró.

– Végül is hova cipelsz? – ordította Zef.

– Hallgass! – szólt rá Makszim. – Figyelj! Azonnal szedd össze a mieinket! Mindenkit, akit elérsz... A fenébe a kérdésekkel! Figyelj! Mindenkit, akit elérsz. Fegyverrel. A kapuval szemben van egy pavilon, ismered? Oda húzódjatok be. Várjatok. Körülbelül harminc perc múlva... Figyelsz rám, Zef?

– Na? – mondta Zef türelmetlenül.

– Körülbelül harminc perc múlva Vándor odahajt a kapuhoz...

– Megérkezett?

– Ne szakíts félbe! Körülbelül harminc perc múlva Vándor talán odahajt a kapuhoz. Ha nem jön, jó. Egyszerűen üljetek ott, várjatok rám. De ha megérkezik, lőjétek agyon!

– Mi van, megőrültél? – kérdezte Zef megállva. Makszim továbbment, Zef pedig átkozódva ügetett utána. – Mindannyiunkat agyonvernek, masszaraks! Ott az őrség! Körben mindenütt spiclik!

– Tegyetek meg mindent, amit tudtok! Vándort agyon kell lőni...

Odaértek a garázshoz, Makszim nekiesett a retesznek, és kinyitotta az ajtót.

– Micsoda őrült ötlet... – morgolódott Zef. – Miért? Miért Vándort? Nagyon rendes ürge, itt mindenki szereti.

– Ahogy akarod! – Kinyitotta a csomagtartót, az olajos papíron keresztül megtapogatta az időzítő szerkezettel ellátott bombát, megint lezárta a csomagtartót. – Most semmit sem tudok neked elmagyarázni. De van egy esélyünk. Az egyetlen... – Beült a volán mögé, bedugta a slusszkulcsot. – És még valamit jegyezz meg: ha nem intézitek el azt a nagyon rendes ürgét, ő intéz el engem! Nagyon kevés az időd. Dologra, Zef!

Begyújtotta a motort, kifarolt a garázsból. Zef az ajtóban állt. Makszim életében először látta Zefet ilyennek – rémültnek, kábultnak, elveszettnek. Isten veled, Zef! – mondta magában mindenesetre.

A kocsi odagördült a kapuhoz. A rezzenéstelen arcú gárdista felírta a rendszámot, kinyitotta a csomagtartót, belenézett, újra becsukta, visszament Makszimhoz, és megkérdezte:

– Mit szállít?

– Refraktométert – felelte Makszim, odanyújtva igazolványát és a kiviteli engedélyt.

– „RL-7-es refraktométer, leltári szám...” – mormolta a gárdista. – Rögtön felírom...

– Igyekezzen, kérem, sietek! – sürgette Makszim.

– Ki írta alá az engedélyt?

– Nem tudom... Biztosan Ebihal.

– Nem tudja... Ha olvashatóan írták volna alá, minden rendben lenne...

Végre kinyitotta a kaput. Makszim kikanyarodott az útra, és kihozta járgányából, amit csak lehetett. Ha semmi nem sikerül, gondolta, és életben maradok, el kell szöknöm... Átkozott Vándor, megérezte a nyomorult, és visszajött... És mit csinálok, ha sikerül? Semmi sincs kész, nincs meg a palota tervrajza – Okosnak nem volt rá ideje, az Atyák fényképét sem szerezte meg... a fiúk sem készültek fel, nincs semmiféle cselekvési terv... Átkozott Vándor! Ha nem lenne, volna még három napom a terv kidolgozására... Valószínűleg ez kell: a palota, az Atyák, a távíró- és telefonközpont, a pályaudvarok, expressz sürgöny a kényszermunkatáborba: „Generális, azonnal szedje össze a mieinket, és induljon velük ide!” Masszaraks, fogalmam sincs róla, hogyan kell átvenni a hatalmat... És ott van még a Gárda... a hadsereg... és a vezérkar, masszaraks! Ők aztán rögtön felbuzdulnak! Velük kell kezdeni! De ez Vadkan dolga, örömmel foglalkozik majd velük, ő jól ki is ismeri magát ebben... És valahol még ott kószálnak a fehér tengeralattjárók is... Masszaraks, hiszen még tart a háború!

Bekapcsolta a rádiót. Egy tüzes induló hangjait túlkiabálva rekedt szónok ordította:

– ...újból és újból igazolást nyer az egész világ előtt az Ismeretlen Atyák végtelen bölcsessége – és ez most katonai bölcsesség! Mintha ismét éltre kelt volna Gabellu és Vasvitéz stratégai zsenialitása! Mintha feltámadtak volna harcos és győzedelmes őseink dicső árnyai, és harcba indultak volna tankoszlopaink élén! A honti provokátorok és konfliktusszítók olyan vereséget szenvedtek, hogy mostantól kezdve soha többé nem merészelik határaikon kívülre dugni az orrukat, többé nem vetik szemüket a mi megszentelt földünkre! Bombázók, rakéták, irányítható robbanótöltetek sokezres tömegét zúdították városainkra a honti gyászvitézek, de itt sem a vak erő és ragadozó erőszak stratégiája győzedelmeskedett, hanem a legfinomabb számítások és az ellenség visszaverésére való folyamatos készenlét bölcs stratégiája. Nem, nem hiába szenvedtük el a nélkülözéseket, adtuk oda utolsó garasainkat is a védelem megerősítésére, a ballisztikai védelmi rendszer áthatolhatatlan páncéljának kiépítésére! „A mi ballisztikai védelmi rendszerünknek nincs párja a világon” – jelentette ki mindössze fél évvel ezelőtt Iza Petrocu nyugalmazott tábornagy, az Arany Zászló érdemrend kétszeres kitüntetettje. Igazad volt, öreg harcos! Egyetlen bomba, egyetlen rakéta, egyetlen töltet sem zuhant az Atyák Országának megszentelt földjére! „Az acéltornyok legyőzhetetlen hálózata nemcsak áthatolhatatlan védőpajzsunk, ez jelképe azon emberek zsenialitásának és emberfeletti éleslátásának, akiknek mindenért hálával tartozunk – ők a mi Ismeretlen Atyáink” – írja mai számában...

Makszim kikapcsolta a rádiót. Igen, úgy látszik, a háborúnak vége. Egyébként ki tudja, mit forralnak még...

Két rózsaszínű kőből épült, gigantikus felhőkarcoló között Makszim lekanyarodott a főutcáról egy szűk, macskaköves mellékutcába, és a kenyérbolt előtti hosszú sor mellett elhajtott egy rozzant, megfeketedett kis házig. Vadkan már várta, cigarettázva, hátával egy lámpaoszlopnak dőlve. Mikor a kocsi megállt, eldobta a csikket, és a kis ajtón nehezen bekászálódva beült Makszim mellé. Nyugodt volt és hűvös, mint mindig.

– Jó napot, Mak! Mi történt?

Makszim megfordult a kocsival, és visszahajtott a főutcára.

– Tudja, mi az a termikus bomba? – kérdezte.

– Hallottam róla – felelte Vadkan.

– Jó. Szinkrongyutaccsal volt már dolga?

– Pont tegnap.

– Remek.

Egy darabig szótlanul haladtak. Itt nagy volt a forgalom, és Makszim arra összpontosított, hogy beférjen, átcsússzon a hatalmas teherautók, bűzölgő, ócska autóbuszok között, senkit ne gázoljon el és ne hagyja, hogy őt elgázolják, átérjen a zöld jelzésnél, és megint, hogy megőrizze legalább azt a siralmas sebességet, amivel haladtak; kiskocsijuk végül rákanyarodott az Erdei útra, az ismerős autópályára, amely mellett jókora, terebélyes koronájú fák sorakoztak.

Mulatságos, jutott hirtelen Makszim eszébe. Ezen az úton érkeztem meg ebbe a világba, pontosabban ezen hozott a szegény Fank, én meg nem tudtam semmit, azt képzeltem, hogy a jövevényekkel foglalkozó szakember. És most ugyanezen az úton haladva elhagyom ezt a világot, a világot általában, és még egy jó embert is magammal viszek... Vadkanra sandított. Vadkan arca tökéletesen nyugodt volt, műkeze könyökét az ablakon kidugva ült, és várta, mikor kap magyarázatot. Talán csodálkozott, talán idegeskedett, de ennek semmi jelét nem adta, és Makszimot büszkeség töltötte el, hogy egy ilyen ember megbízik benne, feltétel nélkül ráhagyatkozik.

– Nagyon hálás vagyok magának, Vadkan!

– Hogyhogy? – fordította felé száraz, sárgás arcát Vadkan.

– Emlékszik, egyszer a vezérkar ülésén félrehívott, és adott nekem néhány okos tanácsot?

– Emlékszem.

– Hát ezért vagyok hálás magának. Hallgattam magára.

– Igen, észrevettem. Ezzel egy kis csalódást is okozott nekem.

– Igaza volt akkor – mondta Makszim. – Megfogadtam a tanácsait, és ennek köszönhetően úgy alakultak a dolgok, hogy lehetőségem nyílik behatolni a Központba.

Vadkan összerezzent.

– Most? – kérdezte gyorsan.

– Igen. Sietni kell, semmit nem volt időm előkészíteni. Lehet, hogy megölnek, és akkor minden hiába. Ezért hoztam magammal.

– Beszéljen!

– Bemegyek az épületbe, maga itt marad a kocsiban! Egy idő múlva zűrzavar támad, talán lövöldözés is lesz. Ebből maga kimarad. Tovább ül a kocsiban, és vár. Vár... – Makszim elgondolkodott, számolt. – Vár húsz percet. Ha ezalatt sugárcsapás éri, az azt jelenti, minden elvégeztetett. Boldog mosollyal az arcán elájulhat... Ha nem, szálljon ki a kocsiból! A csomagtartóban van egy tíz percre beállított szinkrongyutacsos bomba. Tegye le a bombát az úttestre, élesítse be a gyutacsot, és hajtson el! Pánik lesz. Nagyon nagy pánik. Igyekezzen kihozni belőle, amit csak lehet!

Vadkan egy ideig gondolkodott.

– Megengedi, hogy telefonáljak valahová? – kérdezte.

– Nem.

– Nézze, ha nem ölik meg magát, akkor, ha jól értem, emberekre lesz szüksége. Ha megölik magát, nekem lesz szükségem emberekre. Hiszen arra az esetre hozott magával, ha megölnék... Én egyedül csak elkezdeni tudom, és nagyon kevés idő lesz, az embereket előre figyelmeztetni kell. Hát ezt szeretném megtenni.

– A vezérkart? – kérdezte Makszim megvetően.

– Semmi esetre sem. Megvan a saját csoportom.

Makszim hallgatott. Elöl már feltűnt a négyemeletes szürke épület, homlokzata előtt kőfallal. Az a bizonyos épület. Valahol ott bolyongott a folyosókon a Hal, ordított és köpködött a felbőszült Víziló. És ott volt a Központ. A kör bezárult.

– Rendben van – mondta Makszim. – A bejáratnál van egy telefonautomata. Amikor bementem, nem előbb!, kiszállhat a kocsiból, és telefonálhat.

– Jó.

Már odaértek a lehajtóhoz. Makszimnak valamiért Rada jutott az eszébe, azon tűnődött, mi lesz a lánnyal, ha ő nem jön vissza. Rossz lesz neki. Bár az is lehet, hogy nem. Még az is meglehet, hogy ellenkezőleg, elengedik... De akárhogy is, egyedül marad. Guy nincs, én sem vagyok... Szegény lány...

– Van családja? – kérdezte Vadkantól.

– Igen. Feleségem.

Makszim beharapta az ajkát.

– Bocsásson meg, hogy ilyen szerencsétlenül alakult!

– Semmi baj! – nyugtatta meg Vadkan. – Elbúcsúztam. Mindig elbúcsúzom, ha eljövök otthonról... Tehát ez volna a Központ? Ki gondolta volna... Mindenki tudja, hogy itt a televíziós és a rádióközpont, és kiderül, hogy itt van egyszerűen a Központ is...

Makszim beállt a parkolóba, becsúszva egy rozzant kiskocsi és egy elegáns kormányzati limuzin közé.

– Hát ennyi. Kívánjon nekem szerencsét!

– Tiszta szívemből... – Vadkan hangja elcsuklott, köhécselni kezdett. – Mégiscsak megértem ezt a napot! – mormolta.

Makszim a volánra fektette az arcát.

– Jó lenne túlélni ezt a napot... – jelentette ki. – Jó lenne meglátni az estét... – Vadkan nyugtalanul nézett rá. – Nem akaródzik bemenni – magyarázta Makszim. – Jaj, nagyon nem... Mellesleg, Vadkan, jegyezze meg és mondja el a barátainak is: maguk nem egy gömb belső felületén élnek, hanem a külsőn. És még rengeteg ilyen gömb van a világon, némelyiken sokkal rosszabb az élet, mint maguknál, némelyiken meg sokkal jobb. De sehol nem élnek ennél ostobábban... Nem hiszi el? Vigye el az ördög! Indulok.

Kinyitotta a kocsi ajtaját, és kiszállt. Végigment az aszfaltozott parkolón, elindult felfelé a kőlépcsőn, egyik fokra lépett a másik után, megtapogatta zsebében a belépési engedélyt, amelyet az ügyész készített számára, a belső mozgást lehetővé tevő másik engedélyt, amelyet szintén az ügyész készített számára, és az egyszerű rózsaszín kartonlapot, amely egy újabb engedélyt volt hivatva pótolni, ilyet ugyanis sem csinálni, sem szerezni nem tudott az ügyész. Hőség volt, az ég, a lakott sziget áthatolhatatlan égboltja fénylett, mint az alumínium. A kő lépcsőfokok cipőn keresztül is égették a talpát, de lehet, hogy csak képzelte. Az egész ostobaság volt. Az egész elgondolás képtelenség. Mi az ördögnek megcsinálni ezt az egészet, ha nem jutott idejük rendesen előkészíteni?! És ha nem egy tiszt ül ott, hanem kettő? És ha mindjárt három tiszt ül abban a kis szobában, és engem várnak készenlétben tartott géppisztolyokkal? Csacsu kapitány pisztolyból lőtt rám, a kaliber ugyanaz, de sokkal több golyó lesz, és én már nem az vagyok, aki voltam, alaposan elbánt velem ez az én lakott szigetem. És ezúttal nem lesz módom elkúszni... hülye vagyok. Hülye voltam, hülye is maradtam! Megvásárolt engem az ügyész úr, a horgára akadtam... De hogyan bízhatott meg bennem? Ezt fel nem foghatom... Jó lenne most elfutni a hegyekbe, tiszta hegyi levegőt szívni, el sem jutottam az itteni hegyek közé... Nagyon szeretem a hegyeket... Egy ilyen okos, bizalmatlan ember – és rám bízott egy ilyen kincset! Ennek a világnak a legnagyobb kincsét! Ezt az undorító, visszataszító, aljas kincset... Legyen átkozott, masszaraks, és még egyszer masszaraks, és még harmincháromszor masszaraks!

Kinyitotta az üvegezett ajtót, odanyújtotta a gárdistának a belépőjét. Majd átvágott az előcsarnokon, elhaladt a szemüveges leányzó mellett, aki folyton a bélyegzőt nyomkodta, elment az ellenzős sapkás adminisztrátor mellett, aki folyton ordibált valakivel telefonon, a folyosó bejáratánál felmutatta belső belépőjét a másik gárdistának. A gárdista biccentett neki, mondhatni, már ismerősök voltak: az elmúlt három napban Makszim naponta megjelent itt.

Tovább.

Végigment a hosszú, ajtók nélküli folyosón, és befordult balra. Itt még csak másodszor járt. Először két napja, véletlenül. („Tulajdonképpen hová igyekszik uraságod?” – ”Tulajdonképpen a tizenhatos szobába kell mennem, tizedes.” „Eltévedt, uram. Az a következő folyosón van.” „Elnézést, tizedes, tévedtem. Valóban...”)

Átadta belső belépőjét a tizedesnek, és a szemközti ajtó két oldalán mozdulatlanul álló, megtermett, géppisztolyos gárdistákra sandított. Azután az ajtóra nézett, amelyen be kell majd mennie. „KÜLÖNLEGES SZÁLLÍTMÁNYOK RÉSZLEGE”. A tizedes alaposan megnézte a belépőjét, majd még mindig az iratot tanulmányozva megnyomott egy gombot a falon, s az ajtón túl megszólalt egy csengő. Most felkészült az a tiszt, aki a zöld függöny mellett ül. Vagy két tiszt készült fel. Vagy az is meglehet, hogy három... Várják, mikor megyek be. És ha megijedek és visszafordulok, a tizedes vár rám, és a gárdisták, akik a felirat nélküli ajtót őrzik, amely mögött nyilván tömegével nyüzsögnek a katonák.

A tizedes visszaadta a belépőt.

– Parancsoljon! – mondta. – Készítse elő az iratait!

Makszim elővéve a rózsaszín lapot, kinyitotta az ajtót, és belépett a szobába.

Masszaraks! Úgy is van.

Nem egy szoba. Három. Sorban, egymásba nyílnak, ajtó nincs köztük. És a végén ott a zöld függöny. És futószőnyeg vezet a lábától egyenesen a függönyig. Legalább harminc méter.

És nem két tiszt. Nem is három. Hatan vannak.

Ketten katonai szürkében – az első szobában. Már kibiztosították a gépfegyverüket.

Ketten a gárda feketéjében – a második szobában. Még nem biztosították ki, de már készenlétben tartják.

Ketten civilben – a zöld függöny két oldalán a harmadik szobában. Az egyik elfordította a fejét, valahova oldalra néz...

Na, Mak!

Előrelendült. Valami olyasmit produkált, mint egy helyből hármas ugrás. Még átvillant a fején: csak nehogy ínszakadás legyen belőle. A levegő keményen az arcába vágott. A zöld függöny. A bal oldali civil félrenéz, a nyaka védtelen. Tenyéréllel.

A jobb oldali civil talán pislog, szemhéja mozdulatlan, félig leeresztve. Felülről a fejtetőre – és be a liftbe!

A liftben sötét van. Hol a nyomógomb? Masszaraks, hol a gomb?

Lassan és visszhangosan felkelepelt egy géppisztoly, azután rögtön egy másik is. Nos, kitűnő reakció. Du-um... du-um... du-um... De ez még egyelőre az ajtóra megy, oda, ahol engem láttak. Még nem fogták fel, mi történt.

Egyszerűen a reflexek léptek működésbe.

A gomb!

A függöny előtt átlósan, föntről lefelé lassan mozog egy árnyék – összeesik az egyik civil.

Masszaraks, itt van – a legszembeötlőbb helyen...

Megnyomta a gombot, s a fülke megindult lefelé.

Gyorslift volt, a fülke elég gyorsan süllyedt. Megfájdult a rugaszkodó lába. Tényleg meghúzódott volna? Egyébként ez most nem fontos... Masszaraks, hát tényleg bejutottam!

A fülke megállt, Makszim kiugrott, a liftakna ugyanekkor feldübörgött, felzengett, szilánkok röpködtek. Három fegyvercsőből tüzeltek a fülke tetejére. Jól van, jól van, lőjetek csak... Mindjárt rájönnek, hogy nem lőni kell, hanem visszahívni a liftet, és lejönni vele... Csak pislogtak, elvesztették a fejüket.

Körülnézett. Masszaraks, már megint nem úgy van...

Nem egy bejárat van, hanem három. Három teljesen egyforma alagút... Aha, ezek egyszerűen a tartalékgenerátorok. Az egyik működik, a másik kettőt karbantartják... Most melyik működik? Azt hiszem, ez itt...

Berohant a középső alagútba. Mögötte felbúgott a lift. Nem, nem, már késő... Nem megfelelő a sebesség, elkéstek... bár az alagút, valljuk be, eléggé hosszú, és fáj a lábam... Aha, itt egy kanyar, most már sehogyan sem tudtok utolérni... Odarohant az acél fedőlap alatt mély hangon zümmögő generátorokhoz, karját leengedve néhány másodpercre megállt pihenni. Nos, a feladat háromnegyede végrehajtva. Sőt a hétnyolcada... ami még hátravan, jelentéktelen, az egy harmincnegyed fele... most jönnek le a lifttel, berohannak az alagútba, feltehetőleg nem tudnak semmit, de a depressziósugárzás majd visszakergeti őket...

Mi történhet még? Gázgránátot dobnak be az alagútba.

Aligha, honnan vennének... De nyilván riadóztatták már. Az Atyák persze kikapacsolhatnák a depressziógátat... Á, nem szánják rá magukat, nem szánják rá, meg idejük sem lesz, hiszen ehhez össze kell gyűlniük mind az ötüknek az öt kulccsal, egyet kell érteniük, kideríteniük, nem közülük valamelyiknek az akciója, nem provokáció-e... Na és valójában ki az, aki ezen az egész világon egyedüliként képes behatolni ide, a sugárvédelmen átkelve? Talán Vándor, aki titokban feltalálta a védekezést? Őt a hat géppisztolyos feltartóztatta volna... Más pedig nincs... És amíg ők szitkozódnak, magyarázkodnak, én elvégzem, amit kell...

Az alagútban, a kanyar előtt a sötétségbe beleüvöltöttek a géppisztolyok. Csak tessék! Semmi kifogásom... Az elosztóberendezés fölé hajolt, óvatosan leszerelte és a sarokba dobta a borítólemezt. Hmm... végtelenül primitív darab. Még jó, hogy volt annyi eszem, és olvastam ezt-azt az itteni elektronikáról... Belenyúlt a szerkezetbe... És ha nem lett volna ennyi esze? Ha Vándor két nappal korábban visszajön? Masszaraks, hogy lüktet az áram! Igen, uraim, annak az embriomechanikusnak a helyzetébe kerültem volna, akinek sürgősen ki kell igazodnia... nem is tudom, miben... egy gőzkazánban? Kiigazodna-e egy embriomechanikus... a teve felszerszámozásában? Igen, a teve felszerszámozásában! Nos, te embriomechanikus, kiigazodnál? Aligha... Masszaraks, miért nincs itt semmi szigetelve? Aha, hát itt vagy... Hát akkor, isten nevében, ahogyan az államügyész úr mondja!

Leült a földre az elosztó előtt, és kézfeje hátával megtörölte a homlokát. A feladatot elvégezte. A depressziómező hatalmas erővel csapott le az egész országra – a Folyóntúltól a honti határig, az óceántól az Alabástrom-gerincig.

A géppisztolyok a kanyaron túl abbahagyták a tüzelést. A tiszt urak depresszióba estek. Most megnézem, milyenek a depressziós tiszt urak.

Az ügyész úr életében először örül a sugárcsapásnak. Nem kívánom látni azt az alakot!

Az Ismeretlen Atyák, miután sehogy sem voltak képesek eligazodni, kiismerni magukat az ügyben, most a fájdalomtól fetrengenek, kinyújtva a patájukat, ahogyan Csacsu kapitány mondogatta. Mellesleg Csacsu kapitány is mély depresszióba zuhant, és ez a gondolat fellelkesít.

Zef és a fiúk is patájukat kinyújtva fekszenek. Bocsássatok meg, fiúk, de muszáj!

Vándor! Milyen remek: a szörnyű Vándor is a patáit kinyújtva fekszik, szétterítve a földön hatalmas füleit – a legnagyobbakat az egész országban. Egyébként az is lehet, hogy már agyonlőtték. Ez még jobb lenne.

Rada, az én szegény kis Radám, ő is depresszióban fekszik. Sebaj, kislány, ez valószínűleg nem fáj, különben is hamarosan vége...

Vadkan...

Felugrott. Mennyi idő telt el? Visszarohant az alagútban. Vadkan is a patáit kinyújtva fekszik, de ha meghallotta a lövöldözést, lehet, hogy az idegei felmondták a szolgálatot.

Ez persze a legnagyobb mértékben valószínűtlen – Vadkan és az idegek, de ki tudja...

Odarohant a lifthez, egy másodpercre lassított, hogy megnézze magának a depressziós tiszt urakat. Riasztó látvány volt: mind a hárman géppisztolyukat elhajítva zokogtak, annyi erejük sem volt, hogy letöröljék könnyeiket, taknyukat. Jól van, sírjatok csak, ez hasznos, sirassátok el az én Guyomat, sirassátok meg Madarat... Gelt... az én Erdészemet... feltehetően gyerekkorotok óta nem sírtatok, legalábbis sosem sirattátok meg azokat, akiket megöltetek. Hát most sírjatok csak halálotok előtt...

A lift egy szempillantás alatt felvitte a felszínre. Az előcsarnok zsúfolásig tele: tisztek, közlegények, altisztek, katonák, gárdisták, civilek, mindnél fegyver, mind összegörnyedve fekszik vagy ül, némelyek hangosan zokognak, van, aki valamit mormol, fejét rázza, és ököllel veri a mellét... ott az egyik agyonlőtte magát... Masszaraks, iszonyú dolog ez a Fekete Sugárzás, nem véletlen, hogy az Atyák fekete napokra tartogatták!

Kirohant az előcsarnokból, átugrált az erőtlenül vergődő embereken, csaknem lebukfencezett a kőlépcsőn, megállt a kocsija előtt, és megkönnyebbülve fújt egy nagyot. Vadkan idegei állták a sarat. Félig fekve az első ülésen ült, lehunyt szemmel. Makszim elővette a bombát a csomagtartóból, megszabadította az olajos papírtól, óvatosan a hóna alá vette, és sietség nélkül a lifthez ment vele. Gondosan ellenőrizte a gyújtószerkezetet, bekapcsolta az időzítőt, betette a bombát a fülkébe, és megnyomta a gombot. A fülke lesüllyedt, magával vitte a föld alá a tűztengert, amely tíz perc múlva szabadul el. Pontosabban kilenc perc és néhány másodperc múlva...

Visszafutott az utcára.

A kocsiban óvatosan, többé-kevésbé egyenesen felültette Vadkant, beszállt a volán mögé, és kikormányozta a kocsit a parkolóból. Föléjük magasodott a súlyos, szürke, ormótlan és pusztulásra ítélt épület, zsúfolásig telve halálra ítélt emberekkel, akik nem voltak képesek sem megmozdulni, sem felfogni, mi történik.

Fertőző góc volt ez, félelmetes kígyótanya, teli a legválogatottabb mocsokkal, speciálisan, nagy gonddal összeválogatott mocsokkal, külön azért gyűjtötték itt össze ezt a mocskot, hogy mindenkit mocsokká változtasson, akit csak elér a rádió, a televízió, a sugárzótornyok ocsmány rontása. Azok ott mindannyian ellenségek, egyetlen másodpercig sem haboznának szitává lőni, elárulni, keresztre feszíteni engem, Vadkant, Zefet, Radát, minden barátomat és mindenkit, akit szeretek... De azért mégiscsak jó, hogy ez csak most jutott eszembe. Régebben ez a gondolat megzavart volna. Rögtön eszembe jutott volna Hal... Az egyetlen ember a pusztulásra ítélt kígyótanyán, és még ő is – a Hal... Na és ki ez a Hal? – gondolta. Tulajdonképpen mit tudok róla?

Beszélni tanított? Rendbe tette utánam az ágyat? Hagyd békén Halat, tudod jól, hogy nem csak róla van szó! Arról van szó, hogy mától kezdve komoly, életre-halálra szóló küzdelembe kezdtél, harcolsz, ahogyan itt mindenki, és egy ostoba bandával kell megküzdened – elvadult, ostoba bandával, amelynek eszét vette a sugárzás; egy ravasz, tudatlan, mohó bandával, amely működtette ezt a sugárzást, és egy céltudatos bandával, amely a rosszindulatú, felbőszült bábokat szívesen változtatta volna a sugárzás segítségével kezessé tett, kvázi-jó bábokká. És mind arra törekszenek majd, hogy téged megöljenek, téged és a barátaidat, az ügyedet, mert – és ezt jól jegyezd meg, sajátítsd el egy életre! – mert ebben a világban nem ismerik más eszközét a másként gondolkodók meggyőzésének... Boszorkánymester azt mondta: a lelkiismeret ne zavarja a tiszta gondolkodást, a gondolkodás tanulja meg, hogy szükség esetén el kell hallgattatnia a lelkiismeretet. Igaza van, gondolta. Keserű igazság, szörnyű igazság... Azt, amit most csináltam, itt hőstettnek nevezik. És Vadkan megérte ezt a napot. És ebben a napban hitt, mint valami tündérmesében, Erdész, Madár, Zöld, Gel Ketsef, még az én Guyom is, és még emberek tucatjai, százai, akiket soha nem is láttam... Mégis rosszul érzem magam. És ha azt akarom, hogy a jövőben bízzanak bennem, kövessenek, soha senkinek nem szabad elmondanom, hogy nem akkor vittem véghez a legnagyobb hőstettet, amikor golyózáporban ugráltam és rohantam, hanem most, amikor még visszamehetnék és hatástalaníthatnám a bombát, de én csak hajtom, vezetem a kocsit minél messzebb ettől az elátkozott helytől...

Azon az egyenes autópályán haladt, amelyen fél évvel korábban Fank vitte őt elegáns limuzinján, a páncélosok végtelen oszlopát megelőzve, száguldott, hogy személyesen adja át Vándor kezébe... és most már világos, miért... Talán már akkor is tudta, hogy rám nem hat a sugárzás, hogy nem értek semmit, hogy tetszés szerint irányíthat? Tehát tudta, tudta, Vándor, az átkozott, tudta. Vagyis valóban ő maga az ördög, a legszörnyűbb ember az egész országban, sőt talán az egész bolygón. „Ő mindent tud” – mondta az államügyész, és a válla fölött félve hátranézett... Nem, nem mindent. Te rászedted Vándort, Mak. Legyőzted a sátánt. Most pedig el kell kapni, míg nem késő, míg fel nem eszmél, de az is lehet, hogy már elkapták – tulajdon odúja kapujában... Ó, nem, nem hiszem, ez meghaladja a fiúk erejét, Hólyagnak huszonnégy rokona volt, mind géppuskával... Masszaraks! Igaz, nem tudom, hogyan kell forradalmat csinálni. Semmit sem készítettem elő, hogy elfoglaljuk a távíró- és telefonközpontot, a hidakat elsősorban, alig van emberem, az illegalitás sorkatonái nem ismernek, a vezérkar pedig ellenem lesz... még Generálist sem tudtam értesíteni a kényszermunkatáborban, hogy mozgósítsa a politikaiakat, és vonaton hozza ide őket. De akármi történt is ott, Vándorral nekem kell végeznem! Képesnek kell lennem arra, hogy végezzek Vándorral, és tartsam a frontot néhány óra hosszat, amíg a hadsereget és a Gárdát le nem verik a lábáról a sugárzás megszűnése után az elvonási tünetek! Elvégre egyikük sem tud az elvonási tünetekről, valószínűleg még Vándor sem; honnan is tudna róluk, hiszen egyedül én cipeltem ki szegény Guyt a sugárzási zónából.

Az autópálya tele volt kocsikkal. Összevissza álltak, keresztben, ferdén, árokba csúszva. A depressziótól tehetetlen vezetők és utasok elkeseredetten ültek a kocsik küszöbén, erőtlenül lecsúsztak az ülésekről, az út mentén hevertek.

Mindez nagyon zavaró volt, folyton fékezni kellett, kerülni, kitérni, Makszim ezért nem vette rögtön észre, hogy szemben vele, a város irányából, szintén kerülgetve és kitérve, de szinte fékezés nélkül lapos, élénksárga kormányzati autó közeledik felé.

Az autópálya egy viszonylag szabad részén találkoztak és száguldottak el egymás mellett, majdnem összeütközve, de Makszimnak még volt ideje megpillantani a tar koponyát, a kerek, zöld szemeket, a hatalmas, elálló füleket.

Összerándult, mert megint minden összekuszálódott... Vándor! Masszaraks! Az egész ország depresszióban fetreng, minden korcs ájult a fájdalomtól, de ez a gazember, ez a sátán már megint kivágta magát valahogyan! Tehát mégiscsak kitalált magának valamilyen védelmet! És fegyverem sincs... Makszim belenézett a visszapillantó tükörbe: a hosszú, sárga kocsi megfordult. Nos, kénytelen leszek fegyver nélkül boldogulni. És vele szemben nem furdal majd a lelkiismeret... Makszim rálépett a gázra. Gyorsan, gyorsan... na, kedves, még... A lapos, sárga karosszéria nekilendült, egyre nőtt, már látszott a kormány fölött a merően bámuló zöld szempár...

Na, Mak!

Makszim kitámasztotta magát, egyik kezével megtámasztotta Vadkant, és teljes erőből a fékre lépett.

A fékek fülsiketítő sivítása közepette a sárga kocsi hatalmas csattanással belerohant Makszim kocsijának csomagtartójába, az eleje harmonikaszerűen meggyűrődött, felágaskodott. Záporozott az üvegszilánk. Makszim kirúgta az ajtót, és kipattant. Iszonyúan fájt a sarka, szétvert térde, sérült karja, de a következő másodpercben már megfeledkezett a fájdalomról, mert Vándor már ott állt előtte. Ez képtelenség volt, mégis megtörtént. Ördög, ördög – hórihorgas, szikár, fenyegető, ütésre emelt kézzel...

Makszim rávetette magát, beleadva ebbe a mozdulatba minden erejét, ami még megmaradt. Elvétette! És szörnyű ütést kapott a tarkójára... A világ megrendült, Makszim csaknem elesett, de sikerült talpon maradnia, csakhogy Vándor már megint ott volt a szeme előtt, újra a tar koponya, az átható zöld tekintet és az ütésre lendített kéz... Állj, maradj nyugton, elhibázza... Aha... Most meg hová néz?

Aha, ezzel a trükkel nem versz át minket... Vándor dermedt arccal bámult valahova Makszim feje fölé, Makszim pedig nekilendült, és ezúttal talált. A hosszú, fekete ember kétrét görnyedt, és lassan az aszfaltra roskadt. Ekkor Makszim megfordult.

Arról a helyről nagyon jól lehetett látni a Központ szürke kockáját, amely már nem volt kocka. A szeme láttára roskadt össze, szétomlott, önmagába roskadt, fölötte forrón remegett a levegő, gőz és füst gomolygott, valami vakítóan fehér dolog kandikált ki félelmetesen és vidáman a függőleges repedéseken és ablaknyílásokon, olyan hőt árasztva, hogy még Makszim is érezte... Jól van, ott minden rendben... Makszim ünnepélyesen Vándor felé fordult. A sátán az oldalán feküdt, hosszú karjaival átfogta a hasát, szeme csukva volt. Makszim óvatosan felé lépett. A tönkretett kiskocsiból Vadkan hajolt ki. Tekeregve, fészkelődve próbált kimászni. Makszim Vándor mellett állt, fölé hajolt azt latolgatva, hogyan üsse meg, hogy egyszeriben végezzen vele. Masszaraks, képtelen kezet emelni egy fekvő emberre... És akkor Vándor kinyitotta a szemét, és rekedten megszólalt:

– Dumkopf! Rotznase!

Makszim nem értette meg rögtön, de amikor felfogta, megroggyant a lába.

Hülye.

Taknyos.

Hülye.

Taknyos.

Majd a visszhangos, szürke semmiből eljutott hozzá Vadkan hangja:

– Menjen odébb, Mak, van pisztolyom!

Makszim oda sem nézve megragadta a kezét. Vándor nagy nehezen felült, még mindig a hasát fogva.

– Taknyos hülye... – hörögte nehezen. – Mit áll ott, mint egy faszent... keressen egy kocsit, gyorsan, gyorsan... Ne álljon már, mozogjon!

Makszim ostobán körülnézett. Az autópálya megelevenedett. A Központ már nem létezett, olvadt fém tavává, párává, korommá változott, a tornyok többé nem működtek, a bábok megszűntek bábként működni. Az elképedt emberek magukhoz térve komoran nézelődtek, kocsijuk mellett toporogtak, igyekeztek kitalálni, mi történt velük, hogyan kerültek ide, és most mi a teendő.

– Ki maga? – kérdezte Vadkan.

– Nem tartozik magára – felelte Vándor németül.

Fájdalmai voltak, nyöszörgött, lihegett.

– Nem értem – rázta meg fejét Vadkan, és felemelte a pisztoly csövét.

– Kammerer! Fogja be a terroristája száját... és kerítsen egy kocsit!

– Milyen kocsit? – kezdte Makszim ostobán és tanácstalanul.

– Masszaraks... – lihegte Vándor. Valahogy feltápászkodott, még mindig összegörnyedve, tenyerét a hasára szorítva bizonytalan léptekkel odament Makszim kocsijához, és bemászott. – Szálljanak be, gyorsan! – kiáltotta már a volán mögött ülve. Azután a válla fölött visszanézett a lángoktól vörös füstoszlopra. – Mit dobott oda? – kérdezte reményvesztett hangon.

– Termikus bombát.

– A pincébe vagy az előcsarnokba?

– A pincébe.

Vándor felnyögött, fejét lehajtva ült egy darabig, azután beindította a motort. A kocsi megremegett, felbődült.

– Szálljanak már be végre! – ordította Vándor.

– Ki ez? – kérdezte Vadkan. – Honti?

Makszim megrázta a fejét, kirángatta a beragadt hátsó ajtót, és azt mondta:

– Szálljon be!

Ő maga megkerülte az autót, és beült Vándor mellé. A kocsi megrándult, valami csörömpölt, recsegett benne, de megindult az autópályán, esetlenül imbolyogva, zörögtek a rosszul záródó ajtók, hangosan durrogott a kipufogó.

– Most mit szándékozik tenni? – kérdezte Vándor.

– Várjon... – kérte Makszim. – Legalább azt mondja meg, ki maga!

– A Galaktikus Biztonsági Szolgálat munkatársa vagyok – mondta Vándor keserűen. – Már öt éve ülök itt. Ennek a szerencsétlen bolygónak a megmentését készítjük elő. Körültekintően, óvatosan, minden lehetséges következmény figyelembevételével. Minden következmény, érti? És maga ki a fene? Ki a fene, hogy beleüti az orrát abba, ami nem a maga dolga, hogy összekeveri a lapjainkat, robbantgat, lövöldöz – ki a fene maga?

– Nem tudtam... – szabadkozott Makszim elcsukló hangon. – Honnan tudhattam volna?

– Igen, persze, maga nem tudott semmit. De azt tudta, hogy tilos az önkényes beavatkozás, hiszen maga a Szabad Kutatások Csoportjának munkatársa... Tudnia kellett... A Földön eszét veszti miatta az anyja... valami leányzók hívogatják állandóan... az apja otthagyta a munkahelyét... Mit akart csinálni a továbbiakban?

– Magát akartam agyonlőni – felelte Makszim.

– Mi-i-i?

A kocsi megfarolt.

– Igen – mondta Makszim alázatosan. – De hát mit tehettem volna? Azt mondták nekem, hogy maga a legfőbb gazember, és ezt... – nevette el magát – nem volt nehéz elhinni...

Vándor oldalvást sandított rá kerek, zöld szemével.

– Na jó. És hogyan tovább?

– A továbbiakban ki kell törnie a forradalomnak.

– Ugyan miért?

– Hát a Központ megszűnt, nincs több sugárzás...

– Na és?

– Most majd egyből megértik, hogy elnyomják őket, hogy az életük undorító, és felkelnek...

– És hová mennek? – kérdezte Vándor keserűen. – Ki kel fel? Az Ismeretlen Atyák élnek és virulnak, a Gárda egyben van és sértetlen, a hadsereget mozgósították, az országban háborús helyzet van... Mire számított?

Makszim lehajtotta a fejét. Előadhatta volna persze a terveit, elképzeléseit és egyebeket ennek a bánatos szörnyetegnek, de mi értelme, ha egyszer semmi sincs készen, ha egyszer minden így alakult...

– Valamire ők maguk fognak számítani – mutatott a válla fölött Vadkanra. – Például itt ez az ember végezze el a számításokat... Az én dolgom az volt, hogy lehetőséget adjak nekik erre.

– A maga dolga... – morogta Vándor – a maga dolga az lett volna, hogy megüljön egy sarokban, és várjon, amíg én elkapom...

– Igen, valószínűleg – mondta Makszim. – Legközelebb majd észben tartom ezt...

– Még ma visszaindul a Földre! – jelentette ki keményen Vándor.

– Eszemben sincs! – tiltakozott Makszim.

– Még ma visszaindul a Földre! – ismételte meg emelt hangon Vándor. – Maga nélkül is akad elég gondom ezen a bolygón. Fogja Radáját, és elindul...

– Rada magánál van? – kérdezte gyorsan Makszim.

– Igen. Már régen nálam van. Él és virul, ne nyugtalankodjon...

– Radáért köszönetem – hálálkodott Makszim. – Nagyon köszönöm...

A kocsi beért a városba. A főutcán hatalmas dugó alakult ki: minden autó dudált, füstölt, bűzölgött. Vándor bekanyarodott egy mellékutcába, és keresztülvágott a szegénynegyedeken. Itt minden halott volt. A sarkokon oszlopként meredezve, kezüket hátul összekulcsolva, arcukat sisakjuk alá rejtve álldogáltak a katonai rendőrség különböző rangú képviselői. Igen, itt gyorsan reagáltak az eseményekre. Általános riadó, és mindenki a helyére, ahogy magukhoz tértek a depresszióból. Lehet, hogy mégsem kellett volna rögtön robbantani, lehet, hogy az ügyész terve szerint kellett volna cselekedni? Nem, nem, masszaraks! Menjen csak minden úgy, ahogy megy! Ne tegyen nekem fölöslegesen szemrehányást! Igazodjanak csak ki ők maguk, mi micsoda, hiszen feltétlenül kiigazodnak majd, amint kitisztul a fejük... Vándor ismét kikanyarodott a főútra. Vadkan finoman megveregette a vállát pisztolya csövével.

– Kérem, tegyen ki! Ott, ahol azok az emberek állnak...

Egy újságosbódé mellett, kezüket mélyen hosszú, szürke köpenyük zsebébe süllyesztve öten álltak – rajtuk kívül senki nem volt a járdákon, az embereket nyilván nagyon megrémítette a depressziócsapás, elrejtőztek, ahová tudtak.

– És mit akar csinálni? – kérdezte Vándor lassítva.

– Friss levegőt szívni – felelte Vadkan. – Ma különösen szép az idő...

– Ez a mi emberünk – igazolta Makszim. (Vándor szörnyű vigyort mutatott be.) – Előtte bármit elmondhat.

A kocsi megállt az út szélén. A köpenyes emberek behúzódtak a bódé mögé. Látható volt, hogy onnan lesnek kifelé.

– A miénk? – kérdezett vissza Vadkan. – Kik azok a „mi”?

Makszim nagy kínban Vándorra pillantott, de annak eszében sem volt segíteni neki.

– Egyébként rendben van – mondta Vadkan. – Hiszek magának. A vezérkart vesszük kezelésbe. Úgy vélem, a vezérkarral kell kezdeni. Van ott néhány ember, ugye tudja, kikről beszélek, akiket el kell távolítani, mielőtt megnyergelnék a mozgalmat...

– Helyes gondolat... – mordult fel hirtelen Vándor. – Mellesleg azt hiszem, felismertem magát. Maga Tik Feszku, fedőneve Vadkan. Így van?

– Tökéletesen igaz – hagyta rá Vadkan udvariasan. Majd Makszimhoz fordult: – Maga meg foglalkozzon az Atyákkal! Ez nehéz ügy, éppen magának való. Hol találom meg?

– Várjon, Vadkan! – szólt utána Makszim. – Majdnem elfelejtettem. Néhány óra múlva az egész országot több napra hatalmába kerítik a sugárzás megszűntét követő elvonásos tünetek. Mindenki abszolút magatehetetlen lesz...

– Mindenki? – kérdezte kétkedve Vadkan.

– Mindenki, a korcsokat kivéve. Ezt az időt, ezt a néhány napot ki kell használni.

Vadkan szemöldökét felvonva elgondolkodott.

– Nos, ez remek – mondta. – Ha ez igaz... Egyébként mi éppen a korcsokkal foglalkozunk majd. De tekintetbe veszem ezt a körülményt. Szóval hol találom meg?

Makszimnak nem volt ideje válaszolni.

– A régi telefonszámon – vágta rá Vándor. – És a régi helyen. És még valami. Hozzanak létre egy bizottságot, ha már így alakult! Alakítsák meg újra a szervezetet, amely még a császárság idején létezett. Néhányan a maguk emberei közül az én intézetemben dolgoznak... Masszaraks! – csattant fel hirtelen. – Nincs időm, a szükséges emberek sincsenek kéznél... Hogy az ördög vitte volna el magát, Mak!

– Az a legfontosabb – mondta Vadkan, kezét Makszim vállára téve –, hogy nincs többé a Központ. Remek ember maga, Mak! Köszönöm... – Megszorította Makszim vállát, és ügyetlenül, mert beakadt a műkeze, kimászott a kocsiból.

Hirtelen kifakadt. – Istenem – mondta lehunyt szemmel állva a kocsi mellett –, tényleg nincs többé? Ez a... ez a...

– Csukja be az ajtót! – szólt rá Vándor. – Erősebben, erősebben.

A kocsi kilőtt. Makszim visszanézett. Vadkan a szürke köpenyes emberek csoportja előtt állt, és ép kezével hadonászva magyarázott valamit. Az emberek mozdulatlanul álltak. Még nem értették meg. Még nem hitték el.

Az utca néptelen volt. Az járdák mentén gárdistákkal megrakott páncélozott szállítójárművek jöttek velük szembe, távolabb pedig, előttük, ott, ahol a főhatósághoz kellett elkanyarodni, kocsik zárták el keresztben az utat, feketébe öltözött alakok szaladgáltak. És a páncélosok oszlopában hirtelen feltűnt egy hányingert keltően ismerős, élénksárga járőrkocsi, tetején hosszú, teleszkópos antennával.

– Masszaraks... – mordult fel Makszim –, ezekről teljesen megfeledkeztem!

– Nagyon sok mindenről megfeledkeztél... – morogta Vándor. – Megfeledkeztél a mozgó sugárzókról, a Szigetbirodalomról, a közgazdaságról... Tudod, hogy infláció van az országban? Tudod egyáltalán, mi az infláció? Tudomásod van arról, hogy éhínség fenyeget, hogy a föld nem terem? Tudod, hogy nem volt még időnk sem élelmiszer-, sem gyógyszertartalékokat felhalmozni? És arról van tudomásod, hogy ezek a te elvonásos tüneteid az esetek húsz százalékában skizofréniához vezetnek? Igen? – Tenyerével megtörölte hatalmas, kopasz homlokát. – Orvosokra van szükségünk... tizenkétezer orvosra. Fehérjeszintetizátorok kellenek. Százmillió hektár sugárfertőzött talajt kell fertőtlenítenünk – és ez csak az indulás. Meg kell állítanunk a bioszféra tönkretételét... Masszaraks, szükségünk van legalább egy földi emberre a Szigeteken, annak a csirkefogónak az admiralitásán... Senki nem képes ott megmaradni, a mieink közül senki nem tud legalább visszajönni, és értelmesen elmondani, mi történik ott...

Makszim hallgatott. Odaértek a lehajtót elzáró kocsikhoz, egy sötét arcú, zömök tiszt, aki furcsán ismerős mozdulatokkal integetett, odalépett hozzájuk, és pattogó hangon az igazolványaikat követelte. Vándor dühösen és türelmetlenül az orra alá dugott egy csillogó zsetonszerűséget.

A tiszt mogorván tisztelgett, és Makszimra nézett. Csacsu kapitány úr volt... nem, most már Csacsu úr, a Gárda dandárparancsnoka volt. A szeme kimeredt.

– Ez az ember önnel van, excellenciás uram? – kérdezte.

– Igen. Azonnal intézkedjen, hogy átengedjenek!

– Elnézését kérem, excellenciás uram, de ez az ember...

– Azonnal engedjen át! – ordította Vándor.

Csacsu dandárparancsnok úr komoran tisztelgett, megfordult és intett a katonáknak. Az egyik teherautó félreállt, és Vándor átvágtatott a kocsival a keletkezett résen.

– Hát így állunk! – jegyezte meg. – Ők készen állnak, mindig is készen álltak. Te meg azt hitted, egy-kettő, és kész... Lelőjük Vándort, felakasztjuk az Atyákat, szétkergetjük a vezérkarból a gyávákat meg a fasisztákat, és már kész is a forradalom...

– Ezt sosem hittem – mondta Makszim. Nagyon szerencsétlennek, agyontaposottnak, elesettnek, reménytelenül ostobának érezte magát.

Vándor rásandított, és kajánul elnevette magát.

– Jól van, jól van – mondta. – Egyszerűen dühös vagyok. Nem rád, magamra. Én felelek mindenért, ami itt történik, az én bűnöm, hogy így alakult. Egyszerűen nem kaptalak el időben... – Megint elnevette magát. – Gyorsak vagytok ti ott, az SZKCS-ben...

– Ne vádolja így magát – mondta Makszim. – Én sem vádolom magamat... Elnézést, mi a neve?

– Nevezz Rudolfnak!

– Igen... Szóval én nem vádolom magamat, Rudolf. És nem is készülök ilyesmire. Dolgozni készülök. Forradalmat csinálok.

– Te inkább hazamenni készülj! – feddte meg Vándor.

– Én itt vagyok otthon – tiltakozott Makszim. – Erről ne is beszéljünk többet... A mobil sugárzók érdekelnek. Mit csináljunk velük?

– Semmit nem kell velük csinálni – felelte Vándor. – Azon gondolkozz inkább, mit csináljunk az inflációval!

– Én a sugárzókról kérdeztem.

Vándor felsóhajtott.

– Akkumulátorról működnek – magyarázta. – És csak nálam, az én intézetemben lehet feltölteni őket. Három nap múlva kifújnak... Sajnos várhatóan egy hónap múlva megkezdődik az invázió. Általában sikerül visszavernünk a tengeralattjárókat, legfeljebb egy-kettő jut el a mi partjainkig, de ezúttal hatalmas flottával készülnek... A depressziót okozó sugárzásra számítottam, de most kénytelenek leszünk egyszerűen elsüllyeszteni őket... – Hallgatott egy darabig. – Szóval otthon vagy itt. Nos, tegyük fel... És most konkrétan mivel szándékozol foglalkozni?

Odaértek a főhatósághoz. A súlyos kapuk szorosan zárva voltak, a kőfalon lőrések feketélltek, Makszim ezeket korábban sosem látta. A főhatóság olyan lett, mint egy ostromra készülő erődítmény. A pavilon mellett hárman álldogáltak: Zef vörös szakálla úgy virított a zöldben, mint valami egzotikus virág.

– Nem tudom – mondta Makszim. – Azt csinálom majd, amire hozzáértő emberek utasítanak. Ha kell, az inflációval foglalkozom. Ha úgy alakul, tengeralattjárókat süllyesztek el... De biztos vagyok abban, mi a legfőbb feladatom: amíg én élek, senki nem épít itt fel még egy Központot. Még a legjobb szándékokkal sem...

Vándor hallgatott. Már egészen közel volt a kapu. Zef áttört az élősövényen, és kiállt az útra. Vállán átvetve géppisztoly lógott, már messziről látszott, hogy nagyon dühös, hogy nem ért semmit, és szörnyű átkozódás közepette azonnal magyarázatot követel, masszaraks, mi a fenének kellett elcibálni a munkájától, Vándorral kapcsolatban hülyíteni, és arra kényszeríteni, hogy mint egy kölyök, már második órája itt szobrozzon a virágok között.

1968

Szerzőinkről

Apjuk újságíró, művészettörténész volt, anyjuk tanítónő. Arkagyij 1925-ben született, Borisz 1933-ban. Az idősebb testvér katonai akadémiára járt, japán szakon végzett és ezt később is sűrűn kamatoztatta tolmácsként és műfordítóként. Öccse matematikát, majd csillagászatot tanult. Arkagyij már a második világháború előtt írogatott, de első próbálkozásai elvesztek Leningrád ostromakor. Borisz csak később, az ‘50-es években kezdett érdeklődni az írói pálya iránt. Első közös novellájuk, „A jövevények” 1958-ban jelent meg a Tyehnyika malagyozsi című lapban (magyarul: Univerzum 1958/19.) – ezt később kisregénnyé dolgozták át (nálunk a Metagalaktika 6 közölte le, mint „Kívülről”). Egy év múlva már regénnyel jelentkeztek: A bíborszínű felhők bolygója (magyarul: Robur 9-11.) igazi űrkaland, ráadásul csírája annak, ami később Delelő-univerzumként vált híressé. Ez a világ a 22. századi emberiség életét mutatja be, különös figyelmet fordítva a világűr felfedezésére, a Naprendszer meghódítására, majd a kirajzásra a csillagok közé. Műveik kezdetben az ifjúságnak szóló kalandtörténetek voltak, de hamar megjelentek bennük a társadalombírálat és a szatíra motívumai, amelyek nem tették kedvessé a testvéreket a kor cenzorainak szemében. Számos regényük csak alaposan átdolgozva, kilúgozva jelenhetett meg, közülük egyik-másik évtizedes késéssel. Mindez azonban nem szegte munkakedvüket, sőt a ‘70-es évek végén még a világhír felé is nagy lépést tettek előre angol nyelvre lefordított köteteikkel, valamint kisregényükkel, a „Piknik az árokparton”-nal, amelyből Andrej Tarkovszkij filmet forgatott Stalker címmel. A lendületet csupán Arkagyij 1991-ben bekövetkezett halála törte meg, Borisz az azóta eltelt közel húsz évben mindössze két regényt írt. Kiadónk ezzel a kötettel életműsorozatot indít útjára, hogy a hazai olvasók egységes kivitelben és hiánytalan fordításban ismerhessék meg a testvérpár teljes munkásságát.

JEGYZETEK

[1] Tahorg: a Sztrugackij fivérek több regényében szereplő, képzeletbeli állat. A Pandora bolygón élő, nagy testű, igen gyors mozgású ragadozó, emberre támad. Nagy méretű koponyájáért és fogaiért (ezekből nyakláncot készítenek) és májáért vadásznak rá, az utóbbiból levest főznek.

[2] A Pandora bolygó egyik rendkívül vad, szakadékos vidéke

[3] G Mercator (1512-1594) flandriai születésű német térképész. A róla elnevezett, tengerhajózásban jól használható szögtartó hengervetület kidolgozója.

[4] Verbliben: más Sztrugackij-művekben (pl. Válaszd az életet) is emlegetett költő.

TARTALOM

- ELSŐ RÉSZ ROBINSON

- 1
- 2
- 3
- 4

- MÁSODIK RÉSZ A GÁRDISTA

- 5
- 6
- 7
- 8

- HARMADIK RÉSZ A TERRORISTA

- 9
- 10
- 11
- 12

- NEGYEDIK RÉSZ AZ ÁTNEVELŐ

- 13
- 14
- 15
- 16
- 17

- ÖTÖDIK RÉSZ A FÖLDI EMBER

- 18

- 19

- Szerzőinkről

- JEGYZETEK