Hazatérés (Delelő I)
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szsmk

Arkagyij és Borisz Sztrugackij

HAZATÉRÉS

Аркадий и Борис Стругацкие: полдень, XXII века

© 1961, 1967 by Arkagyij & Borisz Sztrugackij

Fordította: Sándor Gábor

Borító: Burger István

ELSŐ RÉSZ

Rokonlelkek

Éjszaka a Marson

Amikor a marsjáró lánctalpai alatt hirtelen besüppedt a vörös homok, Pjotr Alekszejevics Novago hátramenetbe kapcsolt, és rákiáltott Mangyeljre: „Ugorjon le!” A lánctalpas rángatózott, porfelhőt verve kaparta a homokot, és elkezdte megemelni a farát. Novago gyorsan leállította a motort, majd ő is leugrott a járműről. Négykézlábra esett, és anélkül, hogy talpra állt volna, eliramodott oldalirányba; bár a homok alatta is beomlott, Novago valahogy mégis elérte a szilárd talajt, ahol aztán két lábát maga alá húzva leült.

A kráter másik oldalán térdelő Mangyeljt nézte, és a lánctalpas párába burkolózó farát, ahogy lassan elmerül a homokban, és lesüllyed egy kráter fenekére. Elvileg elképzelhetetlen, hogy egy Gyík típusú terepjáróval ilyesmi megtörténjen. Főleg itt, a Marson. A Gyík egy könnyű, nagy sebességű, ötüléses platform, négy egymástól független lánctalpas futóművel. Ám ez most mégis lassan csúszott lefelé egy sötét verembe, aminek mélyén olajosan megcsillant a víz. És gőzölgött.

– Egy üreg – mondta rekedten Novago. – Micsoda balszerencse...

Mangyelj Novago felé fordult, szeme csukva volt az oxigénmaszk alatt.

– Igen, balszerencse – mondta.

Nem fújt a szél. A gőz a barlangból függőlegesen emelkedett a csillagokkal teleszórt lilás-fekete égbolt felé. A nap alacsonyan függött nyugaton, apró, fényes korong a dűnék felett. Az egyik vöröses-fekete árnyékot vetett a völgyre. Néma csend volt, csak a tölcsérbe lepergő homok surrogását lehetett hallani.

– Rendben – mondta Mangyelj, és felemelkedett. – Mit csináljunk? Gondolom, nem lehet kiemelni onnan – biccentett az üreg felé. – Vagy mégis?

Novago megrázta a fejét.

– Nem, Lazar Grigorjevics – mondta. – Ezt mi nem tudjuk kihúzni.

Hosszú, szisszenő hang hallatszott, a lánctalpas hátulja is eltűnt, a víz fekete felszínén megjelent néhány buborék.

– Szóval nem tudjuk kihúzni – mondta Mangyelj. – Akkor viszont induljunk, Pjotr Alekszejevics! Semmiség, harminc kilométer. Öt óra, és ott vagyunk.

Novago a fekete vizet figyelte, amin máris megjelent a vékony jégréteg. Mangyelj az órájára nézett.

– Tizennyolc-húsz. Éjfélre odaérünk.

– Éjfélre – mondta Novago bizonytalanul. – Pontosan éjfélre.

Harminc kilométer van hátra – gondolta. – Ebből húszat sötétben kell megtennünk. Igaz, vannak infraszemüvegeink, de attól még elég nyomasztó. Nos, ez van... A lánctalpassal még sötétedés előtt ott lettünk volna. Lehet, hogy jobb lenne visszamenni a Bázisra egy másik járműért? Az negyven kilométer, és ott áll az összes hernyótalpas, útra készen, de akkor csak holnap reggelre érjük el az ültetvényt, ami már túl késő lenne. Ó de kellemetlen!

– Semmiség, Pjotr Alekszejevics – mondta Mangyelj, és megpaskolta a combját, ahol a szőrmekabát alatt érezte a fegyvertáska súlyát. – Odaérünk.

– Hol vannak a műszerek? – kérdezte Novago.

Mangyelj körülnézett.

– Még időben kidobtam őket – mondta. – No, meg is vannak.

Néhányat lépett előre, majd felvett egy kisebb orvosi táskát.

– Meg is vannak – ismételte meg, miközben bundája ujjával letörölte a táskáról a port. – Indulhatunk?

– Menjünk! – mondta Novago.

Elindultak.

Keresztülvágtak a völgyön, felkapaszkodtak a dűnére, majd a túloldalán leereszkedtek. Könnyű volt így menni. A megtermett Novago se nyomott többet negyven kilónál, még az oxigéntartályokkal, hőmérsékletszabályozóval, szőrmeruhával és ólombetétes csizmákkal együtt sem. A kis termetű, vékony Mangyelj úgy sétálgatott a táskát könnyedén lóbálva, mintha egy promenádon lenne. A sűrű, tömör homokban alig hagytak nyomot maguk után.

– Ivanyenko dühös lesz rám a lánctalpas miatt – mondta Novago hosszú hallgatás után.

– Mit tehetett volna? – ellenkezett Mangyelj. – Honnan tudott volna az üregről? Ráadásul vizet is találtunk.

– Az a víz talált meg minket – legyintett Novago. – De a járműért akkor is szorulni fogok. Ismeri Ivanyenkót: A vízért hálás vagyok, de marsjárót többé nem bízok magára.

Mangyelj felnevetett.

– Ettől ne tartson! Nem lehet olyan nehéz kiemelni onnan azt a masinát... Nézze csak, milyen szép!

A következő dűne gerincén egy mimikrodon – kétméteres, vörös foltos, homokszín gyík – trónolt, ijesztő, háromszögletű fejét feléjük fordítva.

– Gyönyörű, büszke és rendíthetetlen – mondta Mangyelj.

– Irina említette, hogy nagyon sok van belőlük az ültetvények körül – jegyezte meg Novago. – Eteti őket...

Szótlanul lépdeltek tovább.

Elérték a dűnék végét. Innen egy lapos, sós síkságon kellett átvágniuk. Ólomtalpaik hangosan koppantak a fagyos homokon. A lenyugvó nap sugarai megcsillantak a sós pocsolyák nagy fehér foltjain; a foltok körül sárga gömbkaktuszok meresztgették hosszú tüskéiket. A síkságon rengeteg volt ezekből a furcsa, gyökértelen, levéltelen, törzs nélküli növényekből.

– Szegény Szlavin! – mondta Mangyelj. – Szerintem nagyon izgulhat már.

– Én is izgulok – morogta Novago.

– De hát mégiscsak szülészek volnánk, vagy mi – nyugtatta Mangyelj.

– Mégis miféle szülészek? Ön sebész, én meg belgyógyász. Életemben összesen egyszer csináltam ilyet, az is tíz éve volt, még Arhangelszk legjobban felszerelt poliklinikáján, és a professzor is ott állt mögöttem...

– Semmiség – mondta Mangyelj. – Én számtalanszor csináltam ilyet. Nem kell megijedni. Minden rendben lesz.

Egy tüskés labda került Mangyelj lába alá. Ügyesen odébb rúgta. A gömb hosszú, lapos ívet írt le a levegőben, amikor leért, pattogva gurult tovább, tüskéi letöredeztek.

– És a labdát egy pontos rúgással továbbpasszolta – „közvetítette az akciót” Mangyelj. – Én valami más miatt aggódom. Hogyan fog fejlődni ez a gyermek az alacsonyabb gravitáción?

– Most ne ezen agyaljon! – mordult rá Novago. – Ezt mi már Ivanyenkóval megoldottuk. Készítünk neki egy centrifugát.

Mangyelj elgondolkodott.

– Kitűnő ötlet.

Épp mikor megkerülték az utolsó sós tavacskát, valami hangosat füttyentett, Novagótól úgy tíz méterre az egyik gömb a magasba emelkedett, és a levegőben fehéres csíkot húzva maga után átrepült az orvosok fölött, majd egyenesen a pocsolya közepére csobbant.

– Hé! – sikkantott fel Novago.

Mangyelj felnevetett.

– Micsoda förtelem! – mondta sírós hangon Novago. – Ahányszor csak átvágok a sós mocsarakon, valamelyik nyavalyás mindig...

Odarohant a legközelebbi labdához, és ügyetlen mozdulattal belerúgott. A felpattanó labda tüskéi belekapaszkodtak a szőrmekabát bundájába.

– Visszataszító! – sziszegte Novago, ahogy előbb a kabátjáról, majd a kesztyűjéről próbálta ügyetlenül lesepregetni a gömböt.

A labda a homokra esett. Neki tulajdonképpen teljesen mindegy, hol van éppen. Így hever majd mozdulatlanul, mereven, ellenszegülve a marsi szélnek, aztán egyszer csak fülsiketítő sivítással rakétaként odébb repül 10-15 métert.

Mangyelj megtorpant, előbb a napra, majd az órájára nézett.

– Tizenkilenc-harmincöt – mormolta. – A nap fél órán belül lenyugszik.

– Mit mondott, Lazar Grigorjevics? – kérdezte emelt hangon Novago.

Ő is megállt, és Mangyeljre meredt.

– A kecske mekegése odacsalja a tigrist – jegyezte meg Mangyelj. – Napnyugta idején ne beszéljen hangosan!

Novago körülnézett. A nap már meglehetősen alacsonyan járt. Mögöttük elhalványultak a sós pocsolyák foltjai. A dűnék is sötétebbé váltak. A keleti égbolt fekete volt, akár a kínai tus.

– Igaz – mondta körülpislantva –, nem kellene hangosan beszélnünk. Azt mondják, nagyon jó füle van.

Mangyelj fagyos szempillája megcsillant, ahogy pislogott; bólintott, majd előhúzott a tokjából egy hőpisztolyt. Kibiztosította, és becsúsztatta a jobb csizmája hajtókája mögé. Novago is elővett egy fegyvert, és betűzte a bal csizma hajtókájába.

– Balkezes lövész? – kérdezte Mangyelj.

– Igen.

– Az itt jól jön.

– Igen, azt mondják.

Egymásra néztek, de már semmit sem lehetett látni a maszk és a csuklya prémes széle közötti résben.

– Indulás! – mondta Mangyelj.

– Rajta, Lazar Grigorjevics, de innen már libasorban megyünk.

– Rendben – egyezett bele felderülve Mangyelj. – A biztonság kedvéért én megyek elöl.

Továbbindultak: elöl Mangyelj, bal kezében a táskával, társa öt lépéssel lemaradva követte.

Milyen gyorsan besötétedett! – gondolta Novago. – Még huszonöt kilométer van hátra. Talán valamivel kevesebb. Huszonöt kilométer a sötét sivatagban... És bármelyik pillanatban ránk ronthat. Akár erről a dűnéről is. Vagy arról, ott távolabb. – Novago megborzongott. – Reggel kellett volna elindulni. De ki gondolná, hogy pont az út alatt van egy üreg? Elképesztő balszerencse! Akkor is jobb lett volna reggel indulni. Vagy még tegnap, azzal a terepjáróval, ami a pelenkákat meg a felszerelést vitte az ültetvényre. Igaz, tegnap Mangyelj még operált. Ha besötétedett, hát besötétedett. Mark, gyanítom, tűkön ül már. Állandóan a toronyba futkos, hogy megtudakolja, miért nem jönnek már az oly rég várt orvosok. Nos, a várva várt doktorok gyalogosan vánszorognak át a sivatagon. Irina nyugtatgatja, de persze ő is aggódik. Mégiscsak ez lesz az első gyermekük, ráadásul az első gyermek a Marson! Az első marslakó... Nagyon életerős, kiegyensúlyozott nő. Csodálatos teremtés! De a helyükben én óvakodtam volna a gyermekvállalástól. Nyugi, minden rendben lesz! Csak el ne késsünk...

Novago egész idő alatt jobbra nézett, a dűnék szürke gerincei felé. Mangyelj szintén jobbra figyelt. Így nem is vették észre időben a Feltárókat. A Feltárók szintén ketten voltak, és balról közeledtek.

– Ahoj, barátaim! – kiáltotta a magasabbik.

A másik, alacsonyabb, már-már négyzet alakú férfi vállára akasztotta karabélyát, és intett a kezével.

– Á – sóhajtott megkönnyebbülten Novago. – Hisz ez Opanaszenko és a kanadai Morgan! Ahoj, elvtársak! – kiáltott rájuk vidáman.

– Micsoda találkozás! – örvendezett odaérve a magas Humphrey Morgan. – Jó estet, doktor! – rázott kezet Mangyeljjel. – Jó estét, doktor! – ismételte meg, megszorítva Novago kezét.

– Üdv, elvtársak! – harsogott Opanaszenko. – Mi járatban?

Még mielőtt Novago válaszolhatott volna, Morgan váratlanul megszólalt:

– Köszönöm, teljesen rendbe jött. – És újra Mangyelj felé nyújtotta hosszú karját.

– Mit? – kérdezte zavartan Mangyelj. – Persze, örülök.

– Ó, nem, ő még mindig a táborban van – mondta Morgan. – De már majdnem teljesen felépült.

– Miről beszél ilyen talányosan, Humphrey? – kérdezte értetlenül Mangyelj.

Opanaszenko megragadta Morgan kapucnijának szegélyét, odahúzta magához, és a fülébe kiáltott:

– Nem erről van szó, Humphrey! Vesztettél!

Aztán az orvosokhoz fordult, és elmagyarázta, hogy egy órával korábban a kanadai óvatlanul felsértette a fejhallgatója membránját, és most semmit sem hall, bár azt állítja, kitűnően elboldogul a marsi atmoszférában az akusztikai eszköz segítsége nélkül is.

– Azt hajtogatta, hogy tudni fogja, mit mondanak neki. Fogadtunk, és vesztett. Így aztán neki kell majd rendbe tennie a karabélyomat a következő öt este.

Morgan nevetett, és azt mondta, hogy az a lány a Bázison, Gálja még ártatlan. Opanaszenko lemondóan legyintett, és megkérdezte:

– Talán az ültetvényre tartanak, a Biológiai Állomásra?

– Igen – felelte Novago. – Szlavinékhoz.

– Ja, persze – bólintott Opanaszenko. – Már nagyon várják magukat. De miért gyalog?

– Ó de kellemetlen! – mentegetőzött Morgan. – Szinte semmit sem hallok.

Opanaszenko újra magához húzta, és rákiáltott:

– Nyugalom, Humphrey! Majd később elmondom!

– Oké – mondta Morgan. Odébb sétált, körülnézett, és leakasztotta válláról a karabélyt. A Feltáróknak súlyos, dupla csövű, félautomata karabélyuk volt, huszonöt robbanólövedékkel.

– Elsüllyesztettük a lánctalpast – mesélte Novago.

– Hol? – kérdezte izgatottan Opanaszenko. – Egy üregben?

– Egy üregben. Az úton, a negyvenedik kilométernél.

– Egy üreg! – kiáltott vidáman Opanaszenko. – Hallod ezt, Humphrey? Egy újabb üreg!

Humphrey Morgan hátát feléjük fordítva állt, fejét forgatva figyelte a környéket, a sötét dűnéket.

– Mindegy – higgadt le Opanaszenko. – Majd később elmondom neki. Szóval elsüllyesztették a lánctalpast, és úgy döntöttek, nekivágnak gyalog? Fegyverük van?

– Persze – ütött a combjára Mangyelj.

– Aha – mondta Opanaszenko. – Magukkal megyünk. Humphrey! A fenébe, nem hall...

– Jöjjenek csak! – bólintott Mangyelj. – Történt valami?

– Itt jár valahol – válaszolta Opanaszenko. – Láttuk a nyomait.

Mangyelj és Novago összenéztek.

– Persze, ezt mi is tudjuk, Fjodor Alekszandrovics – tétovázott Novago –, de azt hittem... Végtére is fel vagyunk fegyverkezve.

– Idióták! – mordult rájuk Opanaszenko. – Maguk ott a Bázison, már megbocsásson, de el vannak kényeztetve. Figyelmeztettük magukat, elmagyaráztuk, és tessék... Itt vannak. Éjszaka. A sivatagban. Pisztollyal. Úgy akarják végezni, mint a kis Hlebnyikov?

Mangyelj vállat vont.

– Szerintem, ebben az esetben... – kezdte, de ekkor megszólalt Morgan: „Csendet!”; Opanaszenko azonnal lekapta válláról karabélyát, és odaugrott a kanadai mellé.

Novago halkan morgolódva előhúzta pisztolyát a hajtóka mögül.

A nap már szinte teljesen eltűnt, csak a dűnék elszórt fekete sziluettjei mögött izzott egy vékony, sárgászöld sáv. A mélyfekete égen megszaporodtak a csillagok. Fényük megcsillant a lassan jobbra-balra pásztázó fegyvercsöveken.

Aztán Humphrey megszólalt: „Téves riasztás, elnézést!”, és mindannyian elkezdtek mozgolódni. Opanaszenko Morgan fülébe kiabált:

– Humphrey, ezek a Biológiai Állomásra tartanak, Irina Viktorovnához! El kell kísérni őket!

– Oké. Megyek – bólintott Morgan.

– Együtt megyünk – kiáltotta Opanaszenko.

– Oké, együtt megyünk.

Az orvosok még mindig a kezükben tartották pisztolyaikat. Morgan feléjük fordult, rájuk meredt, majd felkiáltott:

– Ó, erre semmi szükség! Tegyék el!

– Igen, kérem – erősítette meg Opanaszenko. – Ne is próbáljanak lőni! És vegyék fel az infraszemüveget!

A Feltárók már korábban feltették infraszemüvegüket. Mangyelj szégyenlősen elrejtette fegyverét bundája mély zsebébe, és átvette a táskát a jobb kezébe. Novago habozott pár pillanatig, majd visszadugta a pisztolyt bal csizmaszára hajtókája mögé.

– Indulás! – mondta Opanaszenko. – Nem az úton megyünk, egyenesen átkísérjük magukat az ásatásokon. Arra rövidebb.

Most Opanaszenko ment elöl, Mangyeljtől kissé jobbra, a hóna alá szorított karabéllyal. Mögötte, Novago jobb oldalán, Morgan gyalogolt. Karabélya szíját a nyakába akasztotta. Opanaszenko nagyon gyorsan haladt, egyenesen nyugat felé.

Az infralencséken át fekete-fehérben látszottak a dűnék, az égbolt szürke volt, és üres. Úgy nézett ki, mint egy ceruzarajz. A sivatag gyorsan hűlt, ettől a rajzolat egyre kontraszttalanabbá vált, mintha lassacskán elnyelné a köd.

– Mi olyan érdekes abban az üregben, Fjodor Alekszandrovics? – kérdezte Mangyelj. – A víz?

– Nos, elsősorban persze a víz – felelte Opanaszenko, anélkül, hogy felé fordult volna –, másrészt viszont, az egyik ilyen üregben valamiféle mintával díszített lapokat találtunk.

– Ejha! – mondta Mangyelj. – Nem mondja!

– Nagy dolog, a mi üregünkben egy egész lánctalpast találhatnak – morgolódott Novago.

Opanaszenko egy sima, homokos terület szélén váratlanul elkanyarodott. A túloldalon egy rúd állt, rajta petyhüdten csüngő zászló.

– Folyóhomok – jegyezte meg mögötte Morgan. – Nagyon veszélyes.

A folyóhomok foltjain tényleg nagyon kockázatos volt átkelni. Egy hónappal korábban speciális szakaszt szerveztek önkéntes Feltárókból, hogy megkeressék és megjelöljék az összes ilyen folyóhomokos területet a Bázis környékén.

– Hasegawának már sikerült bebizonyítania – jegyezte Mangyelj hogy az ilyen területek kialakulására is van természetes magyarázat.

– Igaz – felelt Opanaszenko. – De attól még problémát jelentenek.

– Találtak valamit mostanában? – érdeklődött Novago.

– Nem. Keleten olajra bukkantak, a fosszíliák is nagyon érdekfeszítőek, de a mi szakterületünkön semmi új.

Némán gyalogoltak egy ideig. Majd Mangyelj elgondolkodva azt mondta:

– Ebben talán nincs is semmi különös. A Földön az archeológusok olyan kultúrákkal foglalkoznak, amelyek legöregebbje is alig százezer éves. Itt meg több tízmillió. Pont az ellenkezője lenne igazán furcsa...

– Nem is panaszképp mondtam – bólintott Opanaszenko. – A legértékesebb leletek szinte kibökték a szemünket: a két mesterséges hold. Még ásni se kellett értük. Ezenkívül – tette még hozzá – a keresés maga is van olyan izgalmas, mint amikor tényleg ráakadunk valamire.

– Mi több – emelte ki Mangyelj egyelőre az átvizsgált terület is meglehetősen kicsi...

Megbotlott, épp csak el nem esett. Morgan fojtott hangon megszólalt:

– Pjotr Alekszejevics, Lazar Grigorjevics, gyanítom, egész idő alatt beszélgettek. Azt most nem szabad. Fjodor is megerősítheti.

– Humphreynek igaza van – mondta Opanaszenko bocsánatkérő hangsúllyal. – Jobb csendben maradni.

Átjutottak a dűne gerincén, és kezdtek leereszkedni a völgybe, ahol a csillagok fényében halványan kirajzolódtak a sós pocsolyák.

Megint – gondolta Novago. – Már megint ezek a kaktuszok. Még sosem látta a kaktuszokat éjjel. Az infratartományban erős fényt sugároztak. Az egész völgyet ellepték ragyogó foltjaik. Nagyon szép! – tűnődött Novago. – Lehet, hogy éjjel nem is ugrálnak. Kellemes meglepetés lenne. Enélkül is épp eléggé feszültek az idegeink. Opanaszenko szerint itt van valahol. A közelben. Novago megpróbálta elképzelni, mihez kezdenének a jobb oldalukat védelmező, hidegvérű férfiak és az ő nehéz, halálos fegyvereik nélkül, ha úgy alakul. A megkésett riadalom hidege úgy megborzongatta, mintha a külső fagy, átjutva a vastag, meleg ruházaton, egészen a csupasz bőréig hatolna. Pisztolyokkal, éjszaka a dűnék között... Egyáltalán, Mangyelj tudja, hogy kell lőni? Persze, tudnia kell, hisz évekig dolgozott a sarkvidéki állomásokon. De akkor is... Eszedbe se jutott egy puskát vételezni a Bázison, te ütődött! – szidta magát gondolatban Novago. – Jól is néznénk ki most a Feltárók nélkül... Igaz, időnk se lett volna fegyverről gondoskodni. E pillanatban is jobb lenne inkább azon agyalni, mihez kezdünk, amikor elérjük a Biológiai Állomást. Az sokkal fontosabb. Most tulajdonképpen csak ez számít, nincs a világon semmi, ami előbbre való lehetne.

Mindig jobb felől támad – töprengett Mangyelj. – Mindenki azt mondja, csak jobbról támad. Érthetetlen. Ahogy az is, hogy egyáltalán miért támad. Mintha az utolsó egy millió évben csak azt gyakorolta volna, hogy lehet jobb oldalról rárontani azokra az emberekre, akik éjszaka, gyalog, óvatlanul eltávolodtak a Bázistól. Az persze érthető, hogy miért a távolabb járókra. Ahogy az is, miért éjjel. De miért az emberekre, és miért jobbról? Lehet, hogy vannak olyan marsi kétlábúak, amik jobbról könnyebben sebezhetőek, vagy balról ellenállóbbak? Akkor hol vannak ezek? A Mars betelepítése óta eltelt öt év alatt még nem találkoztunk a mimikrodonnál nagyobb élőlénnyel. Igaz, ez is csak úgy két hónapja jelent meg. Két hónap, nyolc támadás. És eddig még senki sem látta, mert kizárólag éjszaka vadászik. Érdekelne, hogy néz ki. Hlebnyikovnak leszakadt a jobb tüdeje, mesterséges tüdőt és két új bordát kellett neki beépíteni. A sérülésekből ítélve bonyolult szájberendezése lehet. Legalább nyolc állkapocs, borotvaéles pengékkel. Hlebnyikov csak egy hosszúkás, világos szőrű testre emlékszik. Egy homokdomb mögül ugrott rá, úgy harminclépésnyiről... – Mangyelj gyorsan körülpillantott. – Legalább most többen vagyunk... – gondolta. – Tényleg, tud Novago lőni? Valószínűleg igen, hisz jó ideje dolgozik már a geológusokkal. Milyen jó ötlet: egy centrifuga. Napi hét-nyolc óra normális gravitáción elég is lenne a kislegénynek. De miért kislegénynek? És ha kislány lesz? Még jobb is lenne, a lányok könnyebben elviselik a normálistól eltérő körülményeket...

A sós pocsolyák völgye elmaradt mögöttük. Jobbra hosszú, keskeny árkok, köztük piramis formában felhalmozott homokkupacok, az egyik mellett bánatosan csüngő kanalú árokásógép vesztegelt.

A kotrógépet be kell vinni – gondolta Opanaszenko. – Miért ácsorog itt magában? Nemsokára ideér a vihar. Visszajövünk érte, és bevisszük. Kár, hogy olyan lassú, a dűnék között legföljebb ha egy kilométert tud megtenni óránként. Mennyivel kényelmesebb volna! Már remeg a lábam. Morgannel már ötven kilométert talpaltunk ma. A táborban aggódni fognak. Semmi gond, a Biológiai Állomásról küldünk egy üzenetet. Bár már ott lennénk! Szegény Szlavin! De milyen szép is ez: egy baba a Marson! Ami azt jelenti, hogy már biztosan lesz olyan ember, aki elmondhatja: „A Marson születtem.” Csak el ne késsünk! – Opanaszenko felgyorsított. – De ezek az orvosok is! – mérgelődött. – Nem tartják be a szabályokat. Még szerencse, hogy beléjük botlottunk. Úgy látszik, a Bázison nem értik, mit jelent az éjszaka a sivatagban. Jó lenne járőröket szervezni, vagy inkább őrséget. A Bázis minden terepjárójára és lánctalpasára.

Humphrey Morgan elmerülve a halotti csendben, kezében karabéllyal, egész idő alatt jobb felé figyelve lépkedett. Arra gondolt, hogy mivel nincs semmi probléma, a táborban mindenki alszik, aki épp nincs szolgálatban; holnap a csapatnak át kell vonulnia az E-11 négyszögbe; hogy öt napig tisztogathatja Fjodor puskáját, és még a fejhallgatóját is meg kell javítania. Aztán arra gondolt, hogy milyen bátrak is ezek az orvosok, és hogy Irina Szlavina is kiváló, bátor ember. Aztán eszébe jutott Gálja, a Bázis egyik rádiósa, majd az is, hogy ahányszor csak találkoznak, a lány mindig Hasegawáról kérdezi, és ettől kissé elszontyolodott. A japán kiváló bajtárs, de az utóbbi időben ő is egyre gyakrabban látogatja a Bázist. Igaz, Hasegawa okos, ezt nehéz lenne elvitatni. Ő volt az, aki először felvetette az ötletet, hogy a Feltárók elsődleges célja a repülő pióca (Sora-Tobu chiru) becserkészése legyen, hisz könnyen előfordulhat, hogy a marsi kétlábúak nyomára vezeti őket. Azok a kétlábúak is... Felépítenek két hatalmas műholdat, hogy aztán semmi más ne maradjon utánuk...

Opanaszenko megtorpant, és felemelte a kezét. Mindannyian megálltak, Humphrey Morgan felemelte puskáját, és jobb felé pördült.

– Mi történt? – kérdezte Novago visszafogottan. Nagyon szerette volna előhúzni a pisztolyát, de szégyenlős volt.

– Ott van – mondta halkan Opanaszenko. Kezével magához intette Morgant.

Ő odalépett mellé, és mindketten előrehajolva meredtek a homokra. A tömör felszínen egy sekély, széles árok húzódott, olyan, mintha egy nehéz táskát húzott volna valaki maga után. A nyom nagyjából ötlépésnyire jobbra kezdődött, és úgy tizenöt lépésre balra véget is ért.

– Erről van szó – mormolta Opanaszenko. – Ránk talált, és követ minket.

Átlépték az árkot, és továbbmentek. Novago észrevette, hogy Mangyelj átvette a táskát a bal kezébe, jobbját pedig a bundája zsebébe dugta. Novago elmosolyodott, de nem volt jókedvű. Félelmet érzett.

– Nos – mondta Mangyelj erőltetett vidámsággal –, ha már úgyis a nyomunkra akadt, akár beszélgethetnénk is.

– Rendben – felelte Opanaszenko. – Viszont amikor ránk ugrik, vetődjenek hasra!

– Minek? – hökkent meg Mangyelj.

– A fekvőket nem bántja – válaszolta Opanaszenko.

– Ó, tényleg.

– Mi sem egyszerűbb – morogta Novago. – Ha tudjuk, mikor ugrik.

– Azt észre fogják venni, amikor elkezdünk lőni rá.

– Érdekelne valami – jegyezte meg Mangyelj. – A mimikrodonokra is rátámad? Tudják, amikor úgy állnak, mint egy oszlop? A hátsó lábukon és a farkukon... Igen! – kiáltott fel. – Lehet, hogy a mimikrodonokkal kever össze minket?

– A mimikrodonokat nem lenne oka csak jobbról támadni – mondta Opanaszenko kissé ingerülten. – Bármelyik irányból el lehet kapni őket, még a farkuk vagy a fejük felől is, mindegy.

Negyedóra múlva újra keresztezte az útjukat egy nyomvályú, majd tíz perccel később ismét. Mangyelj hallgatott. Még mindig nem húzta ki a kezét a zsebéből.

– Öt percen belül ugrani fog – mondta feszült hangon Opanaszenko. – Most jobbra van tőlünk.

– Kíváncsi lennék – vetette fel Mangyelj –, ha hátrafelé megyünk, akkor is jobbról támad?

– Most már fogja be, Lazar Grigorjevics! – sziszegte a fogai között Novago.

Három perc múlva ugrott. Először Morgan lőtt. Novagónak belecsendült a füle; látta két torkolattűz felvillanását, a felizzó vonalakat, majd két csillagfényű robbanást a dűne gerincén. Egy másodperccel később Opanaszenko is tüzet nyitott. Bamm-bamm, bamm-bamm-bamm! – dübörögtek a karabélyok lövései, majd a becsapódó lövedékek felrobbanásának tompa buffanásai a homokban. Novago egy pillanatra úgy hitte, egy vigyorgó pofát lát kidülledő szemmel, de amikor a sziporkázó robbanások és nyomvonalak fénye kezdett kihunyni, rájött, hogy tévedett. Valami hosszú és szürke siklott át sebesen az alacsony dűnék fölött, keresztezve a halványuló sávot, és Novago csak ekkor vágta magát hasra a homokon. Tak-tak-tak! Mangyelj fél térden állt, kinyújtott kezében pisztollyal, és kapkodva kiürítette a tárat valamire Opanaszenko és Morgan között. Bam-ba-bam, bam-ba-bam! – mennydörögték a karabélyok. A Feltárók felváltva lőttek. Novago látta, ahogy a magas Morgan felfelé mászik a dűne oldalán, hasra vágódik, és a vállát lökdösik a lövések visszarúgásai. Opanaszenko fél térden állva lőtt, a fehér felvillanások újra meg újra megvilágították hatalmas fekete szemüveglencséit és az ugyancsak fekete oxigénmaszkot.

Aztán csend lett.

– Elhibáztuk – mondta Opanaszenko, majd felemelkedett, és lesöpörte a homokot a térdéről. – Mint minden alkalommal: ahogy lőni kezdünk, félreugrik és elmenekül.

– Egyszer eltaláltam – mondta Humphrey Morgan. Hallani lehetett, ahogy kiugratja a kiürült tárat.

– Láttad? – érdeklődött Opanaszenko. – Mindegy, úgyse hallod.

Novago megköszörülte a torkát, felállt, és Mangyeljre nézett. Mangyelj bundáját megemelve visszatette a pisztolyt a tokjába. Novago megszólalt:

– Hát, tudja, Lazar Grigorjevics...

Mangyelj szégyenlősen köhécselt.

– Én azt hiszem, nem találtam el – mondta. – Rettentő gyorsan mozgott.

– Még szerencse, hogy nem talált el senkit – mondta Novago. – Túl sok itt a lehetséges célpont!

– De látta őt, Pjotr Alekszejevics? – kérdezte Mangyelj, idegesen dörgölve szőrmekesztyűs kezét. – Látta?

– Szürke és hosszú, akár a lándzsa.

– Nincsenek végtagjai! – mondta izgatottan Mangyelj. – Tisztán láttam, nincsenek végtagjai. És szerintem szeme sincs!

A Felfedezők közelebb mentek az orvosokhoz.

– Egy ekkora felfordulás után – mondta Opanaszenko – nagyon könnyű felsorolni azt, hogy mije nincs. Viszont sokkal nehezebb azt megmondani, mije van. – Felnevetett. – Nos, elvtársak, most csak az számít, hogy sikeresen visszavertük a támadását.

– Megyek, megvizsgálom a testet – mondta váratlanul Morgan. – Egyszer eltaláltam.

Opanaszenko felé fordult.

– Mit mondtál, Fjodor? – kérdezte Morgan.

– Szó se lehet róla – monda Novago.

– Nem – mondta Opanaszenko. Magához húzta Morgant, és rákiáltott: – Nem, Humphrey. Nem érünk rá! Holnap visszajövünk, és megnézzük.

Mangyelj az órájára nézett.

– Hűha! Már tíz-tizenöt van. Mennyi van még hátra, Fjodor Alekszandrovics?

– Talán tíz kilométer, nem több. Éjfélre ott leszünk.

– Nagyon jó – mondta Mangyelj. – Hol van a táskám? – Megfordult. – Á, meg is van...

– Úgy megyünk, ahogy eddig – mondta Opanaszenko. – Önök balról. Lehet, hogy nincs egyedül.

– Már nincs mitől félni – mormogta Novago. – Lazar Grigorjevics kiürítette a tárat.

Továbbra is úgy mentek, ahogy addig. Novago öt lépéssel Mangyelj mögött, elöl jobbra Opanaszenko, hóna alá szorított karabéllyal, mögötte Morgan, fegyverét a nyakába akasztva.

Opanaszenko gyorsan lépdelt, és arra gondolt, ennél többet nem tehetnek. Függetlenül attól, hogy Morgan elintézte-e azt a lényt, vagy sem, holnap elmennek a Bázisra, és őrséget állítanak az összes terepjáróra és lánctalpasra, puskákkal, gránátokkal, rakétákkal... Eszébe jutott egy megfelelő érv a meggyőzhetetlen Ivanyenko számára, és elmosolyodott. Azt mondja majd Ivanyenkónak: „Ha már egyszer gyermekek is vannak a Marson, épp ideje megtisztítani a bolygót az ilyen szörnyetegektől.”

Micsoda éjszaka! – merengett Novago. – Semmivel se rosszabb, mint amikor eltévedtem a tajgán. Viszont a legfontosabb esemény még el sem kezdődött, és hajnali öt előtt nem is fog véget érni. Holnap öt vagy hat óra körül egy apróság fog felsírni a bolygón. Ha csak el nem rontunk valamit Mangyeljjel. Nem, Mangyelj nem fog hibázni. Mark Szlavin, az apuka megnyugodhat. Pár hónap múlva az egész Bázis a tenyerén fogja hordozni a kis legényt, unásig ismételgetve: Hát kicsodánk nekünk itt ez a kislegény? Hát ki ez a pufók csöppség itt nálunk? Csak figyelni kell, hogy gondosan tervezzék meg azt a centrifugát. Épp ideje jelezni a Földnek, hogy küldjenek ide egy jó gyermekorvost... A fiúcskának szüksége lesz gyermek-orvosra. Kár, hogy a legközelebbi űrhajók is csak egy év múlva érnek ide.

Novagónak kétsége nem volt afelől, hogy fiú lesz. Nagyon szerette a kisfiúkat, akiket bátran kézbe vehet, és azt kérdezgetheti tőlük: „Hát kicsodám nekem itt ez a kislegény?”

Rokonlelkek

Hamarosan behívhatják őket, ezért csak üldögéltek ott a folyosón, az ablakpárkányon, szemben az ajtóval. Szerjozsa Kondratyev láblógatva ült, Panyin meg rövid nyakát tekergetve bámult kifelé az ablakon; a Távvezérlési Kar röplabdapályáján ugrándozó lányokat leste. Szerjozsa Kondratyev tenyerét combja alá csúsztatva nézte az ajtót, amin egy fényes fekete tábla hirdette: Nagy Centrifuga. A Kozmológiai Főiskola négy karán három edzőteremnek is ugyanilyen tábla lógott az ajtaján, ugyanezzel a felirattal. Mindenki mindig nagyon ideges, amikor arra vár, hogy behívják a Nagy Centrifugába. Itt van például ez a Panyin, aki csak azért bámulja a lányokat, hogy leplezze, mennyire ideges ő is. Pedig Panyinra ma is csak a megszokott gyakorlat vár.

– Jól játszanak – jegyezte meg Panyin mély hangján.

– Jól – válaszolt Szerjozsa oda sem nézve.

– A „négyeskék” kiválóan passzolnak.

– Igen – mondta Szerjozsa. Megvonta a vállát. Neki is jó passzai voltak, csak adogatni nem tudott.

Panyin ránézett, majd az ajtóra, és annyit mondott:

– Téged ma úgy hoznak ki innen.

Szerjozsa hallgatott.

– Lábbal előre – folytatta Panyin.

– Meglehet – mondta Szerjozsa visszafogottan. – Téged viszont sohase kínoznak meg.

– Lazulj el, szportszmen[1]! – mondta Panyin. – Egy szportszmen mindig legyen nyugodt, kitartó és akcióra kész!

– Nyugodt vagyok – dünnyögte Szerjozsa.

– Te, nyugodt?! – kérdezte Panyin, merev ujjával megbökve a másik mellkasát. – Reszketsz. Pont úgy remegsz, mint egy kishal az első előtt. Nem szeretem, mikor így remegsz.

– Akkor ne nézz ide! – javasolta Szerjozsa. – Bámuld inkább a lányokat! Neked elég egy szép passz, és már nem is érdekel semmi más.

– Pimasz vagy – mondta Panyin, és kinézett az ablakon. – Szép lányok! És gyönyörűen játszanak.

– Nézegesd hát! – mondta Szerjozsa. – Csak ne csattogtasd a fogaidat!

– Még hogy az én fogaim vacognának? – értetlenkedett Panyin. – A te szád reszket, haver.

Szerjozsa hallgatott.

– Nekem szabad a fogaimat vacogtatni – mondta Panyin elgondolkodva. – Én nem vagyok szportszmen. – Nagyot sóhajtva az ajtóra nézett, és azt mondta: – Gyorsabban is mehetne...

Balra, a folyosó végén a második évfolyam osztálybizalmija, Grisa Bisztrov tűnt fel. Kezeslábast viselt, ujjaival a falat végigsimítva, lassan közeledett a folyosón. Töprengő arcot vágott. Kondratyev és Panyin előtt megállt, rájuk köszönt:

– Sziasztok! – Levertnek látszott.

Szerjozsa biccentett neki. Panyin némileg leereszkedően azt mondta:

– Szevasz, Grigorij! Te is izgulsz a Nagy Centrifuga előtt?

– Igen – felelte Grisa Bisztrov. – Egy kicsit.

– Látod – mondta Panyin Szerjozsának –, Grigorij is izgul, de csak egy kicsit. Pedig hozzád képest Grigorij tényleg egy kishal.

Az iskolában az alsóbb évfolyamokra járókat nevezték kishalaknak.

Grisa felsóhajtott, és ő is felült az ablakpárkányra.

– Szerjozsa – kérdezte –, igaz, hogy ma lesz az első nyolcszoros kísérleted?

– Igen – felelt Szerjozsa. Nem akart felelni, de óvakodott megharagítani Bisztrovot. – Persze, csak ha jóváhagyják – tette hozzá.

– Valószínűleg úgy lesz – mondta Grisa.

– Gondolj bele, megkísérelni a nyolcszorost! – vetette oda Panyin könnyed hangon.

– Te próbálkoztál már a nyolcszorossal? – érdeklődött Grisa.

– Nem – felelte Panyin. – De én nem is vagyok szportszmen.

– Volna kedved megpróbálni? – kérdezte Szerjozsa. – Most rögtön. Velem együtt? Nos?

– Én egy egyszerű felfogású átlagember vagyok – mondta Panyin. – A szokásos korlátokkal. Az elvárás az ötszörös túlterhelés. Az én szimpla, semmi különlegessel nem bíró szervezetem nem is viselné el az előírtnál nagyobb terhelést. Egyszer már megpróbálta a hatszorost, de a hetedik percben kihozták. Velem együtt.

– Kit hoztak ki? – értetlenkedett Grisa.

– A testemet – felelte Panyin.

– Értem – bólintott Grisa félszeg mosollyal. – Én még az ötszörösig se jutottam.

– A második évfolyamnak még nem is kell az ötszörös – mondta Szerjozsa. Leugrott a párkányról, és felváltva nyújtogatta hol a bal, hol a jobb lábát.

– No, én megyek is – mondta Grisa, és ő is leugrott az ablakpárkányról.

– Mi történt, bizalmi? – kérdezte Panyin. – Miért vagy ilyen levert?

– Valaki csinált valamit Kopilova programjával – mondta szomorúan Grisa.

– Már megint? – kérdezte Panyin. – Melyikkel?

A másodéves Válja Kopilova számítástechnika iránti vonzódásáról volt ismert a karon. A kar nemrég épített egy új, kiváló minőségű áramlástani számítógépet, a LIANTO-t, és Válja szinte minden szabadidejét mellette töltötte. Válja éjjel is a közelében szeretett volna lenni, de éjszakánként a LIANTO a diplomamunkájukat készítők számára végzett számításokat, így Valentyinát könyörtelenül elzavarták onnan.

– Valaki beprogramozott valahogy egy szerelmeslevelet – mesélte Grisa. – A LIANTO most minden ciklus végén azt írja ki, hogy: „Kopilova nélkül nem élet az élet, szeretem, üdvözlet Liantótól”. Egyszerű szöveges formában.

– „Üdvözlet Liantótól”... – ismételte Szerjozsa, saját vállát masszírozva. – Költők. Pitiáner kártevők.

– Gondold csak meg – háborgott Panyin a kishalak ezt viccesnek tartják.

– És szellemesnek – bólintott Szerjozsa.

– Ezt most miért nekem mondjátok? – kérdezte Grisa Bisztrov. – Azokkal a hülyékkel beszéljetek! Más se hiányzott, mint ez az „üdvözlet Liantótól”. Ma éjjel Khan fog a számításain dolgozni, és válaszok helyett – minden alkalommal! – azt kapja majd, hogy „üdvözlet Liantótól”.

Todor Khan, az „acél Khan” volt a Navigációs Kar vezetője.

– Ajjaj – mondta Panyin. – Igen érdekes félórának nézel elébe, bizalmi. Acél Khan nagyon vehemens vitapartner.

– Acél Khan nagyban játszik – jelentette ki Szerjozsa Kondratyev. – Nem fog megtűrni egy olyan bizalmit, aki képtelen kordában tartani a másodéveseket.

– Én csak egy egyszerű felfogású átlagember vagyok – kezdte újra Panyin, de ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és megjelent a felügyelő feje.

– Kondratyev, Panyin, készülhetnek – mondta a felügyelő.

Panyin egy pillanatra megállt, és megigazgatta a zubbonyát.

– Mehetünk – mondta.

Kondratyev odabólintott Grisának, majd követte Panyint az edzőterembe. A terem óriási volt, a közepén ott csillogott a négy méter hosszú, vízhordó rúdra hasonlító Nagy Centrifuga masszív, zárt állványzata. A vízhordó rúd körbe forgott. A végeire akasztott „vödrök”, a kabinok a centrifugális erő miatt közel vízszintesek voltak. A kabinoknak nem voltak ablakaik, a benn ülő kadétok megfigyelésére egy belső tükörrendszer szolgált. Több kadét is pihent a fal mellett álló tornatermi padokon. Fejüket forgatva követték a pörgő kabinokat.

– Négyszeres – mondta Panyin a kabinokra nézve.

– Ötszörös – javította ki Kondratyev. – Kik vannak benn?

– Nguyen és Gurgenidze – felelt a felügyelő.

Átadott két túlterhelési kezeslábast Kondratyevnek és Panyinnak, majd segített nekik felvenni és befűzni őket. Ebben az öltözékben olyan esetlen az ember, akár egy pillangó bábja.

– Várjanak! – mondta a felügyelő, majd odalépett a vezérlőpulthoz.

Hetente egyszer minden diáknak a centrifugába kellett ülnie, hogy hozzászokjanak a terheléshez. Heti egy óra, öt éven keresztül. Bele kellett ülni, szenvedni, hallgatni, ahogy ropognak a csontjai, érezni, milyen, amikor a széles hevederek belevágnak az öltözék vastag szövetén át a petyhüdt testbe, ahogy megereszkedik az arc, és hogy milyen fárasztó az elnehezülő szemhéjjal pislogni. Közben még meg is kellett oldani néhány egyszerű feladatot, vagy bevinni a jól ismert, primitív programokat a számítógépbe, és ez általában nem volt könnyű, még úgy sem, hogy a feladatok és programok az első évfolyam óta visszaköszöntek. Néhány kadét képes volt elviselni az ötszörös túlterhelést is, mások a háromszorossal sem tudtak megbirkózni, elájultak; őket átirányították a Távvezérlési Karra.

A vízhordó rúd egyre lassabban forgott, a kabinok lassanként függőlegesbe álltak. Az egyikből kimászott a vékony, sötét bőrű Nguyen Phu Dat, majd kezével a nyitott ajtóba kapaszkodva megállt. Dülöngélt. Gurgenidze magatehetetlen csomagként zuhant a másik kabinból a földre. A padokról felugrottak a kadétok, a felügyelő már oda is lépett hozzá, ám ő kezével megtámasztotta magát a padlón, és felült.

– Látod, a mértéktelen életmód, Leva! – jegyezte meg hangosan valamelyik kadét.

Mindannyian nevettek. Csak Panyin nem.

– Semmi gond, srácok – mondta rekedten Gurgenidze, majd felállt. – Micsoda marhaság! – Grimaszokat vágott, hogy életre keltse pofacsontjain a megnyúlt izmokat. – Micsoda marhaság! – ismételte meg.

– Én is végigcsinálom ma veled, szportszmen! – mondta Panyin halkan, de nagyon lelkesen.

Kondratyev úgy tett, mintha meg se hallotta volna. Ha ma velem szenvedsz – gondolta –, mindketten veszítünk. Ma nem kéne velem tartanod. Nem kéne.

– Leva túlsúlyos – mondta.

A kövérek rosszul viselték a túlterhelést.

– Fogyózik – mondta Panyin vidáman. – Le akar fogyni.

Panyin hat kilót adott le, amikor felkészült a mindenki számára kötelező ötszörös túlterhelés elviselésére. Elég keserves volt a dolog, de semmiképp nem szerette volna a távvezérlőknél végezni. Navigátor akart lenni.

Az állvány tetején felnyílt a fedél, előbújt egy fehér köpenyes oktató, majd elvette Nguyentől és Gurgenidzétől az adatlapjaikat.

– Kondratyev és Panyin felkészültek? – kérdezte.

– Készen állnak – felelt a felügyelő.

Az oktató érdeklődve tanulmányozta az adatlapokat.

– Nos – mondta Nguyen és Gurgenidze elmehetnek. Teljesítették.

– De jó! – könnyebbült meg Gurgenidze. Máris kezdett jobban kinézni. – Ez azt jelenti, hogy én is megcsináltam?

– Igen, maga is – erősítette meg az oktató.

Gurgenidze váratlanul tüsszentett egy jó hangosat. Mindenki újra nevetni kezdett, most Panyin is, Gurgenidze meg zavarba jött. Nguyen Phu Dat is felkacagott, és elkezdte kifűzni a túlterhelési kezeslábast a derekánál. Láthatóan egész jól érezte magát.

Az oktató azt mondta:

– Panyin és Kondratyev, a kabinokba!

– Vitalij Jefremovics – kezdte Kondratyev.

– Ó, igen... – mondta az oktató, és arca aggodalmas kifejezést öltött. – Nagyon sajnálom, Szergej, de az orvos megtiltotta az előírtnál magasabb túlterhelést. Átmenetileg.

– Hogy érti ezt? – kérdezte meglepetten Kondratyev.

– Határozottan megtiltotta.

– De én már a hétszeresen is túl vagyok – ellenkezett Kondratyev.

– Nagyon sajnálom, Szergej – ismételté meg az oktató.

– Ez valami félreértés – mondta Kondratyev. – Lehetetlen.

Az oktató megvonta a vállát.

– Ezt így nem lehet – mondta Kondratyev kétségbeesetten. – Ki fogok jönni a gyakorlatból. – Panyinra nézett. (Panyin a padlót bámulta.) Kondratyev ismét az oktatóhoz fordult. – Mindent elveszítek.

– Csak ideiglenesen – nyugtatta az oktató.

– Mennyire... ideiglenes?

– Visszavonásig. Általában két hónap, nem több. Előfordul az ilyesmi. Addig is az ötszörösön fogunk edzeni. Aztán majd megemeljük.

– Semmi gond, Szerjozsa – mormolta mély hangon Panyin. – Szabadulj meg egy kicsit az állandó bizonyítási vágytól!

– Azt azért szeretném megkérdezni, hogy... – kezdte Kondratyev olyan émelyítően behízelgő hangon, ahogy életében még sosem beszélt.

Az oktató összeráncolta a homlokát.

– Csak az időt vesztegetjük, Kondratyev. Szálljon be!

– Értettem – mondta halkan Szerjozsa, és bemászott a kabinba.

Leült az ülésre, bekötötte magát a széles hevederekkel, és várt. Az üléssel szemben volt egy tükör, amiben Kondratyev saját mogorva, dühös arcát látta. Más se hiányzott – gondolta. – Így majd legyengülnek az izmaim, és mindent kezdhetek elölről. Most, amikor már szinte elértem a tízszerest! Jó, csak a nyolcszorost. Mindenki azt hiszi, hogy micsoda szportszmen vagyok – gondolta dühösen. – Még az orvos is. Lehet, hogy el kellene mondanom neki? Elképzelte, ahogy elmeséli az orvosnak, mire is kell neki ez az egész, a doktor meg mókásan ránéz halvány szemével, és azt mondja: Türelem, Szergej, türelem...

– Anyámasszony katonája – jegyezte meg Kondratyev hangosan.

Az orvosra gondolt, ám ekkor rájött, hogy Vitalij Jefremovics meghallhatta a szócsövön át, és talán magára vette.

– Felkészültem – jelezte fennhangon.

A kabin lassan megmozdult. Elkezdődött az edzés.

...Amint kijöttek az edzőteremből, Panyin rögtön elkezdte masszírozni a szeme alatti duzzanatokat. Neki is, mint az összes hízásra hajlamos kadétnak, minden, a Nagy Centrifugában töltött edzés után megjelent egy-egy duzzanat a két szeme alatt. Panyin nagyon aggódott a kinézete miatt. Jóképű volt, és ezt ki is élvezte. Így ahányszor csak kilépett a Nagy Centrifugából, azonnal elkezdte eltüntetni a duzzanatokat.

– Ne is foglalkozz ezzel a hülyeséggel! – mondta Kondratyevnek.

Kondratyev hallgatott.

– Igazán szívós szervezeted van, szportszmen. Akár a csótányoknak.

– Sokra megyek az együttérzéseddel – vetette oda Kondratyev.

– Megmondták, hogy csak időleges, fafej.

– Galcevnek is azt mondták, hogy csak átmenetileg, végül mégis a távvezérlőknél kötött ki.

– Nos – vágott vissza józan hangon Panyin –, ez csak annyit tesz, hogy neki ezt tartogatta a sors.

Kondratyev összeszorította a fogát.

– Gondoljunk csak bele – mondta Panyin –, megtiltották neki a nyolcszorost. Én például egy egyszerű felfogású átlagember vagyok...

Kondratyev félbeszakította:

– Idefigyelj! – mondta. – Bikov csak tizenkétszeres túlterheléssel tudta elvezetni a Tahmaszibot a Jupiterhez. Lehet, hogy ezt nem is tudtad?

– Dehogynem – felelte Panyin.

– Juszupov viszont odaveszett, mert nem bírta ki a nyolcszorost sem. Ezt is tudtad?

– Juszupov még csak próbaidős navigátor volt – mondta Panyin –, és nem véglegesített. Mellesleg, Bikov soha életében nem gyakorolta a túlterhelést.

– Ebben biztos vagy? – kérdezte csípősen Kondratyev.

– Jól van, lehet, hogy gyakorolta, de nem csonttörésig, mint te, szportszmen.

– Borka, te tényleg azt hiszed, hogy ezt azért csinálom, mert szportszmen vagyok?

Panyin elbizonytalanodva nézett rá.

– Figyelj – mondta –, nem azért mondtam, mintha baj lenne... Végül is a Világűrben ez hasznos...

– Hagyjuk! – vágott közbe Kondratyev. – Menjünk a parkba! Lazuljunk egyet!

Végigmentek a folyosón, Panyin tovább masszírozta a duzzanatait, és minden útba eső ablaknál ellenőrizte az eredményt.

– A csajok még mindig játszanak – mondta. Megtorpant az egyik ablaknál, és kinyújtotta a nyakát. – Igen, ő is ott van!

– Kicsoda? – kérdezte Kondratyev.

– Nem ismerem.

– Az ki van zárva.

– Tényleg, igaz, már táncoltam vele tegnapelőtt. De a nevét, azt nem tudom.

Szerjozsa Kondratyev is odalépett az ablakhoz.

– Ott, nézd, a befáslizott térdű!

Szerjozsa alaposan megnézte a befáslizott térdű lányt.

– Látom, menjünk!

– Nagyon szép lány – mondta Panyin. – Nagyon. És eszes.

– Gyerünk, menjünk már! – türelmetlenkedett Kondratyev. Elkapta Panyin könyökét, és elvonszolta onnan.

– Mi ilyen sürgős? – kérdezte Panyin.

Elsétáltak az üres előadótermek mellett, és benéztek a kiképzőterembe. A kiképzőterem úgy volt berendezve, mint bármelyik fotonűrhajó parancsnoki hídja, csak itt a vezérlőpult felett a monitor helyére egy számítógép fehér tömbjét szerelték fel. Ez állította össze az űrnavigátorok feladatait. Bekapcsolás után véletlenszerű adatokat küldött a vezérlőpult érzékelőire. A kadétoknak meg kellett találniuk az így előállt helyzetnek megfelelő optimális rendszervezérlő utasításokat.

E pillanatban egy csapatnyi kishal tömörült a vezérlőpult előtt. Vitatkoztak, hadonásztak és egymást taszigálták. Aztán hirtelen elcsendesedtek, így hallani lehetett a vezérlőpult billentyűzetének száraz kattogását: valaki utasításokat táplált a gépbe. Az elhúzódó csendben csak a számítógép zúgott, majd csipogott egyet, és a kijelzőn felvillant egy piros lámpa, az elhibázott megoldás jele. A kishalak felordítottak. Egyikük felpattant székéről, és odébb lökte. Zilált volt, és hangosan azt kiáltotta: „Én megmondtam!”

– Mitől izzadtál meg ennyire? – kérdezte tőle kajánul Panyin.

– Dühös vagyok – felelte a kishal.

A számítógép ismét csipogott, és a kijelzőn újra felvillant a piros lámpa.

– Megmondtam! – kiáltotta a kishal.

– Lássuk – mondta Panyin, és vállával utat tört a tömegben.

A kishalak elcsendesültek. Kondratyev látta, ahogy Panyin a konzol fölé hajol, aztán gyorsan és magabiztosan kattogtak a billentyűk, a számítógép zümmögött, és a kijelzőn kigyulladt a zöld lámpa. A kishalak felnyögtek.

– Nicsak, ez Panyin – ismerte fel egyikük.

– Naná, hogy Panyin – mondta Kondratyevnek az izzadt kishal szemrehányóan.

– Csak vissza kell hűteni a plazmát – mondta Panyin, kifurakodva a tömegből. – Gyerünk, Szergej Ivanovics, menjünk tovább!

Odaértek a számítóközponthoz. Bekukkantottak a terembe, ahol a LIANTO elegáns szürke háza előtt, a rendszer mélységeiben elmerülve ült három operátor. Közelükben a letört másodéves bizalmi, Grisa Bisztrov várakozott.

– Üdvözlet Liantótól! – köszönt be Panyin. – Bisztrov még életben van. Meglepő.

Kondratyevre nézett, és tenyerével a hátára csapott. A folyosón végigsöpört a csattanás visszhangja.

– Ne légy ilyen hallgatag! – mondta Panyin.

– Ne csináld ezt, Borka! – kérte Kondratyev.

Lesétáltak a lépcsőn, át a Ciolkovszkij hatalmas mellszobrával díszített előcsarnokon, és kiléptek a parkba. A bejáratnál egy másodéves a virágokat és a pázsitot öntözte locsolótömlővel. Mellette elhaladva Panyin gesztikulálva, fennhangon kántálni kezdett: „Kopilova nélkül nem élet az élet, szeretem, üdvözlet Liantótól.” A másodéves szégyenlősen elmosolyodott, majd felnézett a második emeleti ablakokra.

Végigmentek egy keskeny, madárcseresznye-bokrokkal szegélyezett ösvényen. Panyin hangosan énekelni kezdett, de ekkor a kanyarban szembejött velük egy csapat lány, sortban és pólóban. A röplabdapályáról tartottak visszafelé. Elöl, labdával a hóna alatt Kátya sétált. Szinte hihetetlen! – gondolta Kondratyev. – Milyen csábos szemmel nézett rám! És az a szem valamit üzent! Egy pillanatra szinte megdermedt. Szerette volna átugrani a madárcseresznyét, és elrohanni valahová nagyon-nagyon messzire. Óvatosan Panyinra nézett. Panyin kedvesen elmosolyodott, megrántotta a vállát, és halkan odaköszönt:

– Sziasztok, leányok!

A Távvezérlési Kar széles mosollyal köszöntötte. Kátya csak Kondratyevet nézte. Ó, istenem! – gondolta ő, és azt mondta:

– Szia, Kátya!

– Szia, Szerjozsa! – felelte Kátya, és lehajtott fejjel továbbment.

Panyin megtorpant.

– No, mi történt veled? – kérdezte Kondratyev.

– Ez ő – mondta Panyin.

Kondratyev hátrapillantott. Kátya megállt, a haját igazgatta, és őt nézte. A jobb térde át volt kötve egy poros fáslival. Pár másodpercig csak nézték egymást; Kátya szeme kitágult. Kondratyev összeszorította a száját, megfordult, és elindult, anélkül, hogy bevárta volna Panyint. Panyin utánaloholt.

– Micsoda gyönyörű szem! – mondta.

– Szép nagy – jegyezte meg Kondratyev.

– Miattad kerekedett ki ennyire – vetette oda Panyin dühösen. – Ő egy nagyon, nagyon kedves lány. Na idefigyelj! Honnan ismer téged?

Kondratyev nem felelt, és Panyin is hallgatott.

A park közepén egy hatalmas, vastag, puha fűvel benőtt rét terült el. Itt általában elméleti vizsgára készülők vagy a túlterhelési edzés fáradalmait kipihenők nyüzsögtek, nyári estéken meg néhányan idejártak csókolózni. Most a Navigátor Kar ötödik évfolyama foglalta el. A legtöbben egy fehér sátor alatt gyülekeztek, ahol négydimenziós sakkmérkőzést tartottak. Ez egy rendkívül bonyolult játék – táblája a három térbeli és a csak a játékosok képzeletében létező negyedik dimenzióban helyezkedik el –, amit néhány éve itt az iskolában alkotott meg Zsilin, aki jelenleg a Föld-Mars menetrend szerinti járataként szolgáló Tahmaszib fedélzeti mérnöke. A felsőbb évfolyamok nagyon kedvelték ezt a játékot, de csak kevesek voltak képesek játszani is. Ám szurkoló szinte kivétel nélkül bárki lehetett. Lelkes kiáltásaiktól visszhangzott az egész park.

_ A gyaloggal kellene lépni az E1-delta-AS...

– Akkor repül a negyedik huszár.

– Igaz. A gyalogok áttörnek a térbástyákhoz...

– Miféle térbástyák? Hol látsz te itt térbástyákat? Már vagy kilenc lépéssel le vagy maradva!

– Figyi, srácok, kapjuk el Száskát, és kössük ki egy fához! Aztán hagyjuk ott ácsorogni!

Valaki, talán az egyik játékos, dühösen felkiáltott:

– Csönd legyen már! Teljesen összezavartok!

– Menjünk, nézzük meg! – javasolta Panyin. Nagy rajongója volt a négydimenziós sakknak.

– Nincs kedvem – ellenkezett Kondratyev.

Átlépett Gurgenidze fölött, aki Maliseven hasalt, annak kezét a feje fölött lefogva. Malisev még ellenkezett, de már egyértelműen nem volt esélye. Kondratyev elment tőlük pár lépésnyire, majd egész testében elnyúlva lerogyott a fűre. Bár kissé fájdalmas volt, hisz a túlterhelés hatására megnyúltak az izmai, de szükség volt rá, ezért Kondratyev csinált egy hidat, majd felemelkedett, ismét egy híd, aztán az eget bámulva elhevert a hátán. Panyin leült, és egy fűszálat rágicsálva némán hallgatta a szurkolókat.

Lehet, hogy el kellene mennem Khanhoz – merengett Szerjozsa. – Odamenni hozzá és megkérdezni: „Khan elvtárs, mi a véleménye a csillagközi utazásról?” Nem, nem így. „Khan elvtárs, én meg akarom hódítani a Világegyetemet.” Ó, te, mekkora egy baromság! Szerjozsa hasra fordult, és állát az öklére támasztotta.

Gurgenidze és Malisev befejezte a birkózást, és odaültek Panyin mellé. Malisev vett egy mély levegőt, és megkérdezte:

– Mi volt tegnap az SzV[2]-ben?

– A Kék mezők – felet Panyin. – Argentínából közvetítették.

– És? – kérdezte Gurgenidze.

– A fordítása nem igazán sikerült – mondta Panyin.

– Aha – mondta Malisev. – Ez az, ahol mindig leég a hűtő?

– Porszívó – javította ki Panyin.

– Akkor már láttam – mondta Malisev. – Az egy egész jó film. A zenéje is. Az illatkompozíció is élvezetes. Emlékszel, mikor a tengernél vannak?

– Lehet – mondta Panyin. – Csak elromlott az illatgenerátorom. Egész idő alatt füstölthal-szagot éreztem. Ez akkor volt igazán furcsa, amikor bement a virágboltba, és rózsákat szagolgatott.

– Pfuj! – mondta Gurgenidze. – Miért nem javítod meg, Borka?

Malisev elgondolkodott:

– Milyen érdekes lenne, ha valahogy megoldanák a tapintás közvetítését a filmekben. Képzeld csak el, Borka, a filmen csókolóznak, te meg úgy érzed, mintha arcon rúgtak volna.

– Ezt már ismerem – mordult fel Panyin. – Egyszer már jártam így. Még SzV se kellett hozzá.

Még össze is lehetne szedni hozzá a srácokat – merengett Szerjozsa. – Ilyen feladatra mindig meg lehet találni a megfelelő embereket. Mamedov, Valka Petrov, Szerjozska Zavjalov a mérnökiről. Vityka Brjuskov a harmadévesektől már teljesítette a tizenkétszerest. Őt nem is kell rá edzeni, neki valami különlegesség van a középfülében. De ő még kishal, és nem ért semmihez. Szerjozsa emlékezett rá, hogy Brjuskov, amikor Panyin megkérdezte tőle, mi is kell ehhez, fontoskodva azt válaszolta: „Csak próbáld meg, ahogy én!” Kishal. Élhetetlen, tapasztalatlan kishal. Viszont mindannyian szportszmenek, a kishalak és az öreg diákok is. Itt van például ez a Válja Petrova...

Szerjozsa visszafordult a hátára. Válja Petrova, tulajdonképpen maga A nem klasszikus mechanizmusok akadémiai gyakorlatai, hetedik kiadás. Hisz Válja Petrova ezzel a könyvvel alszik, ezzel ébred, ezzel eszik. Állandóan ezt olvassa! A könyvtárban három példány van belőle, mindegyik alaposan összefogdosva, és nem is tudod bármikor kivenni. Ez azt jelenti, hogy nem vagyok egyedül, hogy másokat is érdekel a „Pi-fotonok viselkedése a gyorsítókban”, és ők is következtetéseket alkotnak? El kell kapnom Válka Petrovát – határozta el Szerjozsa – egy megbeszélésre.

– Mit bámulsz rajtam? – kérdezte Panyin. – Srácok, mi van ilyen érdekes rajtam? Megijeszt!

Szerjozsa arra eszmélt, hogy négykézláb áll, és egyenesen Panyin arcába mered.

– Micsoda látvány! – kuncogott Gurgenidze. – Meg lehetne rólad mintázni a „Figyelem” szobrát.

Szerjozsa felállt, és körülpillantott a réten. Petrovát nem látta sehol. Visszafeküdt, és arcát a fűbe temette.

– Szergej – kérdezte Malisev –, mit gondolsz róla?

– Miről? – kérdezte Szerjozsa a fűszálak közül.

– Az Egyesült Rakétaépítők államosításáról?

– „A megállapodást Mr. Hopkins jóváhagyta. Továbbiak hasonló szellemben. Kondratyev” – mondta Szerjozsa. – A távirat készpénzzel díjmentesítve a Szovjet Állami Bank fizetőeszközével.

Az Egyesült Rakétának kiváló konstruktőrei vannak. A mi mérnökeink is jók. Épp itt az ideje egyesíteni a tudásukat és megépíteni a torlósugár-hajtóművet. Most minden a mérnökökön múlik, hogy majd mi is teljesíthessük a feladatunkat. Mi készen állunk. Szerjozsa szinte látta maga előtt a gigászi űrhajók flottájának startját, aztán ahogy a Világűrben, a fénysebesség határán tízszeres, hússzoros túlterheléssel falják a szétszóródott anyag, a csillagközi por és gázok tonnáit. Észvesztő gyorsulás, erős mesterséges gravitációs mezők... A speciális relativitáselmélet érvényét veszti, fejre áll. Évtizedeket tölteni egy csillaghajóban, alig néhány hónap a Földön. Ha elméleti alapja még nincs is, a Pi-kvantumok akkor is megjelentek a szupergyorsítókban; a Pi-kvantumok a fénysebesség közelébe gyorsultak, így már tízszer, százszor gyorsabbak, mint amit a klasszikus elmélet megenged. A saját idejük szerint tíz vagy tizenöt év alatt bejárhatnák az egész látható Univerzumot, és visszaérhetnének a Földre egy évvel az indulás után... Meghódítani az Űrt, letépni az Idő láncait, megmutatni az Idegen Világokat saját generációjának... csakhogy az a lódoktor megtiltotta, hogy a végletekig leterhelje magát, a fenébe is!...

– Nézzétek, hogy fekszik! – mondta Panyin. – Az a baj, hogy elkeseredett.

– Nagyon feszült – állapította meg Gurgenidze.

– Megtiltották neki, hogy ráerősítsen – magyarázta Panyin.

Szerjozsa felemelte a fejét, és észrevette, hogy Tánya Gorbunova közeledik feléjük, egy másodéves a Távvezérlési Karról.

– Tényleg el vagy keseredve, Szerjozsa? – kérdezte a lány.

– Igen – felelt Kondratyev. Eszébe jutott, hogy Tánya, Kátya barátnője, és ettől csak még rosszabbul érezte magát.

– Ülj ide közénk, Tányecska! – kérte Malisev.

– Most nem, Szerjozsával kell beszélnem.

– Aha – mondta Malisev.

Gurgenidze felkiáltott:

– Srácok, válasszuk szét a szurkolókat!

Felugrottak és elmentek, Tánya pedig leült Kondratyev mellé. Karcsú lány volt, mosolygós szemmel, egyszerűen jólesett ránéznie, még akkor is, ha Kátya a barátnője.

– Miért haragszol Kátyára? – kérdezte.

– Dehogy haragszom – mondta komoran Kondratyev.

– Ne hazudj! – kérte Tánya. – Haragszol.

Kondratyev megrázta a fejét, és oldalra nézett.

– Ez azt jelenti, hogy nem szereted – jelentette ki Tánya.

– Figyelj, Tányecska – kezdte Kondratyev –, te szereted ezt a te Malisevedet?

– Szeretem.

– Mégis. Amikor összekaptatok, nekem kellett kibékíteni titeket.

– Szóval összevesztetek? – kérdezte Tánya.

Kondratyev hallgatott.

– Figyelj, Szergej, ha mi veszekszünk is Misával, mindig ki is békülünk. Magunktól. De te...

– Ó, mi nem békülünk – jelentette ki Kondratyev.

– Azaz még mindig haragban vagytok.

– Mi... nem... békülünk – mondta szaggatottan Kondratyev, és mélyen belenézett Tánya pajkos szemébe.

– De Kátya nem is tudja, min kaptatok össze. Semmit sem ért, és én igazán sajnálom őt.

– És mit kellene tennem, Tánya? – kérdezte Kondratyev. – Te legalább próbálsz megérteni. Talán mert veled is történt már ilyen.

– Valóban megesett egyszer – bólintott Tánya. – Ezt rögtön el is mondtam neki.

– Na látod! – kiáltott fel vidáman Szerjozsa. – És ő?

Tánya megvonta a vállát.

– Nem tudom. Csak annyit, hogy még nem halt bele.

Felállt, megigazgatta a szoknyáját, és azt kérdezte:

– Tényleg eltiltottak a túlterheléstől?

– Eltiltottak – felelte Kondratyev, és felült. – Jó neked, te lány vagy, de én mit mondjak erre?

– Jobb lenne beszélned vele.

A lány megfordult, és elindult a négydimenziós sakk rajongói felé, ahol Misa Malisev valami agyatlan idiótákkal kiabált. Kondratyev utánaszólt:

– Tányecska... – A lány megállt és visszanézett. – Nem is tudom, lehet, hogy elmúlik ez az egész... A fejem már nincs tele annyira.

De tudta, hogy nem múlik el. És azt is tudta, hogy Tánya megérti ezt. Tánya elmosolyodott, és bólintott.

A történtek után Kondratyevnek nem volt étvágya. Egy kekszet mártogatott kedvetlenül az erős, édes teába, és hallgatta, ahogy Panyin, Malisev és Gurgenidze a menün vitatkozik. Aztán végre enni kezdtek, és az asztalnál néhány percre csend lett. Hallotta, hogy egy közeli asztalnál valaki azt mondja:

– Manapság már lehetetlen úgy írni, mint Hemingway. Röviden össze kell foglalni minél több információt. Hemingway ehhez nem volt elég precíz...

– Jó is, hogy nem! A precizitás a politechnikai enciklopédiákba való...

– Az enciklopédiákba? Szerezd meg a Drága utakat Sztrogovtól! Vagy már olvastad?

– „Egyértelműség, alaposság!” – mondta egy mély hang. – Én azt mondom, nem is tudod, mit...

Panyin ledobta a villáját, és Malisevre nézve megszólalt:

– Akkor most mesélj nekünk arról, mi van a bálnákban!

Az iskola előtt Malisev egy bálnavadász-üzemben dolgozott.

– Halljuk, halljuk! – lelkendezett Gurgenidze.

– Inkább elmesélem, hogyan fogják az óriáskalmárokat a Mjalodeaonál – mondta Malisev.

– Fejezzétek be! – csattant fel dühösen Kondratyev.

Mind rá meredtek, némán. Aztán Panyin megszólalt:

– Na, most már tényleg elegem van belőled, Szerjozsa. Szedd már össze magad!

Gurgenidze felállt, és azt mondta:

– Jut eszembe! Ideje inni valamit.

Odament a söntéshez, ahonnan egy kancsó paradicsomlével tért vissza, és izgatottan hadarta:

– Srácok, Phu Dat azt mondta, hogy a tizenhétszeres Ljahov elindul az Első Csillagközi Útra!

Kondratyev azonnal felkapta a fejét.

– Biztos ez?

– A tizenhétszeres – ismételte meg Gurgenidze. – A Molnyiján.

A Hius-Molnyija volt a világ első, személyzettel ellátott fotonsugár-hajtóműves űrhajója. Két évig tartott, míg felépítették, és már három éve a legjobb bolygóközi járműnek számított.

Nos, végre elkezdődött – gondolta Kondratyev, és azt mondta:

– Nem tudod, milyen messzire?

– Phu Dat azt állítja, hogy másfél fényhónapra.

– Bolygóközi bajtársaim! – lelkendezett Malisev. – Erre inni kell. – Ünnepélyesen kitöltötte a paradicsomlevet a poharakba. – Fenékig! – vezényelte.

– Ne feledkezzünk meg a sóról! – szólt közbe Panyin.

Mind a négyen koccintottak és ittak. Elkezdődött, elkezdődött – zakatolt Kondratyev fejében.

– Én egyszer már láttam a Hius-Molnyiját – bizonygatta Malisev. – Tavaly, amikor a Csillagocskán gyakorlatoztam. Lenyűgöző egy óriás.

– Csak a tükre hétszáz méter átmérőjű – erősítette meg Gurgenidze. – És ez még semmi. Az anyaggyűjtője – hú! – hat kilométeres. A hossza peremtől peremig nyolc kilométer.

A tömege ezertizenhat tonna – idézte fel magában önkéntelenül Szerjozsa –, átlagos tolóerő: tizenhat megazenger[3], utazási sebesség: tizennyolc megaméter per szekundum, számított maximális gyorsulás: hat g... Kevés... Becsült maximális teljesítmény: tizenöt VAR[4]... Kevés, kevés...

– Navigátorok – mondta álmodozva Malisev. – Végül is ez a mi hajónk. Mi fogunk vele repülni.

– A Naptávoli Földre, a Plútóra! – áradozott Gurgenidze.

Egy zengő tenor felkiáltott a terem túlvégén:

– Elvtársak! Hallottátok? A tizenhatszoros Molnyija elindul az Első Csillagközi Útra!

A terem felzúdult. A másik asztaltól felugrott a Parancsnoki Kar három növendéke, és gyorsan elindultak a söntés felé.

– Az ászok pályára állnak – mondta Malisev, utánuk nézve.

– Én egy egyszerű felfogású átlagember vagyok – kezdte váratlanul Panyin, miközben a poharát megtöltötte paradicsomlével –, és még mindig nem értem. Mire kellenének nekünk ezek a csillagok?

– Hogy érted, hogy mire kellenek? – értetlenkedett Gurgenidze.

– No, például a Hold egy indítóbázis és megfigyelőhely. A Vénusz az aktinidák[5] forrása. A Mars, az a vörös káposzta: légkörfejlesztés, gyarmatosítás. Ez mind nagyszerű. De a csillagok?

– Szóval te azt nem érted – kérdezte Malisev –, miért megy ki Ljahov a csillagok közé?

– Seggfej – háborodott fel Gurgenidze. – Megártott valami mutáció.

– Na idefigyeljetek! – mondta Panyin. – Már sokat gondolkodtam ezen. Nos, mi csillagközi pilóták vagyunk, és elrepülünk az UV Cetihez. Két és fél parszek[6].

– Két egész négytized – javította ki Kondratyev, a poharába meredve.

– Repülünk – folytatta Panyin. – Sokáig repülünk. Tegyük fel, hogy vannak bolygói. Leszállunk, felfedezzük, tengünk-lengünk rajta, ahogy a nagyapám mondaná.

– Az a széplélek nagyapó – kuncogott Gurgenidze.

– Aztán jó sokáig repülünk vissza is. Megöregszünk és elfásulunk, állandóan civakodunk. Végül Szerjozska már nem is szól senkihez. Már közel járunk a hatvanhoz. Eközben a Földön, Einsteinnek hála, eltelik vagy százötven év. Valamiféle fiatal népek fogadnak minket. Eleinte minden nagyon szép: zene, virágok és saslik. De aztán elmennék az én Vologdámba. És kiderül, hogy már nem lakik ott senki. De nicsak, egy múzeum!

– A Borisz Panyin Múzeum – mondta Malisev. – Tele emléktáblákkal.

– Ja – folytatta Panyin. – Tele. Szóval Vologdában nem él senki, de – és ez a „de” nagyon is jólesik – áll itt egy emlékmű. Az én emlékművem. Nézem magam, és csodálkozom, miért van rajtam szarv. Nem értem a választ. Csak az világos, hogy ez nem lehet szarv. Azt magyarázzák, hogy százötven évvel korábban ilyen kalapot viseltem. Nem, felelem, nekem sosem volt ilyen kalapom. De érdekes!, mondja a múzeum főfelügyelője, és jegyzetel. Ezt azonnal jelentenem kell az Örök Emlékezet Központi Hivatalának. Az Örök Emlékezet szavak elég rossz érzéseket ébresztenek bennem. De ezt nem említem meg a főfelügyelőnek.

– Mellékes – vetette közbe Malisev. – Térj a lényegre!

– Nos, kezdek rájönni, hogy már megint egy idegen világban vagyok. Beszámolunk az út tapasztalatairól, de furcsálkodva fogadják. Az adatainkat, ez egyértelmű, meglehetősen elavultnak tekintik. Ugyanis már vagy ötven éve ismerik, mert az utat az UV Cetihez – emlékeztek, ide repültünk – indulásunk óta már húsz alkalommal megjárták. Ráadásul három, Föld méretű planétát már lakhatóvá alakítottak. Ezeket az utakat már két hónap alatt megteszik, mert hát, tudjátok, időközben szorgalmasan tanulmányozták a téridő egyik speciális tulajdonságát, amit mi még nem értettünk meg, és amit ők, ahogy mondják, teletranszportációnak[7] neveztek el. Végül még levetítik nekünk a Nap híreinek azt a tudósítását, amiben bemutatják a hajónk felállítását az Archeológiái Múzeumban. Szótlanul nézzük...

– Micsoda történet! – lelkendezett Malisev.

– Én egy egyszerű felfogású átlagember vagyok – vigyorodott el Panyin. – Csak megszaladt a fantáziám...

– Marhaságot beszélsz – jegyezte meg csendesen Kondratyev.

Panyin azonnal elkomorodott.

– Nos – kezdte immár ő is visszafogottabban –, akkor magyarázd meg, miért nincs igazam! Mondd csak el, mi szükségünk a csillagokra!

– Ácsi! – szólt közbe Malisev. – Két kérdés merült fel. Egy: Mi hasznát vesszük a csillagoknak?

– Hát ez az! Mire jók? – kérdezte Panyin.

– A második kérdés: Még ha számíthatunk tőlük valami hasznosra, kiaknázhatja-e ezt a mi generációnk? Nos, Borka?

– Hát ez az – ismételte meg Panyin. Már nem mosolygott, és egyenesen Kondratyevre nézett. Kondratyev hallgatott.

– Az első kérdésre válaszolok én – mondta Malisev. – Akarod tudni, mi történik az UV Ceti rendszerében?

– Hát... szeretném – felelte Panyin. – De az senkit sem érdekel, én mit akarok.

– Nos, én nagyon szeretném. Erre teszem fel az egész életem, és megpróbálom megtudni – reményeim szerint még távoli – halálom előtt; és hálát adok az Úrnak, nem azért, mert megteremtette a csillagokat, hanem mert ezzel célt adott az életemnek.

– Ó! – kiáltott fel Gurgenidze. – Milyen szép is ez!

– Tudod, Borisz – mondta Malisev –, ez az, amitől Ember az ember!

– Mitől? – kérdezte Panyin elvörösödve.

– Egyszerű – felelt Malisev. – Először csak azt mondja: „Éhes vagyok”. Na, ekkor még nem igazán ember. Aztán azt mondja: „Tudni akarom”. Na, ettől kezdve lesz Ember. Tudod, az a nagybetűs.

– Ez a te Embered – ellenkezett Panyin – még azt sem ismeri, ami itt van a talpa alatt, de már a csillagok után kapkod.

– Ettől igazán Ember – felelte Malisev. – Ilyen. Figyelj, Borisz, nincs értelme ellenkezni a természet törvényeivel! Ez nem rajtunk múlik. Az alapelv: a késztetés arra, hogy tanuljunk az életben maradásért, elkerülhetetlenül átalakul a tanulásért élni motivációjává. Ez szükségszerű! Megismerni a csillagokat ugyanolyan fontos, mint megismerni a gyermekek lelkét...

– Rendben van – mondta Panyin. – Elmegyek egy tanítóhoz. Tőle mindent megtanulhatok a gyermeki lélekről. De ki fog téged megismertetni a csillagokkal?

– Na, ez a második kérdés – kezdte Malisev, de ekkor Gurgenidze felpattant, és szemét forgatva azt kiáltotta:

– Meg akarod várni, míg feltalálják azt a te teletranszportációdat? Én nem akarok várni! Én elrepülök a csillagokhoz!

– Eh – mondta Panyin. – Csillapodj le, Leva!

– Te ne aggódj, Borja! – mondta halkan Kondratyev. – Téged nem küldenek a csillagok közé.

– Most miért mondod ezt? – értetlenkedett Panyin.

– Kinek kellesz te? – sipította Gurgenidze. – Ücsörögj csak a holdpályán!

– Hogy megóvják az ifjúságodat – mondta Kondratyev. – Kinek lesz hasznára a csillagok felfedezése... Nekünk, mindenkinek. Még neked is. Viszont te nem fogsz felfedezni. Te majd tanulsz és híreket olvasol róluk. Az újságokból. Hisz még a túlterheléstől is rettegsz.

– No de srácok – mondta riadtan Malisev. – Ez a vita tisztán elméleti!

Szerjozsa érezte, hogy már csak egy kicsi kell, hogy durva hangot üssön meg, és elkezdje bebizonyítani, mennyire nem szportszmen. Felugrott, és kiviharzott az étkezőből.

– Fogtad? – kérdezte Gurgenidze Panyintól.

– Hát – válaszolt Panyin –, az ilyen helyzetekben nehéz megállni, hogy kitörjön az emberből a vadállat.

Azzal megragadta Gurgenidze nyakát, és előrenyomta, míg az összegörnyedt. Az étkező már üres volt, csak a Parancsnoki Kar három ásza koccintgatott paradicsomleves poharaival. Ljahovra és az Első Csillagközi Útra ittak.

* * *

...Szerjozsa Kondratyev egyenesen a videofonhoz[8] ment. Először is mindent rendbe kell hoznom, hogy... – gondolta. – Kezdve Kátyával. Milyen idiótán viselkedtünk! Szegény Kátya! Persze én is elég szerencsétlen vagyok!

Lekapta a telefonkagylót, és megállt, hogy eszébe idézze Kátya szobájának számát. De véletlenül Válja Petrova szobáját tárcsázta. Mivel az utolsó pillanatig azon gondolkodott, hogy mihamarabb rendeznie kell a helyzetet Kutyával, pár másodpercig csak némán meredt Válja vékony arcára, amikor megjelent a képernyőn. Petrova is hallgatott, és meglepetten felhúzta keskeny szemöldökét. Szerjozsa megkérdezte:

– Ráérsz?

– Épp nincs semmi dolgom – felelte Válja.

– Beszélnünk kell. Rögtön odamegyek hozzád.

– Kellene a hetedik kiadás? – kérdezte Válja, szemét összehúzva. – Gyere csak! Még felhívok valakit. Meghívhatom esetleg Khant?

– Nem – mondta Kondratyev. – Még korai lenne. Először csak magunk között.

MÁSODIK RÉSZ

Újrakezdés

Üknagyapó

Amikor az asszisztens visszatért, a diszpécser még mindig a képernyő előtt állt, feje lehajtva, keze szinte könyékig a zsebében. A koordináta-vonalakkal behálózott képernyő alján lassan kúszott egy világító pont.

– Hol jár? – kérdezte az asszisztens.

A diszpécser nem mozdult.

– Afrika fölött – felelte összeszorított foggal. – Kilencezer kilométer.

– Kilenc... – nyugtázta az asszisztens. – Sebessége?

– Majdnem körsebesség. – A diszpécser megfordult. – Miért toporogsz? No, van még valami?

– Légy szíves, nyugodj meg! – felelte az asszisztens. – Úgyse tehetünk semmit... Eltalálta a Főtükröt.

A diszpécser hangosan kifújta a levegőt, és kezét továbbra is a zsebében tartva lehuppant a karosszékbe.

– Az a barom – mormogta.

– Most miért mondod ezt? – kérdezte a segédje elbizonytalanodva. – Történhetett vele valami... Talán meghibásodott a vezérlés...

Hallgattak. A fehér pont csak mászott és mászott, átlósan átszelve az egész képernyőt.

A diszpécser megkérdezte:

– De mégis, miért merészkedett az állomások közelébe, ha hibás a vezérlése? És miért nem sugároz azonosító jelzést?

– Valamit sugároz...

– Ez nem egy azonosító. Ez abrakadabra.

– Ez valamilyen azonosító – ellenkezett halkan az asszisztens. – Egy jól meghatározható frekvencián...

– Frekvencia, frekvencia – sziszegte fogai között a diszpécser.

Az asszisztens a képernyőhöz hajolt, és rövidlátó módjára silabizálta a koordinátarács számait. Aztán az órájára nézve azt mondta:

– A Gamma állomáshoz közeledik. Megnézhetjük, ki az.

A diszpécser rosszkedvűen összevonta a szemöldökét. Mi mást csinálhatnánk – gondolta. – Szerintem mindent megtettünk. Leállítottuk az összes járatot. Minden leszállást megtiltottunk. Kiadtuk a riasztást az összes földközeli állomásnak. Turnyen felkészíti a katasztrófaelhárító robotokat...

A diszpécser felkapta a mikrofont a mellkasáról, és azt kérdezte:

– Turnyen, mi van a robotokkal?

Turnyen higgadtan válaszolt:

– Úgy számítom, talán öt vagy hat perc múlva kiengedhetem őket. Amint elstartoltak, jelentkezem.

– Turnyen! – mondta a diszpécser. – Ne vesztegessük tovább az időt, kérlek, igyekezz!

– Én sohasem vesztegetem az időt – válaszolt Turnyen méltóságteljesen. – De semmi értelme elkapkodni a dolgot. Amint lehet, indítom őket, egy másodperccel sem később.

– Légy szíves, Turnyen! – könyörgött a diszpécser. – Kérlek!

– A Gamma állomás – szólalt meg az asszisztens. – Maximális nagyításra kapcsolok.

A képernyő felvillant, a rács eltűnt. A fekete űrben egy különös szerkezet jelent meg: egy ormótlan kerti pavilonra hasonlított, mulatságosan vaskos oszlopokkal. A diszpécser kacskaringósat füttyentett, majd felpattant. Erre számított a legkevésbé.

– Egy atomrakéta – kiáltott fel megdöbbenten. – Mi ez? Honnan került ide?

– Iiigen... – mondta elbizonytalanodva az asszisztens. – Tényleg... Érthetetlen...

A szokatlan szerkezet, a kupola alól kilógó öt vastag csővel, lassan forgott. A kupola mélyén lilás ragyogás reszketett, fényében az oszlopok feketének látszottak. A diszpécser lassan visszaereszkedett a karosszékbe. Igen, ez egy atomrakéta. Pontosabban egy nukleáris meghajtású űrhajó. Fotonhajtómű, kétrétegű, mezonhéj[9] parabolatükör, hidrogénmotorok. Másfél évszázaddal korábban számtalan ilyen űrhajó volt. A bolygórendszer felfedezésére építették őket. Masszív, lassú szerkezetek, ötrétegű védőburkolattal. Sokáig és kiválóan szolgáltak, de már az utolsót is réges-rég leszerelték.

– Tényleg... – dünnyögött az asszisztens. – Csodálatos... Hol is láttam ilyet korábban?... Az üvegház! – ordította.

A képernyőt balról jobbra gyorsan kitöltötte egy széles, szürke árnyék.

– Az üvegház – suttogta az asszisztens.

A diszpécser behunyta a szemét. Ezer tonna – gondolta. – Ezer tonna, ezzel a tempóval... Szilánkokra töri... Porrá zúzza... A robotok! Hol vannak már azok a robotok?...

Az asszisztens rekedten megszólalt:

– Átjutott... Tényleg átjutott?... Átjutott!

A diszpécser kinyitotta a szemét.

– Hol vannak a robotok? – kiáltotta.

A vezérlőpult kommunikátor-panelén kigyulladt egy zöld lámpa, és egy nyugodt, férfias hang azt mondta:

– Itt a D-P. Kellog kapitány hívja a Központi Vezérlőt. Leszállási engedélyt kérek a P-X-17 állomásra.

A diszpécser elvörösödött, kinyitotta a száját, de megszólalni nem jutott ideje. A helyiségben hangok kavalkádja zendült:

– Vissza!

– D-P, tilos leszállni!

– Kellog kapitány, vissza!

– A Központi Vezérlő Kellog kapitánynak. Azonnal álljon tetszőleges orbitális pályára a négyes zónában! Ne szálljon le! Ne közelítsen! Várnia kell.

– Értettem – nyugtázta csodálkozva Kellog kapitány. – Pályára állni a négyes zónában és várakozni.

A diszpécser összeszedte magát, és becsukta a száját. Hallotta, ahogy a kommunikátorban egy női hang győzköd valakit: „Magyarázzátok meg neki, miért... Mondjátok el...”, majd a zöld fény kialudt, és minden elcsendesedett.

A képernyőn elhalványult az alakzat. Ismét kirajzolódott a rács, és a képernyő alján újra feltűnt a lassan mozgó, villogó, fényes szikra.

Felzendült Turnyen hangja:

– Katasztrófaelhárítás az ügyeletes diszpécsernek. Jelentem, a robotok elindultak.

Ebben a pillanatban a képernyő jobb alsó sarkában megjelent két villogó pont. A diszpécser idegesen összedörzsölte a tenyerét.

– Köszönöm, Turnyen – motyogta. – Köszönöm, kedveském...

A két fényes pont – a vészhelyzeti robotok – átkúszott a képernyőn. A távolság, a nukleáris űrhajó és köztük, fokozatosan csökkent.

A diszpécser figyelte, ahogy a villódzó pontok másznak a precízen megrajzolt vonalak között és arra gondolt, hogy ez az ósdi műemlék a második zóna felé tart, ami dugig van űrhajóhangárokkal és töltőállomásokkal; hogy az egyik ilyen állomáson dolgozik a lánya; hogy a bolygóközi obszervatórium fő tükre eltört; hogy az a hajó vakon repül, a hívójeleket nem is hallja, vagy egyszerűen nem érti; hogy minden másodpercben a pusztulást kockáztatja, azzal, hogy beleütközik a számtalan nehéz szerkezet valamelyikébe, vagy behatol a D-űrhajók indítózónájába. Arra gondolt, milyen nehéz lehet megállítani ezt a vak és érzéketlen hajót, mert véletlenszerűen és zabolázhatatlanul változtatgatja a sebességét, ahogy a robotok próbálják becserkészni, és hogy a robotokat valószínűleg személyesen Turnyen irányítja...

– Delta állomás – mondta az asszisztens. – Maximális nagyítás.

A fekete képernyőn ismét megjelent az esetlen szerkezet képe. A kupola alatt a lángok felvillanásai rendezetlen ritmusra váltottak, amitől úgy tűnt, mintha ez a szörnyeteg kétségbeesetten kapálózna vaskos fekete lábaival. Közelében feltűntek a vészhelyzeti robotok homályos körvonalai. A robotok a nukleáris rakéták kilövelléseit kerülgetve óvatosan közelítettek felé.

A diszpécser és segédje szeme a képernyőre tapadt. A diszpécser nyakát nyújtogatva suttogott: „No, Turnyen... Na... Na, kedveském.... Na...”

A robotok gyorsan és határozottan csaptak le. Titáncsápjaik két oldalról elérték a nukleáris rakétát, és szinte rácsimpaszkodtak a megcsavarodott oszloplábakra. Az egyik csáp már hiányzott, benyúlt a kupola alá, és a plazma érintésétől porrá omlott. („Jaj” – suttogta az asszisztens.) Valahonnan fentről egy harmadik robot mágneses tapadókorongjaival megkapaszkodva landolt a kupola tetején. A nukleáris rakéta lassan ereszkedett. A kupola alatt villódzó fény kialudt.

– Fü-ü – motyogta a diszpécser, és ingujjával megtörölte a homlokát.

A segédje idegesen felkuncogott.

– Akár az óriáskalmárok a bálnát – mondta. – És most hová tesszük?

A diszpécser azt kérdezte a mikrofonba:

– Turnyen, hová viszed?

– Lerakom az űrrepterünkre – mondta vontatottan Turnyen. Kissé lihegett.

A diszpécser lelki szemei előtt váratlanul megjelent a másik kerek, a monitor fényében fürdő, izzadságtól csillogó arca.

– Köszönöm, Turnyen – mondta barátságosan. A segédjéhez fordult. – Add le, hogy minden rendben! Aktualizáld a menetrendet, és mindenki folytassa a munkát!

– És te? – kérdezte panaszosan az asszisztens.

– Én odamegyek.

Az asszisztens is szeretett volna odamenni, de csak annyit mondott:

– Érdekelne, hogy hiányzik-e valami az Űrhajózási Múzeumból.

A feladatot végül is úgy-ahogy megoldották, és most elégedett volt önmagával.

– Micsoda műszak! – mondta. – Még most is reszketek.

A diszpécser a billentyűzeten kopogott, és a képernyőn megjelent egy dimbes-dombos síkság. A szél fehér esőfelhőket kergetett az égen, sötét tavacska hullámzott a satnya növényzettel benőtt dombocskák között. Az aprócska tavon kacsák lubickoltak. Itt nagyon rég nem landoltak csillaghajók – gondolta az asszisztens.

– Tudnom kell, mi ez, és honnan került elő – suttogta a diszpécser összeszorított fogai között.

– Hamarosan megtudod – mondta irigykedve a segédje.

A vadkacsák megriadtak, vad szárnycsapásokkal spricceltek szét minden irányban. A felhők forogni kezdtek, a síkság közepén víz- és páratölcsér, egy tornádó örvénylett. Eltűntek a dombok, a tó, a féktelenül száguldó párafelhők között vadul bukdácsoltak a gyökerestül kitépett satnya bokrok. Valami óriási és sötét tűnt fel egy pillanatra a kavargó ködben, bíbor fény villant, és látszott, ahogy az előtérben az egyik domb reszketni kezd, lassan felpúposodik, majd megfordul, mintha a fű alatt egy hatalmas ekevas szántana.

– Aj-jaj-jaj! – mondta az asszisztens, szemét le sem véve a képernyőről. De már semmit sem látott, csak gyorsan váltakozó fehér és szürke párafelhőket.

Amikor a helikopter a krátertől úgy százméternyire leszállt, a pára már szétoszlott. A kráter közepén, oldalára dőlve feküdt az atommeghajtású űrhajó, a reaktorgyűrű vaskos lábai idétlenül és tehetetlenül meredtek a levegőbe. A közelében, a forró sárban félig eltemetve hevertek a viharvert vészhelyzeti robotok. Az egyik keservesen próbálta visszahúzni mechanikus lábait a törzsébe.

A kráter fölött remegett a forró levegő.

– Rosszul néz ki – mormolta valaki, amikor kiszálltak a helikopterből.

A fejük fölött légcsavarok lágy surrogása hallatszott, néhány újabb helikopter is feltűnt a levegőben, majd a közelben leszállt.

– Menjünk! – mondta a diszpécser, és mindannyian követték.

Leereszkedtek a kráterbe. Lábuk bokáig elsüllyedt a forró masszában. Nem vették észre rögtön a férfit, de amikor felfedezték, azonnal megtorpantak.

Hason feküdt, két karját széttárva, arcát a nedves földbe fúrva kapaszkodott, és egész testében reszketett, mint aki valami nagyon hideg helyről került ide. Furcsa ruházatot viselt, gyűrött volt, és mintha megrágták volna, a színe felismerhetetlen, de a férfi maga vörös, rikító vörös, és mintha meg sem hallotta volna a lépteiket. Amikor odarohantak hozzá, a férfi felemelte a fejét, és ekkor végre megpillantották az arcát; kék volt, sápadt és mocskos, a száján egy, még beforratlan sebbel. Látszott, hogy a férfi sírt, mert az a beesett kék szem csillogott, és egyszerre tükrözött örömöt és szenvedést. Karjánál fogva felemelték, és ekkor megszólalt:

– Orvost – mondta tompán és alig érthetően, mert a száján tátongó seb akadályozta a beszédben. – Orvost, gyorsan! Szerjozsa Kondratyev a végét járja.

Tágra nyílt szemével pásztázta egyik arcot a másik után, majd váratlanul elmosolyodott:

– Szervusztok, ükunokák...

A mosolytól a heg szétnyílt, ajkáról sűrű, kövér, vörös cseppek hullottak, és mindannyian arra gondoltak, hogy ez a férfi nagyon régen mosolyoghatott utoljára. A krátert hamarosan fehér köpenyes emberek lepték el.

– Orvost! – kiáltotta a vörös hajú férfi, és sápadt-kék sáros arcát az ég felé fordítva összecsuklott.

Bajkeverők

A 18-as szoba négy lakóját szinte mindenki ismerte az anyjugyini bentlakásos iskolában. Ez persze érthető is volt. Az olyan tehetség, mint a Pandora bolygón élő óriás rákpók hangjának művészi átéléssel való utánzása, vagy az, hogy valaki akár kilencféleképpen is képes könnyed csevegést folytatni a csillagközi repülés közbeni üzemanyag-megtakarításról, nem marad észrevétlen, ahogy az sem, ha valaki tizenegyszer tud egymás után egy lábon guggolni, és az efféle képességek nem álltak távol a 18-as szobában élőktől.

A tizennyolcasok története még akkor kezdődött, amikor még csak hárman voltak, és sem külön szobájuk, sem külön nevelőjük nem volt. De Genka Komov, ismertebb nevén Kapitány, megfellebbezhetetlen tekintélyét Paul Gnyedih és Alekszandr Kosztilin már akkor elismerte. Paul Gnyedih, más néven Polly, vagy Lieber Polly, arról volt ismert, hogy bármire képes, önérzetes és ravasz fickó. Alekszandr Kosztilin kétségkívül jámbor szerzet, bár hírnevét azzal szerezte, hogy az összecsapásokban inkább fizikai erejére, mint az eszére támaszkodik. Nehezen tűrte, ha egyszerűen csak Kosztilnak[10] szólítják (és ezt nem is rejtette véka alá), de szívesen hallgatott a „Lin” becenévre. Genka, vagyis Kapitány, aki kívülről fújta a Nyomok a Világűrben című népszerű könyv tartalmát, és számtalan hasznos dolgot ismert, például tudta, hogyan lehet könnyedén megjavítani egy fotonreflektort anélkül, hogy az űrhajó röppályája megváltozna, fáradhatatlanul ösztökélte Pollyt és Lint a dicsőség felé. Ott volt például az a széles körben ismertté vált, újfajta rakéta-üzemanyag kifejlesztésére irányuló kísérlet, amit az ő vezetésével végeztek el az iskola parkjában. A sűrű, gomolygó füst elérte a legmagasabb fák csúcsát is, a robbanás bömbölését pedig mindenki jól hallotta, aki abban az időben az iskola területén tartózkodott. Felejthetetlen bravúr volt, és Lin még sokáig büszkélkedett a hátán húzódó sebhellyel; mindenfelé mezítelen felsőtesttel mutatkozott, hogy a heget megcsodálhassák az irigykedő szempárok. Ez a trió volt az, akik felélesztették az afrikai törzsek ősi játékát, amiben hosszú köteleken (amivel a beszerezhetetlen liánokat helyettesítették) kell leugrálni magas fák csúcsáról. Meg kidolgoztak egy eljárást a ruhák alapanyagául szolgáló plasztik meghegesztésére, és ezt a tehetségüket számtalanszor bevetették, hogy lelohasszák azon idősebb társaik tenyérbemászó önhittségét, akik már használhattak búvárruhát és búvármaszkot. Bár az ilyen húzásaik kétségtelenül híressé tették őket, nem voltak elégedettek, ezért Kapitány úgy döntött, kiveszi a részét az ifjú kozmonauták szakkörének munkájából, így szélesre tárul előtte a túlterhelési centrifuga, majd végül az űrhajózási adatokat feldolgozó, szinte misztikus számítógép felé vezető ajtó.

Nagy meglepetésére, Kapitány a szakkörben talált egy vele egykorú tagot, Mihail Szidorovot, akit több okból is Athosnak szólítottak. Kapitány először arrogáns fafejnek tartotta Athost, de az első komolyabb beszélgetésük bebizonyította, hogy képességei határozottan felülmúlják Walter Saronianét, aki ebben az időben afféle rajongóként vett részt a trió életében, és elfoglalta a 18-as szoba negyedik ágyát.

A történelmi beszélgetés valahogy így hangzott: „Mit gondolsz az atommeghajtásról?” – kérdezte Genka. „Ósdi” – válaszolta lakonikusan Athos. „Elismerem – mondta Kapitány, és érdeklődve nézett Athosra. – És a foton-annihilációról?” – „Elmegy” – mondta Athos, lehangoltan ingatva fejét. Ekkor Genka feltette a legfontosabb kérdését: „Melyik meghajtás a hatékonyabb, a gravitációs vagy az antigravitációs?” „Én csak a D-rendszert fogadom el” – jelentette ki fennhéjázón Athos. „Hmmm – mondta Genka. – Rendben, menjünk a tizennyolcasba, bemutatlak a legénységemnek.” – „Mármint a szamaraidnak? – ráncolta homlokát Athos-Szidorov, de vele ment.

Egy héttel később, mivel képtelen volt tovább elviselni a fenyegetést és a durvaságot, Walter Saronian a tanári kar engedélyével kiköltözött a 18-as szobából, és Athos elfoglalhatta megüresedett helyét. Ezek után a D-rendszer és az intergalaktikus utazás ötlete szilárdan befészkelte magát a tizennyolcasok agyába és szívébe, jól láthatóan, mindörökre. Így végül összeállt a Galaktion szuperűrhajó legénysége: Genka a kapitány, Athos-Szidorov a navigátor és kibernetikus, Lieber Polly számítógép-operátor és Száska Lin fedélzeti mérnök és vadász. A legénység határtalan lelkesedéssel vágott bele a konkrét feladatok végrehajtásába. Elkészítették a Galaktion szuperűrhajó alapterveit, emellett kidolgozták és begyakorolták azt a szigorúan titkos jelzést, amiről a legénység tagjai felismerhetik egymást: a jobb kéz ujjait egy speciális alakzatba kell hajtogatni. Ezek után már semmi sem menthette meg az Androméda-ködöt, a Messier 33-at és társait a hamarosan bekövetkező inváziótól. Így röppent el egy év.

Az első csapást Lin, a fedélzeti mérnök és vadász mérte terveikre. A tőle megszokott könnyelműséggel megkérdezte édesapját, aki az egyik Földön kívüli, gravitációmentes öntödéből érkezett haza szabadságra, hogy hány éves kortól jelentkezhet valaki űrhajósnak.

A válasz annyira rémítő volt, hogy a tizennyolcasok el sem akarták hinni. A fondorlatos Polly rábeszélte öccsét, hogy tudakolja meg ugyanezt valamelyik tanártól. A válasz ugyanaz volt. A galaxis meghódításával – felfoghatatlanul hosszú idő – még tíz évet várniuk kell. Ettől egy időre összezavarodtak, hisz ez a hír megsemmisítette azt a gondosan felépített, „Orgonavirág” fedőnevű akciótervet, miszerint a 18-as szoba lakói teljes létszámban fellopóznak az egyik, a Plútóra tartó bolygóközi üzemanyag-szállítóra. Kapitány abban reménykedett, ha egy héttel a kilövés után előbújnak, a legénységet automatikusan beillesztik a szállító személyzetébe.

A következő csapás, bár közel sem olyan meglepetésszerű, ám sokkal súlyosabb volt. Ebben a kissé zűrzavaros időszakban a Galaktion legénysége ráébredt – bár ezt tulajdonképpen már korábban is megtapasztalhatták –, hogy a világban a legnagyobb tisztelet fura mód nem az űrhajósokat, mélytengeri búvárokat, de még csak nem is a kiismerhetetlen szörnyetegeket megszelídítő állatpszichológusokat, hanem az orvosokat és a tanárokat övezi. Ráadásul az is kiderült, hogy a Világtanács tagjainak hatvan százaléka tanár és orvos. Meg hogy ebben az időben hiány van tanárokból, ugyanakkor az űrhajósokkal Dunát lehetne rekeszteni. Hogy nem az orvosoknak lenne rossz a mélytengeri búvárok nélkül, hanem pont fordítva. Ezek és más hasonlóan elkeserítő információk lelombozóan hétköznapi módon jutottak a legénység tudomására az egyik televíziós közgazdaságtan-órán; és ami még rosszabb, nevelőjük még a legenyhébb állítást sem tudta megcáfolni.

A harmadik, végső csapást a kételkedés mérte rájuk. Kapitány rajtakapta Lint, a fedélzeti mérnököt, amint a Gyermekkori megfázásos betegségek fajtái című könyvet olvassa, és aki éles hangú megjegyzésére határozottan kijelentette, hogy a továbbiakban inkább olyasmivel szeretne foglalkozni, ami hasznára van az emberiségnek, a Naprendszeren kívüli életről szóló ingatag elméletek helyett. A kapitány és navigátor erre kénytelen volt erőszakos eszközökhöz folyamodni, így a hitehagyott belátta, hogy nem alkalmas gyermekorvosnak, viszont fedélzeti mérnökként, vagy ha minden kötél szakad, vadászként még mindig van esélye elnyerni a halhatatlan dicsőséget. A meggyőzés alatt az agyafúrt Lieber Polly a sarokban üldögélt, és nem szólt semmit, de a későbbiekben, ha valami nem volt ínyére, zavaros, csípős megjegyzésekkel revolverezte a legénységet, úgy mint: „beállok gégésznek”, vagy „a nevelő majd megmondja, kinek van igaza.” Száska Lin ezt hallva féltékenyen szipákolt. A kételkedés aláásta a Galaktion legénységének lelkesedését, és ez Kapitány lelkébe mart.

A segítség a Világűrből érkezett. A Vénuszon dolgozó tudósok egy csoportja a Világtanács figyelmébe ajánlott egy használhatónak tűnő elképzelést arról, hogy a Vénuszt burkoló légkör lepárlása után lehetségessé válna a bolygó benépesítése. A Világtanács megvizsgálta a tervezetet, és jóváhagyta. Egymást érő sivatagaival a Vénusz egy szörnyű bolygó volt, de Második Földdé lehetett formálni. A felnőttek munkához láttak, új gépeket építettek, összegyűjtötték az erőforrásaikat, és a Vénusz népessége gyorsan növekedett. Az anyjugyini iskola 18-as szobájában a legénység figyelő szemeinek kereszttüzében a Galaktion kapitánya lázasan nekilátott kidolgozni az Október tervezetet, a válságból kivezető utat biztosító ötletek ígéretes tárházát.

A Világtanács felhívása után három órával az ütemterv elkészült és a legénység elé került. Az Október tervezet rövidségével és információgazdagságával imponált:

1) Negyven napon belül meg kell ismernünk a szabványos légkörlepárlók technikai és műszaki adatait.

2) A megadott időben kora reggel – hogy ne zavarjuk az iskola ügyeletesét – elhagyjuk az iskolát, és elmegyünk az anyjugyini űrkikötőbe, ahol a leszállás után törvényszerűen kialakuló zűrzavart kihasználva belopózunk valamelyik bolygóközi űrhajó rakterébe, és ott elrejtőzünk a megérkezésig.

3) A többit majd meglátjuk.

A tervet egyöntetű Viu-virulli örömkiáltás fogadta, majd három támogatással és egy tartózkodással megszavazták. A tiszteletre méltó Athos-Szidorov tartózkodott. A távoli horizontra meredve, egész idő alatt mélységes lenézéssel azt hajtogatta: „átkozott generátorok” vagy „hülye egy terv”, majd kijelentette, hogy csak a bajtársiasság és az, hogy segíteni akar, tartja vissza attól, hogy keményebb szavakkal illesse az elképzelést. Viszont semmiképp nem fogja akadályozni az indulást, sőt bizonyos megfontolások alapján még segíteni is hajlandó, de ebből nehogy valaki azt higgye, hogy a bűzös lepárlók kedvéért feladná a D-rendszer iránti elkötelezettségét. Kapitány hallgatott, majd kiadta a parancsot, hogy lássanak munkához. A legénység engedelmeskedett.

...Az anyjugyini iskola 18-as szobájában földrajzóra volt. Az oktató SzV-képernyőjén egy izzó felhőből villám csapott le a Parícutin csúcsára, fényesen izzó kődarabok süvítettek mindenfelé, a kráterből izzó lávafolyam öltögette nyílhegyhez hasonlító vörös nyelvét. Az előadás a vulkanológia tudományáról, a vulkánokról, elsősorban a megfékezhetetlen vulkánokról szólt. A kihűlt magma szürke halmai között a Csipo-csipo Vulkanológiai Obszervatórium gondosan formált kupolája fehérlett.

Az SzV előtt Száska Lin üldögélt, és szemét a képernyőről egy pillanatra sem levéve, felváltva rágcsálta, hol a bal, hol a jobb keze körmeit. Elkésett. Reggel és déltájban a sportpályán volt, mert ellenőrizni akarta a tornatanár előző nap hallott véleményét, miszerint egy ugrás maximális magasságának és maximális távolságának aránya egy a négyhez. Lin addig ugrált magasba és távolba, míg a látása elhomályosult a fáradtságtól. Ettől kezdve kénytelen volt néhány kisiskolást ugráltatni, teljesen kimerítette őket is, de az összegyűlt adatokból megállapíthatta, hogy a tanár megfigyelése közel jár az igazsághoz. Lin most kénytelen bepótolni az elvesztegetett időt, és azt az előadást figyelte, amivel a legénység már délelőtt végzett.

Genka Kapitány a szoba tejüveg falánál ült az asztala mellett, és elmélyülten másolta egy közepes teljesítményű, kétfázisú oxigéngenerátor tervrajzát. Lieber Polly az ágyán hevert (amit egyébként napközben nem engedélyeztek), és úgy tett, mint aki a Bevezetés az atmoszféragenerátorok üzemeltetésébe címet viselő, vaskos könyvet olvassa. Athos-Szidorov navigátor az asztalánál állt, és gondolkodott. Ez volt a kedvenc elfoglaltsága. Közben viszolygó érdeklődéssel figyelte a földrajz-előadást figyelő Lin ösztönös mozdulatait.

Az áttetsző fal túloldalán a homok sárgállott a napfényben, és susogtak a karcsú fenyőfák. A tó fölé egy ugrótorony magasodott, hosszú, rugalmas ugródeszkákkal.

Az előadó arról kezdett beszélni, hogyan fojtották el a Stromboli kitörését, és Szása Lin teljesen belefeledkezett. Már mindkét kezén egyszerre rágta a körmeit. Athos érzékeny idegei ezt már nem tudták elviselni.

– Lin – szólt rá –, köpd már ki!

Lin anélkül, hogy ránézett volna, dühösen megrántotta a vállát.

– Éhes lehet! – mondta felélénkülve Paul.

Felült az ágyon, hogy megbeszéljék a témát, de ekkor Kapitány lassan felé fordította a fejét, és ránézett.

– Semmi, semmi... – hadarta Paul. – Már olvasom is. „Az AKG-11 kapacitása óránként tizenhat köbméter ózondús oxigén. A ré-te-ge-ző módszer lehetővé...”

– Magadban! – javasolta Athos.

– Szerintem téged nemigen tud zavarni semmiben – mondta Kapitány reszelős hangon.

– Szerinted nem, szerintem meg igen – ellenkezett Athos-Szidorov.

Szembefordultak egymással. Paul élvezettel figyelte az eseményeket. A Bevezetés... iszonyúan untatta már.

– Legyen óhajod szerint! – mondta Kapitány. – Csak hát én egyedül nem végezhetem el mindenki munkáját. És te, Athos, semmit sem csinálsz. Tulajdonképpen semmi hasznod nem vesszük.

A navigátor megvetően elvigyorodott, de nem tartotta fontosnak, hogy válaszra méltassa. Ekkor a képernyő kialudt, és Lin széke megreccsent, ahogy megfordult rajta.

– Srácok! – lelkendezett. – Viu, srácok! Menjünk oda!

– Menjünk! – kiáltotta Paul, és felpattant.

– Hova oda? – kérdezte Kapitány vészjósló hangon.

– A Parícutinra! A Mount Pelée-re! A...

– Pofa be! – kiáltotta Kapitány. – Mind mocskos árulók vagytok! Elegem van belőletek! Egyedül megyek, ti meg csináljatok, amit akartok! Értve?

– Ejnye már, Kapitány! – mondta Athos leereszkedően.

– Te csak ne ejnyézgess itt nekem, értve? Megszavaztuk a tervet, viu-viut kiáltottatok, erre most? Belefáradtam a veletek való bajlódásba. Ennyi erővel akár Natasenykával vagy azzal a tökfej Walterrel is szövetkezhettem volna, nem igaz? Menjetek a pokolba mind! Fütyülök rátok!

Kapitány hátat fordított nekik, és dühödten folytatta a rajz másolását. Mindannyian hallgattak. Polly csendesen visszadőlt, és szorgalmasan tanulmányozni kezdte a Bevezetést Athos a szája szélét rágcsálta, Lin nehézkesen felállt, és zsebre dugott kézzel fel-alá járkált a szobában.

– Genka – kezdte bátortalanul –, Kapitány, erre... semmi szükség. Most miért?

– Te csak menj arra a te Mount Pelée-dre! – morogta Kapitány. – Vagy a Parícutinra. Nélküled is megcsináljuk...

– Kapitány... Hogy gondolod?... Erről nem beszélhetsz Walterrel, Genka!

– Már hogyne beszélhetnék... Fogok is. Igaz, kicsit ütődött, de legalább nem áruló...

Lin zsebre vágott kézzel szaladgált föl-alá a szobában.

– De most miért, Kapitány? Látod, Polly már magolja is az anyagot!

– „Polly, Polly”! Tojok a te Pollydra. És Athosra is fütyülök. A Galaktion navigátorának képzeli magát! Szájhős.

Lin Athosra nézett.

– Igazad van, Athos, valahogy... Ez így nem jó, tudod... Mi mind próbálunk...

Athos az erdős tájat méregette.

– Most miért engem hibáztattok? – érdeklődött udvariasan. – Ha egyszer megmondtam, hogy benne vagyok, akkor benne vagyok. Tudomásom szerint még soha senkit nem vertem át. És senkit sem árultam el.

– Szerinted – vágott vissza dühösen Lin. – Kapitánynak igaza van. Lusta vagy, és hát, tudod, ez... eléggé disznóság.

Athos megpördült, és összehúzta a szemét.

– Na idefigyelj, te munka hőse! – mondta. – Miért teljesít nitrogéntúltengés esetén rosszabbul a „Bölény”, mint az AGK-7?

– He? – kérdezte bizonytalanul Lin, és Kapitányra nézett.

Kapitány hitetlenkedve emelte fel a fejét.

– Mit tartalmaz az Iron-3 üzemeltetésének kilenc pontja? – sorolta tovább a kérdéseit Athos. – Ki fedezte fel az oxitánt? Nem tudod, igaz, te munkamániás? És mikor? Ezt sem tudod?

Ilyen volt Athos; számos hiányossága ellenére mégiscsak nagyszerű ember. A szobában áhítatos csend támadt, csak Paul Gnyedih nézett fel dühösen a Bevezetés... lapjairól.

– Sose lehet tudni, ki volt az első – motyogta nem túl meggyőzően Lin, és segélykérően Kapitányra nézett.

Kapitány felállt, Athoshoz lépett, és öklével könnyedén hasba bokszolta.

– Csak így tovább, Athos! – biztatta. – Én hülye, azt hittem, csak lustálkodsz.

– Még hogy lustálkodom! – mondta Athos, és oldalba bökte Kapitányt. Ezzel elfogadta a bocsánatkérését.

– Viu, srácok! – lelkesítette a fiúkat Kapitány. – Kövessétek Athos példáját! Űrhajósok, adagolókat beállítani! Tartózkodjatok a szükségtelen gyorsításoktól! Ügyeljetek a reflektorra! A kozmikus por balra sodródik. Viu!

– Viu-virulli! – kiáltotta a Galaktion legénysége.

Kapitány Linhez fordult.

– Lin fedélzeti mérnök, vannak még kérdései a földrajzzal kapcsolatban?

– Nincsenek – jelentette a fedélzeti mérnök.

– Mi van még mára?

– Algebra és testedzés – felelte Athos.

– Re-endben! Birkózásra felkészülni! Az első pár Athos és Lin. Polly, néhány guggolás, nagyon gyenge a lábad.

Athos elkezdett előkészülni a birkózáshoz.

– El ne felejtsük elrejteni az anyagokat! – mondta. – Minden szét van szórva, a nevelő meglátja.

– Nos, holnap már úgysem leszünk itt.

Paul felült az ágyon, és ledobta a könyvet.

– De ebben nincs benne, ki fedezte fel az oxitánt.

– Al Jenkins – vágta rá Kapitány azonnal. – A tizenhetedik században.

Tyenyin nevelőtanár, ahogy mindig, aznap is délután négykor ért a 18-as szobába. A szoba üres volt, ám a zuhanyzóból bőségesen ömlő víz csobogását, hangos horkanásokat és ujjongó viu, viu-virulli kurjantásokat lehetett hallani. A Galaktion legénysége tisztálkodott a tanórák és a testgyakorlás befejezése után.

A nevelő átsétált a szobán. Sok jól ismert, megszokott dolgot látott. Lin, mint mindig, most is szanaszét szórta a ruháit a szobában. Az egyik papucsa Athos asztalán hevert, és leginkább egy jachtra hasonlított. Ceruzából volt az árboca, a vitorlája egy zokni. Ez persze Polly műve. Emiatt Lin majd azt mormolja magában dühösen: „Csak azt ne hidd, Polly, hogy ez olyan szellemes...” A falak és a mennyezet megvilágítását irányító rendszer nem működött, és ez minden bizonnyal Athos műve volt. A billentyűzetet a fejtámláján tartotta, és lefekvés után mindig játszadozott vele egy keveset. Fekszik az ágyán, nyomkodja a gombokat, és a szoba hol sötétbe borul, hol az éjszakai eget láthatják a park felett tündöklő holddal. A billentyűzet általában tönkrement, ha Athost nem fékezte meg valaki időben. Ilyenkor másnap Athosra várt, hogy megjavítsa a világítóberendezést.

Lin asztala egy őrültek háza. Lin asztalán mindig őrültek háza van, és ez ellen nem lehetett tenni semmit. Ez az az eset, amikor a tanárok és a pszichológusok minden mesterkedése hatástalannak bizonyul.

Ahogy általában, a szobában fellelhető újdonságok most is Kapitány asztalán találhatók. Aznap például olyan rajzok hevertek ott, amelyeket korábban még nem látott. Ez valami új, amin érdemes elgondolkodni. Tyenyin nevelőtanár nagyon szerette az újdonságokat. Leült Kapitány asztalához, és tanulmányozni kezdte a rajzokat.

A zuhanyzóból eközben ezt hallotta:

– Polly, adj rá még egy kis hideget!

– Ne már! Így is hideg! Megfázok!

– Tartsd csak, Lin, hadd edződjön!

– Athos, dobd ide a dörzsikét...

– Srácok, hol a szappan?

Valaki nagy csattanással elvágódott. Egy kiáltás:

– Melyik barom dobta a szappant a lábam alá?

Nevetés, és viu-viu kurjantások.

– Nagyon szellemes! Csak szét ne rúgjam a segged!

– Hé! Ne csápolj a mancsaiddal, te!

A tanár megnézte a rajzokat, és visszatette őket a helyükre. Még mindig érdekli őket – gondolta. – Most az oxigéndúsítás van soron. A srácok teljesen belehabarodtak a Vénuszba. Felállt, és benézett Paul párnája alá. Ott lapult a Bevezetés a... A Bevezetésen látszott, hogy sokat forgatták. A tanár szó nélkül becsukta, majd visszatette a párna alá. Szóval már Paul is – gondolta. – Szokatlan.

Ekkor rádöbbent, hogy nem látja Lin asztalán a bokszkesztyűket, amelyek az utóbbi két évben állandóan ott hevertek. Kapitány asztala fölött sem lógtak Gorbovszkij űrruhás fotói, Paul asztala meg teljesen üres volt.

Tyenyin nevelőtanár mindent megértett. Rájött, hogy meg akarnak szökni, és arra is, hogy hová akarnak menni. Azt is tudta, mikor akarnak lelépni. A képek hiánya azt jelenti, hogy már Kapitány hátizsákjában lapulnak. Vagyis a hátizsák már útra kész. Szóval holnap, kora reggel. Mert Kapitány szeretett mindent alaposan csinálni, és soha nem halaszt semmit másnapra, amit aznap is megtehet. Viszont Paul csomagja még biztos nincs összekészítve, mert Paul mindent inkább holnapután szeret megcsinálni. Szóval holnap reggel indulnak, az ablakon át, hogy fel ne zavarják az ügyeletest. Nagyon nem szeretnék felriasztani az ügyeletest. De hát ki is szeretné?

A tanár benézett az ágyak alá. Kapitány hátizsákja megdöbbentő alapossággal volt összekészítve. Paul ágya alatt ott hevert a hátizsákja. A hátizsákból Paul kedvenc inge kandikált ki: egy gallértalan, vörös sávokkal díszített ing. A szekrényben egy lepedőkből csavart, szakszerűen összeállított kötéllétra hevert, minden bizonnyal Athos műve.

Nos... Ez azt jelenti, hogy át kell gondolni a dolgot. Tyenyin nevelőtanár bosszankodott, ugyanakkor ujjongott is.

A zuhanyzó ajtajában ekkor megjelent egy szál alsógatyában Polly, és amikor meglátta a tanárt, vetett egy cigánykereket.

– Egész jó, Paul – kiáltott fel a tanár –, csak ne hajlítsd be a lábad közben!

– Viu! – örvendezett Paul, majd visszafelé cigánykerekezett. – Űrhajósok, a nevelőtanár! A nevelő megérkezett!

Mindig megfeledkezett a köszönésről.

A Galaktion legénysége berontott a szobába, és az ajtóban megálltak. Tyenyin nevelőtanár rájuk nézett, és arra gondolt... nem gondolt semmire. Nagyon szerette őket. Mindig is kedvelte mindegyiket. Mindet, akiket felnevelt, majd kiengedett a Nagyvilágba. Sokan voltak, de mind közül ők voltak itt a legjobbak. Mert hát ők voltak a jelen. Vigyázzban álltak, figyeltek, és úgy néztek rá, ahogy azt elvárták tőlük. Vagy majdnem úgy.

– A G L K L Ö N É G P A P – rejtjelezte a tanár. Ez annyit tesz, hogy: „A Galaktion legénységének. Kitűnően látom önöket. Nem észlelek galaktikus port a pályájukon.”

– K L P M J – válaszolt ugyanígy a legénység.

Ők is kitűnően látják, és csak jelentéktelen mennyiségű port észleltek.

– Felöltözni! – kiáltotta a tanár, és az órájára nézett.

A legénység hang nélkül a ruhákra vetette magát.

– Hol a papucsom? – kiáltott fel Lin, majd megpillantotta a jachtot. – Csak azt ne hidd, Polly, hogy ez olyan szellemes... – morogta.

Az öltözködés harminckilenc egész egytized másodpercig tartott, Lin lett az utolsó.

– Szemét disznó vagy, Polly – dühöngött. – Nagyon vicces!...

Ezután mindannyian letelepedtek valahová, és a nevelőtanár azt mondta:

– Irodalom, földrajz, algebra, testnevelés. Megvolt?

– És még egy kis edzés is – mondta Athos.

– Nem vitatom – mondta a nevelő. – Látszik a feldagadt orrodon. Viszont Paul még mindig behajlítja a lábát. Szása, mutasd meg neki, hogy kell!

– Nagyon szívesen – mondta Lin önelégülten. – Az a baj, hogy túl esetlen hozzá.

Paul azonnal visszavágott:

– Még mindig jobb egy ügyetlen térd, mint egy üres fej!

– Ez három pontot ér – nyugtázta a nevelő. – Nem túl szellemes, de az üzenete világos. Úgy harmincéves korodra talán megtanulod, Paul, hogyan kell visszavágni az ilyen beszólásokra, de szerintem inkább tartózkodj az ilyesmiktől!

– Próbálkozik az ember – mondta Paul szerényen.

A három pont nem is annyira gyenge, és Lin elvörösödve, duzzogva üldögélt. Estére biztos eszébe jut valami, amivel visszavághat.

– Beszélgessünk az irodalomról! – javasolta Tyenyin – Komov Kapitány, mi a helyzet az esszéddel?

– Gorbovszkijról írtam – mondta Kapitány, és benyúlt az asztalfiókjába.

– Kiváló témaválasztás – mondta a tanár. – Jó írás lesz, ha sikerül vele megbirkóznod.

– Nem fog sikerülni neki – ellenkezett Athos. – Úgy hiszi, hogy Gorbovszkij legfontosabb képessége a szaktudása.

– Te mit gondolsz róla?

– Én úgy gondolom, hogy Gorbovszkij elsősorban merész és bátor.

– Szerintem tévedsz, navigátor – mondta a nevelő. – Nagyon sok bátor ember van. Az űrhajósok között senki se gyáva. A gyávák egyszerűen kihullanak. De az olyan Partraszállók[11], mint Gorbovszkij, egyediek. Kérlek, hidd ezt el nekem, mert én már sok olyasmit megtanultam, amit te még nem ismerhetsz. De majd te is megtanulod, navigátor. És te kiről írtál?

– Doktor Mbogáról – felelte Athos.

– Hol hallottál róla?

– Adtam neki egy könyvet a repülő piócákról – magyarázta Paul.

– Elismerésem, fiúk! Mindannyian olvastátok ezt a könyvet?

– Igen – mondta Lin.

– Volt, akinek nem tetszett?

– Mindenkinek tetszett – mondta büszkén Paul. – Én ástam elő a könyvtárból.

Arról persze már megfeledkezett, hogy azt a kötetet épp a nevelőtanár ajánlotta neki. Mindig megfeledkezett az ilyen apróságokról, és nagyon szeretett új könyveket „felfedezni”. Az is tetszett neki, hogy ezt mindenki tudta róla. Kedvelte a nyilvánosságot.

– Ügyes vagy, Paul – mondta a nevelő. – Gondolom, te is dr. Mbogáról írtál.

– Én egy verset írtam.

– Ejha! Te aztán nem félsz semmitől.

– Miért, kellene? – mondta kissé nyeglén Paul. – Felolvastam Athosnak. Alig néhány apróságba kötött bele. Csak hogy valamit mondjon...

A nevelő kételkedve nézett Athosra:

– Hmm... Amennyire én Szidorov navigátort ismerem, ritkán törődik az apróságokkal. Meglátjuk, meglátjuk... És te, Szása?

Lin szótlanul a nevelő kezébe nyomott egy vaskos jegyzettömböt. A borítóján hatalmas folt éktelenkedett.

– Zvancev – magyarázta. – Oceanológus.

– Az meg ki? – kérdezte ingerülten Paul.

Lin vérfagyasztó megvetéssel nézett rá, és hallgatott. Paul meglepődött. Ez elkeserítő. Sőt, rettenetes. Fogalma sem volt arról, ki lehet ez a Zvancev nevű oceanológus.

– Nos, rendben – monda a nevelő, és egymásra rakta a füzeteket. – Elolvasom és kiértékelem az írásaitokat. Holnap megbeszéljük...

Azonnal meg is bánta, hogy ezt mondta. A „holnap” hallatán Kapitány arca megrándult. Borzasztó érzés volt hazudni a srácoknak, színlelni előttük. Felesleges megijeszteni őket, óvatosabban kell bánnia a szavakkal. Nem tettek semmi olyat, amiért büntetést érdemelnék. Még csak veszély se fenyegeti őket, hisz nem juthatnak messzire Anyjugyintól. Elég nyomasztó érzés lesz nekik az is, amikor majd vissza kell térniük ide. Az egész iskola rajtuk fog nevetni. A gyerekek néha nagyon kegyetlenek tudnak lenni, főleg akkor, ha valamelyik társuk azt gondolja magáról, hogy valami olyanra képes, amire a többiek nem. Eszébe jutottak azok a megfékezhetetlen csúfolkodók a 20-as és a 72-es szobából, meg a viháncoló „kishalak”, ahogy gúnyolódva törzsi táncot járnak a Galaktion elfogott legénysége körül, és halálra szekálják őket.

– Apropó, itt van az algebra – mondta. (A legénység tagjai elvigyorodtak. Nagyon szerették az „apropóval” kezdődő mondatokat. Látszott rajtuk, hogy valami okból tökéletesen értelmetlennek tartják a szót.) – Az én időmben a matematikatörténeti előadásokat egy meglehetősen mulatságos tanár tartotta. Odaállt a táblához – a nevelő felállt, hogy megmutassa, hogy történt –, és rákezdett: „Már az ókori görögök is tudták, hogy A plusz B a négyzeten egyenlő A négyzet plusz két AB plusz... – itt lenézett a nem létező jegyzeteire – plusz... khm-khm... B négyzet”...

A legénységből kitört a nevetés. A tapasztalt űrhajósok odaadóan és csodálattal figyelték nevelőjüket. Ez a férfi számukra épp oly hatalmasnak és érthetőnek látszott, mint az egész világ.

– Akkor most vizsgáljuk meg, miféle furcsaságok is történhetnek néha ezzel az A plusz B négyzettel! – ült le a tanár, és mindannyian köré gyűltek.

Kezdetét vette az, ami nélkül a legénység már szinte élni sem tudott volna, nevelőjük pedig nem is akart: kalandozás a számokkal Térben és Időben. Egy számítási hiba miatt az űrhajójuk letért a megadott pályáról, és eltűnt a sötét végtelenben, ahonnan az ember képtelen visszatérni, csak mert az egyik előjelet véletlenül plusz helyett mínuszra cserélték; a terjedelmes, rémisztőnek tűnő polinomfüggvény bámulatosan egyszerű szorzásokká bomlott ki, emiatt Lin bánatosan fel is kiáltott: „Hogy nem vettem észre? Annyira egyszerű!”; felcsendültek Cardano pátosszal telt humoros verssorai, amelyekben megörökítette a harmadfokú egyenletek megoldására kialakított módszerét; a maga felfoghatatlanul titokzatos módján felbukkant az évszázadok mélyéről Fermat utolsó sejtésének érdekfeszítő története is.

Végül nevelőjük azt mondta:

– Jól van, fiúk. Úgy látom, ha életetek során polinomokkal kell megoldanotok valami problémát, az sikerülni fog. Általában...

– Én már most is legszívesebben polinomokkal oldanám meg őket – tört ki Paulból, akinek hirtelen eszébe jutott, hogy holnap már nem lesz itt, és talán végleg le kell mondania a nevelő társaságáról.

– Megértelek, számítógép-operátor bajtárs – mondta a nevelő kedvesen. – A legnehezebb dolog megfogalmazni a megfelelő kérdést. A maradékot megoldják hat évszázad matematikusai... Néha még matematikusok se kellenek hozzá. – Elhallgatott. – Fiúk, mit szólnátok egy négy-az-egy-ellen összecsapáshoz?

– Viu-viu! – ujjongott a legénység, és már ki is rontottak a szobából, mert a négy-az-egy-ellen összecsapáshoz nagy hely és a lábuk alá puha talaj kellett.

A négy-az-egy-ellen egy összetett játék, megkövetelte a gyors észjárást és a szambo[12] alapos ismeretét. A legénység alaposan megizzadt, a nevelő kabátja elszakadt, és maga is összeszedett jó néhány karcolást. Végül mindannyian letelepedtek a fenyőfák alá a homokra, és kezdték kifújni magukat.

– Egy ilyen karcolás miatt – mondta a nevelő, a kezét tanulmányozva – a Pandorán már riadót fújtak volna. Karanténba zárva feküdnék, teljesen elmerülve a vírus elleni szerekben.

– És ha egy rákpók harapta volna meg a kezét? – kérdezte szinte beleborzongva Paul.

A nevelő ránézett.

– A rákpók harapása nem ilyen. Nem érdemes a kezed a szájába tenni. Igaz, Karpenko professzor mostanában egy érdekes ötleten dolgozik, amihez képest bármelyik antivírus-készítmény gyermekjátéknak tűnhet. Hallottatok már a bioblokádról?

– Meséljen róla! – hegyezte fülét az egész legénység.

A nevelő mesélni kezdett a bioblokádról. A legénység olyan odaadással figyelte, hogy Tyenyin egész elkeseredett, mert a világ túl hatalmas ahhoz, hogy ott, azonnal megtanítson nekik minden ismert vagy kevésbé ismert dolgot. Moccanás nélkül csüggtek a szavain. Minden tökéletes lett volna, de eszébe jutott a szekrényben heverő kötéllétra, és tudta, hogy Kapitány – aki minden körülmények között Kapitány marad! – szintén erre gondol. Hogy tudnám megállítani őket? – gondolta Tyenyin. – Hogyan? Számtalan módja lenne, de ezek egyike sem jó, mert nem egyszerűen csak megállítani kell őket, de meg is kell velük értetni, hogy soha még csak eszükbe se jusson ilyesmi. Azért volt egy lehetősége. Egyetlenegy. De ehhez meg kell várnia az éjszakát, kell néhány könyv a légkör-regenerálásról, a Vénusz-terv teljes dokumentációja és két tabletta Szporamin[13], hogy átvészelje ezt az éjszakát... Mindenképp el kell érnie, hogy a fiúk ne szökjenek meg aznap éjjel. Lehet, hogy nem is éjjel, hanem este, mert Kapitány okos fiú és jó megfigyelő: talán arra is rájött, hogy a nevelő észrevett valamit, és mindent tud. Talán nem is kell az egész éjszaka – gondolkodott a nevelő. – Lehet, hogy elég négy-öt óra. Fel kell tartani őket, lefoglalni ennyi időre. De hogy?

– Apropó, a felebaráti szeretet – mondta, és a legénység ismét felvidult ezen az „apropón”. – Hogy nevezzük azt, aki bántalmazza a gyengébbeket?

– Parazita – vágta rá Lin. Ennél durvább kifejezést nem ismert.

– Gyáva, hazug és alattomos – mondta Athos. – Miért kérdezi? Mi ilyet sosem tettünk, és nem is fogunk.

– Tudom. De ettől még megesik ilyesmi az iskolában... néha.

– Ki az? – pattant fel Paul. – Mondja meg, ki az!

A nevelő vívódott. Az, amit tenni készült, igazság szerint helytelen. Nagyon kockázatos ilyesmibe keverni a fiúkat. Túl hevesek, és mindent elronthatnak. És Schein nevelő jogosan fog szemrehányást tenni miatta Tyenyin nevelőnek. De akkor is meg kell állítani őket...

– Walter Saronian – mondta vontatottan. – De ezt csak úgy fél füllel hallottam, fiúk. Először mindent alaposan meg kell vizsgálni.

Nézte őket. Szegény Walter! Kapitány arcán rángatóztak az izmok. Lin félelmetes volt.

– Meg fogjuk vizsgálni – mondta Paul, gonoszul kacsintva. – Nagyon... alaposan... megvizsgáljuk...

Athos összenézett Kapitánnyal. Szegény Walter!

– Beszéljünk inkább a vulkánokról! – javasolta a nevelő.

Aztán arra gondolt: Nehéz lesz most a vulkánokról beszélgetni. De talán ez az egyetlen, ami képes lehet őket sötétedésig itt tartani. Szegény Walter! Valóban, mindent alaposan le fognak ellenőrizni, mert Kapitány nem szereti, ha valami nincs rendben. Aztán megkeresik Waltert. Ehhez sok időre lesz szükségük. Elég nehéz megtalálni egy tizennégy éves fiút vacsora után egy négyszáz hektáros parkban. Estig nem fognak elindulni. Nyertem öt órát, és... ó, te szerencsétlen! Hogy fogsz bevágni négy szakkönyvet meg egy hatszáz oldalas tervdokumentációt ennyi idő alatt?

És Tyenyin nevelő belekezdett egy hosszú történetbe arról, miként vette ki a részét nyolcvankettőben a Stromboli tűzhányó megfékezéséből.

Walter Saronian a parkban volt, a tóparton. Ez a park egyik legtávolabbi szögletében rejtőzött, ahová a kishalak legtöbbje sosem jutott el, emiatt csak kevesen tudtak a tavacska létezéséről. Valójában egy patak kiöblösödése, sötét vizének mélyén a tündérrózsák hosszú, zöld szárai között, uszonyukat billegető nagy, sárga halak lebegtek. Ezeket a helyi vadászok „púposoknak” nevezték, és mindenféle, házilag barkácsolt fegyverekkel hajkurászták a víz alatt őket.

Walter Saronian egy szál búvármaszkban ácsorgott a tavacska partján, pucéran. Kezében egy légpisztoly, amiből fogazott szigonyt lehetett kilőni, lábán kék-vörös békauszony. Maszkját homlokára tolva, diadalmas pózban szárítkozott.

– Először fürdessük meg! – javasolta Paul suttogva.

Kapitány bólintott. Polly megzörgette a bokrokat, és fojtott hangon felmordult. Walter pont úgy reagált, ahogy bárki tenné a helyében. Arcára rántotta a maszkot, és habozás nélkül a vízbe csusszant olyan ügyesen, hogy még a csobbanását se lehetett meghallani. A sötét felszínen lassan szétterülő hullámok nyomán néhányszor megbillentek a tündérrózsák levelei.

– Ez szép volt – ismerte el Lin, és mind a négyen előbújtak a bokrok közül, majd a tó partjára állva figyelték a sötét vízfelszínt.

– Jobb búvár, mint én – állapította meg a tényt Paul –, de most nem lennék a helyében.

Letelepedtek a parton. A hullámok elültek, a tündérrózsák is megnyugodtak. A lenyugvó nap fénye átszűrődött a fenyők ágai között. Csendes és kissé fülledt volt az este.

– Ki akar beszélni vele? – érdeklődött Athos.

– Én – ajánlkozott Lin.

– Hagyjátok ezt rám! – mondta Paul. – Ti meg álljatok készen...

Kapitány lehangoltan bólintott. Nem tetszett neki ez az egész. Hamarosan itt az éjszaka, és még sehol sem tartanak. Az már tisztán látszik, hogy aznap nem tudnak megszökni. Eszébe jutott a nevelő kedves tekintete, és ettől csak még rosszabbul érezte magát. A nevelő egyszer azt mondta neki: „Mindig rossz vége lesz annak, ha az ember elkezd hazudozni.”

– Ott van! – kiáltott fel Lin. – Erre tart...

Félkörben ültek a víz mellett, és figyeltek. Walter elegánsan, könnyedén úszott, a fegyverét elrejtette valahol.

– Szevasztok, tizennyolcasok! – köszönt, amikor odaérve felállt. – Ti aztán jól bekerítettetek... – A térdig érő vízben elkezdte a tenyerével átdörgölni magát.

Paul belevágott:

– Gratulálunk a tizenhatodik születésnapodhoz – mondta kedveskedve.

Walter levette maszkját, és értetlenül nézett rá.

– Mihez?

– Köszöntünk a tizenhatodik születésnapodon, barátom – ismételte meg Paul, még szeretetteljesebb hangsúllyal.

– Nem igazán értelek, Polly – vigyorgott teli szájjal Walter. – Pedig általában okosan beszélsz...

– Igazad van – ismerte el Paul okosabb vagyok nálad. Ráadásul jóval többet olvastam. Nos?

– Mi az, hogy „nos”?

– Még mindig nem mondtad, hogy „köszönöm” – felelt neki Athos, aki oldalvást ült. – Azért jöttünk, hogy gratuláljunk.

– Na de srácok! – csapongott Walter tekintete ide-oda a fiúk arcán, hátha rájön, mit akarnak tőle. Nem volt teljesen tiszta a lelkiismerete, és emiatt kezdett megijedni. – Mihez gratuláltok? A szülinapom már több mint egy hónapja volt, és nem is a tizenhatodik, csak a tizennegyedik...

– Hogyan? – lepődött meg mélységesen Paul. – Akkor nem értem, hogy kerül ide a maszk.

– Meg az uszonyok – erősítette meg Athos.

– És a pisztoly, amit eldugtál valahol a dzsindzsában – folytatta a sort Lin, aki ugyanezt már maga is megtette nemegyszer.

– A tizennégy évesek nem búvárkodhatnak kísérő nélkül – mondta bosszúsan Kapitány.

– Micsoda botrány! – fújta fel magát megvetően Walter. – A jó fiúk rögtön el is rohannak, beköpni a nevelőnek?

– Mekkora egy rohadék! – csattant fel Paul, Kapitány felé fordulva, aki egyet is értett vele. – Ez azt jelenti, ha ő kapott volna rajta engem ilyesmin, ő bizony befújna. Igaz? – Ez nem csak egy bajkeverő, de...

– Még hogy „bajkeverő”! – mormogott Walter. – Mintha te nem vadásznál... Lőttél már te is néhány púp...

– Igen, mi is vadászunk – szakította félbe Athos. – De mindig négyesben, nem magányosan. És mindig szólunk előtte a nevelőnek. Aki megbízik bennünk.

– Hazudsz a nevelődnek – mondta Paul. – Ez azt jelenti, hogy bárkinek képes vagy hazudni, Walter. Mondjuk, nekem tetszik, ahogy mentegeted magad!

Kapitány lehunyta a szemét. A régi igazság szinte belemart: Aki a nevelőnek hazudik, az bárkinek képes hazudni... Kár volt belekeverednünk ebbe a Walter-dologba. Csak az időt vesztegetjük. És még csak jogunk sincs rá...

Walter nagyon kényelmetlenül érezte magát. Szinte könyörgött:

– Srácok, adjátok ide a ruháimat... Hideg van... És... igazából semmi közötök az egészhez. Ez a nevelő meg az én ügyem. Nem igaz, Kapitány?

Kapitány elhúzta a száját:

– Igaza van, Polly. És már megtört: beismerte, hogy hibázott.

Paul fensőbbségesen megállapította:

– Ó, igen, megtört. Gyötri a lelkifurdalás. Walter, ez egy pszichológiai gyakorlat volt. Imádom a pszichológiai gyakorlatokat.

– Menjetek a pokolba! – morogta Walter, és megpróbált hozzáférni a ruháihoz.

– Fogd be! – rivallt rá Athos. – Ez még csak az e-lő-ze-tes ki-vizs-gá-lás volt. A kezelés még csak most következik.

– Ezt majd én! – mondta az erőtől duzzadó Lin, és felállt.

– Ne, ne, Lin – mondta Paul –, nem kell. Az durva lenne. Nem is értené.

– Meg fogja érteni – ígérte meg Lin. – Engem tisztán fog érteni.

Walter gyorsan a vízbe vetette magát.

– Négyszeres túlerő! – kiabálta. – Ó, ti! Milyen sportszerű!

Paul dühösen felpattant.

– Négyszeres túlerő? – üvöltötte. – Válka, a kishal negyedakkora sincs, mint te. Nem, még ötöd- vagy hatodakkora se! De te, goromba barom, mégis megverted! Kezdj ki Linnel vagy Kapitánnyal, ha viszket a tenyered, te gorilla!

Walter elsápadt. A maszk rajta volt, de még nem húzta az arca elé, és most zavarodottan kapkodta a fejét, kiutat keresve. Fázott. És végre megértette.

– Szégyelld magad, Walter! – mondta lenézően Athos, – Szerintem gyáva is vagy. És ez nagy szégyen. Gyere ki! Mindegyikünkkel meg fogsz küzdeni.

Walter kicsit tétovázott, majd elindult. Pontosan tudta, mit jelent megverekedni a tizennyolcasokkal, de kilépett a partra, és bokszoló pozícióba állt. Érezte, hogy most meg fog fizetni mindenért, de azt is tudta, még mindig így a legjobb megbűnhődnie. Athos kényelmesen lehúzta magáról a trikót.

– Várjatok! – kiáltotta Paul. – Meglátszanak az ütésnyomok! És nekünk még más dolgunk is van!

– Ez igaz – mondta Athos, és elgondolkodott.

– Bízzátok rám! – kérte a fáradhatatlan Lin. – Gyors leszek.

– Nem! – Paul gyorsan lerángatta magáról a ruhát. – Walter! Emlékszel, mi a három legundorítóbb dolog a világon? Majd én megmondom: a gyávaság, a hazugság és az erőszak. Hála az égnek, nem vagy gyáva, de a többiről sajnos megfeledkeztél. Azt akarom, hogy jól jegyezd meg őket. Én most megyek, Walter! Te meg csak ismételgesd ezeket a szavakat!

Kikapta Walter ruháit a bokrok közül, és beleugrott a vízbe.

Walter tehetetlenül nézett utána, Athos meg örömében ugrándozott a parton.

– Polly! – kiáltotta. – Zseni vagy, Polly! Mi lesz már, Walter? Ismételgesd a szavakat, te gorilla: gyávaság, hazugság és erőszak!

Kapitány mogorván figyelte a kutyaúszásban távolodó Pollyt. Polly nagy zajt csapott, habos nyomvonalat hagyott maga után. Igen, ő most is agyafúrt, mint általában. A túlpartot benőtte a csalán, és a pucér Walternek onnan kell majd összeszednie a nadrágját a többi holmijával együtt. Ráadásul sötétben, mert a nap rögtön lemegy. Úgy kell neki. De ki fog minket megbüntetni? Mi sem vagyunk angyalok, hazudunk. Ez se sokkal jobb, mint az erőszak.

Polly visszaért. Amint zihálva és köpködve kimászott a partra, megszólalt:

– Jól van, Walter! Mehetsz, öltözz fel, te gorilla! Én sokkal rosszabbul úszom vagy merülök, mint te, de most nem lennék a helyedben!

Walter nem nézett rá. Csendesen arcára húzta a maszkot, és belecsusszant a langyos, gőzölgő vízbe. Elindult a kísérteties, csalánnal benőtt túlpart felé.

– Emlékezz! – kiáltott utána Paul. – Gyávaság, hazugság, erőszak! Az erőszak, Walter! Annál nincs rosszabb! A csalán majd felpezsdíti a gyenge memóriád.

– Így van – mondta Athos. – Azelőtt megkorbácsolták volna. Öltözz fel, Polly, megfázol...

Hallani lehetett Walter sziszegését és fogainak vacogását, ahogy a túlparton forgolódott és tapogatózott a növények között.

Késő este volt már, mire visszaértek a 18-as szobába, mert Walter megbüntetése után Lin, pihenés és kikapcsolódás céljából azt javasolta, hogy játsszanak Pandorát, kedvenc játékukat, amiben nagy gyakorlatuk volt. Athos, Lin és Kapitány voltak a vadászok, Polly a gigászi rákpók, a park meg a Pandora járhatatlan, kísérteties, mocsaras dzsungele. Az időközben magasra kúszó holdat kinevezték EN 9-nek, a Pandora egyik napjának. Addig játszottak, míg a gigászi rákpókon, miközben egy fáról rávetette magát a vadász Linre, teljes hosszában el nem szakadt a szupererős tetracián-etilénből készült nadrág. Akkor hazaindultak. Semmiképp nem akarták felzavarni az ügyeletest, és Kapitány azt javasolta, hogy próbálják meg a szemétledobón át – ez a csodás ötlet csak úgy elővillant borús gondolatai közül –, végül mégis úgy döntöttek, hogy a jóval prózaibb műhelyablakon másznak be.

Nagy zajjal csörtettek be a 18-asba, azt elemezve, micsoda káprázatos perspektívákat nyit meg ez az ötlet a szemétledobó mint közlekedési útvonal használatáról, amikor megpillantották a nevelőjüket Athos asztala mellett egy könyvvel a kezében.

– Elszakítottam a nadrágom – mondta Paul. A „Jó estét!”-ről szokása szerint megint megfeledkezett.

– Tényleg? – lepődött meg a nevelő. – A tetracián-etilént?

– Aha! – húzta ki magát rögtön Paul.

Lint elöntötte a sárga irigység.

– Fiúk – mondta a nevelő –, nekem fogalmam sincs, hogy lehet ezeket megjavítani!

A legénység lelkesen kiabálni kezdett. Ők tudták, mi a módja. Mind szerették volna megmutatni, elmagyarázni és megjavítani.

– Lássatok hozzá! – egyezett bele a nevelő. – Viszont Szidorov navigátor nem nadrágot fog foltozni, hanem szépen rendbe hozza a világítórendszer vezérlését. Ezt mérte rá a sors.

– Értettem! – mondta Athos, akinek nem volt ismeretlen az ilyesféle sorscsapás.

Mindannyian munkához láttak. Kapitány is kivette belőle a részét. Valahogy megkönnyebbült. Holnap nem megyünk sehová – gondolta. – Még nem állunk készen. A szökés ötlete már nem tűnt olyan hívogatónak, de az utóbbi hónapban összegyűjtött tudásukat sem szerette volna elvesztegetni.

– ...Vannak nagyon fontos és hatalmas problémák – mondta a nevelő, erősen gesztikulálva a kezével –, akkorák, mint maga a világ. De léteznek apróbb, ám annál érdekesebb problémák is. A minap egy nagyon régi és nagyon érdekes könyvet olvastam. A legérdekesebb talán az volt benne, hogy még a mai napig sem sikerült megoldani a lidércfények rejtélyét. Tudjátok, amik a mocsarakban láthatók. Az világos, hogy valami kemilumineszcens[14] anyag lehet, de mi? Kéntartalmú foszfor talán? Még az Információs Központba is becsatlakoztam, hogy megtudakoljam, mi lehet az. De ezt a titkot még ma sem ismerjük!

– Miért?

– Talán azért, mert nagyon nehéz elcsípni ezt a lidércfényt. Akár az Igazság, csak messziről látszik, és nem hagyja magát kézre keríteni. Lepele megpróbált kiépíteni egy kibernetikus lidércfényvadász-rendszert, de nem jutott vele semmire...

Tyenyin nevelőnek szörnyen fájt a feje. Rosszul érezte magát. Az utóbbi négy órában betanult a légkör-regenerálásról szóló négy könyvet, és bebiflázta a Vénusz program adatait is. Ezt csak a hipnopédia[15] segítségével lehetett négy óra alatt legyűrni, ami után mindenképp ki kellett volna aludnia magát. De most szó sem lehet semmiféle alvásról. Talán nem kellett volna ennyire túlterhelnie az agyát, de a nevelő nem akart kockáztatni. Legalább tízszer annyi ismeretet össze kell szednie a Vénuszról és magáról az elképzelésről, mint amit a négytagú legénység összesen tud, különben minden erőfeszítése értelmetlenné válik.

Várta a pillanatot, amikor végre a lényegre térhet, addig meg mesélt nekik a lidércfényvadászatról, közben elnézte a kíváncsi, tágra nyílt gyermeki szemeket, és bennük a határtalan képzelet lobogó lángjait, ő pedig, mint mindig, boldogan figyelte ezeket a lángokat, bár a feje darabokra akart hasadni...

...És a fiúk máris ott cuppogtak pompázatos mocsárjáró csizmáikban a bugyborékoló lápban, körülöttük az éjszaka sötétje, köd, titkokat rejtő bozót, a mocsár gyomrából felböfögött fojtogató, bűzös párafelhők, az egész nagyon veszélyes volt, és rémítő, de nem engedhették meg maguknak a félelmet. Előttük derengő, kékes fényű lángnyelvek libbentek, amelyek rejtélyét, az már teljesen világos, mindenáron meg kellett fejteni, és ezért minden vadász mellkasán ott függött egy miniatűr vezérlőpult, amelyen át a sárban mellettük haladó hűséges és mozgékony kibereket tudták irányítani. Ezeket a kibereket nagyon gyorsan kellett megtervezni és felépíteni, mielőtt még hoppon maradnak, mert az utolsó mocsarat is lecsapolják...

Mire a nadrágot és a világítórendszert rendbe tették, már egyik sem érdekelt senkit. Paul egy versen gondolkodott, a lidércfényekről, és miközben belebújt a nadrágjába, már az első sort mormolta: „Látod, a sötétben a láp lángjai”. Kapitány és Athos egymástól függetlenül elkezdtek olyan mocsári kiberek szerkezetén töprengeni, amelyek képesek lehetnek a sáros terepen nagy sebességgel mozogni, és reagálnak a kemilumineszcenciára. Lin egyszerűen csak üldögélt tátott szájjal, és arra gondolt: Hová tettem a szemem? A fenébe is! Úgy határozott, egész életét a mocsaraknak szenteli.

A nevelő arra gondolt: Eljött az idő. Csak ne kényszerüljenek hazugságra és áltatásra! Rajta, Tyenyin! És belevágott:

– Apropó, Komov kapitány, mi ez a rusnya ábra? – mutatott a lepárló rajzára. – Elszomorítasz, fiam! Elég jó rajz, de igencsak hiányos!

Kapitány elszántan vitába szállt vele...

Éjfélkor Tyenyin nevelő kiment a parkba, és megállt a légikocsija[16] mellett. Az iskola hatalmas, lapos tömbje ott terült el vele szemben. Az összes földszinti ablak sötét volt, de odafent itt-ott még égtek a lámpák. Például a 20-asban, ahol az öt notórius gúnyolódó valószínűleg nevelőjükkel, Szergej Tokmakovval beszélgetett, aki korábban orvos volt. A 107-esben a mozgolódó árnyékokból jól kivehetően látszott, hogy valaki egy párnával üti a társa fejét, és addig nem is fogja abbahagyni, míg a hallhatatlan és láthatatlan infravörös sugárzás még a legnyughatatlanabbakat is el nem álmosítja, ami úgy két perccel később be is következett. A legidősebbeknél több szobában is világítottak a lámpák, ahol a lidércfényeknél és a szakadt tetracián-etilén nadrág megfoltozásánál komolyabb problémákon töprengtek. És a 18-asban is.

A nevelő berogyott a légikocsi fülkéjébe, és az ismerős ablakot figyelte. A feje majd szétrobbant. Szeretett volna lefeküdni, lehunyni a szemét és a homlokára tenni valami hideget és súlyosat. Drága fiacskáim – gondolta –, hát tényleg nem sikerült meggyőzni titeket? Ó, milyen nehéz, mennyi felelősséggel jár ez a pálya, és sosem lehetsz biztos benne, hogy jól csinálod, pedig te végül is csak jót akarsz nekik mindig. És mégis, annyira csodás, örömteli feladat, hogy már elképzelni sem tudnád nélküle az életed.

A 18-as fénye kialudt. Végre lepihenhet. Alvásra vágyott, de valami visszatartotta. Nem biztos, hogy mindent elmondtam nekik, amit kellett... De nem, mindent tudnak. Bár már reggel lenne! Mennyire értelmetlen is az életem így egyedül, nélkülük! Csibész kölkök! Tyenyin nevelő elmosolyodott, és beindította a motort. Rögtön itt a reggel...

A 18-asban az álmossággal hősiesen küzdő Kapitány beszélt. A legénység szótlanul hallgatta.

– Szégyelljétek magatokat! Mindenkinek kijárna a büntetés! Gyalázatos naplopók vagytok mind! Mit csináltatok negyven napon át? És te, Lin? Micsoda szégyen! Egyetlen kérdésre se tudtál válaszolni...

Athos a világítás billentyűzetét piszkálgatva azt dünnyögte:

– Azért rólad se feledkezzünk meg, Kapitány! Neked öt válaszodból négy ment a levesbe. És hát az ötödik se valami...

– Nem mondod, hogy ötből...

– Ne vitatkozz, Kapitány, számoltam.

Ha egyszer Athos azt mondja, számolta, akkor az úgy is van. Aj-jaj-jaj, de kínos! Kapitány úgy összeszorította a szemét, hogy tüzes karikák kezdtek táncolni bennük. Az Október tervnek vége. Gyalázatosan elbukott. Ezekkel az ostobákkal nem lehet meghódítani a Vénuszt! Egyikük sem értett és nem is tanult meg semmit. Hányszor kellene még a fejükbe verni az atmoszféragenerátorok működési elvét, a pokolba valahánnyal! Dehogy megyünk mi bárhová is! A 18-as hősies hódítói... Ááá! De legalább Waltert jó útra térítették. Nem kellene még foglalkozni vele egy kicsit? Nem, elég neki, amit kapott. Amúgy is, elege volt már az ilyen lényegtelen semmiségekből. A lidércfények rejtélyén kellene inkább gondolkodni.

...És Kapitány már ott csúszkált a mocsárban Athosszal, Linnel és Pollyval, akinek elszakadt a nadrágja. A gomolygó párából itt-ott előbukkantak azok a fürge kiberek, amiket még meg kellene tervezniük...

Közlemény

2021. október 8. Novoszibirszk. Hivatalos közlemény: az SzSzKR[17] Tudományos Akadémiájának a Tajmir-Jermak expedíció eredményeit kivizsgáló bizottsága befejezte munkáját.

Amint az közismert, a nemzetközi összefogás eredményeként létrejött mélyűrkutatási programhoz szükséges csillagközi repülések lehetőségének felmérésére az SzSzKR Tudományos Akadémiája 2017-ben, két első osztályú űrhajó, a Tajmir és a Jermak részvételével, egy expedíciót küldött a világűrbe. Az űrjárművek 2017. november 7-én startoltak el a Pluto-2 nemzetközi űrkikötőből, a Lant csillagkép felé. A Tajmir legénysége: A. E. Zsukov, a hajó kapitánya és az expedíció parancsnoka, K. I. Falin és G. A Pollack fedélzeti mérnökök, Sz. I. Kondratyev navigátor, P. Koenig elektronikai mérnök és J. M. Szlavin hajóorvos. A Jermak személyzet nélkül, távirányítással repült.

Az expedíció elsődleges célja a fényhatár[18] megközelítése, valamint a téridő tulajdonságainak vizsgálata volt a fényhatár közelében, különös tekintettel a véletlenszerű gyorsulásváltozásokra.

2020. május 16-án a Plútó körzetében észlelték és befogták a visszatérési pályán közeledő, legénység nélküli Jermakot, majd a Pluto-2 nemzetközi űrkikötőbe irányították, ahol leszállt. A Tajmir csillaghajó nem tért vissza.

A Jermak csillaghajón található adatok vizsgálata alapján az alábbiakat állapították meg:

a) A hajó ideje szerinti 327. napon a Tajmir-Jermak expedíció elérte a Naphoz viszonyított végsebesség 95,7%-át, és megkezdte a program végrehajtását.

b) Az expedíció tagjai és a Jermak érzékelői is igen értékes adatokat rögzítettek a téridő viselkedésével kapcsolatban, a fényhatár közelében végrehajtott véletlenszerű gyorsulásváltoztatások során.

c) A hajóidő szerinti 342. napon a Tajmir megkezdte a program következő szakaszának végrehajtását, és kilencszázmillió kilométerre távolodott a Jermaktól. Hajóidő szerint a 344. nap, 13 óra 09 perc 11,2 másodpercében a Jermak érzékelői egy nagy erejű felvillanást észleltek a Tajmir aktuális pozícióján, a kommunikáció a Tajmir és a Jermak között megszakadt, és többé nem is állt helyre.

A fentiek alapján a Bizottság kénytelen megállapítani, hogy a Tajmir első osztályú csillaghajó és legénységének tagjai (Alekszej Eduardovics Zsukov, Konsztantyin Ivanovics Falin, George Allan Pollack, Szergej Ivanovics Kondratyev, Peter Koenig és Jevgenyij Markovics Szlavin) katasztrófa áldozata lett. A baleset oka nem megállapítható.

(A Nemzetközi Tudományos Információs Központ 237. sz. közleménye, 2021. október 9.)

Ketten a Tajmirról

Szergej Ivanovics Kondratyev ebéd után elszunyókált egy kicsit, és arra ébredt, hogy Zsenya Szlavin meglátogatja. Zsenya rőt üstöke szinte bevilágította a falakat, s ezek olyan árnyalatot vettek fel, mint a naplemente óráiban. Egy ismeretlen kölnivíz kellemes illata áradt Zsenyából.

– Szevasz, Szerjozsa, kedves barátom! – harsogta már az ajtóból.

Egy szigorú hang rápirított:

– Csendesebben, ha kérhetném!

Zsenya készséges bocsánatkéréssel bólintott a folyosó felé, majd lábujjhegen odaóvakodott az ágyhoz, és leült, így Kondratyev is láthatta anélkül, hogy forgatnia kellene a fejét. Arca vidám volt, és izgatott. Kodratyev már nem is emlékezett, mikor látta ilyennek utoljára. Most fedezte fel Zsenya arcán a hosszú, vörös heget.

– Szia, Zsenya!

Zsenya hajának lángfénye elmosódott. Kondratyev szemét elöntötték a könnyek.

– Ejnye már! – motyogta bosszúsan. – Ne haragudj! Olyan magányos vagyok itt. Te hogy vagy?

– Ó, velem minden rendben – válaszolt Zsenya elérzékenyülve. – Egyszerűen csodás minden! De az a legfontosabb, hogy téged visszahoztak. Annyira aggódtam érted, Szergej Ivanovics... Főleg az elején. Egyedül, micsoda teher, mekkora fájdalom! Nem engedtek a közeledbe. Hiába is próbálkoztam. Kérleltem, unszoltam, győzködtem őket, hisz tulajdonképpen magam is valami orvosféle volnék... bár ha meggondolom, mennyit érek én most orvosként...

– Semmi baj, hiszek neked – mondta ellágyulva Kondratyev.

– De ma, váratlanul felhívott maga Protosz, személyesen. Tényleg rendbe jössz, Szerjozsa! Másfél hét, és megtanítalak légikocsit vezetni! Már meg is rendeltem neked egyet!

– M-gen? – bizonytalanodott el Kondratyev.

A gerince négy helyen eltört, leszakadt a rekeszizma, és a koponyacsontjai is szétnyíltak. Lázálmaiban egy munkagép lánctalpa alá került rongybabának látta magát. Viszont Protosz főorvosnál jó kezekben volt. Kövérkés, pirospozsgás, ötvenes (de akár száz is lehet, ki tudhatja), hallgatag és rendkívül kedves ember. Minden reggel és minden este ideült az ágya mellé, és olyan családiasan szipákolt, hogy Kondratyev már ettől jobban érezte magát. Természetesen kiváló orvosnak kellett lennie, ha sikerült megakadályoznia, hogy az a lánctalp tiporta rongybaba meghaljon.

– Nos – dünnyögött Kondratyaev. – Talán...

– Biztos! – rikkantott lelkesen Zsenya. – Másfél hét múlva légikocsizni fogsz velem! Protosz egy varázsló, ezt én mondom neked, mint a régi orvosod!

– Igen, Protosz nagyszerű ember.

– Briliáns egy orvos! Amikor megtudtam, hogy mit is csinált velem, rájöttem, hogy szakmát kell változtatnom. Szakmát cserélek, Szergej Ivanovics! Író leszek!

– Nocsak, az írók nem fejlődtek annyit?

– Tudod – magyarázta Zsenya –, valami egyértelmű: ezek itt mind modernisták, és én leszek köztük az egyetlen klasszikus. Mint Tregyiakovszkij: „...és Nagy Katalin – Ó, Uram! – megérkezett Carszkoje Szelóba”.

Kondratyev félig lehunyt szemmel nézte Zsenyát. Hát igen, Zsenya sosem vesztegeti az idejét. Minden bizonnyal az aktuális divat szerint öltözködik, rövidnadrág, lágy esésű, laza, rövid ujjú ing, kigombolt gallér. Sehol egy varrás, minden puha, könnyed. Kissé hanyagul fésült, frissen borotvált, illatosított. Még a szavakat is igyekezett úgy kiejteni, ahogy az ükunokák teszik: határozottan és hangosan, semmi gesztikuláció. Légikocsi... Hisz alig pár hete, hogy hazaértünk...

– Már megint elfelejtettem, Jevgenyij, milyen évet is írunk? – kérdezte Kondratyev.

– Kétezer-egyszáztizenkilenc – jelentette be ünnepélyes hangon Zsenya. Ők egyszerűen csak száztizenkilencnek mondják.

– No és, Jevgenyij – kérdezte Kondratyev rendkívül komolyan –, mi a helyzet a vörösökkel? Vannak ilyenek a huszonkettedik században, vagy teljesen kihaltak már?

Zsenya még mindig nagyon ünnepélyesen válaszolt rá:

– Tegnap abban a megtiszteltetésben volt részem, hogy beszélhettem az Északnyugat-ázsiai Gazdasági Tanács titkárával. Rendkívül okos ember, és répavörös.

Egymás szemébe nézve elnevették magukat. Kondratyev megkérdezte:

– Figyelj, Zsenya, hol szerezted ezt a sebet az arcodra?

– Ezt itt? – tapogatta meg a heget az ujjaival. – Még mindig látszik? – Csalódottnak tűnt.

– Hát persze. Vörös sáv a fehér bőrön.

– Akkor sérültem meg, amikor te is. Azt mondták, hamarosan elmúlik. Nyomtalanul felszívódik. És én hiszek nekik, mert ők bármire képesek.

– Kik ezek az ők? – kérdezte jelentőségteljesen Kondratyev.

– Hogy érted? Az emberek, a földlakók.

– Azaz... mi?

Zsenya zavartan pislogott.

– Tulajdonkép-p-p-p-pen... – húzta el a szót – bizonyos értelemben... mi.

Elkomolyodott, és aggódva nézett Kondratyevre.

– Szerjozsa – kérdezte halkan –, nagyon fáj?

Kondratyev bágyadtan mosolygott, és szemével intett: nem, nem nagyon. De hamarosan nagyon fog – gondolta. Tulajdonképpen Zsenya pont az kérdezte, amit kell: „Szerjozsa, nagyon fáj?” A legjobb kérdés, és ő a lehető legjobb választ adta rá. Pont ugyanezt felelte neki azon a balszerencsés napon, amikor a Tajmirt eltemette a névtelen bolygó futóhomokja, és Kondratyev felderítés közben felsértette a lábát. Nagyon fájdalmas volt, de közel sem annyira, mint ez, most. Zsenya elhajította a kameráját, lecsúszkált a dűne oldalán, megragadta Kondratyevet, dühösen szitkozódott, aztán mikor már az utolsó dűne oldalán is felkapaszkodtak, Zsenya megtapogatta Kondratyev lábát a ruhán keresztül, és megkérdezte: „Szerjozsa, nagyon fáj?” A kék homoksivatag fölött tündöklő lila égen egy izzó fehér korong kúszott felfelé, idegesítő zaj áradt a fejhallgatóikból, ők meg sokáig ültek, és várták, hogy visszaérjen hozzájuk a felderítőrobot. De a robot nem került elő többé, bizonyára elnyelte a homok, ők meg elbotorkáltak a Tajmirig.

– És miről akarsz írni? – kérdezte Kondratyev. – Az utunkról?

Zsenya lelkesen sorolni kezdte a tervezett részeket, fejezeteket, de Kondratyev már nem figyelt rá. A plafont bámulta, és csak ez járt a fejében: Fáj, fáj, fáj... És, mint mindig, amikor a fájdalom már elviselhetetlenné vált, kinyílt egy ovális nyílás, hangtalanul előbújt mögüle egy szürke, durva felületű cső, zöldesen villogó apró ablakocskákkal. A cső simán, szinte óvatosan közelített Kondratyev mellkasa felé, majd megmerevedett. Aztán halk dübörgés hallatszott.

– Ez meg mi? – ugrott fel döbbenten Zsenya.

Kondratyev hallgatott, és csukott szemmel átadta magát az élvezetnek, ahogy visszavonul, elhalványodik, végül elenyészik az őrjítő fájdalom.

– Talán jobb lenne, ha elmennék? – dünnyögte Zsenya, és megfordult.

A fájdalom tovaszállt. A cső hangtalanul visszahúzódott a mennyezet nyílásába.

– Maradj csak – mondta Kondratyev –, ez csak a szokásos kezelés. Ülj le, Zsenya!

Próbált visszaemlékezni, miről beszélt Zsenya. Igen, egy történet a fényhatárról, a Tajmir útjáról. A kísérletről, hogy áttörjék a fényhatárt. És a katasztrófáról, ami a Tajmirt egy évszázaddal odébb lökte...

– Figyelj, Jevgenyij! Kiderítették, mi történt velünk?

– Természetesen.

– És?

– Hmm... Ők persze értik a dolgot, de ettől nekünk még nem lesz jobb semmivel. Én például fel sem tudom fogni, hogy mi az, amit kiderítettek.

– Azaz?

– Mindent elmeséltem nekik, mire azt mondták: „Hát persze. A szigma-deritrinitáció.”

– Micsoda?

– De-rit-ri-ni-tá-ci-ó. A szigma mellékes.

– A teletranszportáció – mormolta Kondratyev. – Lehet, hogy arról beszéltek?

– Úgy magyarázták, hogy „a Tajmirral a fényhatár közelében szivárgási gyorsítást[19] használtunk, ami szigma-deritrinitálta a téridő-kontinuumot”. Azt mondták, hogy nem lett volna szabad szivárgási gyorsítást alkalmaznunk.

– Szóval – mondta Kondratyev – nem lett volna szabad, de mi mégis megtettük. Deri... teri... Hogy hívják?

– Deritrinitáció. Én is csak harmadszorra tudtam megjegyezni. Amennyire megértettem, arról van szó, hogy bizonyos körülmények között a fényhatáron mozgó testek rendkívüli módon képesek eltorzítani a fizikai erővonalak egy részét, amikor behatolnak a Riemann-térbe[20]. Nos... ez valami olyasmi, amit a mi időnkben az a Bikov gyerek megjósolt.

– Aha! – dünnyögte Kondratyev.

– Ezt a torzulást nevezik ők deritrinitációnak. Az összes hosszújáratú űrhajójuk ezen az elven működik. D-csillaghajók.

– Aha – hümmögött ismét Kondratyev.

– Épp a deritrinitáció körülményei között veszélyesek igazán ezek a... szivárgási gyorsulások. Hogy ezek honnan jönnek, és tulajdonképpen mit is jelentenek, nem igazán értem. Valamiféle lokális vibrációs mezők, a plazma hiperátmenetei, meg ilyenek. Az tény, hogy amikor bekövetkezik egy ilyen szivárgási interferencia, akkor az időskála rendkívüli módon eltorzul. Tulajdonképpen ez történt a mi Tajmirunkkal is.

– Deritrinitáció – mondta elszontyolodva Kondratyev, és lehunyta szemét.

Hallgattak. Szerencsétlen eset – gondolta Kondratyev. – D-csillaghajók. Deritrinitáció. Sosem fogok megbirkózni velük. Főleg így, törött gerinccel.

Zsenya megveregette az arcát, és azt mondta:

– Semmi baj, Szerjozsa! Szerintem meg fogjuk érteni, amikor eljön az ideje. Persze sokat kell hozzá tanulnunk...

– Átképezni – mormolta Kondratyev, szemét csukva tartva. – Ne áltasd magad, Zsenya! Újratanulni. Mindent az alapoktól.

– Én azt se bánom – mondta Zsenya derűlátón. – Csak akarni kell.

– Szóval, ha akarjuk, minden sikerül? – kérdezte rosszmájúan Kondratyev.

– Hát persze.

– Ezt azok találták ki, akik még akkor is győztek, ha nem akartak. A vasemberek.

– Nyugi – mondta Zsenya –, te se vagy papírból. Idehallgass! Pár napja találkoztam egy fiatal lánnyal...

– Ki hinné? – szúrt közbe Kondratyev. (Zsenya mindig is kedvelte a fiatal nők társaságát.)

– Nyelvész. Okos, gyönyörű, lenyűgöző teremtés.

– Minden bizonnyal...

– Hadd mondjam végig, Szergej Ivanovics! Én megértelek. Félsz. Tehetetlen vagy, és magányos. De itt nincsenek magányos emberek. Gyógyulj fel mihamarabb, navigátor! Csak el vagy kenődve.

Kondratyev hallgatott pár másodpercig, majd azt mondta:

– Jevgenyij, légy szíves menj az ablakhoz!

Zsenya felállt, halkan odalépett a hatalmas, egész falat kitöltő kék ablakhoz. Kondratyev semmit sem látott az ablakon át, csak az égboltot. Éjszakánként az ablak olyan volt, mint a feneketlen mélység, teliszórva szúrós fényű csillagokkal; egy vagy két alkalommal a navigátor vöröses fényt is látott, felvillant, majd gyorsan ki is aludt.

– Itt vagyok – mondta Zsenya.

– Mit látsz?

– Az erkélyt.

– Távolabb?

– Az erkély alatt egy tér van – mondta Zsenya, Kondratyevre nézve.

Kondratyev a homlokát ráncolta. Még Zsenyka se érti. Olyan egyedül van. Semmit se tud erről a világról. Semmit! Még azt se tudja, miből van a szobájában a padló, mindenki olyan nesztelenül jár rajta. A navigátor előző este megpróbált felülni, hogy szétnézzen a szobájában, de azonnal elájult. Nem fog többször próbálkozni, mert nem szeretné újra elveszteni az eszméletét.

– Ez az épület, amiben fekszel – mondta Zsenya –, egy szanatórium a súlyos sérülteknek. Tizenhat emeletes, a szobád a...

– Kórterem – javította ki bosszúsan Kondratyev.

– ...a szobád a kilencediken van. Erkélyes. Körös-körül hegyek, az Urál, és fenyvesek. Arrafelé egy másik szanatórium látszik, ez van a legközelebb. Úgy húsz kilométerre innen. Távolabb Szverdlovszk, nagyjából száz kilométerre. Ezenkívül még egy nagy légikocsi-parkolót is látok. Ezek tényleg csodálatos járművek. Itt most négy van. Még valami? Kicsivel arrébb egy park, virágokkal és szökőkúttal. A kút mellett egy kiskölyök ácsorog, talán azon agyai, hogy tudna kiszökni az erdőbe.

– Szintén súlyos sérült? – kérdezte érdeklődéssel a navigátor.

– Lehet. Vagy valami olyasmi. Hopp. Már nem tud meglépni, mert nyakon csípte egy kurta szoknyás nővérke. Ismerem ezt a nővért, ő is itt dolgozik. Nagyon kedves teremtés. Húszéves. Valamelyik nap azt kérdezte tőlem, nem ismerem-e véletlenül Norbert Wienert és Albert Makarenkót. Most kézen fogva vonszolja a nagybeteg kiskölyköt, és gyanítom, egész úton pöröl vele. Nocsak, még egy légikocsi! De nem, ez nem is légikocsi... Tényleg, Szerjozsa, kérhetnél a dokitól egy sztereovizort.

– Kértem – felelte a navigátor bosszúsan. – Nem engedélyezte.

– Miért?

– Honnan tudjam?

Zsenya visszament az ágyhoz.

– Ne is törődj vele! – mondta. – Mindent látni fogsz, mindent megtanulsz, és nem fogsz meglepődni semmin. Ne vedd a szívedre! Emlékszel Koenigre?

– Persze, miért?

– Akkor arra is emlékszel, hogy amikor elmondtam, hogy eltört a lábad, hangosan és szörnyülködve azt kiáltozta: Ó, mily rettenetes! Ó!

Kondratyev elmosolyodott.

– Aztán reggel bementem hozzád – folytatta Zsenya –, és megkérdeztem, hogy vagy, dühösen azt felelted: „Változatos éjszakám volt”.

– Emlékszem – mondta Kondratyev. – Itt is bővelkedem az ilyen változatos éjszakákban. És lesz még belőlük épp elég.

– Ó, mily rettenetes! – kiáltott fel Zsenya.

Kondratyev újra lehunyta a szemét, és egy ideig csak feküdt némán.

– Figyelj, Jevgenyij – mondta, továbbra is csukott szemmel –, még nem is mesélted, mit szóltak az űrhaj óvezetési képességeidhez.

Zsenya felkacagott.

– Az óriási volt, tulajdonképpen egy rendkívül udvarias gyalázkodás. Kiderült, hogy eltörtem egy óriási távcsövet, őszintén szólva, észre sem vettem, mikor. Az obszervatórium vezetője majdnem megpofozott, csak a jólneveltsége tartotta vissza.

Kondratyev kinyitotta a szemét.

– Nofene?

– Amikor aztán kiderült, hogy én nem vagyok pilóta, mind megnyugodtak. Még meg is dicsértek. A csillagvizsgáló vezetője ráadásul meghívott, hogy vegyek részt a távcső helyreállításában.

– No és? – kérdezte Kondratyev.

Zsenya felsóhajtott.

– Nem mehettem oda. Az orvosok megtiltották.

Az ajtó kinyílt, és benézett a szobába egy barna bőrű lány, derékban szorosra húzott övű fehér köpenyben.

Szigorúan a betegre nézett, majd a látogatóra, és azt mondta:

– Lejárt az idő, Szlavin elvtárs.

– Máris megyek – nyugtatta meg Zsenya.

A lány bólintott, és becsukta az ajtót. Kondratyev szomorúan megjegyezte:

– Látod, te is elmész.

– Nem maradok el soká – vigasztalta Zsenya. – Ne keseredj el, fogsz te még repülni! Első osztályú D-csillaghajó-pilóta leszel, hidd el!

– D-csillaghajós... – A navigátor fanyarul elmosolyodott. – Jól van, menj nyugodtan! A D-csillaghajóst most megetetik valami pempővel. Kanalanként.

Zsenya felállt.

– Viszlát, Szerjozsa! – mondta, és óvatosan megpaskolta Kondratyev takarón nyugvó kezét. – Gyógyulj meg! És ne feledkezz meg róla: ez az új világ egy jó világ.

– Viszlát, te klasszikus! – búcsúzott Kondratyev. – Gyere vissza! És hozd magaddal azt az okos lányt is... Mi is a neve?

– Sheila – mondta Zsenya. – Sheila Kadar.

Elment. Kilépett az ismeretlen, és valamiképp idegen életbe, a végtelen kék ég alá, a határtalan zöld parkok közé. Egy olyan világba, ahol talán nyílegyenes autósztrádák futnak a horizont felé, ahol karcsú épületek vetnek árnyékot a selymes füvű terekre. Ahol sofőr nélküli autók száguldanak, elegánsan öltözött, okos, nyugodt, barátságos, sosem unatkozó és emiatt láthatóan mindig elégedett utasaikkal. Kiment, és be fogja járni a bolygót, ami bár nagyon hasonlít, ugyanakkor mégis különbözik az oly rég, de másfelől nézve oly jelentéktelen ideje elhagyott Földtől. Sétálgatnak majd Sheila Kadarral, kicsivel később megírja a könyvét, és ez a könyv biztosan nagyon jó lesz, hisz Zsenya mindig is érdekesen és nagyon összeszedetten tudott fogalmazni.

Kondratyev kinyitotta a szemét. Az ágy mellett ott ült a kövérkés, pirospozsgás orvos, doktor Protosz, és szótlanul nézte. Doktor Protosz mosolygott, bólogatott, és halkan annyit mondott:

– Minden rendben lesz, Szergej Ivanovics.

Önjáró utak

– Nem lenne kedved velünk tölteni az estét? – kérdezte Zsenya tétovázva.

– Igaz is – mondta Sheila. – Jöjjön velünk! Mihez kezdene egymagában ilyen leverten?

Kondratyev megrázta a fejét.

– Köszönöm, de nem. Szeretnék egyedül maradni.

Sheila kedvesen, de kicsit szomorkásan rámosolygott, Zsenya a szája szélét harapdálta, és másfelé nézett.

– Ne is törődjetek velem! – mondta Kondratyev. – Úgy még nehezebb, ha valaki pátyolgat. Viszontlátásra!

Ellépett a légikocsitól, és búcsút intett.

– Menj csak! – mérgelődött Zsenya. – Legyen, ahogy akarod! Menj egyedül! Vigyázz magadra, Szergej Ivanovics, tudod, hol találsz meg.

Ujja hegyével hanyagul megérintette a műszerfal billentyűit. Még csak oda se pillantott. Bal karjával magához ölelte Sheilát. Csodásan festett. Az ajtót be sem csukta. Kondratyevre kacsintott, majd úgy fordította el egy helyben a légikocsit, hogy az ajtó magától becsapódott. A jármű a magasba szökkent, majd tovaszállt a háztetők felett. Kondratyev a mozgólépcső felé indult.

Legyen hát – gondolta –, vessük bele magunkat az életbe! Zsenyka szerint ebben a városban nem lehet eltévedni. Nos, majd meglátjuk.

A hangtalanul járó mozgólépcső néptelen volt. Kondratyev felnézett. A feje fölött áttetsző tető, amire légikocsik és helikopterek árnyéka vetült; valószínűleg a ház lakóié. Úgy látszik, a város minden házteteje egyúttal leszállótér is. Kondratyev most lenézett. Egy kivilágított termet látott, az előteret. A padlója csillogott, és olyan sima volt, akár egy jégpálya.

Kondratyev mellett két fiatal lány ugrándozott lefelé, kopogós sarkú topánjaikkal szaggatott ütemet verve a lépcsőkön. Egyikük – fehér blúzos, világoskék szoknyás, karcsú teremtés – futás közben az arcába bámult. Szeplős orra és szemöldökig érő frufruja volt. Valamit furcsának találhatott Kondratyeven, mert egy pillanatra megtorpant, majdnem el is esett, de még időben elkapta a korlátot. Aztán a társa után eredt, aki odalent várt rá, és mikor utolérte, mind a ketten felnéztek a navigátorra. Na tessék, már kezdődik is – mérgelődött magában Kondratyev. – Úgy megbámulnak, mint egy cirkuszi elefántot az utcán.

Amikor leért az előtérbe (a lányok már továbbálltak), talpával megtapogatta a padlót, hogy mennyire csúszik. Kiderült, hogy egyáltalán nem síkos. Az előtér ajtajának két oldalán hatalmas ablakok voltak, amiken át rengeteg zöldet pillantott meg az utcán. A várost elborítják a növények, ezt Kondratyev már a légikocsiból is látta. A tetők között minden résnyi helyet benőttek a zöld növények. Kondratyev körüljárta az előteret, megállt a ruhafogas előtt, amiről egy magányos lila köpeny függött. Lopva körülnézett, megtapogatta az anyagát, majd kilépett az ajtón. A teraszon megtorpant. Semmiféle utca nem volt idekinn.

A tornáctól egy kitaposott ösvény vezetett át a hosszú szálú, sűrű pázsiton. Úgy tíz lépéssel odébb az utacska eltűnt a bokrok között. Közvetlenül a bozót után kezdődött az erdő, magas, szép szál fenyők között ősöregnek látszó zömök tölgyek. Jobbra és balra házak tiszta, kék falai emelkedtek.

– Pompás! – kiáltott fel Kondratyev, és beleszimatolt a levegőbe.

Friss illatú volt. Kondratyev kezét hátul összekulcsolva elindult az ösvényen. Ez egy meglehetősen széles, homokkal felszórt úthoz vezette. Rövid tűnődés után jobb felé indult. Az úton sokan jártak. Kissé feszengett, mert arra számított, hogy láttára az ükunokák azonnal félbeszakítják a beszélgetést, fontosabb dolgaikról megfeledkezve megtorpannak és megbámulják. Lehet, hogy kérdezősködni kezdenek. De nem történt semmi ilyesmi. Csak egy éltesebb ükunoka szólt hozzá, miután véletlenül meglökte: „Bocsásson meg, kérem... Nem, nem neked szóltam.” Kondratyev a biztonság kedvéért rámosolygott. „Történt valami?” – hallatszott egy halk női hang, valahonnan a koros ükunoka felől. „Nem, semmi baj – mondta a férfi, és barátságosan bólintott Kondratyev felé. – Ügyetlen voltam, és meglöktem egy fiatalembert.” „Ó – mondta a női hang –, akkor figyelj jobban! Szóval, ahogy mondtam, a tervezet beindításáig már nincs semmi dolgom, és talán neked se lesz ellenedre...” Ahogy az idős ükunoka továbbhaladt, a női hang fokozatosan elhalkult.

Az ükunokák hátulról és szemből is egyszerűen elmentek Kondratyev mellett. Sokan rámosolyogtak, néhányan fejbólintással üdvözölték. Viszont senki se bámulta meg, és kérdésekkel sem ostromolták. Igaz, egy alkalommal egy fekete szemű siheder zsebre vágott kézzel, többször is bonyolult köröket leírva kerülgette, de mire Kondratyev végre megszánta, és elhatározta, hogy odabiccent neki, az ifjú megszeppent, és eltűnt valamerre. Kondratyev kezdett felengedni, és egyre bátrabban nézelődött, figyelte a többieket.

Az ükunokák tulajdonképpen pont olyanok voltak, mint az emberek általában. Idősek, fiatalok, magasak, alacsonyak, szépek és nem annyira szépek. Férfiak és nők. Viszont nem látott nagyon idős embereket. Ahogy gyengének vagy betegesnek tűnőket sem. És gyerekek sem voltak sehol. Az ükunokák olyan nyugodtan és természetesen viselkedtek ezen a zöld növényekkel benőtt úton, mint akik otthon vannak, régi barátok között. Azt azért nem mondanánk, hogy mindannyiukról öröm és boldogság sugárzott. Kondratyev látott ideges, fáradt, sőt néha még szomorú embereket is. Egy fiatal srác az út szélén ült a pitypangok között, sorban, egyenként leszakította, majd kíméletlenül szétfújta őket. Látszott rajta, hogy a gondolatai valahol messze járnak, és nem igazán vidámak.

Az ükunokák egyszerűen, de változatosan öltözködtek, ki-ki a maga módján. Az idősebb férfiak hosszúnadrágot és lágy esésű, nyitott gallérú kiskabátot hordtak, a nők szintén nadrágot vagy elegáns szabású hosszú ruhát. A fiatal férfiak és nők szinte kivétel nélkül rövidnadrágban, színes vagy fehér ingben, blúzban jártak. Találkozott néhány divatozó hölgyikével is, akik bíbor vagy arany palástot kaptak magukra világos, kurta... Kondratyev úgy döntött, talán tunikájuk fölé. A feltűnően öltözködőket a többiek megbámulták.

A városban csend volt. Semmilyen gép nem lármázott. Kondratyev csak valami zenét hallott, hol innen, hol onnan. Meg a fák lombjának susogását és nagyon ritkán az odafent elszálló légikocsik halk zümmögését. Érzékelhető, hogy a légi járművek nagy magasságban közlekednek. Egyszóval, Kondratyev számára nem volt teljesen idegen, amivel találkozott, ugyanakkor nagyon furcsa és felvillanyozó, hogy úgy jár-kel egy nagyváros homokkal felszórt útjain, hogy közben minduntalan bokrok ágai és levelei simogatják a ruháját. Ahogy száz évvel korábban a külvárosi parkokban. Kondratyev igazán otthon érezte magát itt, épp csak nem tudott szabadulni saját jelentéktelenségének és haszontalanságának terhétől, hisz még azoknál a bíborban és aranyban virító, rövid tunikás kirakatbabáknál is kevesebbet ér.

Utolért egy kart karba öltve sétáló párt. A férfi épp azt mondta:

– ...és itt belép a hegedű: ta-la-la-laa!, majd rögtön utána a choriola magas, lágy futama: ti-ii-ta-ta-ta... ti-i-i!

Ebből ki is derült, hogy bár nagyon lelkes, a muzikalitás hiányzik belőle. A nő elképedve nézett rá.

Az út mellett két középkorú férfi állt és hallgatott. Egyikük ingerülten felmordult:

– Különben se kellett volna beszélni erről a kisfiúról annak a nőnek.

– Már késő – intette le a másik, és tovább hallgattak.

Kondratyev felé hárman – egy magas, sápadt lány, egy megtermett, idősebb néger és egy bús, bágyadtan mosolygó kamasz – közeledtek komótosan. A lány beszélt, közben hevesen hadonászott az öklével:

– Erre a kérdésre csak kétféle válasz létezik. Vagy irodalmár művész lehetsz, vagy szenzualista[21]. Harmadik lehetőség nincs. De ő a térbeli viszonylatokkal játszadozik. Ez így nem művészet, hanem technológia. Csak egy önelégült, de érzéketlen mesterember.

– Mása, Mása – dörmögte szemrehányóan a néger.

A srác csak somolygott magában, ügyet sem vetve rájuk.

Kondratyev egy elágazásnál ráfordult egy oldalsó ösvényre, átvágott a nagy, sárga és kék virágokkal borított bokrok között, majd megtorpant. Egy önjáró út volt előtte.

Kondratyev már hallott ezekről a csodálatos önjáró utakról. Már nagyon rég elkezdték kiépíteni őket, így ekkorra egy kiterjedt, ágas-bogas szárazföldi úthálózatot alkotva, számtalan várost összekötöttek egymással, a Pireneusoktól a Tien-sanig, Dél-Ázsiában Kínától Hanoiig, Amerikában a Yukon torkolatától a Tűzföldig. Zsenya hihetetlen dolgokat mesélt ezekről az utakról. Azt állította, hogy nem fogyasztanak energiát, és az idő sem árt meg nekik; ha megsérülnek, automatikusan regenerálódnak; a hegyekre is könnyedén felkapaszkodnak, és hidat alkotnak a szakadékok felett. Zsenya szavai szerint, ezek az utak mindvégig kitartanak, ameddig a Föld kerek és a Nap fényében fürdik. Zsenya azt is elmondta, hogy ezek tulajdonképpen nem is igazi utak, hanem valamiféle állandóan mozgó, az élő és az élettelen közötti átmenetet megtestesítő áramlatok. A negyedik birodalom.[22]

Kondratyevtől néhány lépésnyire hat szürke, párhuzamos szalagként „áramlott” az út. Ezeket a szalagokat nevezték a Nagy Út sávjainak. A sávok különböző sebességgel mozogtak, egymástól és a fűvel borított utcától is folytonos fehér csíkok választották el őket. A sávokon üldögéltek, álldogáltak vagy sétálgattak az emberek. Kondratyev közelebb lépett, majd óvatosan a fehér vonalra tette a lábát. Ahogy kissé előrehajolt, meghallotta a Nagy Út hangját: a csikorgást, surrogást és sziszegést. Az út valójában kúszott. Kondratyev végül összeszedte a bátorságát, és átlépte a záróvonalat.

Az út felülete olyan lágy volt, mint a meleg aszfalt. Egy kis időre megállt, majd továbblépett a következő sávra.

Az út egy domb oldalán kúszott lefelé, így Kondratyev végignézhetett rajta, egész a kék látóhatárig. A napfényben úgy tűnt, mintha aszfalt borítaná.

Kondratyev a fenyőágak fölött tovasikló háztetőket kezdte nézegetni. Az egyiken egy négyszögletes tükrökből felépülő, finom hálóra emlékeztető hatalmas szerkezet csillogott. A tetőkön sorakoztak a piros, arany, zöld, szürke légikocsik. A város felett meg százával repkedtek. Egy tompán dübörgő, zúgó, háromszög formájú légijármű lebegett hosszú ideig a magasban az út fölött, még a napot is eltakarta pár percig, majd eltűnt az erdő mögött. A távolban egy hatalmas építmény körvonala meredezett a párában feloldódva; valami árboc vagy tévétorony. Az út állandó tempóban, rázkódásoktól mentesen siklott előre; a zöld bokrok és a fenyők barna törzsei virgoncan iramodtak visszafelé; a fák lombjainak réseiben magas, üvegfalú épületek, világos házacskák, fénylő tetők alatt megbúvó nyitott tornácok jelentek meg, majd tűntek tova.

Kondratyev rádöbbent, hogy az út már Szverdlovszk külvárosáig hozta. Nos, hát ez van – gondolta. – Így is jó. Ez az út bizonyára bárhová képes lenne eljuttatni. Szibériába, Indiába, Vietnamba. Leült, és átkarolta a térdét. Nem volt valami kellemes így üldögélni, de igazán kényelmetlen sem. Kondratyevvel szemben három fiatalember görnyedt néhány sokszínű, négyzet alakú lap fölé, törökülésben. Lehet, hogy valami geometriai problémán töprengtek. Esetleg játszottak valamit. Mi szükség van ezekre az utakra? – morfondírozott Kondratyev. – Hisz aligha álmodozna bárki arról, hogy így jusson el Indiába vagy Vietnamba. Ehhez túl lassú... és túl kényelmetlen. Hisz ott vannak a sztratoplánok[23], azok az óriási, háromszög alakú repülők, meg a légikocsik... Mire jók az ilyen utak? És milyen sokba kerülhetett! Próbálta felidézni, hogy építették egy évszázaddal korábban az utakat – persze nem az ilyen önjárókat, hanem azokat a megszokottakat, amik nem is voltak túl jók. Gigászi, félautomata útépítő gépek, aszfaltbűz, a kabinokban felhevült, izzadt, kimerült, porlepte emberek. Az önjáró Nagy Út felépítése minden bizonnyal sokkal több munkát és tervezést igényelt, mint annak idején a sivatagot átszelő vasútvonalé. Mennyi erőfeszítés, csak azért, hogy akinek úgy tartja kedve, ráüljön, és a gondtalan tovasiklás közben szórakozottan tépkedhesse az út mentén növő kamillavirágokat. Furcsa, érthetetlen, ésszerűtlen...

A fenyőfák alacsonyabbak és vaskosabbak lettek. Az út mellett néhány pillanatra feltűnt egy tágas tisztás, ahol több, munkaruhába öltözött ember valami bonyolultnak látszó szerkezettel foglalatoskodott. Az út ezután egy keskeny, boltíves híd alatt kúszott át, majd feltűnt egy útirányokat mutató jelzőtábla, amiről Kondratyev csak annyit tudott leolvasni, hogy „Matroszovo – 15 km. Sárga Gyár – 6 km.”, a többire nem maradt ideje. Körülnézett, és észrevette, hogy egyre kevesebben maradtak körülötte a mozgó szalagokon. Az ellenkező irányba tartó sávok teljesen üresek voltak. Matroszovo biztos valami falu. De mi az a Sárga Gyár? A fenyők törzsei között átnézve észrevett egy hosszú, kisebbfajta asztalokkal teli, fedett kerthelyiséget. Az asztalok mellett emberek ültek, ettek és ittak. Kondratyev is megéhezett már, de rövid töprengés után úgy döntött, még bírja egy ideig. Majd visszafelé – gondolta. Kifejezetten örült annak, hogy ilyen erős, egészséges éhséget érez, főleg így, hogy bármikor legyűrheti, amikor csak kedve tartja.

A fenyők ritkulni kezdtek, és valahonnan felbukkant egy, a lenyugvó nap sugaraiban fürdő széles autópálya. Hatalmas, két, három vagy akár nyolc, nyitott platójú pótkocsiból álló szerelvények száguldottak rajta, de voltak köztük zárt, élénk színű, műanyag burkolatúak is. A gépszörnyek a városba tartottak. Látszott, ahogy az autópálya egy többszintes alagutat elérve eltűnik a föld alatt a közelben. Jobban odafigyelve Kondratyev észrevette, hogy a járműveken nincs vezetőfülke, azaz nincs rajtuk hely az emberek számára. A gépek, két-három méter távolságot tartva, halk duruzsolással, szakadatlan sorban követték egymást. Ezeken a hézagokon át Kondratyev alkalmanként megpillantott egy-egy, az ellenkező irányba tartó szerelvényt. Kicsivel arrébb az út ismét sűrű bokrok között haladt tovább, így Kondratyev szem elől vesztette az autópályát.

– Tegnap az egyik szállító lesodródott az útról – mondta valaki Kondratyev mögött.

– Mert lekapcsolták a teljesítmény-szabályozást. Egy újabb szintet ásnak ki.

– Nem szeretem ezt az eszetlen száguldást.

– Semmi baj, hamarosan befejezzük a futószalagot, és akkor az autópályát le lehet zárni.

– Épp ideje...

Elöl feltűnt egy újabb kerthelyiség, apró asztalokkal.

– Ljosa! Ljoska! – kiáltotta valaki az egyik asztal mellől, és integetni kezdett.

A Kondratyev előtt ülő fiatal párocska visszaintett, majd átléptek a lassabban mozgó szalagra, onnan meg a kerthelyiség előtt leugrottak. Rajtuk kívül mások is leszálltak. Kondratyev arra gondolt, ideje befejezni az utazást, de ekkor észrevett egy táblát: „Sárga Gyár – 1 km”. Inkább mégis fenn maradt.

Az útjelzőnél leugrott. A fatörzsek között egy kitaposott ösvény vezetett felfelé a domboldalon. A dombtetőn néhány apró épület körvonalai rajzolódtak ki a kora esti égbolt háttere előtt. Kondratyev, kiélvezve a talpa alá simuló lágy talaj érzését, ráérősen bandukolt az ösvényen. Esős időben igencsak sáros lehet errefelé – gondolta. Menet közben lehajolt, és leszakított egy nagy fehér virágot a fűben. A szirmain apró hangyák futkároztak. Kondratyev elhajította a virágot, és gyorsabb léptekre váltott. Néhány perccel később felért a domb tetejére, majd egy óriási, első pillantásra a láthatárig nyúló katlan szélén megtorpant.

Olyan megdöbbentő volt a kontraszt a kékes esti égbolt alatt elterülő zöld táj és az előtte váratlanul feltáruló mélység között, hogy Kondratyev ijedten hátralépett; a szakadék mélyén maga a pokol fortyogott. Igazi pokol: kékesfehér lángok; narancsszín, kavargó füst; forró, bugyborgó, sűrű massza. A massza itt-ott lassanként felfúvódott, megduzzadt, akár egy gennyes tályog, aztán mikor végre kifakadt, narancsszín lángokat és szikraesőt fröcskölt szerteszét, majd színes füstfelhőket pöfékelve összeroskadt, és a vörösen izzó magmára hasonlító anyag újra elkezdett felpúposodni. A matéria fékevesztett örvényei közt szakadozott villámok csapkodtak; homályos rémalakok jelentek meg, majd néhány másodperc után szertefoszlottak; egymásba kapaszkodó tornádók táncoltak megbokrosodott kék és rózsaszín szellemekként. Kondratyev sokáig elbűvölten bámulta, teljesen belefeledkezett ebbe a varázslatos színjátékba. Aztán lassan feleszmélt, és körülnézve észrevett még egy furcsaságot.

Ez a pokol néma volt, és szigorúan geometrikus elrendezésű. Egy hang sem kísérte a fények és füstgomolyok e grandiózus táncmulatságát, egyetlen lángnyelv, szikra vagy füstpászma sem jutott magasabbra egy jól érzékelhető határvonalnál; jobban megvizsgálva Kondratyev felfedezte, hogy a látóhatárig minden irányban elnyúló pokoli teret egy szinte észrevehetetlen, átlátszó búra fedi, ami benyúlik a medence betonból készült – már ha beton ez egyáltalán – oldalai alá. Kicsivel később Kondratyev azt is észrevette, hogy a búra dupla, de az is lehet, hogy háromrétegű, mert a medence fölött a levegőben, egy bizonyos magasságban időnként vakítóan felvillant valami, talán a felső búra belső oldalán visszatükröződő fény lehet. A medence mély volt, meredek, szürke, ismeretlen anyaggal borított sima oldalai legalább száz méter mélységbe nyúltak lefelé. A tető, a medence fölé magasodó kupola nagyjából ötvenméternyire lehetett az aljától. Valószínűleg ez az a bizonyos Sárga Gyár, amire a jelzőtáblák feliratai figyelmeztettek. Kondratyev leült a fűbe, és térdét átölelve figyelni kezdte a kupola alatti eseményeket.

A nap már lenyugodott, a medence szürke oldalain színes visszfények játszadoztak. Kondratyev nagyon hamar felfedezte, hogy a lent tomboló pokoli konyhát, bár úgy tűnhet, mégsem a káosz uralja. A füst és lángok között időről időre megjelent néhány határozottan kivehető árnyalak, némelyik mozdulatlan, mások meg igencsak gyorsan mozogtak. Meglehetősen nehéz volt őket megfigyelni, de amikor a füst váratlanul eloszlott néhány pillanatra, Kondratyev tisztán ki tudott venni egy pince-pókra[24] hasonlító bonyolult szerkezetet. A gépezet egy helyben ugrándozott, mintha a sűrű tüzes masszából próbálná kiszabadítani lábait, netán ezt a fortyogó „tésztát” próbálná fényes, hosszú végtagjaival meggyúrni. Aztán valami felvillant alatta, és újra elborították a narancsszín füstgomolyok.

Kondratyev feje fölött elszállt egy apró, surrogó helikopter. Felnézett rá, és szemével követte röptét. A helikopter a kupola fölé szállt, majd hirtelen az oldalára fordult, és kőként a mélybe hullott. Kondratyev felszisszent, de a helikopter máris biztosan állt a kupolán. Úgy tűnt, mintha egyszerűen csak ott függene mozdulatlanul, a lángnyelvek felett. A helikopterből kiszállt egy kis fekete ember, majd kezével térdére támaszkodva előrehajolt, és az alatta tomboló poklot figyelte.

– Mondd meg, hogy holnap reggel visszajövök! – kiáltotta valaki Kondratyev mögött.

A navigátor hátrafordult. A közelben, a buja, lila virágú bokrok között megbújva állt két takaros házikó, hatalmas, fényesen kivilágított ablakokkal. Az ablakokat félig-meddig eltakarták a bokrok, szélben ringatózó ágaik finom körvonalai határozottan kirajzolódtak a kékes színű négyszögek háttere előtt. Lépések hallatszottak. A léptek egy pillanatra megálltak, amikor újra felzendült ugyanaz a hang:

– És kérd meg a mamát, hogy szóljon Ahmednek!

Az egyik ház ablakai elsötétültek. A másik házból valami melankolikus dal hangjai szűrődtek ki. A fűben tücskök ciripeltek, valahonnan meg egy madár álmos csipogása hallatszott. Azt hiszem, semmi keresnivalóm, ebben a gyárban – gondolta Kondratyev.

Felállt, és elindult visszafelé. Néhány percig bizonytalanul keresgélte a bozóton átvezető ösvényt, majd amikor rátalált, kényelmesen elindult a fenyőfák között. A csapás halványan fehérlett a csillagok alatt. Kondratyev pár perccel később megpillantotta a távolban a jelzőtáblát megvilágító kékes lámpa fényét, és sietni, majdhogynem futni kezdett az önjáró út felé. Az út üres volt.

Kondratyev nyúl módjára ugrándozva, önmagát „Hopp, hopp” kiáltásokkal biztatva, átfutott a város felé kúszó sávra. A szalagok halványan világítottak a lába alatt, kétoldalt sötét tömegként suhant visszafelé a fák és bokrok egybeolvadó árnya. Elöl a távolban kékesen derengett az égbolt, ott volt a város. Kondratyevre rátört a mardosó éhség.

Annál a kerthelyiségnél, ahol a „Sárga Gyár – 1 km” feliratú jelzőtábla állt, leugrott a szalagról. A pavilonban világos volt, zaj, és étvágygerjesztő illatok terjengtek. Az összes asztalt elfoglalták. Na, itt aztán éhen maradsz – gondolta csalódottan Kondratyev, de azért felment a lépcsőn, és megállt az ajtóban. Az ükunokák ittak, ettek, nevetgéltek, beszélgettek, kiáltoztak, de még daloltak is.

Kondratyev odalépett a legközelebbi asztalhoz, és megérintette az egyik nyurga ükunoka karját.

– Ülj csak le, elvtárs, ülj ide! – mondta az, és felpattant.

– Nagyon köszönöm – mormolta Kondratyev. – És veled mi lesz?

– Semmi baj. Én már befejeztem, ne is törődj velem!

Kondratyev félszegen leült, kezét a térdére fektette. A vele szemben ülő, megtermett, barnára sült arcú férfi, aki jó étvággyal habzsolt valamit egy mélytányérból, ránézett, és fojtott hangon azt kérdezte:

– No, és mi a helyzet? Késnek?

– Kik... késnek? – kérdezte Kondratyev meglepetten.

Az asztalnál mindenki ránézett.

A sötét képű grimaszolt, nyelt egy nagyot, majd megszólalt:

– Hisz Anyjugyinból jött, nem?

– Nem – mondta Kondratyev.

A balján ülő zömök fiatalember ekkor felderült, és felkiáltott:

– Ó, én már tudom, kicsoda ön! Kondratyev navigátor a Tajmirról!

Mind felélénkültek. A sötét képű tenyérrel felfelé előrenyújtotta jobb kezét, és bemutatkozott:

– Moszkvicsov. Johann. Ahogy itt mondják, Iván.

A jobb oldalán ülő fiatal nő azt mondta:

– Zavadszkaja. Jelena Vlagyimirovna.

A zömök ifjú is bemutatkozott, lábát odébb húzva az asztal alatt:

– Baszevics. Meteorológus. Szása.

A meteorológus és Johann Moszkvicsov között ülő szöszi kislány vidáman azt csicseregte, hogy ő Marina.

Kondratyev exnavigátor felállt és meghajolt.

– Én sem ismertem meg azonnal – ismerte be a napbarnított Moszkvicsov. – Tökéletesen felépült. Mi meg csak üldögélünk és várakozunk itt. Ennyi maradt: üldögélni és szacivit[25] majszolni. Ma délután felajánlottak nekünk tizenkét helyet egy élelmiszerszállítón, és talán azt hitték, hogy visszautasítjuk. Pedig mi csak bolond fejjel elkezdtük kisorsolni, ki menjen, és ezalatt egy vorkutai csapat is lecsapott a hajóra. Persze ők is kiváló fickók! A tizenkét helyből tíz jutott nekünk, a maradék öt meg itt ragadt és – itt elnevette magát – üldögél, meg szacivit eszeget! Jut eszembe, mit szólnátok még egy adaghoz? Tényleg, ön vacsorázott már?

– Még nem – felelt Kondratyev.

Moszkvicsov felállt az asztaltól.

– Máris hozok egyet önnek is.

– Nagyon köszönöm – hálálkodott Kondratyev.

Iván Moszkvicsov átfurakodott az asztalok között.

– Egy pohár bort? – emelte poharát Zavadszkaja Kondratyev felé.

– Köszönöm, de nem ihatok – vágta rá automatikusan Kondratyev, de aztán eszébe jutott, hogy ő már nem űrhajós, és többé nem is lesz soha. – Elnézést. Nagyon szívesen elfogadom.

A bor illatos volt, könnyű, és nagyon jólesett. Nektár – gondolta Kondratyev. – Az istenek itala. Ahogy a szacivi az istenek eledele. De rég nem kóstoltam szacivit...

– Ön is velünk repül? – kérdezte Marina.

– Nem tudom – felelte Kondratyev. – Lehetséges. Hová?

Az ükunokák összenéztek.

– A Vénuszra megyünk – mondta Szása. – Tudja, Moszkvicsov azon dolgozik, hogy a Vénuszból második Föld legyen.

Kondratyev letette a poharát.

– A Vénuszra? – kérdezte hitetlenkedve. Határozott emlékei voltak a Vénuszról. – Járt már Moszkvicsov a Vénuszon valaha is?

– Ott dolgozik – mondta Zavadszkaja –, de nem ez a gond. Sokkal fontosabb, hogy nincs elég űrhajó. Már három napja veszteglőnk itt.

Kondratyev emlékezett rá, ahogy harminchárom napon át keringtek egy első osztályú bolygóközi űrhajóval a Vénusz körül, és nem tudták rászánni magukat a leszállásra.

– Hát igen – mondta –, rémes lehet ennyit várakozni...

Elszörnyedve nézett az aprócska, szöszi Marinára, és megpróbálta őt elképzelni a Vénuszon. Az a radioaktív sivatag – gondolta. – A fekete viharok.

Moszkvicsov visszatért, és nem túl lágyan letett az asztal közepére egy tányérokkal telirakott tálcát. A tányérok között egy testes, hosszú nyakú üveg is ágaskodott.

– Tessék – mondta. – Jó étvágyat, Kondratyev elvtárs! Ez itt valódi szacivi, kóstolta már? Tessék, van mártás bőven, ha kérne még. Szomjoltónak pedig... Parancsoljon, be van hűtve... Pegov megint beszélt Anyjugyinnal, reggel hatra ígértek egy bolygóközi hajót.

– Tegnap is ígértek egyet másnap reggel hatra – elégedetlenkedett Szása.

– Nem, ez most biztos. Befutottak a csillagközi űrhajósok. Ezek már D-hajók, nem nyamvadt kajaszállítók. Hatszáz ember egy fordulóval. Holnaputánra ott is vagyunk.

Kondratyev felhörpintett egy korty italt, majd nekilátott az evésnek. Asztalszomszédi tovább diskuráltak. Kiderült, hogy Moszkvicsov kivételével mind önkéntesek, és mindannyian a Vénuszra készülnek. Moszkvicsov a vénuszlakók tipikus képviselője, akit nagyon elkeserítenek a természeti környezet nehéz körülményei. Számára minden egyértelmű volt. Ő adja a Földön felhasznált energia hetven százalékát, a ritka fémek nyolcvanöt százalékát, és mégis úgy él, mint egy kutya, hónapokon át nem látja a kék eget, és hetekig kell sorban állnia, hogy egy kicsit elheverhessen az üvegház zöld gyepén. Kondratyev tökéletesen megértette, ilyen körülmények között dolgozni elviselhetetlenül súlyos teher.

Az önkéntesek is egyetértésben és hatalmas elszánással indultak a Vénuszra, de mind más-más indítékkal. Például a csivitelő hangú Marina, aki speciális nehézgépek üzemeltetője volt, azért vágyott a Vénuszra, mert az általa kezelt súlyos szerkezeteket a Földön már csak elvétve használták. Elege volt abból, hogy alig akad munka, egy-egy épület elvontatása vagy egy gyár felépítéséhez szükséges „medence” kibányászása, de az is csak ritkán. Szeretett volna felépíteni egy várost a mocsárban, közben megküzdeni a rátörő viharral, hatalmas üregeket robbantani a föld mélyén. És akkor mindenki azt mondaná: „Ezeket a városokat Marina Csernyák építette!” Ezzel senki sem szállhatott vitába. Kondratyev is tökéletesen egyetértett Marinával, de azért jobban örült volna, ha Marina előbb kicsit megerősödik, és átesik egy speciális kiképzésen, ami jobban felkészíti a mocsarakra, viharokra és a felszín alatti robbantásokra.

Szása, a meteorológus szerelmes volt Marina Csernyakba, de nem csak ez motiválta. Miután Marina már harmadszor kérte, hogy hagyja már abba a viccelődést, nagyon komolyan és határozottan kijelentette, hogy nekünk, földlakóknak csak két lehetőség maradt: mivel olyan rosszak a munkakörülmények a Vénuszon, vagy otthagyjuk az egészet, vagy átformáljuk, hogy a vénuszi környezet ne zavarja a munkát. De feladhatunk-e bármit is, ahol már egyszer megvetettük a lábunkat? Nem, azt nem tehetjük! Hisz ez a földlakók küldetése, és ennek terhe egyformán nehezedik minden ember vállára. Kondratyev még ezzel is egyet tudott érteni, bár erősen gyanakodott, hogy igazából még mindig viccel.

A legmeglepőbb oka mégis Jelena Vlagyimirovna Zavadszkajának volt, hogy a Vénuszra repüljön. Először is, ő a Világtanács tagja volt. Kategorikusan elutasította azokat a körülményeket, amelyek között Moszkvicsov és húszezer elvtársa dolgozni volt kénytelen. De ugyanúgy ellenezte a mocsárba építendő városokat, a föld alatti robbantásokat és a legendás hősök sírjait, amelyek fölött a fekete viharok szelei süvítenek. Összefoglalva: azért repült a Vénuszra, hogy aprólékosan áttanulmányozza a helyi körülményeket, és megtegye a Vénusz kiürítéséhez szükséges lépéseket. Hithű földlakóként egyetlen dolgot tudott csak elfogadni: az idegen bolygókra automata gyárakat kell telepíteni. Moszkvicsov ezt tudta jól. Úgy tekintett Zavadszkajára, mint a Párkák ollójára[26], bármikor véget vethet az álmainak. De mindamellett Zavadszkaja sebész-mechanoembriológus is egyben; képes lenne bármilyen műtétet, bárhol elvégezni, akár derékig a mocsárba merülve is. Ilyen tehetséges sebész még a Földön is ritka. A Vénuszon egyenesen nélkülözhetetlen. Így hát Moszkvicsov inkább nem szólt semmit, csak reménykedett, hogy minden rendbe jön. Miután meggyőződött róla, hogy Zavadszkaját semmiképp nem lehet eltántorítani elveitől, Kondratyev inkább felállt, és észrevétlenül kisétált a teraszra.

Az éjszaka holdtalan volt, és tiszta. A sötét erdő összemosódó fái felett alacsonyan függött az égen a ragyogó fehér Vénusz. Kondratyev hosszasan nézte, közben elgondolkodott: Lehet, hogy oda kéne mennem? Akár földtúrónak, gépkezelőnek vagy robbantónak. Az nem lehet, hogy semmire se vagy ok jó többé...

– Nézelődik? – hallott valakit a sötétből. – Én is azt teszem. Kivárom, míg lenyugszik, majd én is megyek aludni. – A hang nyugodt volt, és kimerült. – Tudja, egyre csak gondolkodom. Kerteket kellene nevelni a Vénuszon... Átfúrni a Holdat egy hatalmas fúróval. Csehovnak volt egy ilyen humoreszkje; nagy látnok volt az öreg. Végső soron talán ez életünk értelme: felhasználni az energiánkat... Lehetőség szerint úgy, hogy közben jól érezzük magunkat, ugyanakkor hasznára legyünk a többieknek is. De a Földön már szinte lehetetlen új kihívásokat találni. Mindenünk megvan, és túl nagy lett a hatalmunk. – Ez akár ellentmondásnak is tűnhet... Persze most is rengetegen dolgoznak, teljes erőbedobással: kutatók, betegségmegelőző orvosok, művészek... Agronómusok, környezetfenntartók... Rájuk mindig nagy szükségünk lesz... De mit kezdhetünk a többiekkel? Mérnökökkel, gépkezelőkkel, kezelőorvosokkal... Tulajdonképpen foglalkozhatnának művészettel is, de a többség nem kiutat, hanem inspirációt keres a művészetben. Gondoljon bele, mennyi tehetséges fiatal... ilyen szűk helyen! Lerombolni, felújítani, felépíteni lenne kedvük... És nem is egyszerű házakat, de új világokat; ma a Vénuszon, holnap talán a Marson, holnapután meg ki tudja... Végre elkezdődhetne az emberiség bolygóközi terjeszkedése és az összegyűlt rengeteg energia hasznosítása... Egyetért velem, elvtárs?

– Igaza van – felelte Kondratyev.

A „terülj, terülj, asztalkám”

Zsenya és Sheila dolgoztak. Zsenya az asztalnál ült, és Hardway A sebesség filozófiája című művét olvasta. Az asztalt elborították a könyvek, mikrokönyv-kazetták, albumok és régi újságok. A padlón, a szanaszét dobált mikrokönyv-dobozok között állt a konzol, amin át kapcsolatba tudtak lépni az Információs Központtal. Zsenya gyorsan olvasott, közben türelmetlenül fészkelődve le-lefirkantott valamit egy jegyzettömbbe. Sheila egyik lábát a másikon átvetve ült a karosszékben, és Zsenya kéziratát tanulmányozta. A szoba világos volt, a sztereovizor képernyőjén színes árnyak vibráltak, a csöndet csak a hangszóróból alig hallhatóan szóló ősi dél-amerikai dallamok törték meg.

– Izgalmas könyv – monda Zsenya. – Szinte lehetetlen lassan olvasni. Hogyan csinálta?

– Hardway? – kérdezte szórakozottan Sheila. – Igen, Hardway mesteri író.

– De mitől ilyen jó? Nem tudok rájönni a titkára.

– Nem tudom, kedvesem – mondta Sheila, a kéziratból fel sem pillantva. – Senki sem tudja. Ő maga sem.

– Elképesztő ritmusa van a gondolatainak és a szavainak. Ki ez az ember? – Zsenya megnézte az előszót. – A strukturális nyelvészet professzora. Á! Így persze érthető.

– Az nem jelent semmit – mondta Sheila. – Én is strukturális nyelvészettel foglalkozom.

Zsenya ránézett, majd folytatta az olvasást. A nyitott ablakon túl kezdtek sűrűsödni az árnyékok. A sötét bokrok között szentjánosbogarak villództak. A még ébren lévő madarak is álmosan csipogtak.

Sheila összerendezte a papírlapokat.

– Csodálatos emberek – mondta fennhangon. – Bátrak.

– Valóban – kiáltott fel vidáman Zsenya, és felé fordult.

– Ezt mind átéltétek? – Sheila tágra nyílt szemmel nézett Zsenyára. – Ennyi mindenen keresztülmentetek, és mégis emberek maradtatok. Nem haltatok bele a félelembe. Nem őrültetek bele a magányba. Megvallom, néha tényleg úgy érzem, hogy legalább száz évvel idősebb vagy nálam, Zsenyka.

– Van benne valami – bólintott rá Zsenya.

Felállt, átsétált a szobán, és letelepedett Sheila lába elé. A nő ujjaival beletúrt a férfi vörös hajába, ő meg Sheila térdére fektette arcát.

– Tudod, mikor volt a legrosszabb? – kérdezte. – A második térugrás után. Amikor Szergej magamhoz térített, be akartam menni a vezérlőbe, de nem engedte.

– Erről nem is írtál – jegyezte meg Sheila.

– Falin és Pollack ott volt a vezérlőben – mondta Zsenya. – Holtan – tette hozzá rövid szünet után.

Sheila együtt érzőn megcirógatta.

– Tudod – merengett Zsenya –, bizonyos szempontból az elődök mindig gazdagabbak, mint a leszármazottaik. Tartalmasabbak az álmaik. Amiről az elődök még csak álmodoztak, az utódoknak az már egyszerű napi rutin. Ó, Sheila, micsoda álom volt ez nekünk, elérni a csillagokat! Mindent feláldoztunk érte. Ti meg úgy repkedtek a csillagokhoz, ahogy annak idején mi a mamához, nyári szünetre. Ó, szegénykéim!

– Minden kornak megvannak a maga álmai – mondta Sheila. – A ti álmotok az volt, hogy elvigyétek az embert a csillagokhoz, a miénk pedig az, hogy visszahozzuk a Földre. De már egy teljesen más embert.

– Ezt nem értem.

– Mi magunk sem értjük még igazán. Végtére is, ez még csak egy álom. A Mindenható Emberről. Az Univerzum minden atomjának gazdájáról. A természetben túl sok a szabály. Felfedezzük őket, kihasználjuk, de túlságosan megkötik a kezünket. Nem hagyhatjuk figyelmen kívül a természet törvényeit. Csak alkalmazkodhatunk hozzájuk. Képzelheted, ez mennyire fárasztó. De a Mindenható Ember képes lesz áthágni azokat a törvényeket, amelyek az útjába állnak. Megragadja és eltörli őket.

– A régi időkben az ilyeneket hívták varázslóknak. A tündérmesék világában éltek.

– A Mindenható Ember lakhelye pedig az Univerzum lesz. Ahogy a miénk ez a lakás.

– Nem – mondta Zsenya –, ezt én már nem is értem. Túl magas ez nekem. Lehet, hogy túl egyszerű a gondolkodásom. Tegnap valaki azt mondta, hogy velem elég unalmas beszélgetni. Nem vettem rossz néven. Valóban, sok dolgot nem értek még mindig.

– Ki mondta, hogy unalmas vagy? – kérdezte felháborodva Sheila.

– Mindegy... Hagyjuk! Tényleg nem voltam túl jó formában. Siettem haza.

Sheila maga felé fordította Zsenya fejét, és a szemébe nézett.

– Bárki is mondott neked ilyet, egy hálátlan seggfej. Lenéző hangsúllyal a szemébe kellett volna vágnod: „Én köveztem ki neked az utat a csillagokig, és az én apám törte az utat mindahhoz, ami itt téged körülvesz.”

Zsenya elvigyorodott.

– Ó, az ilyesmit könnyen elfelejtik. Az utókor hálátlansága igencsak megszokott dolog. Az egyik dédapám például Sztálingrád alatt esett el, és én még csak a nevére sem emlékszem.

– Ez nagyon nem szép tőled – mondta Sheila.

– Sheilocska, Sheilocska – suttogta gyengéden Zsenya. – Azért is olyan feledékenyek az utódok, mert az elődöknek nem szokásuk ezért megorrolni. Itt vagyok például én, az első ember, aki a Marson született. Tud erről ma valaki?

Átölelte és körbecsókolta. Valaki kopogtatott az ajtón; Zsenya csalódottan megjegyezte: „Soha jobbkor!”

– Szabad! – kiáltotta Sheila.

Az ajtó kinyílt, és meghallották szomszédjuk, Jura, a környezetfenntartó mérnök hangját:

– Nem zavarok?

– Jöjjön csak be, Jura! – mondta Sheila.

– Hát, ha zavarok, ha nem, most már bejövök – jelentette be Jura, és belépett. – Menjünk le a kertbe! – kérte.

– Mi újat látnánk a kertben? – értetlenkedett Zsenya. – A szetereovizoron érdekesebb a műsor.

– Sztereovizorom nekem is van – ellenkezett Jura. – Sétáljunk inkább egyet, és közben mesélhetne nekünk valamit Louis Pasteurről[27].

– Mondja, Jura, ön melyik keverőállomáson dolgozik? – kérdezte Zsenya.

– Keverőállomás? Az meg mi?

– Olyan gyűjtő állomás... ahová beszállítják a szemetet, hulladékot, összekeverik a szennyvízzel, aztán leengedik a csatornába.

– Á, értem már! – derült fel a környezetfenntartó mérnök. – Emlékszem. A szennyvízátemelő tornyok! De Zsenya, az ilyen tornyok már nagyon rég eltűntek a bolygóról!

– Nos, én meg jó másfél évszázaddal Pasteur után születtem – mondta Zsenya.

– Akkor meséljen valamit dr. Morgenauról!

– Amennyire tudom, dr. Morgenau egy évvel a Tajmir indulása után látta meg a napvilágot – ellenkezett fáradtan Zsenya.

– Egy szó, mint száz, kérem, menjünk le a kertbe! Sheila, beszéljen a fejével!

Kimentek a kertbe, és leültek az almafa alá egy padra. Sötét volt, a fák feketének tűntek. Sheila megborzongott, és Zsenya visszafutott a házba egy kabátért. Egy darabig hallgattak. Aztán megrezzentek az ágak, és egy nagyobbacska alma esett tompa puffanással a földre.

– Az almák még mindig lefelé potyognak – jegyezte meg Zsenya –, de sehol egy Newton.

– Valamiféle polihisztor tudósokra gondolsz? – kérdezte komolyan Sheila.

– I-i-gen – bólogatott Zsenya, bár ő igazából viccnek szánta iménti megjegyzését.

– Először is, mi manapság mindannyian polihisztorok vagyunk – ragadta magához a szót kissé ingerülten Jura. – Legalábbis a maga ódivatú elképzelései szerint. Mert hát nincs olyan biológus, aki ne lenne jártas a matematikában és fizikában, és egy nyelvész, mint például Sheila, se jutna semmire a pszichofizika vagy a történelem folyamatainak ismerete nélkül. De azért értem, amit mondani akar! Nem, Newtonokkal valóban nem találkozhat! Olyan átfogó ismeretekkel bíró tudósokkal! Mi csak a saját szakterületünket látjuk át. Sheila csak egy nyelvész, én csak egy környezet-fenntartó vagyok, és Okada is csak egy oceanológus! Ön meg azt kéri számon rajtunk, hogy miért nincs olyan, aki mindhármat egymaga képes átlátni?

– Segítség! – kiáltott fel Zsenya. – Én senkit sem akartam megbántani. Csak vicceltem!

– Azt tudja, kedves Zsenya, mi az, amit manapság részletproblémának neveznek? Mindenki ilyenekkel küzd egész életében, és sosem jut a végére. Az összes ilyen részletprobléma újabb, nem várt problémák kusza halmazát generálja. Vegyük például ezt az előbb lepottyant almát. Miért pont ez az alma esett le? Miért pont most? Ott van az alma és a föld találkozásának mechanikája. Az impulzusátadás folyamata. A lepottyanást kiváltó körülmények. A lehullás kvantummechanikai vetülete. A fenébe is, végül csak kell hogy legyen valami haszna annak, hogy épp ide pottyant...

– Ó, az igazán egyszerű – mondta megnyugtató hangon Zsenya. Lehajolt, kicsit tapogatózott a földön, majd felkapta az almát. – Megeszem.

– Nem biztos, hogy ez a leghasznosabb megoldása ennek az égető problémának – jegyezte meg gúnyosan Jura.

– Akkor megeszem én – mondta Sheila, és elvette az almát Zsenyától.

– Legyen, akkor beszélgessünk a hasznosságról! – mondta bosszúsan Zsenya. – Úgy látom, ön nagyon szeret a dolgok hasznáról elmélkedni, kedves Jura. Közben meg csak úgy nyüzsögnek körülöttünk mindenféle felfoghatatlan bonyolultságú kiberházmesterek, kiberkertészek, légy- és hernyófogó meg sonkás-vajas szendvicseket készítő automaták. Olyan nevetséges ez az egész. Ágyúval verébre, ahogy azt az én időmben mondták. Olyan az egész, mintha a hangyák a boly összes egyedének külön, összkomfortos lakosztályt építenének. Hamisítatlan szibariták mind!

– De Zsenyocska! – sziszegte Sheila.

Jura vidáman felkacagott.

– Egyáltalán nem vagyunk szibariták – mondta. – Épp ellenkezőleg. Ez csak a gondolatok felszabadítása, kényelem, gazdaságosság. Most őszintén, ki menne önként utcaseprőnek? De még ha lenne is ilyen lelkes műkedvelő, mennyivel lassabban és rosszabbul teljesítene, mint a kibereink. Meg aztán egy ilyen kiber legyártása egyáltalán nem olyan nehéz, mint azt gondolná. Az igaz, hogy megtervezni nem könnyű őket. Továbbfejleszteni is bonyolult feladat. Ez igaz. De miután már sorozatgyártásra kerülnek, kevesebb problémát okoznak, mint, teszem azt... ö... hogy is hívták régen a cipőket?

– Cipőnek – felelte szárazon Zsenya.

– És ami még fontosabb: manapság senki sem készítene olyan gépet, ami csak egy célra használható. Nagyot hibázik, amikor külön említi a kiberházmestert és a kiberkertészt. Ez ugyanaz a gépezet.

– Már bocsánat, de láttam, amit láttam. A kiberházmesternek lapátja és porszívója van... A robotkertésznek meg...

– Igen, a manipulátoraik könnyen cserélhetők. És van itt még valami. Tudnia kell, hogy ezek a kiberek... ahogy általában az összes háztartási gép és készülék... egyúttal fejlett ózondúsítók is. Felfalják a szemetet, leveleket, lehullott gallyakat, a zsíros szennyeződést a mosatlan edényekről, és ezt használják üzemanyagként. Meg kell értenie, Zsenya, ezek már nem a régmúlt durva gépezetei. Félig-meddig akár élő organizmusoknak is tekinthetjük őket. És félorganikus életük során, munkájuk mellett, még ózonnal, vitaminokkal és ionokkal is telítik a légkört. Ők a környezetfenntartás hatalmas és dicsőséges hadseregének apró harcosai.

– Megadom magam – mondta Zsenya.

– A mai környezetfenntartás, kedves Zsenya, már nem azonos azokkal az ósdi tornyokkal. Mi nem csak összegyűjtjük a szemetet, hogy aztán elsüllyesszük az óceán mélyére egy hatalmas, csúf kupacba. Mi levegővé és napsugárrá alakítjuk a szennyeződéseket.

– Feladom, feladom! – vigyorgott Zsenya. – Dicsőség a környezetfenntartóknak! Engem napsugárrá alakítsanak majd!

Jura elégedetten nyújtózkodott.

– Jólesik olyannal beszélgetni, aki szinte semmit sem tud. Nagyon felüdít, amikor közismert tényeket magyarázhatok el valakinek.

– Nekem viszont rendkívül kényelmetlen az effajta felüdülést kiváltó ember szerepe! – mondta Zsenya.

Sheila figyelmeztetően megszorította a kezét, így elhallgatott.

Egy rádiótelefon vékony sípolása hallatszott.

– Ez az enyém – súgta Jura, majd azt mondta: – Hallgatom.

– Merre vagy? – érdeklődött egy ingerült hang. – Kitaláltál már valamit?

– Még nem.

– Micsoda egy alak! Üldögél és lazítgat! Nyakig ülök a munkában, ő meg pihenget! Szlavin elvtárs, Sheila, zavarják el onnan!

– Megyek már, megyek már, ne kiabálj! – csitította Jura, és felállt.

– Gyere egyenesen a képernyőhöz! Ja, és még valami: most már biztos vagyok benne, hogy ebben az esetben a benzol-reakciók nem működnek...

– Nem megmondtam? – kiáltotta diadalmasan Jura, majd esetlenül elcsörtetett a bokrok között a háza felé.

Sheila és Zsenya kettesben maradt.

– Menjünk vacsorázni? – kérdezte Zsenya.

– Nincs kedvem.

– Látod, mindig ezt csinálod! Elmajszolsz egy almát, aztán meg nem vacsorázol.

– Ne zsörtölődj velem! – kérte Sheila. (Zsenya odabújt hozzá és átölelte). – Fázom! – panaszolta.

– Ez van, ha éhes vagy – dorgálta meg Zsenya. – Nekem sincs melegem, és az étterembe se sok kedvem van elmenni. Tényleg olyan nehéz megoldani, hogy otthon vacsorázhasson az ember, ha úgy tartja kedve?

– Mindent meg lehet oldani – mondta Sheila. – De mire volna jó? Ki akarna otthon vacsorázni?

– Én szívesen ennék idehaza.

– Nocsak, Zsenyocska, szeretnél beköltözni a városba? Ott az Ellátási Lánc be van kötve minden lakásba, és annyiszor ehetsz otthon, ahányszor csak jólesik.

– Nem akarok a városban élni – makacskodott Zsenya. – Természetes környezetre vágyom.

Sheila egy darabig elgondolkodva nézte.

– Akarod, hogy elugorjak az étterembe, és hozzak valamit? Két perc az egész... Vagy inkább menjünk együtt? Leülünk a srácok közé, eldiskurálunk.

– Kettesben akarok maradni veled – mondta Zsenya. Pár pillanattal később felkapta a kabátját, és belebújt. – Figyelj, Sheila, támadt egy ötletem. – És elkezdett a kabát zsebében kotorászni. – Meg is van.

– Mi ez? – kérdezte Sheila.

– Reklám. Valaki belegyűrte a zsebembe. Figyelj! „Krasznojarszki háztartási gépgyár” Ez nem érdekes. Megvan. „UKG-207 Krasznojarszk, univerzális, könnyen kezelhető kibernetikus konyhagép, tizenhat lecserélhető programmal. Az UKG-207 a nyers alapanyagok, félkész élelmiszerek elkészítésén túl elmosogatja és meg is szárítja a tálaláshoz használt edényeket és evőeszközöket. Az UKG-207 képes egyidejűleg két-, háromfogásos étkezés elkészítésére, első fogásként az egyszerűbb leveseken, borscsféleségeken kívül erőleveseket és hagyományos hideg leveseket is...”

– De Zsenya! – nevette el magát Sheila. – Ez a reklám az éttermek és üzemi étkezdék számára készült!

– És akkor mi van? – értetlenkedett Zsenya.

Sheila megpróbálta megmagyarázni:

– Képzelj el egy új települést, vagyis inkább az ideiglenes táborhelyet, ahol az építői laknak! Az Ellátási Lánc messze van. A Házhoz Szállító Szolgálattal sincs még kapcsolata. Valahogy meg kell oldani az étkeztetést. Na, oda kell egy ilyen UKG-masina.

Zsenya nagyon elszontyolodott.

– Szóval nekünk nem is adnának ilyet? – kérdezte elkeseredetten.

– Már miért ne adnának, csak... Tudod, ettől aztán tényleg szibaritának látszanánk.

– Sheilocska! Kedvesem! Mi lenne, ha mégis rendelnék egy ilyen gépet? Senkinek sem ártanék vele! De legalább nem kellene minden este elmennünk itthonról.

– Legyen, ahogy akarod – egyezett bele Sheila. – De ma este még az étteremben vacsorázunk.

Elindult, és Zsenya engedelmesen követte.

Zsenya Szlavin kora reggel egy nehéz helikopter kerepelésére riadt. Kipattant az ágyból, és odarohant az ablakhoz. A helikopter kék törzsén nagybetűs feliratot pillantott meg: „Házhoz Szállító Szolgálat”. A gép átdübörgött a kert fölött, majd tovatűnt a madárdaltól zengő, harmattól csillogó falombok fölött. A tornáchoz vezető kerti úton egy nagy sárga láda hevert. A láda körül bizonytalanul forgolódott vaskos lábain a smaragdzöld kiberkertész.

– Majd adok én neked, te környezetfenntartó! – kiáltott rá Zsenya, és kimászott az ablakon. – Sheila! Sheilocska! Meghozták!

A kiberkertész gyorsan visszahúzódott a bokrok közé. Zsenya odarohant a ládához, és anélkül, hogy hozzáért volna, gyorsan körüljárta.

– Ez az! – kiáltott izgatottan. – Rendes srácok ezek a házhoz szállítók! „Krasznojarszk” – olvasta le a láda oldaláról. – Ez az!

Sheila fürdőköpenybe burkolózva kilépett a tornácra.

– Milyen gyönyörű reggel! – állapította meg elégedetten ásítozva. – Te meg miért kiabálsz? Felvered a szomszédokat.

Zsenya elnézett Jura fehérre festett falú, a fák közt megbúvó háza felé. Valami puffanást, majd fojtott kiáltást hallott abból az irányból.

– Már ébren van – állapította meg. – Segítesz, Sheilocska?

Sheila kilépett a tornácról.

– Ez meg mi? – kérdezte.

A láda közelében egy színpompás, mindenféle ételeket ábrázoló képekkel díszített, nagyobb csomag hevert.

– Ez? – nézett bizonytalanul Zsenya a színes csomagra. – A nyersanyagok és a félkész ételek lehetnek benne.

Sheila felsóhajtott:

– Rendben van. Vigyük be a játékszeredet!

A láda nem volt nehéz, különösebb erőfeszítés nélkül bevitték a házba. És Zsenya csak ekkor döbbent rá, hogy a házban nincs is konyha. Na, most mit csináljak? – gondolta.

– Hová tesszük? – kérdezte Sheila.

Zsenya megfeszített agymunkával pillanatok alatt rájött a megoldásra.

– A fürdőbe – vágta rá könnyedén. – Hova máshova?

Bevitték a fürdőszobába, majd Zsenya kiszaladt a csomagért. Amikor visszaért, Sheila már tornázott. „Nem fogtam én egyebet...” – dúdolta Zsenya hamisan, és kibontotta a láda oldalát. Az UKG-207 nagyon hatásosan festett. Zsenya lenyűgözve bámulta.

– És most? – kérdezte Sheila.

– Hamarosan meglátod – rikkantotta vidáman Zsenya. – Rögvest készítek neked valamit.

– Javasolnám, hogy előbb hívj egy szakértőt.

– Semmi szükség rá. Majd én beállítom ezt a masinát. Emlékezz csak, azt írták, „Könnyen kezelhető”.

A gépezet műanyag burkolata büszkén csillogott egy kupac gyűrött papír között.

– Az egész olyan egyszerű – mondta Zsenya. – Itt van négy gomb. Mindenki előtt világos, hogy ezek jelentik az első fogást, a másodikat, a harmadikat...

– ...és a negyediket – jegyezte meg suttogva Sheila.

– Igen, a negyediket – mondta Zsenya. – A teát. Vagy kakaót.

Leguggolt a gép elé, majd levett egy „Vezérlőrendszer” feliratú fedelet.

– Óvatosan, csak óvatosan! – mormolta. – Ne adj’ isten, még elromlik. – Felállt. – Rájöttem, mire való a negyedik gomb. Az lesz a kenyérszeletelő.

– Figyelemre méltó ötlet – mondta Sheila elgondolkodva. – Nem lehet, hogy ez a négy gomb Milétoszi Thalész[28] négy elemét szimbolizálja? Víz, tűz, levegő, föld.

Zsenya kelletlenül elmosolyodott.

– Esetleg a négy számtani alapműveletet – tette hozzá Sheila.

– Jól van – mondta Zsenya, és elkezdte kibontani a csomagot. – Mondjon, ki mit akar, én egy gulyást akarok. Sheila, te még nem is tudod, micsoda gulyást főztem azelőtt. Itt a hús, a krumpli... ez... petrezselyem... hagyma... Gulyást akarok! Meg egy robotot, ami elmosogat. Hogy a tányérokra tapadt zsírból levegő és napsugár legyen!

Sheila kiment a nappaliba, és behozott egy széket. Zsenya egyik kezében egy darab hússal, a másikban négy nagy szem krumplival bizonytalanul ácsorgott a gép előtt. Sheila odahúzta a széket a mosdókagyló mellé, és kényelmesen helyet foglalt. Zsenya, mint aki csak úgy magában dünnyög, azt mondta:

– Ha valaki elárulná, hol kell beletenni a nyersanyagot, nagyon megköszönném.

Sheila kisegítette:

– Két évvel ezelőtt már láttam egy robotkonyhát. Bár ez nem pont olyan, de emlékszem, hogy a jobb oldalán volt egy kis ablak, ahol belerakták az élelmiszert.

– Ahogy gondoltam is! – kiáltott fel vidáman Zsenya. – Ezen két ablak van. Egy a jobb oldalán az alapanyagoknak, a másik meg a bal oldalán a főtt ételnek.

– Figyelj, Zsenya – kérte Sheila –, menjünk inkább az étterembe!

Zsenya szóra se méltatta. Betette a húst és a krumplikat a jobb oldali ablakba, majd bedugta a gép kábelét a konnektorba.

– Kapcsold be! – kérte, és ott maradt a konnektornál guggolva.

– Hogyan?

– Nyomd meg a gombot!

– Melyiket?

– A másodikat, Sheilocska. Gulyást csinálok.

– Jobb lenne talán lemenni az étterembe – győzködte Sheila, és kelletlenül felállt a székről.

A berendezés a gomb megnyomására tompa morajjal reagált. Az előlapon kigyulladt egy fehér lámpa, és Sheila látta, hogy a jobb oldali ablakban már nincs semmi.

– Úgy látom, a húst elnyelte – mondta csodálkozva. Erre egyáltalán nem számított.

– Na látod! – vágta rá Zsenya önelégülten.

Felállt, büszkén nézegette a masináját, és hallgatta, ahogy kattog és zúg. Aztán a fehér lámpa kialudt, és egy piros kezdett világítani. A gép elcsendesedett.

– Ennyi az egész, Sheilocska – kacsintott rá Zsenya.

Lehajolt, és selymesen csillogó tányérokat húzott elő a csomagból. Kettőt berakott a doboz bal oldali ablakába, majd hátralépett, és karját összefonva várt. Egy percig csendben figyeltek. Aztán Sheila zavartan, hol a gépre, hol Zsenyára nézve megkérdezte:

– Most egyébként mire vársz?

Zsenya riadtnak látszott. Ekkor döbbent rá, hogy amennyiben a gulyás elkészült, annak ott kellett volna lennie a bal oldali ablakban, függetlenül attól, hogy voltak-e benne tányérok, vagy sem. Bedugta fejét a nyílásba, és konstatálta, hogy a tányérok üresek.

– Hova lett a gulyás? – kérdezte zavarodottan.

Sheila se tudta.

– Van itt két fogantyú – jegyezte meg.

A gép felső részén két markolatszerűség látszott. Sheila megragadta őket, és előrehúzta. A gép belsejéből kicsusszant egy fehér doboz, és valami furcsa szag kezdett terjengem a fürdőszobában.

– Ez meg mi? – kérdezte Zsenya.

– Nézd meg magad! – javasolta Sheila. Állt, kezében a dobozzal, és fintorogva vizsgálgatta a tartalmát. – A te UKG-d levegővé és napsugárrá változtatta a húst. Lehet, hogy ez volt a használati utasítás?

Zsenya belenézett, és elszorult a lélegzete. A dobozban néhány vékony, vöröses színű, fehér foltos lap hevert. A bűz a lapokból áradt.

– Mi ez? – kérdezte Zsenya bosszúsan, és két kézzel óvatosan kiemelte a felső lapot, de az megroppant a keze között, és darabjai fémes zörejjel a padlóra hullottak.

– Kitűnő gulyás – mondta Sheila. – Ropogós gulyás. Az ötödik elem. Milyen lehet az íze?

Zsenya elvörösödve a szájába vette a „gulyás” egy darabját.

– Micsoda fenegyerek! – kajánkodott Sheila. – Igazi hős!

Zsenya szótlanul kotorászni kezdett az élelmiszeres csomagban. Sheila körülnézett, hogy hova tehetné a doboz tartalmát, majd kiborította a csomagolópapír-halomra. A szag felerősödött. Zsenya előhúzott egy egész cipót.

– Melyik gombot nyomtad meg? – kérdezte szigorúan.

– Fentről a másodikat – válaszolta ijedten Sheila, de már ő sem volt biztos magában, és gyanakodni kezdett, hogy talán alulról a második lehetett az.

– Én meg biztos vagyok benne, hogy a negyediket nyomtad meg – förmedt rá Zsenya. – Pedig az a kenyérszeletelő gombja.

Sheila szerette volna megkérdezni, hogy akkor mivel magyarázza azt a furcsa átalakulást, ami a hússal és krumplival történt, de Zsenya eltolta a gép mellől, és megnyomta a negyedik gombot. Odabentről nyikorgás, aztán meg szapora kopácsolás hallatszott.

– Látod – mondta Zsenya megkönnyebbült sóhajjal –, felszeleteli a kenyeret. Jó lenne látni, pontosan mi történik most.

De aztán belegondolt, hogy mi lehet odabent, és beleborzongott.

– Miért nem világít a lámpa? – kérdezte.

A gép csak kopácsolt és nyiszorgott tovább, és mivel már elég hosszú ideje csinálta ezt, Zsenya elkezdte alaposabban szemügyre venni, hátha sikerül rájönnie, hogy melyik kapcsolóval állíthatná le végre. Ám ekkor a gép egy kellemes csendülést hallatott, és még egy piros lámpa is hunyorogva világítani kezdett rajta, majd valamivel halkabban zúgva folytatta a munkát. Zsenya az órájára nézve megállapította:

– Mindig is tudtam, hogy könnyebb gulyást főzni, mint kenyeret szeletelni.

– Menjünk inkább az étterembe! – kérlelte félénken Sheila.

Zsenya szóra se méltatta. Nagyjából három perc múlva átment a gép túloldalára, és belenézett. Nem talált semmit, ami az áhított fogásra emlékeztetne. De még csak olyasmit sem, ami akár csak távolról hasonlítana bármi ehetőre. Amikor felállt, szembe találta magát a barátnőjével. Kérdő tekintetére válaszul csak megrázta a fejét.

– Minden rendben van odabenn.

Ezzel az állítással semmit sem kockáztatott. Hisz ott volt még a másik két, ismeretlen rendeltetésű gomb és a négy kapcsoló használatának számtalan permutációja és kombinációja.

– Nem tudnád kikapcsolni valahogy? – kérdezte Sheilától.

Sheila megvonta a vállát, és egy darabig csak álltak, és elmélyülten figyelték, ahogy a szerkezet lámpái, a piros és a fehér, egymást váltva villóznak.

Aztán Sheila kinyújtotta a kezét, és benyomta a legfelső gombot. Valami kattant, és a szerkezet leállt. Csend lett.

– Milyen ügyes vagy! – kiáltott fel Zsenya.

Kintről behallatszott a tücskök ciripelése, és ahogy a szél a bokrok leveleit cirógatja az ablak előtt.

– Hol van a fiók? – kérdezte riadtan Zsenya.

Sheila hátranézett. Az üres fiók a padlón hevert a tányérok között.

– Miért? – kérdezte.

– Nem toltuk vissza a helyére, és most nem tudom, hová tette a felszeletelt kenyeret.

Zsenya körüljárta a gépet, és benézett mind a jobb, mind a bal oldali ablakon. A kenyér nem volt sehol. Ijedt pillantással vette szemügyre azt a sötét nyílást, ahonnan korábban a fiókot kihúzták. A gép vörös lámpája fenyegetően pislogott vissza rá. Zsenya összezárta fogait, összeszorította a szemét, és óvatosan benyúlt a nyílásba.

A gép belseje forró volt. Zsenya valami sima felületet érzett, de a kenyeret nem találta sehol. Kihúzta a kezét, és vállat vont.

– Itt nincs kenyér.

Sheila lehajolt, és belenézett a gép alá.

– Van ott valami cső – jelentette ki.

– Cső? – kérdezte ijedten Zsenya.

– Nem is a kenyér. Vagy olyasmi, ami kenyérre hasonlítana. Csak valami tömlőféleség.

Előcibált a gép alól egy hosszú, hajlékony csövet, a végén egy fényes fémgyűrűvel.

– Ó, te kétbalkezes! Elfelejtettél vizet engedni a gépbe. Érted, vizet! Azért lett olyan az a szegény gulyás...

– Ehmm – pillantott Zsenya a gulyás maradványaira. – Tényleg jó lett volna bele egy kis víz... De hová lett a kenyér?

– Mit számít az? – mondta Sheila vidáman. – Sok minden félresikerült, de ebből a kenyér a legkevesebb. Figyelj, rákötöm a csövet a vízvezetékre.

– Talán mégse kéne... – jegyezte meg óvatosan Zsenya.

– Butaság. Ha már belekezdtünk, csináljuk végig! Főzhetnénk egy ragut. A csomagban zöldségek is vannak.

Ez alkalommal a gépezet a felső gomb megnyomása után úgy egy percig dolgozott.

– Lehet, hogy a ragu is a dobozban köt ki? – motyogta határozatlanul Zsenya, és megragadta a fogantyúkat.

– Húzd már ki! – sürgette Sheila.

A fiók színültig volt valami rózsaszín, szagtalan trutyival.

– Ukrán borscs – mondta lehangoltan Zsenya. – Mintha valami...

– Én is látom. Undorító! És most már a szakértőt is szégyellném kihívni. Esetleg a szomszédot?

– Igazad van – mondta bánatosan Zsenya. – Ide egy környezetfenntartó kell. Megyek, idehívom.

Már nagyon éhes volt.

– Szabad! – hallotta Jura hangját.

Zsenya belépett, és döbbenten megtorpant az ajtóban.

– Remélem, a párja nem jött – mondta Jura. – Nem vagyok úgy öltözve.

Egy ügyetlenül kivasalt hálóing volt rajta. Az ing alól kilátszott csupasz, napbarnított lába. A szobában mindenfelé fura alkatrészek és papírlapok hevertek. Jura a padlón ült, kezében egy dobozzal, aminek apró ablaka mögött fények villogtak.

– Ez mi? – kérdezte Zsenya.

– Egy teszter – felelte fáradtan Jura.

– Nem az, hanem ezek itt szanaszét...

Jura körülpillantott.

– Ez egy UFM-16. Univerzális Félautomata Mosógép. Mos, vasal, és még a gombokat is felvarrja. Óvatosan! Még rálép valamire.

Zsenya lenézett, és egy víztócsa közepén meglátott egy halom fekete rongyot. A rongyok gőzölögtek.

– Az a nadrágom – világosította fel Jura.

– Szóval a maga masinája se működik rendesen? – kérdezte Zsenya.

A reménye, hogy tanácsot kérhet, és esetleg még reggelit is készíthet, tovaszállt.

– Semmi baja – mondta bosszankodva Jura. – Csak azért szedtem szét, hogy megértsem a működési elvét. Ez itt az adagoló mechanizmus. Az az analizátor, azt nem szedtem szét, mert tökéletesen működik. Ez a szállítórendszer és a hőszabályozó. Igaz, a gombvarró részét sehol se találom, de a gép egyébként rendben van. Azt hiszem, az lehet a probléma, hogy tizenkét gombbal lehet vezérelni, pedig a használati utasításban csak négyről volt szó...

– Négyről? – kérdezte Zsenya..

– Négyről – bólintott rá Jura, és szórakozottan megvakarta a térdét. – De miért mondta azt, hogy „a maga masinája se működik”? Magának is van egy mosógépe? Az enyémet egy órával ezelőtt hozták. A Házhoz Szállító Szolgálat.

– Szóval négy – kiáltott fel lelkesen Zsenya. – Négy, és nem tizenkettő... Mondja, Jura, húst nem próbált beletenni?

Újrakezdés

Szergej Ivanovics Kondratyev délben ért haza. Minden délelőttjét a Kis Információs Központban töltötte: új szakmát keresett magának. Otthona hűvös volt, csendes és nagyon magányos. Kondratyev végigsétált a szobán, ivott egy korty ásványvizet, megállt az üres asztal előtt, és azon kezdett gondolkodni, mivel is üthetné el a nap hátralévő részét. Odakinn az ablakon túl fényesen sütött a nap, egy kismadár hangicsált, az orgonabokrok közül fémes kattogás és csattogás hallatszott. Biztos ott tüsténkedik valamelyik azokból a soklábú rondaságokból, amik még attól a kevés örömtől is megfosztják a valódi embereket, amit a kertészkedés adhat.

Az exnavigátor nagyot sóhajtott, és becsukta az ablakot. Mi lenne, ha ellátogatna Zsenyához? Nem sok értelme volna, valószínűleg nincs is otthon. Beszerzett néhány diktafont a legújabb típusból, és bejárja velük az egész Urált; a feje mindenféle magasztos ötletekkel volt tele, jelentéktelen dolgokkal nem foglalkozik. „A tudáshiányt – mondogatta mindig – lendülettel és energiával lehet pótolni.” A gyönyörű Sheilával nagyon kellemes beszélgetni, de soha nincs otthon, amikor Zsenya távol jár. A navigátor bement az étkezőbe, és felhajtott még egy pohár vizet. Mi lenne, ha megebédelne? Nem is rossz ötlet, az ebéddel komótosan, jóízűen el lehet tölteni az időt. Csak épp egyáltalán nem éhes...

Odalépett az Ellátási Lánc vezérlőpultjához, találomra beütött egy kódot, és kíváncsian várta, mi fog történni. A kiadóablak fölött felvillant egy zöld lámpa: a rendelés megérkezett. A navigátor óvatosan félretolta az ajtót. A tágas, kocka formájú doboz alján egy papírtányér feküdt. Kiemelte, majd letette az asztalra. A tányéron két vaskos csemegeuborka hevert. Mit nem adtak volna a Tajmiron a második év vége felé két ilyen uborkáért... Lehet, hogy el kellene mennie Protoszhoz? Protosz ritka jólelkű ember. De a jó öreg Protosz mindig nagyon elfoglalt. A jó embereknek állandóan rengeteg dolga akad...

A navigátor szórakozottan felkapta az egyik uborkát a tányérról, és elmajszolta. Aztán a másikat is megette, a pírtányért meg a szemétledobóba hajította. Lehet, hogy újra próbálkoznom kellene az önkénteseknél? – latolgatta a lehetőségeket. – Esetleg kiránduljak Valparaísóba? Még sosem jártam Valparaísóban...

Gondolatait dallamos jelzőhang szakította félbe; valaki bebocsátást kért. Kondratyev felderült: ritkán keresték fel látogatók. Az ükunokák, talán valami félreértelmezett tapintatosságból, de úgy tűnik, nem akartak a terhére lenni. Már egy hete itt lakik, és ez idő alatt csak az egyik szomszédja, egy nyolcvan körüli, fiatalos, tarkóján ódivatú fekete kontyot viselő asszony látogatta meg. Elmesélte, hogy ő az egyik kenyérgyár rangidős gépkezelője, majd jó két órán át magyarázta nagy türelemmel az Ellátási Lánc paneljén található szimbólumok jelentését. Valamiért ennél közelebbi barátságot nem sikerült kialakítania vele, pedig az már ennyiből is kiderült, hogy érdekes egyéniség. Igaz, néhány alkalommal, anélkül, hogy előre jelezték volna, megjelent nála egy-egy ifjú ükunoka, őket egyáltalán nem fogta vissza az a bizonyos „tapintatosság”. Egyikük például azért látogatta meg, hogy felolvassa a navigátornak a Tajmir visszatéréséről szóló ódáját, amiből Kondratyev csak két szót értett meg, a Tajmirt és a Világűrt, ugyanis az ódát szuahéli nyelven adta elő. Egy másik ifjú Edgar Allan Poe életrajzán dolgozott, és bár nem táplált túl sok reményt ezzel kapcsolatban, azért megkérdezte a navigátort, tudna-e neki mesélni néhány kevéssé ismert részletet a nagy amerikai író életéből. Kondratyev elmondott neki egy pletykát E. A. Poe és A. Sz. Puskin állítólagos találkozásáról, és azt tanácsolta, hogy keresse fel Jevgenyij Szlavint. Meg akadt még néhány fiatal kölyök és kislány, akiket Kondratyev, 21. századi tapasztalatai alapján, „autogramvadászoknak” nevezett. De még az autogramgyűjtők is jobbak, mint az unalom, ezért Kondratyev tényleg felvidult a dallam hallatán.

Kisietett a folyosóra, és hangosan azt mondta: „Lépjen be!” Egy magas, laza, szürke kabátot és kék, pizsamaszerű nadrágot viselő férfi lépett be az ajtón. Halkan becsukta maga mögött, és fejét kissé félrebillentve nézni kezdte a navigátort. Arca egy rég látott, a Rapa-Nui sziget kőbálványairól készült képre emlékeztette Kondratyevet: keskeny, hosszúkás arc, magas homlok, bozontos szemöldök, mélyen ülő szemek, hosszú, hegyes, horgas orr. Az arca sötét volt, ám a kabát nyitott gallérja mögül meglepően finom, fehér bőr villant elő. Határozottan látszott, hogy a férfi nem tartozik az autogramvadászok közé.

– Engem keres? – kérdezte reménykedve Kondratyev.

– Igen – válaszolta halk, szomorkás hangon az ismeretlen. – Önhöz jöttem.

– Fáradjon beljebb! – invitálta Kondratyev.

Meg volt illetődve, de a látogató bánatos hangjától kis csalódottságot érzett. Lehet, hogy mégiscsak egy autogramvadász – gondolta. – Meg kell próbálnom udvariasan kezelni.

– Köszönöm – suttogta még halkabban az idegen.

Hátát kissé meggörnyesztve elsétált a navigátor mellett, és a nappali közepén megtorpant.

– Üljön le, kérem! – invitálta Kondratyev.

Az ismeretlen szótlanul állt, és mereven bámulta a kanapét. Kondratyev némi aggodalommal szintén a kanapéra nézett. Egy rendkívül jó minőségű, összecsukható heverő volt, széles, csendes és puha, rugalmas, világoszöld műszál borítással.

– A nevem Gorbovszkij – mutatkozott be halkan az idegen, továbbra is a heverőre meredve. – Leonyid Andrejevics Gorbovszkij. Beszélnem kell magával, mint űrhajós az űrhajóssal.

– Mi történt? – kérdezte riadtan Kondratyev. – Valami baj van a Tajmirral? – Üljön le, kérem!

Gorbovszkij állva maradt.

– A Tajmirral? Nem igazán... Már amennyire tudom – felelte. – Hisz a Tajmir az Űrhajózási Múzeumba került. Mi baja történhetne?

– Ez igaz – mondta Kondratyev, és elmosolyodott. – Ott már semmi.

– Semmi – nyugtatta meg Gorbovszkij, és ő is elmosolyodott. Ennek a nem túl megnyerő arcú embernek meglepően kedves, kisfiús mosolya volt.

– De mit ácsorgunk itt? – kiáltott fel kedélyesen Kondratyev. – Foglaljon helyet, kérem!

– Hogy is mondjam, Szergej Ivanovics – bökte ki Gorbovszkij megengedi, hogy leheveredjek egy kicsit?

Kondratyev levegő után kapkodott.

– Ööö... tessék csak – hebegte. – Rosszul van?

Gorbovszkij már végig is dőlt a heverőn.

– Ó, kedves Szergej Ivanovics – felelte –, ön is pont olyan, mint a többiek. Miért kell egyből valami bajra gyanakodni, ha valaki szeretne elnyúlni egy kicsit? A régi időkben az emberek szinte mindig heverésztek. Még étkezés közben is...

Kondratyev anélkül, hogy megfordult volna, kitapogatta a széket maga mögött, és leült.

– Akkoriban – folytatta Gorbovszkij – közismert volt egy többelemű közmondás, aminek legfontosabb része úgy szólt, hogy „jobb feküdni, mint ülni”. Én csak ehhez tartom magam. Ön is ismeri, Szergej Ivanovics, az űrhajók fekhelyeit, igaz? Kényelmetlenül kemény alkotmányok. De miért is ragadnánk le az űrhajóknál? Ugyanolyan kibírhatatlanok a stadionok és parkok padjai is! Vagy azok az összecsukható, ingatag ülőalkalmatosságok az étkezdékben! És azok az elviselhetetlen kőpadok a tengerparti strandokon... Nem, Szergej Ivanovics, a kényelmes fekvőhelyek készítésének művészete visszavonhatatlanul kiveszett ebből a mi zord, mechano-embriológiával és D-rendszerrel foglalkozó korunkból.

Tényleg! – gondolta Kondratyev. A „fekvőhelyek problémája” immár egészen új megvilágítást kapott.

– Tudja – mondta –, én abból a korból származom, amikor Észak-Amerikában még működtek a konszerneknek és monopóliumoknak nevezett társaságok. Az egyik legtovább fennmaradt vállalat hatalmas tőkét gyűjtött össze matracok készítéséből. Különleges minőségű selyemmatracokat gyártottak, nem sokat, de rendkívül drágákat. Azt mesélték, a milliárdosok szinte ölték egymással ezekért a matracokért. Csodálatosak voltak. Senkinek sem fájdult meg a háta, aki ilyeneken fekhetett.

– És készítésük titka is sírba szállt az imperializmussal együtt? – kérdezte Gorbovszkij.

– Lehetséges – felelt Kondratyev. – Miután elrepültem a Tajmirral, többé nem hallottam felőlük semmit.

Hallgattak egy sort. Kondratyev élvezte a helyzetet. Ősidők óta nem volt alkalma ilyen könnyed, kedélyes társalgásra. Protosz és Zsenya nagyszerű beszélgetőpartnerek, de Protosz elsősorban a májátültetésekről szeretett mesélni, míg Zsenya többnyire a légikocsi vezetésére próbálta oktatni, vagy társadalmi passzivitása miatt zsémbelődött.

– Persze manapság is készülnek príma fekhelyek – jelentette ki Gorbovszkij. – Csak nem érdekelnek senkit. Rajtam kívül.

Oldalára fordult, felkönyökölt, és arcát az öklére támasztva váratlanul megkérdezte:

– Apropó, kedves Szergej Ivanovics. Miért is szálltak le önök a Kék Homok Bolygójára?

A navigátor ismét levegő után kapkodott. A Kék Homok Bolygójának képe vérfagyasztó valószerűséggel jelent meg a szeme előtt. A nyomasztó nap. A minden ízében idegen bolygó. A planétát elborították a lehetetlenül finom szemcséjű kék por óceánjai, amelyek szintje az árapály jól ismert szabályai szerint változott, felszínüket mindenfelől viharok és tájfunok tépázták, és még valamiféle életjeleket is mutattak. A félig a porba süllyedt Tajmir körül zöldes fényű lángok táncoltak a kék dűnék között süvítő szél sikolyaitól kísérve, a felkavart porfelhők gigászi amőbaként gomolyogtak a fehér égbolt alatt. Az embereknek a Kék Homok Bolygójának egyetlen titkát sem sikerül feltárnia. A navigátor már az első felderítésen eltörte a lábát, a kutatórobotok mind egy szálig eltűntek, az egyik szélcsendes időszak után hirtelen rájuk tört egy szélvihar, és a kiváló Koenignek nem sikerült időben visszajutnia az űrhajóba, így a szél nekivágta a reaktorgyűrűnek, szétlapította, majd testet több száz kilométerre elsodorta a pusztaságba, ahol a kéken hullámzó gigászi por-dűnék közötti hasadékokon át, milliárd tonnányi homokkal együtt elnyelte a bolygó kifürkészhetetlen mélye...

– Ön talán nem szállt volna le? – kérdezte reszelős hangon Kondratyev. Gorbovszkij nem reagált. – Manapság könnyű a maguk D-hajóival... Egyik nap az egyik csillagnál, másnap egy másiknál, harmadnap megjöhet a harmadik... Nekem... nekünk ez volt az első idegen csillag, az első ismeretlen bolygó, érti? Már az is kész csoda volt, ahogy odakeveredtünk... Egyszerűen nem tudtam nem leszállni, hisz... Mi értelme lett volna az egésznek?

Kondratyev visszafogta magát. Az idegeim... – gondolta. – Muszáj lehiggadnom. Ez mind elmúlt már.

Gorbovszkij eltöprengett:

– Valószínűleg én voltam az első, aki maguk után leszállt a Kék Homok Bolygójára. Egy Partraszálló osztaggal értem talajt az északi pólusnál. Hát, Szergej Ivanovics, egyáltalán nem volt könnyű dolgunk. Vagy két hétig csak körbe-körbe jártunk. Tizenkét próbafúrást végeztünk! Annyi, de annyi robotot elveszítettünk! Klasszikus idegőrlő körülmények, Szergej Ivanovics. Maguk meg az egyenlítőjénél vágtak bele. Előzetes felderítés nélkül. Ráadásul azzal az elavult, elhasználódott „teknőccel”...

Gorbovszkij kezét a tarkóján összekulcsolva a plafont bámulta. Kondratyev sehogy se tudta eldönteni, hogy az imént felmagasztalták vagy ledorongolták.

– Egyszerűen képtelen voltam ellenállni, Leonyid Andrejevics – mondta. – Ismétlem: életünkben ez volt az első idegen nap. Próbálja beleélni magát a helyzetembe! Elképzelni sem tudnék ehhez foghatót.

– Igaza lehet – mondta Gorbovszkij. – Bizonyára. De akkor is nagy meggondolatlanság volt.

Kondratyev még most sem tudta, hogy helyesli vagy elítéli az akkori tetteiket. Gorbovszkij hangosat tüsszentett, felült, és lábát lelógatta a kanapéról.

– Elnézést – mondta, és ismét tüsszentett. – Megint megfáztam. Elég egy éjszakát eltöltenem a vízparton, és máris elkap a nátha.

– De miért a vízparton? – kérdezte a navigátor.

– Miért ne, Szergej Ivanovics? Lágy gyep, a tóban fickándozó halak csobbanásai... – Gorbovszkij ismét eltüsszentette magát. – Bocsánat... A víz tükrén csillogó hold... Tudja, „a boldogsághoz vezető út”[29].

– „A boldogsághoz vezető út” a tengeren igazán szép – mondta elandalodva Kondratyev.

– Na ne mondja! Én Torzsokból származom, az ottani folyócska keskeny, de nagyon tiszta vizű. Az öbölben vízililiomok nőnek. Annyira gyönyörű!

– Megértem – mosolyodott el Kondratyev az én időmben erre azt mondták: magával ragadja a kék égbolt.

– Manapság is ezt mondják rá. A tenger... Tegnap éjjel a tengerparton üldögéltem a hold ragyogó fényében, valahol lányok daloltak, és ekkor előmásztak a tengerből, valami... kétszarvú lények...

– Mifélék?!

– Olyan szportszmenek – legyintett Gorbovszkij, és újra elterült a heverőn. – Mostanában gyakran vagyok idehaza. A Vénuszra ingázok, önkénteseket szállítok. Jópofa srácok. Csak nagyon zajosak, mindent felfalnak, és tudja, szinte megőrülnek az életveszélyes, hősies feladatokért.

Kondratyev megkérdezte:

– És mi a véleménye erről az egész elképzelésről, Leonyid Andrejevics?

– Nagyon gondosan kidolgozott terv – felelte Gorbovszkij. – Én magam készítettem. Persze nem egyedül, de alaposan kivettem belőle a részem. Fiatalkoromban elég sok dolgom volt a Vénusszal. Pokoli egy bolygó. De azt hiszem, ezt ön is nagyon jól tudja.

– Szerintem nagyon unalmas lehet egy D-űrhajóval önkénteseket fuvarozni – jegyezte meg Kondratyev.

– Valóban, hisz ez eléggé eltér a D-hajók tényleges feladataitól. Én például, amint vége lesz ennek az egésznek, máris elrepülök az én Tarielemmel a tizenkét parszek távolságra lévő EN 17-hez. Ott van a Vlagyiszlava nevű bolygó, két ismeretlen műhold kering körülötte. Szétnézünk rajta, hátha találunk egy várost is. Ez nagyon érdekes feladat, Szergej Ivanovics, idegen városok után kutatni!

– Hogy érti azt, hogy „idegen”?

– Idegen... Nézze, Szergej Ivanovics, én úgy gondolom, hogy ön, mint űrhajós, valószínűleg kíváncsi a munkánkra. Összeállítottam önnek egy tömör összefoglalót, és ha akarja, máris elmondom. Érdekli?

– Persze hogy érdekel – dőlt hátra székén Kondratyev. – Kérem, fogjon hozzá!

Gorbovszkij a mennyezetet bámulva belevágott az előadásba:

– Űrhajósaink, adottságaik és hajlandóságaik alapján általában háromféle feladatból szoktak választani, de engem személy szerint jobban érdekel a negyedik problematikája. A legtöbben úgy tartják, hogy ez túl speciális és szinte reménytelen feladat, de szerintem egy megfelelő képzelőerővel bíró ember könnyen megtalálja benne a hozzá illő kihívást. Nem kevés azoknak a száma, akik úgy tartják, az egész nem ér annyit, hogy miatta feleslegesen pocsékoljuk az üzemanyagot. Ezt mondják a sznobok és az utilitáriusok[30]. Mi erre csak azt válaszolhatjuk...

– Elnézést – szakította félbe Kondratyev. – Pontosan mi is ez a bizonyos negyedik problémakör? Meg az a másik három?

Gorbovszkij egy időre elnémult, és csak pislogott Kondratyevre.

– Nos – szólalt meg végül –, úgy tűnik, az összefoglalóm nem sikeredett túl összeszedettre. Rögtön a közepébe vágtam a dolgoknak. Az első három feladatkör... Az első a bolygótani, asztrofizikai és kozmológiai tanulmányok. A következő a D-elv felülvizsgálata és továbbfejlesztése, vagyis egy forradalmian új D-hajó létrehozása, amit harmadik feladatként egyre közelebb és közelebb hajszolnak a fényhatárhoz, a végkimerülésig. És végül megpróbálunk a Világegyetemben kapcsolatba lépni idegen civilizációkkal, és amiről nyugodtan kijelenthetjük, hogy eddig teljesen hiábavaló próbálkozás volt. Nos, az én kedvenc elfoglaltságom pontosan ez: kapcsolatot keresni idegen civilizációkkal. Csak mi igazából nem kapcsolatot keresünk, hanem nyomokat. Idegen űrhajósok által hagyott nyomokat a különböző bolygókon. Vannak, akik azt állítják, az egész nem ér annyit, hogy... Vagy ezt már említettem?

– Említette – bólintott Kondratyev. – Miféle nyomok lennének ezek?

– Ön is tudja, hogy minden civilizáció bőségesen hagy maga után nyomokat. Vegyük például magunkat, az emberiséget. Hogyan tanulmányozunk egy ismeretlen bolygót? Műholdakat telepítünk a közelébe, a Naprendszertől elindulva rádióállomásokból – afféle jelzőbójákból – egész odáig kiépítünk egy hosszú láncot, fényévenként két-három bója, világítótorony, iránymutató. Ha sikerült leszállnunk rá, azonnal bázisokat építünk a bolygón, kutatóállomásokat. És mennyi mindent otthagyunk, amikor továbbállunk! Az idegen civilizációk is így csinálják.

– És találtak már valamit? – kérdezte Kondratyev.

– Még kérdi? A Phobosról és a Deimosról bizonyára hallott már, meg ott van a föld alatti város a Marson, és a Vlagyiszlava műholdjai... Lenyűgöző műholdak. De még mennyire... Nos, mi általában ilyesmivel foglalkozunk, Szergej Ivanovics...

– Bámulatos – mondta Kondratyev. – Én viszont a D-elvről szeretnék többet megtudni.

– Hát, ez a képességeitől és az érdeklődésétől függ. Amúgy meg mostanában mindannyian önkénteseket fuvarozunk. Még a D-elv büszke kutatói is. Jelenleg mind olyanok vagyunk, mint a maguk idejében a kocsisok, akik a villamosokat vezették...

– Villamosok már a mi időnkben sem léteztek – sóhajtott Kondratyev. – És amíg voltak villamosok, azokat nem kocsisok vezették, hanem... ö-ö-ö... Mintha valami más lett volna a nevük... Leonyid Andrejevics, mit szólna egy ebédhez?

Gorbovszkij tüsszentett, elnézést kért, majd felült.

– Egy pillanat, Szergej Ivanovics – mondta, és előcibált a zsebéből egy hatalmas, tarka zsebkendőt. – Egy pillanat... Mondtam már, miért jöttem önhöz?

– Hogy elbeszélgessünk, mint űrhajós az űrhajóssal.

– Ez igaz. Mást nem is említettem? Tényleg?

– Nem. Azt hiszem, túlságosan lekötötte a figyelmét a kanapém.

– Lehetséges. – Gorbovszkij elgondolkodva kifújta az orrát. – Előfordulhat esetleg, hogy ismeri Zvancevet, az oceanológust?

– Én csak Doktor Protoszt ismerem – mondta sajnálkozva Kondratyev. – Illetve most már önnel is összeismerkedtünk.

– Nagyszerű! Ön ismeri Protoszt, Protosz nagyon is jól ismeri Zvancevet, én meg jól ismerem Protoszt is, és Zvancevet is... Egyébként Zvancev nemsokára idejön. Nyikolaj Jevgenyevicsnek hívják.

– Remek – jegyezte meg vontatottan Kondratyev. Rádöbbent, hogy nincsenek véletlenek.

Újra felcsendült a már ismert dallam.

– Ő lesz az – mondta Gorbovszkij, és visszafeküdt.

Zvancev, az oceanológus nagy termetű, rendkívül erőteljes férfi volt. Széles, rézvörös arc, vastag szálú, sötét, rövidre nyírt haj, nagy, acélszürke szemek, apró, pengeszerű száj. Szótlanul kezet rázott Kondratyevvel, rápillantott Gorbovszkijra, és leült.

– Bocsássanak meg egy pillanatra – mondta Kondratyev. – Rendelek valami ebédet. Mit kér, Nyikolaj Jevgenyevics?

– Bármit megeszek – mondta Zvancev. – És amennyire ismerem, ő is.

– Így van, bármivel beérem – erősítette meg Gorbovszkij. – Csak zabkása ne legyen, ha kérhetném!

– Rendben – bólintott Kondratyev, és bement az étkezőbe.

– És karfiolt se kérek! – kiáltott utána Gorbovszkij.

Miközben az Ellátási Lánc vezérlőpultján beütötte a kódokat, Kondratyev elgondolkodott: Biztos van valami céljuk azzal, hogy idejöttek. Okos emberek, aligha csak a kíváncsiság hozta ide őket; segíteni akarnak nekem. Energikus, aktív férfiak, így az sem valószínű, hogy csak szánalomból jöttek. Mégis, hogy tudnának rajtam segíteni? Én csak egy dologra vágyom... Kondratyev lehunyta a szemét, és pár másodpercig, kezét az Ellátási Lánc szekrénykéjének ajtaján nyugtatva, mozdulatlanul állt. A nappaliból ezt hallotta:

– Már megint heverészel, Leonyid. Lehet benned valami a mimikrodonokból.

– Szükségünk van a nyugalomra – felelte mély meggyőződéssel Gorbovszkij. – Filozófiai szempontból is nélkülözhetetlen. A kezek és lábak céltalan mozgása csak növeli az Univerzum entrópiáját. Legszívesebben szétkürtölném a világba: „Emberek! Heverésszetek gyakrabban! Tartsuk távol magunktól a kozmikus hőhalált!”[31]

– Meglep, hogy még nem hason csúszva közlekedsz – csipkelődött vele Zvancev.

– Már gondolkodtam rajta, de túl nagy lenne a súrlódás. Az entrópia szempontjából előnyösebb két lábon járni.

– Üres fecsegés – mondta Zvancev. – Kelj már fel!

Kondratyev félretolta a kis ajtót, és megterített.

– Asztalhoz! – kiáltotta erőltetett vidámsággal. Pont úgy érezte magát, mint vizsgák előtt szokta.

A nappaliból mocorgást hallott, majd Gorbovszkij kiáltását:

– Máris odavisznek!

Az ebédlőbe azonban mégis saját lábán érkezett meg.

– Nézze ezt el neki, Szergej Ivanovics! – mondta a mögötte megjelenő Zvancev. – Ez mindenhol csak heverészik. Előbb a fűben hempereg, aztán meg anélkül, hogy leporolná magát, rámászik a kanapéra.

– Miféle fűben? Hol? – kiáltott fel Gorbovszkij, és kapkodva elkezdte átvizsgálni a ruháját.

Kondratyev halványan rámosolygott.

– Térjünk a tárgyra! – mondta Zvancev, miközben az asztalhoz ült. – Az arcán látom, Szergej Ivanovics, hogy nincs szükség bevezetőre. Mi azért jöttünk Gorbovszkijjal, hogy munkát ajánljunk.

– Köszönöm – mondta halkan Kondratyev.

– Oceanológus vagyok, és az Óceánvédelem nevű szervezetnél dolgozom. Planktont nevelünk, ezzel etetjük a ceteket, ezek pedig húst, zsírt, bőrt és sokféle vegyészeti alapanyagot adnak nekünk. Protosz doktor elmondta, hogy egy darabig semmiképp nem hagyhatja el a bolygót. Mi állandó emberhiányban szenvedünk. Most meg pláne, hogy olyan sokan átnyergeltek a Vénusz-projektre. Kérem, álljon be közénk!

Elhallgatott. Gorbovszkij, senkire sem várva, buzgón szürcsölni kezdte a levesét. Zvancev is hozzálátott. Kondratyev egy kenyérdarabkát morzsolgatott.

– Biztos benne, hogy alkalmas vagyok rá? – kérdezte.

– Biztos vagyok – bólintott Zvancev. – Jó néhány régi űrhajós dolgozik nálunk, akik azelőtt idegen bolygókat tártak fel.

– De ennyire régi még sosem volt maguknál – jegyezte meg Kondratyev.

– Ismertesd meg Szergej Ivanoviccsal a részleteket – javasolta Gorbovszkij –, hogy miből lehet választani!

– Lehetne a planktonültetvények gondozója – fogott bele Zvancev. – Szolgálhatna a planktonültetvények őrségénél. Beléphet a felügyelőkhöz is, de oda egy elég szigorú kiképzésen is át kell esni, így erre csak később gondolhat. És a legszebb mind közül, a bálnapásztorkodás. Kezdje a bálnapásztoroknál, Szergej Ivanovics! – Letette a kést és a villát. – El sem tudja képzelni, milyen nagyszerű munka ez, Szergej Ivanovics!

Gorbovszkij érdeklődve figyelte.

– Pirkadat... Az óceán nyugodt... Az ég alja keleten rózsaszín... Felmerülsz a felszínre, kinyitod a fedelet, felmászol a toronyba, és ülsz, ülsz, ülsz... Alattad a víz zöldes, tiszta, a mélyből egy medúza emelkedik fel, majd átfordul, és eltűnik a hajótest alatt. Egy lomha, méretes hal lebeg a közelben... Gyönyörű!

Kondratyev elbűvölve nézte a beszélő álmodozó, ellágyult arcát, és váratlanul olyan elviselhetetlen vágy tört rá az óceán, a sós levegő után, hogy szinte elakadt a lélegzete.

– Meg amikor áttereljük a bálnákat az új legelőkre! – folytatta Zvancev. – El tudja képzelni, micsoda látvány? Elöl és hátul az öreg hímek úsznak, kettő vagy három egy csapatban, hatalmas, kékesfekete lények, olyan könnyedén, mintha nem is ők úsznának, inkább a víz rohanna körülöttük hátrafelé... Nyílegyenesen; nyomukban a borjak és a vemhes nőstények... Az öregek mind kezesek, oda mennek, ahová akarjuk, de azért vigyázni kell rájuk. Főleg, amikor felnőnek a fiatal hímek, ezek mindig igyekszenek szétszakítani a nyájat, egy részét magukkal csalni. Ezt a mi dolgunk megakadályozni. Ilyenkor kezdődik a kemény munka. Meg amikor váratlanul rájuk törnek a kardszárnyúak...

Hirtelen, minden átmenet nélkül kizökkent az álmodozásból, és higgadtan Kondratyev szemébe nézett.

– Egyszóval, itt minden megvan, ami kell. A végtelen távolságok, a mélység hasznára lehet az emberiségnek, ott vannak a jó barátok... és a kalandok... ha ilyesmire vágyik.

– Jól hangzik – mondta örömmel Kondratyev.

Zvancev elmosolyodott.

– Végeztem – szólalt meg Gorbovszkij – ezekkel a csillaghajókkal. Én is a toronyban akarok üldögélni, ahogy te... és lesni a medúzákat...

– Nos, vágjunk bele! – mondta felélénkülve Zvancev. – Elviszem magammal Vlagyivosztokba. Az átképző tanfolyam két nap múlva kezdődik. Végzett az ebéddel?

– Jóllaktam – vágta rá Kondratyev. Munka – gondolta. – Hasznos munka!

– Akkor mehetünk is! – mondta Zvancev, és felállt.

– Hová?

– A reptérre.

– Most rögtön?

– Hát persze. Mire várna?

– Persze, semmi értelme halogatni – mondta kissé bizonytalanul Kondratyev. – Épp csak...

Gyorsan hozzálátott elmosogatni. Gorbovszkij egy banánt majszolva segített neki.

– Menjen nyugodtan! – mondta. – Én még maradok egy kicsit, ledőlök és olvasgatok. A hajóm csak huszonegyharminckor indul.

Visszamentek a nappaliba, ahol a navigátor körülnézett. Biztos volt benne, bárhová is vetődik ezen a bolygón, mindenütt jut egy lakás egy csendes házikóban, barátságos szomszédokkal, könyvekkel, és kerttel az ablak előtt...

– Mehetünk – mondta. – Viszontlátásra, Leonyid Andrejevics! Köszönöm a figyelmességét.

Gorbovszkij máris végigdőlt a kanapén.

– Viszlát, Szergej Ivanovics! Találkozunk még.

HARMADIK RÉSZ

Egy kényelmesen berendezett bolygó

A lélek gyötrelmei

Amikor Paul Gnyedih kora reggel végigtalpalt a Volga-Egyszarvú nevű gazdaság utcáján, az emberek hosszasan bámultak utána. Paul láthatóan határozottan kerülte a borotválkozást, és mezítláb volt. Porlepte cipői fűzőjükön lógva himbálóztak a vállára vetett göcsörtös bot végén. A mikrometeorológiai állomás[32] rácsos tornya mellett egy kiberkertész szegődött Paul nyomába. A közeli házikó ritkás sövénye mögött többen is hangosan felkacagtak, és az utca innenső oldalán álló tornácról, egy kezében törölközőt tartó csinos fruska azt kérdezte: „Melyik szent helyről jöttél közénk, ó, zarándok?” De máris megérkezett a másik oldalról az újabb kérdés: „Nem hoztál egy keveset a nép ópiumából?”[33] Eddig minden úgy ment, ahogy tervezte. Paul mély levegőt vett, és fennhangon dalolni kezdett:

Ifjú lényem nem riasztja

Sem a hideg, sem a fagy.

Rossz cipőmet

A bot végén

Papírba tekerem,

Kosárba beteszem,

Ezer kilométeren

Jól ismert ösvényen

A suszterhez,

Foltoztatni,

Tirampampam,

Elviszem!

A beállt döbbent csendben egy rémült hangot hallottak: „Hát ezt meg mi lelte?” Ekkor Paul megállt, lábával hátrébb lökte a kiberkertészt, és hangosan elkiáltotta magát:

– Meg tudná mondani valaki, hol találom Alekszandr Kosztilint?

Néhányan egymás szavába vágva azt kezdték bizonygatni, hogy Szása a laborban lehet ilyenkor, ott, abban az épületben.

– Balra – tette hozzá rövid szünet után egy magányos hang.

Paul udvariasan megköszönte, és elindult. A laboratórium épülete alacsony volt, kék és kerek. Az ajtajában, vállát a félfának vetve, karba tett kézzel ácsorgott egy szőke, szeplős arcú fiatal férfi, fehér köpenyben. Paul felsétált a lépcsőn, és megállt. A szőke férfi érdeklődés nélkül nézett rá.

– Találkozhatnék Kosztilinnel? – kérdezte tőle Paul.

A fiatalember végigmérte Pault, ránézett a vállán lógó cipőkre, a Pault követő, manipulátorait türelmetlenül mozgató kiberkertészre, és fejét kissé elfordítva halkan megszólalt:

– Szása, Szása! Gyere ki egy pillanatra! Valami zarándok jött hozzád.

– Ereszd be! – mordult a labor mélyén egy ismerős hang.

A szőke ifjonc újra végigmérte Pault:

– Őt aztán nem – mondta. – Fertőzésveszélyes.

– Akkor fertőtlenítsd! – hallatszott a laborból. – Megvárom.

– Soká fog tartani – mondta a fiatalember.

Paul erre panaszosan felkiáltott:

– Viu, Szása! Én vagyok az, a barátod, Polly.

A laboratóriumban hangos döndüléssel kicsapódott valami, az ajtóból kizúduló, a metróalagutak mélyéről feltörőhöz hasonló hideg légzuhatag félresöpörte a szőke fiatalembert, és a küszöbön megjelent a széles vállú, megtermett Alekszandr Kosztilin egy méretes fehér köpenyben. Kezének szétterpesztett ujjait valami sűrű massza borította, ezért eltartotta őket magától, mint egy műtétre készülő sebész.

– Viu, Polly! – mennydörögte, mire a rémült kiberkertész lebukdácsolt a lépcsőn, és hanyatt-homlok végigszáguldott az utcán.

Paul eldobta a botját, és önfeledten a fehér köpeny karja közé vetette magát. A csontjai megreccsentek. Itt halok meg – gondolta, és felkiáltott:

– Kegyelem... Szása... Drága barátom...

– Polly... Pollykám... – gügyögte Kosztilin dübörgő basszusán, könyökhajlatával magához szorítva Pault. – El sem hiszed, mennyire örülök, hogy itt vagy!

Paul oroszlánként küzdött, így végül sikerült kiszabadulnia. A szőke fiatalember, aki rémülten figyelte örömteli találkozásukat, megkönnyebbülten felsóhajtott, felvette a vándorbotot a cipőkkel, és átnyújtotta Paulnak.

– Mi van veled? – kérdezte Kosztilin, fülig érő mosollyal.

– Semmi különös, köszönöm. Élek.

– Mi meg, amint látod, gazdálkodunk – mondta Kosztilin. – Etetjük a magadfajta élősködőket...

– Ez messziről lerí rólad – jegyezte meg Paul.

Kosztilin a kezére nézett.

– Tényleg – mondta –, el is felejtettem. – A szőke ifjú felé fordult. – Fegya, fejezd be légy szíves! Látod, eljött hozzám Polly. A kis Lieber Polly.

– Lehet, hogy inkább hagyni kéne az egészet – felelte a szőke Fegya. – Tisztán látszik, hogy nem fog sikerülni.

– Nem, ezt végig kell csinálni – győzködte Kosztilin. – Légy szíves, fejezd be!

– Jól van – mondta vonakodva Fegya, és bement a laborba.

Kosztilin megragadta Paul vállát, és karnyújtásnyi távolságból végignézett rajta.

– Semmit se nőttél! – mondta ellágyulva. – Rossz a kaja arrafelé, vagy mi? De várj csak... – ráncolta össze aggódón a homlokát. – Lezuhant a légikocsid? Baleset ért?

Paul elégedetten elvigyorodott.

– Semmi baj – nyugtatta barátját. – Zarándokost játszom. A Nagy Út mellől indultam.

– Ejha! – Kosztilin arcára kiült az elismerés. – Az vagy háromszáz kilométer! És hogy vagy?

– Kitűnően – bizonygatta Paul. – Csak egy fürdőre vágyom. Meg ruhát is váltanék.

Kosztilin jókedvűen elmosolyodott, és karjánál fogva lehúzta Pault a feljáróról.

– Gyere csak! – mondta. – Itt mindent megkapsz. Kád is van, meg tej...

Végigdübörgött az utcán, maga után vonszolta a botladozó Pault, és miközben beszélt, szavait alátámasztandó, a végén himbálózó cipőkről tudomást sem véve, a vándorbottal hadonászott:

– ...és tiszta ing... és hosszúnadrág... és masszázs... és ionzuhany... meg egy-két nyakleves, mert nem írtál... és üdvözlet Athostól... meg két levél a nevelőtől...

– Igazán? De jó! – kiáltott fel Paul. – Nagyszerű!

– Igen, mindent megkapsz... És a lidércfényekkel kapcsolatban... Emlékszel még a lidércfényekre? Közben majdnem meg is nősültem... Annyira hiányoztál...

A gazdaságban épp elindult a munkanap. Az utca tele volt nagyon egyszerűen és ésszerűen öltözött emberekkel, fiúkkal és lányokkal. Az emberek vidám csodálkozással nyitottak utat Kosztilin és Paul előtt. Csúfondáros kurjantásokat hallottak.

– Ott viszik a zarándokot!

– Élve felboncolják, mert elkapott valami nyavalyát!

– Ez a legújabb keresztezés?

– Szása, válj, hadd nézzem meg jobban!

Az emberek között terjedni kezdett egy pletyka arról, hogy Kosztilin laboratóriuma mellett az éjszaka leszállt egy második Tajmir.

– Még a tizennyolcadik században szállt fel – bizonygatta valaki. – A legénységet anatómiai összehasonlítás céljából felboncolják.

Kosztilin megfenyegette őket a bottal, Paul meg vidáman rájuk vicsorgott.

– Szeretem a népszerűséget – mondta.

Néhányan elbűvölő hangon énekelni kezdtek: „Ifjú lényem nem riasztja sem a hideg, sem a fagy...”

...Paul, a zarándok egy széles, fából készült padon ült, a ribizlibokrok mellett álló méretes faasztal mellett. A reggeli nap sugarai kellemesen melegítették makulátlanul tiszta hátát. Paul nagyon jól érezte magát. A kezében hatalmas korsó áfonyalé volt. Vele szemben a szintén félmeztelen, vizes hajú Alekszandr Kosztilin ült, és kedvtelve méregette őt.

– Mindig is azt tartottam, hogy Athos rendkívüli ember – bizonygatta Paul, lendületesen gesztikulálva korsójával. – Neki volt a legjobb feje köztünk, és mindvégig tisztában volt vele, mit akar elérni, jobban, mint bármelyikünk.

– Nem egészen – ellenkezett vele Kosztilin udvariasan. – Közülünk Kapitány látta legtisztábban a célját. És el is érte, amit akart.

Paul kortyolt egyet a korsóból, közben elgondolkodott.

– Igazad lehet. Kapitány űrhajós akart lenni, és az is lett.

– Ja – bólintott Kosztilin. – Athos meg inkább biológus, mintsem űrhajós.

– Na de micsoda biológus! – emelte fel ujját Paul. – Őszintén szólva, el szoktam vele dicsekedni, hogy barátok voltunk a suliban.

– Ahogy én is – bólogatott Kosztilin. – De várj csak pár évet, és hidd el, Kapitány barátságával is büszkélkedni fogunk!

– Igen – mondta Paul. – Én meg csak úgy sodródom jobbra-balra, mint egy papírlap a szélben. Annyi mindent kipróbálnék. Leteremtettél, mert nem írok. – Nagyot sóhajtva letette a korsót. – Amikor van munkám, képtelen vagyok levelet írni. Olyankor nem az írás foglalkoztat. Amíg egy témán dolgozom, nem tudok írni, mert minden energiámat arra fordítom. Amikor vége, akkor meg már nincs miről írni, hisz túl vagyok az egészen... És olyankor még azt sem tudom, merre tovább. Tudod, Lin, általában elég ostobán alakulnak a dolgaim. Vagy négy évig dolgoztam a szervomechanika elméletén. Egy lánnyal összefogva megoldottuk a Csebotarev-problémát; emlékszel, mit mondott róla nekünk a nevelő? Sikerült is összehoznunk két príma szabályozót... És ebben a szerencsétlen időpontban fülig beleszerettem a lányba... Aztán amikor vége lett, akkor... mindentől elment a kedvem.

– Szóval ti sem házasodtatok össze? – kérdezte együttérzéssel Lin.

– Nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy másoknak munka közben mindig támadnak új elképzeléseik, de nekem nem. Amikor egy feladattal végzek, nem érdekel tovább. Az utóbbi tíz évben négy különböző szakmát is kipróbáltam. De most még csak ötletem sincs. Jól van, gondoltam, akkor megkeresem Szását...

– Jól tetted! – dörmögte Lin. – Akár húszféle ötletet is adhatok!

– Ide velük! – mondta lagymatag érdeklődéssel Paul. Összeráncolta a homlokát, és a korsó fölé hajolt.

Lin töprengő érdeklődéssel szemlélte.

– Mit szólnál az endokrinológiához? – javasolta óvatosan.

– Akár endokrinológia is lehet – bólintott Paul. – Csak olyan nehéz kimondani ezt a szót. Ráadásul az ilyen ötletek legtöbbször csak arra jók, hogy a szívemet fájdítsák.

Lin váratlanul, a korábbiaktól függetlenül bejelentette:

– Nemsokára megnősülök.

– Gratulálok! – mondta Paul lelombozódva. – Csak légy szíves, ne untass a boldog szerelemről szóló kiselőadással! – nézett föl. – A boldog szerelem unalmas – mondta. – Ezt már a régiek is megértették. Az igazi mesterek sosem regéltek a boldog szerelemről. Mindig is a reménytelen szerelem témájára épültek a legjobb művek, a boldogság még a legjobb esetben is csak háttérül szolgált.

Lin kétkedőn hümmögött.

– Igazi, mély érzelmeket a viszonzatlan szerelem gerjeszt – folytatta Paul felélénkülve. – A reménytelen szerelem aktivizálja az embert, míg a beteljesült boldogság lanyhává teszi, szinte kasztrálja a szellemet.

– Ne búsulj, Polly – vigasztalta Lin –, mindannyian átéltük már ilyesmit. A viszonzatlan szerelemben az a jó, hogy általában rövid ideig tart... Megyek, hozok neked még egy kis gyümölcslevet.

– Nem, Szása – mondta Paul –, szerintem ez nagyon is hosszú idő. Hisz már két év eltelt azóta. Gyanítom, már nem is emlékszik rám, én meg... – Linre nézett. – Ne haragudj, Szása, tudom én, milyen visszataszító, amikor egy férfi valaki más vállára borulva sírdogál. De annyira reménytelen ez az egész. Értsd meg, a szerelem terén elkerül a szerencse!

Lin tehetetlenül bólogatott.

– Akarod, hogy összehozzalak a nevelőnkkel? – kérdezte bizonytalanul.

Paul megrázta a fejét, és azt mondta:

– Nem. Ebben a hangulatban nem szeretnék vele találkozni. Csak szégyellném magam...

– M-gen – dünnyögött Lin, és elgondolkodott: Ami igaz, az igaz. A nevelőnk nem tudta elviselni a szánalmas alakokat. Kissé gyanakodva nézett Paulra. Lehet, hogy ez az agyafúrt Polly csak megjátssza a szánalmas figurát? Jó étvággyal evett, öröm volt nézni, ahogy fal. És szeret a figyelem középpontjában lenni.

– Emlékszel még az Október nevű tervezetre? – kérdezte Lin.

– Naná! – élénkült fel Paul. – Rájöttél már, miért nem sikerült megcsinálni?

– Nos... Hogy is mondjam... Túl fiatalok voltunk...

– Ó, te! – mondta Paul. Egész jól szórakozott. – A nevelő először ráuszított minket Walterre! Aztán meg levizsgáztatta az egész bandát...

– Milyen vizsgára gondolsz?

– Viu, Száska! – kiáltott fel szinte boldogan Paul. – Kapitánynak igaza volt, tényleg te vagy az egyetlen, aki nem jött rá!

Kosztilin lassacskán felfogta a dolgot.

– Tényleg... – mondta. – De miért? Egyszerűen elfelejtettem. Arra emlékszel, mikor Kapitány leteszteltetett minket túlterhelésre?

– Ez volt az, amikor teletömted magad csokival? – kérdezte Paul kajánul.

– És a rakéta-üzemanyagra emlékszel? – sietett egy másik emlékre terelni a szót Lin.

– Hogyne – merengett el Paul. – Mekkorát robbant!

– A sebhely még mindig megvan – büszkélkedett Lin. – Itt van, tapogasd meg! – fordította hátát Paul felé.

Paul elismerően megtapogatta.

– Belevaló srácok voltunk – mondta. – Hírnevünk volt. Arra emlékszel, amikor sorakozónál eljátszottuk, hogy egy rákpók-falka vagyunk?

– Hú, az nagyot szólt! – kiáltott fel Lin.

Ez valóban kellemes emlékeket idézett fel.

Paul felpattant, és bámulatos élethűséggel eljátszotta a gigászi rákpókot. A Pandora félelmetes dzsungeleit járó, soklábú szörnyetegek visszataszító, rekedtes üvöltése betöltötte a környéket. Válaszul, a távolban felhangzott egy mély, fújtatásba torkolló bőgés. Paul kővé dermedt.

– Ez meg mi a fene? – kérdezte.

Lin harsányan felnevetett.

– Ó, te pók! Ezek tehenek.

– Miféle tehenek? – kérdezte felháborodva Paul.

– Vágómarhák – magyarázta Lin. – Nagyon finom a húsuk sütve is, és főzve is.

– Figyelj, Lin! – mondta Paul. – Ezek méltó ellenfelek. Látni akarom őket. Amúgy is szeretném megnézni, mivel foglalkozol.

Lin arca közönyössé vált.

– Hagyd el, Polly! – mondta. – A tehenek azok tehenek. Üldögéljünk még egy kicsit inkább! Hozok innivalót. Rendben?

De ezzel már elkésett. Paul tele volt energiával.

– Hív minket az ismeretlen! Előre, a vágómarhák felé, akik kihívták a rákpókot. Hol az ingem? Valami tenyészbika ígért nekem egy tiszta inget!

– Ej, Polly, Polly! – intette le Lin. – Nagyon felcsigáztak téged azok a tehenek! Menjünk inkább a laborba!

– Fertőző vagyok – mondta Paul. – Nem érdekel a labor. A teheneket akarom.

– Felöklelnek – mondta letörten Lin. Ez hiba volt.

– Tényleg? – kérdezte Polly csendes örömmel. – Inget kérek. Pirosat. Bikaviadalt rendezek.

Lin tehetetlenségében a combjára csapott.

– Más se hiányzott!... Te rákmatador!

Felállt, és bement a házba. Ahogy elhaladt Paul mellett, az lábujjhegyre állt, és elegánsan elhajolt egy képzeletbeli öklelés elől. Lin elbődült, és játékosan a gyomrába bokszolt.

A teheneket megpillantva Paul azonnal rájött, hogy itt nemigen lesz bikaviadal. A forróságot sugárzó égbolt alatt, egészen a láthatárig elnyúló síkság dús füvén óriási, foltos jószágok vonala látszott, amint komótosan halad előre. A vonal nyomában a lágy, zöld növényzet helyét feketén párolgó pusztaság vette át, amelyen egyetlen szál fű sem maradt. A síkság fölött elektromos kisülések illata keveredett az ózon, a felforrósodott talaj, a fű és a friss trágya szagával.

– Viu! – suttogta Paul, és lehuppant egy kisebb kiemelkedésre.

A vonal elhaladt mellette. Az iskolának, ahol Paul tanult, volt egy kisebb szántója és marhakarámja is, de Paul még azt a keveset is rég elfeledte, amit annak idején megtanult a gazdálkodásról. Soha egyetlen gondolatot sem pazarolt a hízómarhákra. A marhahús csak ételként érdekelte. Erre most a közvetlen közelében vonul el az élő hús fel-felbőgő, folyamatosan hersegő, csámcsogó, szörcsögő, csócsáló és néha szívszorító sóhajtásokat is hallató rendezett csordája. Időről időre egy-egy tehén felemelte a fűről hatalmas, nyáltól csillogó, növénymaradványokkal borított száját, és fojtottan, mélyen elbődült.

Aztán Paul meglátta a kibereket. A fürge, alacsony gépek a vonaltól kissé lemaradva haladtak széles, hajlékony lánctalpaikon. Meg-megálltak, a földet feltúrva lemaradoztak, majd ismét előreiramodtak. Kevesen voltak, talán tíz-tizenöten, és néha olyan ijesztő tempóban száguldottak végig a sor mögött, hogy lánctalpaik nyomán legyező alakban repkedtek a nedves, fekete föld felvert göröngyei.

Hirtelen egy sötét felhő takarta el a napot. Eleredt a langyos eső. Paul hátranézett, a falura, a sötétzöld kertekben megbúvó fehér házacskákra. Olyan érzése támadt, mintha a mikrometeorológiai állomás fémszerkezetű tornyának tetejéről egyenesen rá merednének a szinoptikus kondenzátorok rácsos hiperboloidjai. Az eső gyorsan elvonult, mivel a felhő a csordát követte. Paul érdeklődve figyelte a láthatáron felbukkanó homályos alakokat, de ekkor megcsípték valami rovarok. Szürke, apró, rusnya kinézetű szárnyas dögök voltak. Paul rájött, hogy ezek legyek. Trágyalegyek lehetnek. Amikor ez tudatosult benne, felpattant, és futva indult a falu felé. A legyek nem követték.

Paul átgázolt a patakon, majd a túlparton megállt, és elgondolkodott: megfürödjön benne, vagy se? Úgy döntött, jobban jár, ha nem teszi, így elkezdett felkapaszkodni a faluba vezető ösvényen. Menet közben eltöprengett: Megérdemeltem, hogy megázzak az esőben. Még a legyek is tudják, hogy lazsálok... Úgy kell a magamfajta élősködőnek. Mindannyian emberül dolgoznak. Kapitány repül... Athos bolhákat gyűjt a kék csillagoknál... Lin, ez a mázlista, teheneket ápol... No és nekem mi jutott? Miért van az, hogy egy olyan tisztességes, szorgalmas embert, mint én, élősködőnek tartanak? Ballagott az ösvényen, és felidézte magában azt a gyönyörű éjszakát, amikor rájött a Csebotarev-probléma megoldására, majd kiugrasztotta Lidát az ágyból, és rávette, hogy vizsgálja meg az eredményeket, és amikor kiderült, hogy minden számítás pontos, egy hatalmas puszit kapott a lánytól az arcára... Paul megtapogatta az arcát, és felsóhajtott. Jó is lenne, ha újra beleáshatná magát egy olyan ó-ó-óriási problémába, mint, teszem azt, a nagy Fermat-sejtés[34] bizonyítása!... De a feje csak úgy kong az ürességtől, és odabent egy ostoba hang azt ismételgeti: „Számítsd ki a négyzetgyökét a...”

A falu szélén Paul újra megtorpant. Az egyik dús lombú cseresznyefa alatt egy, az oldalára dőlt légikocsi hevert. A légikocsi mellett egy bánatosforma, tizenöt körüli legényke guggolt. Előtte, a fűben egy kiberkertész pörgött egy helyben, nyurga lábain. Láthatóan valami nem stimmelt vele.

Amikor Paul árnyéka a srácra vetült, ő rápillantott, és felállt.

– Leszállás közben elütöttem a légikocsival – mondta bűntudatosan.

– És most nagyon bánt a dolog, igaz? – kérdezte Paul egy nevelő hangsúlyával.

– Nem tehetek róla – mondta dacosan a fiú.

Egy darabig szótlanul figyelték a sérült kiberkertész kínlódását. Aztán Paul elszántan leguggolt mellé.

– Hadd lám, mi van veled! – mondta, és elkapta a robot egyik manipulátorát.

A robot felvisított.

– Fáj a kis legénynek – mormolta gyengéden, és ujjait végigfuttatta a szabályzórendszeren. – A pra-aclija tört el szegénynek... A pra-aclija...

A robot ismét feljajdult, megrándult, majd mozdulatlanná vált. A fiú újra nagyot sóhajtott, majd ő is leguggolt mellé.

– Ejha – dünnyögte. – Hogy visítozott, amikor kimásztam a kocsiból!

– Sí-írtunk, igaz? – gügyögött tovább Paul, közben lecsavarozta a borítást. – A hangocskánk tehát működik, erős... Hisz egy jóféle AKU-6 rendszerecskénk van, axiális rezonátorral... Meg fűrészjel-generátorocskával. Í-így ni... – Paul leemelte a borítást, és óvatosan lefektette a fűre. – Hogy hívnak?..

– Fegya – mutatkozott be a fiú. – Fjodor Szkvorcov.

Irigykedve figyelte Paul ujjainak szakértő mozdulatait.

– Egy kiberkertész, kedves Fegya bátyó, nagyjából olyan erős, mint három medve – mondta Paul, miközben kiemelte a szerkezet gyomrából a vezérlőegységet. – Már találkoztam itt egy Fegyával. Olyan udvarias, szeplős. Egy tökéletesen baktériummentesített fiatal férfi. Nem rokonod véletlenül?

– Nem – felelte a srác felderülve. – Gyakorlaton vagyok itt. Maga a kibernetikus?

– Épp csak átutazom itt – magyarázta Paul. – Ötleteket keresek. Nincs néhány feleslegessé vált elképzelésed?

– Nekem... Én... Itt a laboratóriumban tele vagyunk mindenféle ötletekkel, de egyiket se tudjuk végigcsinálni.

– Értem – mormolta Paul, a vezérlőegységben matatva. – A reménytelen ötletek egész raja kering a levegőben... Aztán kiront az erdőből a vadász, és lelövi a rákpókot...

– Maga a Pandorán is járt? – kérdezte irigy hangsúllyal a fiú.

Paul lopva körülpillantott, majd felharsant a zsákmányra lecsapó rákpók üvöltése.

– Hű, ez már valami! – kuncogott Fegya.

Paul összerakta a kiberkertészt, megpaskolta matt fekete fenekét, és a masina máris odarohant a napelemhez, hogy feltöltse magát energiával.

– Bájos szerkezet! – mondta Paul, kezét nadrágjába törölgetve. – Akkor most nézzük a járművedet...

– Kérem, ne... – hadarta gyorsan Fegya. – A légikocsit én is meg tudom csinálni, tényleg...

– Akkor rád hagyom... – mondta Paul. – Most megyek, és megmosom a kezem. Ki a nevelőd?

– Nyikolaj Kuzmics Belka, oceanológus – húzta ki magát büszkén a fiú.

Paul nem akart vele csipkelődni, inkább szótlanul megveregette a vállát, és folytatta útját. Sokkal jobban érezte magát. Már a falu felénél járt, amikor surrogva elzúgott fölötte az ismerős légikocsi, és egy gyerek gyakorlatlan hangján, fülsértően felvisított az áldozatára lecsapó rákpók üvöltése.

Paul elmerengett, és közben beleütközött egy kétfejű borjúba. A borjú félreugrott az útjából, és a két szempár Paulra bámult. Aztán a bal oldali fejével a lába alatti füvet próbálta elérni, a jobbal meg az út fölé belógó orgonaágat. Ekkor lecsapott rá egy vessző, mire összerándult, majd ijedten elszaladt. A kétfejű borjút egy nagyon kedvesnek látszó, napbarnított, virágmintás nyári ruhát és kackiásan félrecsapott szalmakalapot viselő lány terelte. Paul elhűlve motyogott:

– „A zsenge pásztorlányka, ím, a piacra siet...”

– Mi van? – kérdezte a lányka megállva.

Nem, a lány nemcsak hogy kedves volt, de egyszerűen gyönyörű. Amilyen szép, egyszerűen elképzelhetetlen, hogy ne legyen okos is, annyira okos, hogy már-már nagyszerűnek kellett lennie, annyira nagyszerűnek, hogy... Paul azonnal nyúlánk, széles vállú, magas homlokú, lenyűgöző tekintetű férfivá szeretett volna válni. Az agyába villámként hasított bele a gondolat: Vagy legalább szellemes társalgóvá. Bemutatkozott:

– Paul a nevem.

A lány viszonozta:

– Engem Irinának hívnak. Az imént mintha mondott volna valamit, Paul.

Paul leizzadt. A lány, nyugtalanul figyelve az egyre távolodó borjút, várt. Paul fejében hármasával pattogtak a gondolatok: Négyzetgyököt kell vonni... Ámor duplacsövű puskával lövöldöz... Most azt fogja hinni, hogy dadogás vagyok... Ó! A dadogás, ez jó ötlet.

– Ú-úgy lá-látom sie-et valahová – kezdte minden erejével a dadogásra koncentrálva. – Fe-felke-keresném este... Sza-szabad? E-este.

– Persze. – A lányka egészen felderült.

– E-este – mondta Paul, és továbbindult. Egész jól elcsevegtünk – gondolta. – Be-beszélgettem. Sziporkázóan szellemes volt. Elképzelte magát e „beszélgetés” közben, és zavartan szipákolni kezdett.

Valahol a közelben megszólalt a hangosbemondó:

„Az összes szabad érzéstelenítési szakember azonnal menjen a hármas laboratóriumba! Potapenko kérése. Támadt egy ötlete. Minden ráérő érzéstelenítési specialista kéretik a hármas laboratóriumba! És ne a főépületet rohanják le, mint legutóbb! A hármas laboratóriumba! A hármas laborba, kérem!”

Miért is nem lettem érzéstelenítési specialista? – gondolta Paul. – Én biztos nem a főépületet rohannám le... Az utca közepén két rövidnadrágos, könyökét az oldalához szorító fiatal nő rohant el mellette, bizonyára ők is specialisták.

A település csendes volt, és kihalt. A tisztára söpört útkereszteződésben egy magányos kiberkertész kornyadozott a napsütésben. Paul megszánta, és elszórt neki egy maroknyi falevelet; a kiber felélénkült, és azonnal munkába állt. Még sehol sem láttam ennyi kiberkertészt egy helyen – morfondírozott Paul. – Persze egy szarvasmarhatelepen bármi megtörténhet...

Hátulról lódobogás hallatszott. Paul ijedten megperdült, de már el is viharzott mellette négy tajtékos ló. Az elsőt, a ló sörényére hajolva egy barnára sült, izzadságtól fénylő bőrű, rövid, fehér nadrágot viselő legény hajtotta. A többi lovon nem ült senki. A lovas a teljes sebességgel vágtázó lóról menet közben leugrott, egyenesen a Paultól úgy húszméternyire álló, alacsony épület tornácára vezető lépcsőre, éleset füttyentett, majd eltűnt a ház ajtaja mögött. A lovak horkantottak, fejüket felvetve lassítottak, majd félkörívet leírva visszatrappoltak a tornáchoz. Paulnak arra sem maradt ideje, hogy megirigyelje a mutatványt. Az alacsony házikóból máris kirohant három siheder és egy bakfis, megtorpanás nélkül a lovak hátára vetették magukat, és eszeveszett vágtában elviharzottak Paul mellett visszafelé. Már a kereszteződésen túl jártak, amikor a tornácra kiugrott a fehér rövidnadrágos legény, és utánuk kiáltott:

– A mintákat egyenesen az állomásra vigyétek! Aljoska-a!

Már senki sem volt az utcán. A legény egy pillanatra megállt, megtörölte a homlokát, majd visszament a házba. Paul ismét sóhajtott, és továbbindult.

Kosztilin laboratóriumának küszöbén megtorpant, és fülelni kezdett. Erős, számára ismeretlen hangokat hallott bentről. Egy puffanás. Nehéz fújtatás. Valami mocorgás. Egy tompa hang azt mondta: „Talált”. Csend. Egy újabb puffanás. Paul visszanézett a napsütötte térre. Kosztilin hangját hallotta: „Hamis vád. Újra.” Puffanás. Paul belépett az előtérbe, és megpillantott egy fehér ajtót, rajta felirat: „Húskísérleti laboratórium.” Az ajtó mögött egy fáradt hang azt mondta: „De most tényleg, miért mindig csak a bordákkal foglalkozunk? A gerincről is vehetnénk!” Kosztilin felbődült: „A szibériaiak már megpróbálták, és kudarcot vallottak.” Újabb puffanás.

Paul odalépett az ajtóhoz, és halkan kinyitotta. A laborban erős volt a fény, falai mellett szokatlan formájú, matt csillanású, fehér, iparinak látszó gépezetek, fölöttük a falat teljes szélességében elfoglaló, sötétített üveglapok. Paul megkérdezte:

– Fertőző alakok bejöhetnek?

Senki sem válaszolt. A laborban legalább tízen voltak. Mindannyian komornak és elfoglaltnak tűntek. Hárman egymás mellett ültek egy széles, alacsony padon, és hallgattak. Üres tekintettel pillantottak Paulra. Ketten a túlsó falnál ültek, az ajtónak háttal, és fejüket összedugva olvastak valamit. A többiek az egyik sarokban ácsorogtak, félkörben. A félkörnek háttal, középen Száska Lin hatalmas alakja tornyosult. Jobb kezével eltakarta szemét, balját a jobb hóna alatt átdugva a háta mögé tartotta. A félkörben álló szeplős Fegya nagyot csapott Lin bal tenyerére. A félkör megmozdult, öklüket, felfelé tartott hüvelykujjal mindannyian előrenyújtották. Kosztilin hang nélkül megfordult, és rámutatott az egyikre, aki némán megrázta a fejét, mire Kosztilin visszatért korábbi pozíciójába.

– Fertőző alakok is beléphetnek? – kérdezte ismét Paul. – Vagy rosszkor jöttem?

– Ó, a zarándok – mondta a padon ücsörgők egyike enervált hangon. – Gyere be, zarándok! Mindannyian fertőzőek vagyunk.

Paul belépett. Az unatkozó hangú férfi megszólalt:

– Állattenyésztők, javasolnám, hogy ellenőrizzük újra az eredményeket! Lehet, hogy valamiért még mindig kevés a fehérje.

– A fehérje már így is több, mint amennyivel előzőleg számoltunk – mondta a furcsa játék egyik részvevője.

Nyomasztó csend volt, csak a puffanások hallatszottak, és ahogy valaki időről időre azt mondja: „Hamis vád. Újra.”

Aha! – gondolta Paul. – Úgy látszik, a húskísérleti labor komoly bajban van.

Kosztilin váratlanul félbeszakította a játékot, és a terem közepére sétált.

– Támadt egy ötletem – mondta lelkesen. Még azok is felkapták a fejüket, akik a jegyzetekbe merülve üldögéltek. – Menjünk úszni!

– Menjünk! – egyezett bele határozottan az unott hangú férfi. – Úgyis újra kell gondolnunk ezt az egészet.

A többiek nem reagáltak a javaslatra. A hús-specialisták szétszóródtak a teremben, és tovább hallgattak.

Kosztilin odalépett Paulhoz, és átkarolta a vállát.

– Menjünk, Polly! – mondta lehangoltan. – Menjünk innen, haver! Semmi értelme idegeskedni, igaz?

– Úgy is van, Lin! – mondta Paul. – Ami ma nem megy, majd összejön holnapután.

Kiléptek a napfényes utcára.

– Ne szégyenlősködj, Lin! – mondta Paul. – Ne pironkodj, sírd csak ki magad a vállamon! Ne szégyelld!

A Földön úgy százhúszezer állattenyésztő gazdaság működött. Voltak húsmarha-, sertés-, elefánt-, antilop-, kecske-, láma- és juh-gazdaságok. A Nílus középső szakaszán két gazdaságban még a vízilovak tenyésztésével is megpróbálkoztak.

Ezenkívül volt a Földön vagy kétszázezer gabonatermesztő gazdaság is. Ezekben rozs, búza, kukorica, hajdina, köles, csemegekukorica, rizs vagy cirok nőtt. És ott voltak a speciálisak, mint a sokféle termékkel foglalkozó Volga-Egyszarvú is. Ezek együttesén nyugodott a jólét: az óriási, a lehetőségek határáig automatizált üzemek termelték meg az élelmiszert, mindent, a sertéstől a burgonyán és étkezési kagylókon át a mangóig. Sem az időjárás, sem valami természeti katasztrófa nem fenyegette többé a bolygót rossz terméssel vagy éhínséggel. Az előrelátóan megtervezett, teljesen automatizált irányítású rendszerben olyan gyorsan növekedtek a termésátlagok, hogy különleges intézkedéseket kellett hozni a túltermelés elkerülésére. Az élelmiszer beszerzése ugyanolyan jelentéktelen problémává vált, mint amilyet a lélegzetvétel problematikája valaha is jelentett.

Estére Paul már tisztában volt a marhatenyésztőket leginkább foglalkoztató nehézségek természetével. A Volga-Egyszarvú gazdaság egyike volt a néhány ezer, mérsékelt égövi marhatenyésztő gazdaságnak. Egyebek mellett, itt lehetőség nyílt gyakorlati genetikával, állategészségügyi embriológiával, élelmiszeripari statisztikai számításokkal, állatpszichológiával és a mezőgazdaság automatizációjával foglalkozni. Paul összefutott egy olyan termőtalaj-szakértővel is, aki egyértelműen unatkozott: csak itta a friss tejet, reménytelenül udvarolt egy állatpszichológus szépségnek, akit kitartóan próbált elcsábítani az Amazonas mocsaraiba, ahol nagy szükség lett volna egy tehetséges termőtalaj-szakértőre.

A Volga-Egyszarvú gulyája nagyjából hatvanezer jószágot számlált. Paulnak nagyon imponált a hatalmas gulya tökéletes önállósága; az összes tehenet, éjjel-nappal, akár együtt voltak, akár külön, kizárólag a kiberpásztorok terelték és az állatgyógyászati automaták kezelték. A gulya ráadásul egyrészt folyamatosan az Ellátási Lánc rendelkezésére állt, másrészt kiszolgálta az állattenyésztés szakadatlanul növekvő tudományos igényeit is. Például egy kutató bármikor kapcsolatba léphetett a diszpécserrel, és igényelhetett egy olyan hétszázhuszonkét napos marhát, meghatározott színben és egyéb jellemzőkkel, amelyik a kettes számú Miklós nevű tenyészbikától származik. Másfél órával a hívás után a kívánt jószág ott várakozott a trágyaszagú kiberpásztor felügyelete alatt, a genetikai laboratórium megadott állásában.

Egyébként pont a genetikai labor volt az, amelyik a legőrültebb kísérletekre vállalkozott, és emiatt folyamatosan feszültséget gerjesztett a gazdaság és a feldolgozóüzem között; az üzem dolgozói – szerény, ugyanakkor vehemens őrzői a világ gasztronómiájának – igencsak dühösek lettek, amikor az egyik marhaszállítmányban felfedeztek egy szokatlan bestiát, ami kinézetében, de főleg ízében igencsak hasonlított egy csendes-óceáni rákéra. A farmon hamarosan megjelent a feldolgozóüzem képviselője. Egyenesen a genetikai laboratóriumba ment, és az „ízléstelen tréfa kiötlőit” követelte. Kifejlesztésében tulajdonképpen a genetikai labor személyzetének mind a száznyolcvan tagja részt vett (nem számítva a tanulókat és a gyakornokokat). A kombinát képviselője már kissé visszafogottabban, de emlékeztette őket, hogy a gazdaság és a feldolgozóüzem célja, békacomb- vagy valami medúzakonzerv előállítása helyett, az Ellátási Lánc marhahúskészletének biztosítása, annak minden formájában. A száznyolcvan előremutató gondolkodású genetikus egyhangúan tiltakozott a húsellátás kérdéskörének ilyen merev értelmezése ellen. Ők maguk, mint genetikusok, megdöbbentőnek találják, hogy egy olyan nagy tapasztalatú, hozzáértő szakember, mint a jelenlévő, ennyire konzervatívan kezeli az étkeztetés ügyét, és nem fordít elegendő figyelmet a reklámokra, amelyek, mint az tudnivaló, a lakosság ízlésvilágának fejlesztését, bővítését szolgálják. A kombinát képviselője felhívta a figyelmüket, hogy egyetlen új élelmiszeripari terméket sem lehet bevezetni az Egészségügyi Akadémia jóváhagyása nélkül. (A genetikusok tömegében felharsanó kiáltások szerint: „Az emésztőrendszer fejlődésének kerékkötői!”, „Vakbélimádók társasága!”) A kombinát képviselője széttárta karját, és egész megjelenésével igyekezett jelezni, hogy ő ebben az ügyben semmit sem tehet. A kiáltozások tompa morgolódássá szelídültek, majd az is elcsendesült: az Egészségvédelmi Akadémiának megkérdőjelezhetetlen volt a tekintélye. Később meginvitálták a feldolgozóüzem képviselőjét a laboratóriumba, hogy megmutassanak neki valami „igazán újat”. A képviselő elsápadt, el akart hátrálni, és ünnepélyes esküt követelt tőlük, hogy „ezek az izék” sosem kerülnek emberi fogyasztásra. Válaszul megkínálták egy darab hússal, amit nem kell befűszerezni, egy olyannal, amit nem kell megsózni, a szájban fagylaltként szétolvadó hússal, az űrhajósok és az atomenergetikai technikusok számára megalkotott speciális húsfélével, a kifejezetten kismamák számára kidolgozott marhahússal és egy olyannal, ami nyersen fogyasztható. A kombinát képviselője elragadtatottan kiáltozott: „Ez kitűnő! Nagyon ízletes!” És most már arra követelt ünnepélyes esküt, hogy „ezek az izék” egy éven belül túljutnak a kísérletezési fázison. Megnyugodva és elégedetten elbúcsúzott, visszament a gyárba, majd a következő hónapban kezdődött elölről az egész.

A napközben összegyűjtött információk felvillanyozták Pault, és felébresztették benne a hitet abban, hogy igenis találhat magának megfelelő elfoglaltságot ebben a gazdaságban. Kezdetnek beállok kibernetikusnak, és marhákat fogok terelgetni – álmodozott Paul az étterem kerthelyiségében üldögélve, és közben elmerülten tanulmányozta a poharában fehérlő szénsavas aludttejet. – A kiberkertészek felét kizavarom a legelőre. Talán sikerül összefogdosniuk a legyeket. Esténként meg a genetikusakat figyelem majd. Jó lenne, ha Irina is genetikus lenne. Akkor akár csatlakozhatnék is hozzá. Minden reggel küldenék neki valamelyik kiberrel egy csokor virágot. Meg minden este. Paul nagyot kortyolt az aludttejből, majd lenézett a folyón túl feketéllő legelőre. Ott már kisarjadt a friss fű. Micsoda ötlet! – gondolta Paul. – Holnap a kiberek megfordítják a gulyát, és visszaterelik ide. Így működnek ezek a váltott legelők. Viszont ez már megszokott, nincs benne semmi újdonság. Irinával majd olyan teheneket fogunk kitenyészteni, amik magát a földet eszik meg. Akár a giliszták. Jó móka lesz! Csak hát az Egészségvédelmi Akadémia...

A kerthelyiségbe berontott egy, az élet értelméről hangosan vitatkozó nagyobb társaság, és elkezdték összetologatni az asztalokat. Egyikük kijelentette:

– Az ember meghal, és akkor már egyáltalán nem érdekli, vannak-e utódai, leszármazottai, vagy nincsenek...

– Ez talán Második Miklósnak, a tenyészbikának mindegy.

– Hogy jön ide egy bika? Téged se fog érdekelni! Megszűntél, eltűntél, felszívódtál... Nem vagy többé, érted?...

– Várjatok, srácok... Ebben végül is van logika! Az élet értelme kizárólag az élőket izgatja.

– Érdekelne, hogy hol lennél, ha az őseid is így gondolkodtak volna, mint te. Talán még ma is a földet túrnád...

– Baromság! Mi az, hogy az „élet értelme”? Ez csak a termelőerők fejlődésének törvénye.

– Mit értesz e törvény alatt?

– Csak annyit, hogy akár tetszik, akár nem, a termelőerők fejlődnek. Az eke után jött a traktor, a traktor után a kiber...

– Rendben van, ne foglalkozzunk az utódokkal! Akkor ez azt jelenti, hogy voltak olyanok, akik abban látták életük értelmét, hogy a traktoron gondolkodtak?

– Miről hablatyoltok? Miért tértek el mindig a lényegtől? Ez az egész nem az egyénekről szól, hanem arról, hogy mi az emberiség létének célja! Semmit sem fogtatok fel az egészből, és...

– Te vagy az, aki semmit sem ért.

– Figyeljetek már! Hallgassatok rám! Gazdálkodók! Mindent elmagyarázok... Au!

– Hagyjátok, hadd beszéljen!

– Ez egy nagyon bonyolult kérdés. Hány ember van, és közülük hányan vitatkoznak az életük...

– Röviden!

– A létezésük értelméről. Az elődöket meg az utódokat most hagyjuk! Az élet megadatott az embernek, akár akarja, akár nem...

– Lényegre!

– Akkor inkább mondd el te!

– Igaza van, Allan, gyerünk, foglald össze!

– Rövidre fogva: az élet azért érdekes számunkra, mert élünk. Aki nem tartja elég érdekesnek, az bármikor véget vethet neki...

– Ne már, Allan!

– Nem, srácok... Ennek is megvan a maga logikája...

– Ez csak konyhafilozófia! Mit számít, hogy „érdekes” vagy „nem érdekes”? Mi a célja a létünknek, ez a nagy kérdés!

– Mi célja van a perihélium vándorlásának? Vagy Newton törvényeinek?

– Ez a lehető legostobább kérdés, ez a „Mi a célja?”. Mi a célja annak, hogy a nap keleten kél?

– Hát ez az! Ezt a kérdést egy idióta is fel tudja tenni, hogy összezavarjon vele ezernyi bölcset.

– Idióta? Pont annyira vagyok én idióta, mint amennyire ti bölcsek...

– Higgadjatok már le, beszéljünk inkább a szerelemről!

– A szerelem! Na, ez már valami! De mégis, mi az a Szerelem?

– Mire jó a szerelem? Ez a nagy talány! Na, Zsora?

– Tudjátok, gazdálkodók, a laborban még egész emberinek tűntök. De mikor elkezdtek filozofálni... A szerelem, a lét kérdései...

Paul fogta a székét, és betolta közéjük. Nyomban felismerték.

– Ó, a zarándok! Zarándok, mi az a szerelem?

– A szerelem – válaszolta Paul – a megfelelően strukturált anyag speciális állapota.

– Miért pont a strukturált anyagé, és miért az anyagé? Ez a kérdés!

– Nos, hogy úgy mondjam...

– Zarándok, tudsz valami új történetet?

– Tudok, de nem túl szellemes...

– Mi se vagyunk túl...

– Add elő! Te elmesélsz nekünk valamit, én meg megmondom, ki vagy.

Paul belefogott:

– Egy kibernetikus (nevetés) összerakott egy kiber-jövőlátót, egy olyan gépet, ami meg tudta jósolni a jövőt, egy rendkívül összetett szerkezetet. Ahogy elkészült, feltette a kérdést a jósgépnek: „Mit fogok csinálni három óra múlva?” A masina reggelig zümmögött, majd megszólalt: „Itt üldögélsz, és várod a válaszomat.”

– Ha-ha – mondta valaki.

– Mi az, hogy ha-ha? – kérdezte Paul hidegen. – Ti akartátok.

– Idefigyeljetek, húsosok, miért van az, hogy ezek a kibernetikus történetek mindig ilyen ostobák?

– Már megint ez a „miért”!

– Te, zarándok! Hogy hívnak?

– Paul – dünnyögte Paul.

Ekkor megjelent Irina. Szebb volt bármelyik, az asztaloknál üldögélő lánynál. Annyira elbűvölő volt, hogy Paulnak elakadt a lélegzete. Elmosolyodott, mondott valamit, valakinek odaintett, majd leült a hosszú orrú Zsora mellé, aki rögtön a füléhez hajolt, és halkan kérdezett tőle valamit, valószínűleg azt, hogy „Miért?” Paul mélyet sóhajtott, és észrevette, hogy a jobb oldali szomszédja együttérzést várva magyaráz neki:

– Mi egyszerűen buták vagyunk ehhez, nem tanultunk ilyesmit. Szása képtelen ezt felfogni. Az ilyesmi nem jön csakúgy, magától...

Paul végre ránézett a szomszédjára; Vászja volt az, a fásult hangú férfi a laborból, akivel dél körül együtt úsztak.

– ...Az ilyesmi nem megy máról holnapra. Igazából még a Természetet sem sikerült kiismernünk, ehelyett inkább feltrancsírozzuk.

– Ö-ö-ö... m-m-miről is van szó? – kérdezte Paul udvariasan. Fogalma sem volt, hogy Vászja honnan és mikor keveredett mellé.

– Az élő szervezet regenerálhatóságáról beszélek – felelte Vászja türelmesen –, anélkül, hogy megváltoztatnánk a genetikai szerkezetét.

Paul nem tudta levenni a szemét Irináról. A hosszú orrú Zsora épp pezsgőt töltött neki. Irina, napbarnított ujjait a poháron táncoltatva, pergő nyelvvel magyarázott valamit. Vászja odasúgta:

– Á! Látom, belehabarodtál Irinába! Sajnálatos eset!

– Ki az az Irina? – dünnyögte Paul.

– Az a lány ott, Irina Jegorova. Nálunk dolgozott az általános biológiai laborban.

Paul úgy érezte, menten leesik a székről.

– Hogy érted azt, hogy dolgozott?

– Mondtam már, hogy sajnálatos eset – mondta halkan Vászja. – Pár napon belül elmegy.

Paul csak a lány napsugarakban fürdő profilját bámulta.

– Hová? – kérdezte.

– A Távol-Keletre.

– Tölts egy kis bort, Vászja! – kérte Paul. Kiszáradt a torka.

– Te is nálunk fogsz dolgozni? – kérdezte Vászja. – Száska azt mondta, jó fejed van.

– Persze, a fejem jó – motyogott Paul. – Magas, ránctalan homlok, értelmes tekintet...

Vászja felnevetett.

– Ne bánkódj! – mondta. – Nálunk senki nincs még huszonöt se.

– Nem – rázta meg kétségbeesetten a fejét Paul. – Miért maradnék itt? Nincs itt semmi keresnivalóm... Elmegyek a Távol-Keletre.

Egy súlyos kéz nehezedett a vállára, és Lin erőteljes basszusa azt kérdezte:

– Ki az, aki a Távol-Keletre utazna?

– Lin, idehallgass, Lin! – nyöszörgött Paul. – Miért vagyok én ilyen szerencsétlen? Miért?!

– Irina – jegyezte meg Vászja, és felállt.

Lin leült a helyére, és egy hideg hússal megrakott tálat húzott maga elé. Az arca fáradtnak látszott.

Paul félve és reménykedve nézte, mint a régi időkben, amikor az iskolában a velük egy szinten lévő szobák lakói az egész iskolára kiterjedő hajtóvadászatot rendeztek, hogy elkapják az agyafúrt Lieber Pollyt, és megértessék vele, hogy nem túl népszerű dolog, ha valaki túlságosan is agyafúrt.

Lin egy méretes húsdarabon rágódva, mély hangjával túlharsogva a kerthelyiség zaját, felbődült:

– Gazdálkodók! Megérkezett az orosz nyelvű kiadványok új katalógusa. Az érdeklődőket szívesen látják a klubban.

Mindannyian felé fordultak.

– És mi van benne?

– Száska, Mirovon van benne?

– Van – bólintott Lin.

– A Vastorony?

– Kijött. Már meg is rendeltem.

– És a Tiszta, akár a hó?

– Az is. De nyolcvanhat új cím van benne, nem emlékszem mindegyikre.

A kerthelyiség hamarosan kezdett kiürülni. Elment Allan. Vászja is. Meg Irina a hosszú orrú Zsorával. Semmit sem vett észre. És biztosan nem is emlékszik már semmire. Soha eszébe sem fog jutni. Zsorára emlékezni fog. A kétfejű tehénre is. De rám nem... Lin megszólalt:

– A viszonzatlan szerelem aktivizál. De nem tart soká, Polly. Szépen itt maradsz. Majd én vigyázok rád.

– Nem mehetnék inkább a Távol-Keletre? – kérdezte Paul.

– Minek? Csak akadályoznád őt, az útjában lennél. Jól ismerem Irinát, és téged is. Te úgy ötven évvel vagy elmaradva attól, akire ő vágyik.

– Lehet, hogy...

– Nem – mondta Lin határozottan. – Maradj itt velem! Előfordult valaha is, hogy Lin átvert téged?

Paul beleegyezett. Gyengéden megpaskolta Lin hátát, felállt, odasétált a korláthoz, és nekidőlt az oszlopnak. A nap leszállt, a gazdaság lassan elmerült a langyos szürkületben. Valahol a közelben két hang gyönyörűen énekelt, zongorakísérettel. Legyen hát! – gondolta Paul. Áthajolt a korláton, és torkából halkan felsírt a nyomot vesztett gigászi rákpók panaszos nyöszörgése.

Partraszállók

A műhold hatalmas volt. Egy két kilométer átmérőjű tórusz[35], belsejében számtalan, eltérő rendeltetésű és formájú, egymástól masszív falakkal elválasztott helyiséggel. A körbefutó folyosó üres volt, és világos, a csupasz, kivilágított termekbe vezető, háromszög alakú nyílások ajtói mind nyitva álltak. A műhold felbecsülhetetlenül hosszú ideje, talán több millió éve üresen állt, de az érdes, sárgás színű padló tökéletesen tiszta volt, August Bader azt állította, hogy egyetlen porszemet sem talált.

Mint ahogy az várható is volt, a műhold felfedezőjeként, mint házigazda, Bader mutatta az utat, Gorbovszkij és Walkenstein hátulról megcsodálhatták méretes, elálló fülét és feje búbján ágaskodó világos hajszálait.

– Arra számítottam, hogy az egész egy roncshalmaz – magyarázta lassan Bader. Oroszul beszélt, minden hangot gondosan artikulálva. – Akkoriban ez a Műhold izgatott minket a legjobban. Ennek már tíz éve. Láttam, hogy a külső zsilipek nyitva vannak. Azt mondtam magamban: „August, odabenn egy rettenetes tragédia szörnyű pusztításának képe vár rád.” Még a feleségemet is arra utasítottam, hogy maradjon a hajóban. Sejthetik, attól féltem, holttestekre fogok bukkanni.

Megtorpant az egyik ajtónyílás előtt, így Gorbovszkij majdnem beleütközött. Walkenstein, aki kissé lemaradt, utolérte őket, és homlokát ráncolva megállt mellettük.

– Aber[36] itt minden teljesen üres volt – mesélte Bader. – Minden világos, tökéletesen tiszta, és teljesen üres. Kérem, nézzenek körül! – mutatott körbe a kezével. – Azt hiszem, ez lehetett a Műhold irányítóterme.

Átpréselték magukat a szűkös nyíláson; a kupola alakú mennyezet alatt a szoba közepét egy alacsony, félkör alakú pult foglalta el. A fal matt világossárga volt, és a fény belőle sugárzott. Gorbovszkij megtapogatta a falat. Sima volt, és hűvös.

– A borostyánra hasonlít – mondta. – Mark, tapogasd meg...

Walkenstein végigsimította, és bólintott.

– Mindent leszereltek – mondta Bader. – De a falakban, a válaszfalakban és a Műhold toroid külső héjában megmaradt valami általunk nem észlelhető fényforrás. Hajlamos vagyok azt hinni...

– Olvastunk róla – vágott közbe Walkenstein.

– Tényleg? – nézett meglepetten Gorbovszkijra Bader. – Mit olvastak? Mark, Leonyid?

– Olvastuk az ön cikksorozatát, August – felelt Gorbovszkij. – A Vlagyiszlava ősi műholdjai.

Bader oldalra döntötte a fejét.

– Az EN 17 csillag körül keringő Vlagyiszlava földönkívüli eredetű, mesterséges holdjai – helyesbített. – Igen. Ebben az esetben persze teljesen felesleges volna a fényforrásokkal kapcsolatos elméleteimmel untatnom önöket.

Walkenstein végigsétált a fal mellett, és körülnézett.

– Figyelemre méltó anyag – mondta távolabbról. – Valószínűleg fémpolimer. De még sosem láttam ehhez hasonló fémpolimert.

– Ez nem fémpolimer – ellenkezett vele Bader. – Ne feledkezzenek meg róla, hol is vagyunk! Ön se, Mark, és ön se, Leonyid.

– Nem feledkezünk meg – mondta Gorbovszkij. – Már jártunk a Phoboson, és jól tudjuk, léteznek az általunk ismertektől tökéletesen eltérő anyagok is.

Gorbovszkij is Walkenstein is járt már a Phoboson. Az is egy mesterséges hold, pedig a Földön nagyon sokáig azt hitték, hogy a Mars természetes holdja. De egy négy kilométer átmérőjű, a meteoritok elleni fém védőhálóval is felszerelt toroidnak bizonyult. A sűrű hálót alaposan megrongálták a meteoritok, néhány helyen már át is szakadt. Azonban a műhold maga sértetlen maradt. A külső ajtók tárva-nyitva, és az a gigászi fánk is pont olyan üresen tátongott, mint ez. A meteorit elleni védőháló állapota alapján úgy számolták, legalább tízmillió éve, hogy a Mars körüli pályára állították.

– Á, a Phobos! – rázta meg fejét Bader. – A Phobos egy dolog, kedves Leonyid. A Vlagyiszlava sokkal fontosabb.

– Hogy érti? – lépett oda Walkenstein kíváncsian. Ő másképp gondolta.

– Például azért, mert a Vlagyiszlaváig, ahol most vagyunk, a Naptól és a Phobostól tizenkét parszek a távolság.

– Nekünk fél évbe telik leküzdeni ezt a távot – vágott vissza ingerülten Walkenstein. – Nekik se tarthatott tovább. Ráadásul a Phobos és a Vlagyiszlava holdjai között nagyon is sok a közös vonás.

– Ezt még bizonyítani is kellene – ellenkezett Bader.

Gorbovszkij álmatag mosollyal megjegyezte:

– Mi pont azért jöttünk, hogy megpróbáljuk bebizonyítani.

Bader egy darabig gondolkodott, majd kibökte:

– A Phobos és a földi műholdak között is sok a közös vonás.

Baderre jellemzőek voltak az ilyesfajta, mindent elsöprőnek látszó, valójában azonban csak a problémát megkerülő ellenérvek.

– Nos, rendben van – hagyta rá Gorbovszkij. – Akad itt még valami ezen a vezérlőtermen kívül?

– Ezen a műholdon – felelte Bader – pontosan százhatvan, tizenöttől ötszáz négyzetméterig terjedő alapterületű helyiség van. Akár mindet bejárhatjuk. De teljesen üresek.

– Ha üresek – mondta Walkenstein –, akár vissza is mehetnénk a Tarielre.

Bader ránézett, majd visszafordult Gorbovszkijhoz:

– Ezt a műholdat Vlagyának neveztük el. Ahogy az köztudott, a Vlagyiszlavának van egy másik ismeretlen eredetű műholdja is. Az valamivel kisebb. Szlavának hívjuk. Érti? A bolygó neve Vlagyiszlava, az egyik műhold Vlagya, a másik meg Szalva. Ötletes, igaz?

– Nagyon is – mondta Gorbovszkij. Már tudott erről a tetszetősen logikus névadásról. Most hallgatta végig harmadszor. – Nagyon ötletesen megoldották, August, Vlagya-Szalva, Vlagyiszlava. Tökéletes.

– Maguknál, a Földön – folytatta kimérten Bader – az ilyen Vlagya- és Szlava-szerű műholdakat Y 1-nek, Y 2-nek hívják. De mi itt normális nevet adtunk nekik. Ezért Vlagya és Szlava a nevük.

Szemrehányó pillantást vetett Walkensteinre. Walkenstein gunyoros grimaszt vágott. Amennyire Walkenstein tudta, ez a mi maga volt Bader, és kizárólag Bader.

– Ennek a sárga anyagnak az összetétele pedig, ami semmiképp nem egy közönséges fémpolimer, és amit én borostyanidnak nevezetem el...

– Milyen találékony! – jegyezte meg Walkenstein.

– Igen... Valóban... Szóval az összetétele még ismeretlen. Továbbra is homály fedi.

Rájuk telepedett a csend. Gorbovszkij elgondolkodva nézelődött a teremben. Megpróbálta elképzelni azokat, akik oly hihetetlenül rég megépítették ezt a szputnyikot, és aztán itt dolgoztak. Ezek másféle emberek voltak. Eljöttek a Naprendszerbe, majd a Mars körül keringő kozmikus laboratóriumaikat meg az északi jégsapka melletti hatalmas várost maguk után hagyva eltűntek. A műholdak, ahogy a város is, teljesen üresek voltak; ez utóbbi tulajdonképpen egyetlen hatalmas, sokszintes építmény, mélyen a felszín alatt. Utána, de lehet, hogy még előtte, eljöttek ide az EN 17 csillagrendszerbe, felépítették a Vlagyiszlava körül keringő két hatalmas szatellitet, majd innen is eltűntek. Talán itt a Vlagyiszlaván is hagytak egy hatalmas, üres várost. Miért és honnan jöttek? Miért és hová mentek? A miért persze tiszta sor. Ők, természetesen, elhivatott felfedezők voltak. Egy másik világ Partra-szállói.

– Akkor most – törte meg a csendet Bader – menjünk, és nézzük meg a termet, ahol azt az általam szimbolikusan Gombnak nevezett tárgyat találtam.

– Ő is ott van? – kérdezte felélénkülve Walkenstein.

– Ki az az „ő”? – kérdezett vissza Bader.

– Hát az az izé.

– A Gomb – nyomta meg a szót Bader – jelenleg a Földön van, az idegen intelligenciák tevékenységének a kozmoszban fellelhető nyomait tanulmányozó Bizottság felügyelete alatt.

– Á – mondta Walkenstein –, a Feltáróknál. Furcsa, mert amikor anyagot gyűjtöttem a Vlagyiszlaváról, nekem nem mutatták meg ezt a maga Gombját.

Bader arca megfeszült.

– Helyi idő szerint fél évvel ezelőtt adtam át Anton Bikov kapitánynak.

Bikovval persze elkerülték egymást. Ő hét hónappal az EN 17-re induló Tariel startja után érte el a Földet.

– Rendben – bólintott Gorbovszkij. – Ezek szerint a Gombot majd később tanulmányozzuk.

– Viszont azt a helyiséget megmutathatom, ahol rátaláltam – mondta Bader. – És még az is lehetséges, Leonyid, hogy odalent, abban a feltételezett, felszín alatti városban találnak valami hasonlót.

Kimászott az ajtónyíláson. Walkenstein a fogai között odasúgta Gorbovszkijnak:

– Az agyamra megy ez az alak, Leonyid Andrejevics.

– El kell viselnünk – figyelmeztette Gorbovszkij.

Mint kiderült, az a szobácska, ahol Bader a Gombot találta, úgy fél kilométerre volt. Bader nagyon pontosan megmutatta azt a helyet, ahol rátalált, majd részletesen ismertette, hogyan bukkant rá. (Rálépett és kilapította.) Bader úgy gondolta, hogy a Gomb egy akkumulátor, ami eredetileg gömb alakú volt. Ezüstös, áttetsző anyagból készült, és lágy. Az átmérője harminchat egész tizenhat század milliméter... a sűrűsége... tömege... a legközelebbi faltól mért távolsága...

A velük szemben, a folyosó túloldalán lévő szobában két, kék munkaruhás fiatal kölyök ült a padlón. Néha Gorbovszkijra és Walkensteinre pillantva folytatták munkájukat, közben halkan beszélgettek:

– Partraszállók. Tegnap érkeztek.

– Aha. Az a magas Gorbovszkij.

– Tudom.

– És a másik, a kesehajú?

– Mark Jefremovics Walkenstein. Navigátor.

– Hallottam róla.

– Holnap kezdenek.

Bader végre befejezte a meséjét, és megkérdezte, eleget hallottak-e. „Bőségesen” – vágta rá Gorbovszkij, és hallotta, ahogy a túloldali szobában felkuncognak.

– Akkor induljunk haza! – javasolta Bader.

Kiléptek a folyosóra, Gorbovszkij odabólintott a kékbe öltözött srácoknak.

A kamaszok felpattantak, és udvariasan meghajoltak.

– Sok szerencsét! – mondta az egyik.

A másik, egy színes dróthuzal-tekercset forgatva a kezén, csendesen mosolygott.

– Köszönöm – felelte Gorbovszkij.

Walkenstein is megszólalt:

– Köszönöm.

Mikor jó százlépésnyire eltávolodtak, Gorbovszkij hátranézett. A két, kék ruhás a folyosón állt, és őket figyelte.

„Bader Birodalmában” (ahogy a rosszmájúak a Vlagyiszlava természetes és mesterséges holdjaiból, obszervatóriumokból, műhelyekből, üzemanyagtöltő állomásokból, a zöldalgatenyészetek fekete tartályaiból, melegházakból, faiskolákból, üveg palántanevelőkből, pihenőkertekből és a földönkívüliek üres tóruszaiból álló rendszert emlegették) az idő harmincórás ciklusokban telt. Gorbovszkij, miután a Vlagyiszlava körüli orbitális pályára állította a Tarielt, ezt a gigászi, hat kilométeres D-űrhajót, a harmadik ciklus vége felé indította el az első felderítést. A D-csillaghajókat nem arra tervezték, hogy leszálljanak a szilárd bolygókra, mert a szilárd bolygóknak általában légköre is van, mi több, az ilyen bolygók légköre általában igencsak kiszámíthatatlan. Ehhez az ilyen hajók túlságosan sérülékenyek. A felszínre ereszkedéshez „partra szálló hajókat”, kisebb, atom- vagy fotonimpulzus-hajtású, könnyű, bolygóközi, szabadon változtatható súlypontú járműveket használtak. A csillagközi szállítók általában egy ilyet vittek magukkal, míg a felderítőhajókon kettő és négy között bármennyi lehetett. A Tariel fedélzetén két fotonmeghajtású kishajó volt, Gorbovszkij ezek egyikével szándékozott felmérni a Vlagyiszlava hangulatát. „Megnézem, mit kezdhetünk vele” – mondta Gorbovszkij Badernek.

Bader maga is átköltözött a Tarielre. Sokat bólogatott, gyakran ismételgette, hogy „Ez igen!”, és amikor Gorbovszkij kis hajója elstartolt a Tarielről, helyet foglalt a vezérlőpult melletti egyik széken, és türelmesen várakozott.

Az összes Partraszálló a konzol köré gyűlt, és feszült figyelemmel követték a képernyő szürke hátterén halványan villogó zöld jelek, a légkörfelderítő által automatikusan sugárzott nyomkövető impulzusok útját. A Partraszállók hárman voltak, ha Badert nem számítjuk közéjük. Mind némák voltak, és Gorbovszkijra gondoltak, ki-ki a maga módján.

Walkenstein reménykedett benne, hogy Gorbovszkij egy óra múlva visszatér. Képtelen volt elviselni a bizonytalanságot, azt kívánta, bár már újra itt lenne, pedig tudta jól, hogy az első felderítés mindig zökkenőmentesen zajlik, főleg, ha Gorbovszkij vezeti a hajót. Eszébe jutott az első találkozásuk Gorbovszkijjal. Walkenstein épp hogy visszatért a Neptunuszról, egy felderítőútról, és mivel ezt sikerült veszteség nélkül végrehajtaniuk, nagyon büszke volt magára, és mindenkinek eldicsekedett vele. A Cifén, a Hold körül keringő műholdon történt az eset, ahonnan a fotonmeghajtású űrhajók általában elstartoltak. Gorbovszkij odalépett az asztalához, és megkérdezte: „Elnézését kérek a zavarásért, de nem lehet, hogy ön Mark Jefremovics Walkenstein személyesen?” Walkenstein bólintott, és megkérdezte: „Mit óhajt?” Gorbovszkij nagyon letörtnek látszott. Odaült mellé, hosszú orra néhányszor megrándult, majd szinte könyörögve azt kérdezte: „Mondja csak, Mark, nem tudja véletlenül, honnan keríthetnék itt egy hárfát?” Az „itt” a csillaghajó-bázist jelentette, a Földtől háromszázötvenezer kilométerre. Walkenstein félrenyelte a levesét. Gorbovszkij érdeklődéssel figyelte köhécselését, majd bemutatkozott, és azt mondta: „Nyugodjon meg, Mark, nem sürgős a dolog. Igazából csak azt szerettem volna megkérdezni, hogy pontosan milyen módszerrel hatoltak be a Neptunusz exoszférájába.” Az ilyen kérdések nagyon jellemzőek voltak Gorbovszkijra: amikor összeakadt valakivel, főleg egy ismeretlennel, feltett neki egy ehhez hasonló kérdést, majd azt figyelte, hogy mire jut vele a másik.

A fekete, sűrű, göndör hajú biológus, Percy Dixon is Gorbovszkijra gondolt. Percy Dixon az ember kozmopszichológiáját és kozmofiziológiáját kutatta. Hosszú, tartalmas élete során rengeteget tanult a saját magán és másokon végrehajtott számtalan, kívülállók számára eszementnek látszó kísérletből. Arra a megállapításra jutott, hogy ha egy ember összességében már több mint húsz évet eltölt a Világűrben, annyira elszakad a Földtől, hogy már nem úgy gondol rá, mint az otthonára. Továbbra is egy az emberek közül, de már nem tartozik szorosan a földi emberiséghez. Percy Dixon maga is részese volt ennek, és képtelen volt megérteni Gorbovszkijt, aki, bár már számtalan parszeket bejárt, meglátogatott tucatnyi bolygót és holdat, időről időre még mindig elréved, és mélabús hangon felsóhajt: „De jó lenne egy mezőn! A fűben. Heverészni. Egy patak mellett.” Ryu Waseda légkörfizikus is Gorbovszkijra gondolt. Felidézte indulás előtti utolsó szavait: „Megnézem, mit kezdhetünk vele.” Waseda nagyon aggódott, hogy Gorbovszkij visszatérve kijelenti: „Semmit.” Ez már jó néhány alkalommal megtörtént. Wasedát a kiszámíthatatlan légköri viszonyok izgatták legjobban, és sírig tartó lekötelezettje volt Gorbovszkijnak, mert minden ilyen felderítésnél úgy érezte, hogy a biztos halálba küldi őt. Waseda ezt egyszer el is mondta neki. Gorbovszkij lakonikusan annyit felelt: „Tudod, Ryu, olyan még sosem volt, hogy ne tértem volna vissza.”

A Kozmológiai Tanács főmegbízottja, az „EN17 Vlagyiszlava” csillagközi űrkikötő és laboratóriumkomplexum igazgatója, a Partraszálló, professzor August Johann Bader is Gorbovszkijon gondolkodott. Valami miatt eszébe jutott, ahogy tizenöt évvel korábban Gorbovszkij elbúcsúzott az édesanyjától a Cifén. Gorbovszkij és Bader a Transzplútóhoz indultak. Amikor egy, a kozmosz mélyére induló űrhajós elbúcsúzik a családjától, az mindig szívszorító mozzanat. Badernek viszont úgy tűnt, Gorbovszkij nagyon is könnyedén int búcsút a mamájának. Mint a hajó kapitánya – akkoriban ebben a beosztásban szolgált –, Bader úgy vélte, kötelessége, hogy felhívja Gorbovszkij figyelmét valamire: „Ebben a szomorú pillanatban – mondta határozottan, de mégis visszafogottan – sokkal jobban át kellett volna éreznie az édesanyja fájdalmát. Minden ember legfennköltebb erénye az, hogy...” Gorbovszkij szótlanul megvárta, míg Bader befejezi a kioktatást, majd azt kérdezte, furcsa, természetellenes hangon: „August, van önnek mamája?” Pontosan így: „mamája”. Nem édesanyja, nem mutterja – mamája.

– ...Átért a túloldalra – jelentette be Ryu.

Walkenstein a képernyőre nézett. A halvány, villogó pöttyök eltűntek róla. Bader felé fordult. Bader a szék karfájába kapaszkodva ült, és úgy tűnt, hányinger kerülgeti. Viszonozta Walkenstein pillantását, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Egy dolog – mondta, minden hangot gondosan ejtve –, amikor te magad csinálod. Aber egészen más, amikor másvalaki.

Walkenstein elfordult. Az ő felfogása szerint teljesen mindegy volt, ki végzi el a feladatot. Felállt, és kilépett a folyosóra. A légzsilip ajtajában egy ismeretlen, cserzett képű, borotvált arcú, kopasz fiatalembert pillantott meg. Walkenstein odalépett hozzá, és tetőtől talpig végigmérte.

– Maga meg ki a fene? – kérdezte tőle gorombán. Az utolsó dolog, amire számított volna, egy idegen felbukkanása volt a Tarielen.

A fiatalember fancsali képpel rávigyorgott.

– Szidorov a nevem, biológus vagyok, és találkozni akarok Gorbovszkij elvtárssal.

– Gorbovszkij felderítőúton van – közölte vele Walkenstein. – Hogy került a hajóra?

– Bader igazgató hozott magával...

– De... – kezdte Walkenstein. (Bader már jó két órája megérkezett a hajóra.)

– ...és úgy tűnik, megfeledkezett rólam.

– Érthető – jegyezte meg Walkenstein. – Bader igazgató esetében ez most teljesen elfogadható. Ugyanis nagyon izgatott.

– Megértem – mondta Szidorov lehajtott fejjel, cipője orrát szemlélve. – De én beszélni akarok Gorbovszkij elvtárssal.

– Arra még várnia kell egy keveset – figyelmeztette Walkenstein. – De hamarosan visszatér. Jöjjön, elkísérem a társalgóba.

Szidorovot leültette a társalgóban, letett elé egy paksamétát a legfrissebb földi magazinokból, majd visszament a vezérlőterembe. A Partraszállók mosolyogtak, Bader felitatta az izzadságot a homlokáról, és ő is elmosolyodott. A képernyőn ismét megjelentek a halványan villogó jelek.

– Már jön visszafelé – jelentette Dixon. – Azt mondta, elsőre elég lesz egy kör is.

– Persze hogy elég – nyugtázta Walkenstein.

– Bőven elegendő – erősítette meg Waseda.

Negyedórával később Gorbovszkij kilépett a légzsilipből, menet közben gombolgatva pilótaruháját. Szeme kissé szórakozottan révedt a semmibe.

– Mi a helyzet? – kérdezte türelmetlenül Waseda.

– Minden rendben – felelte Gorbovszkij. Megállt a folyosó közepén, és elkezdte kihámozni magát a védőöltözékből. Kihúzta egyik lábát a ruhából, és ahogy a másikkal rálépett, majdnem hasra esett. – Ahogy mondtam, minden rendben. Viszont az egész teljesen reménytelen.

– Részletesebben? – érdeklődött Walkenstein.

– Éhes vagyok – jelentette be Gorbovszkij. Végre teljesen kibújt a védőruhából, és elindult az öltözőszekrény felé, a ruhát ujjánál fogva húzta maga után a padlón. – Bolond egy bolygó – morogta.

Walkenstein elvette tőle a védőruhát, és mellé lépett.

– Bolond egy bolygó – ismételte meg Gorbovszkij, szeme továbbra is a semmibe révedt.

– Valóban meglehetősen körülményes landolni ezen a bolygón – erősítette meg Bader, kényesen ügyelve a kiejtésére.

– Adjatok már egy kis harapnivalót! – türelmetlenkedett Gorbovszkij.

A társalgóban elégedett mordulással dőlt végig a heverőn. Amikor belépett, Szidorov felpattant.

– Maradjon ülve! – intette le nagylelkűen Gorbovszkij.

– Mégis, mi történt? – kérdezte Walkenstein.

– Semmi különös – felelte Gorbovszkij. – Épp csak a hajóink alkalmatlanok a leszállásra.

– Miért?

– Fogalmam sincs. De a fotonhajók itt képtelenek leszállni. A mágnescsapdák egész idő alatt rakoncátlankodtak a reaktorban.

– Légköri mágneses mezők – mondta a légkörfizikus Waseda, és elégedetten összedörzsölte a tenyerét.

– Akár az is lehet – bólintott Gorbovszkij.

– Ez nem gond – mondta lassan Bader. – Tudok adni impulzushajtóműves hajót. Vagy ionosat.

– Adjon, August! – mondta Gorbovszkij. – Kérem, adjon nekünk egy ionhajtóműves hajót vagy impulzushajtóműves rakétát! De most valaki adjon végre valami ennivalót!

– Uramatyám! – nyögött fel Walkenstein. – Már az idejét is elfelejtettem, hogy mikor vezettem utoljára impulzusrakétát.

– Semmiség – nyugtatta Gorbovszkij. – Eszedbe fog jutni. Kérem... – kérdezte kedveskedve. – Kaphatnék valamit enni még ma?

– Máris – mondta Walkenstein.

Elnézést kért Szidorovtól, elvette előle a folyóiratokat, majd széthajtogatott egy műanyag térítőt az asztalon. Aztán kenyeret, vajat, tejet és hajdinakását tett az asztalra.

– Terítve, Leonyid Andrejevics.

Gorbovszkij kelletlenül feltápászkodott a kanapéról.

– Mindig fel kell kelni, ha csinálni akarsz valamit – panaszkodott.

Odaült az asztalhoz, mindkét kezével megragadta a tejesbögrét, és ivott egy kortyot. Aztán két kézzel maga elé húzta a hajdinakását, és megragadta a villát. Csak amikor a villát tartotta, jöttek rá, hogy miért fogta a bögrét két kézzel. Remegett a keze. Annyira, hogy kétszer is elvétette a célt, amikor megpróbált egy darabka vajat a késére venni. Bader nyakát nyújtogatva leste Gorbovszkij mozdulatait.

– A legjobb impulzusrakétát szántam önöknek, Leonyid – mondta bizonytalanul. – A legjobbat.

– Adja csak, August! – bólintott Gorbovszkij. – A legjobbat. De ki ez a fiatalember?

– Ő Szidorov – mutatta be Walkenstein. – Veled akar beszélni.

Szidorov újra felpattant. Gorbovszkij barátságosan ránézett, majd azt mondta:

– Üljön le, kérem!

– Ó – kapott a fejéhez Bader. – Teljesen megfeledkeztem róla. Elnézést kérek, Leonyid, elvtársak, hadd mutassam be...

– Szidorov vagyok – mutatkozott be az ifjú, szégyenlős mosollyal, hisz mindenki őt nézte –, Mihail Albertovics. Biológus.

– Welcome, Mihail Albertovics! – köszöntötte a göndör Dixon.

– Rendben – mondta Gorbovszkij. – Befejezem az evést, Mihail Albertovics, aztán elmegyünk a kabinomba. Van ott egy kényelmes kanapé. Itt is van egy... – ekkor bizalmas suttogássá halkult a hangja – de arra már letelepedett Bader, és hát itt ő a főnök.

– Eszedbe se jusson magaddal vinni! – mondta Walkenstein japánul. – Valahogy nem tetszik...

– Miért? – kérdezte Gorbovszkij.

Gorbovszkij a kanapén feküdt, Walkenstein és Szidorov az asztalnál ültek. Az asztalon videolejátszóhoz való szalagok csillogtak.

– Nem javaslom – erősítette meg Walkenstein.

Gorbovszkij összefonta kezét a tarkóján.

– Nincsenek rokonaim – mondta Szidorov. (Gorbovszkij részvétteljes pillantást vetett rá.) – Senkinek se kell sírnia miattam.

– Miért kellene sírni? – kérdezte Walkenstein.

Szidorov elkomorodott.

– Csak azt akarom mondani, hogy tudom, mire vállalkozom. Információt kell gyűjtenem. A Földön várnak rám. Már egy éve itt ücsörgök a Vlagyiszlavánál. Egy év alatt szinte semmire se jutottam...

– Igen, ez kellemetlen – mondta Gorbovszkij.

Szidorov összefonta az ujjait.

– Nagyon kellemetlen, Leonyid Andrejevics. Arra számítottam, hogy hamarosan leszállnak a Vlagyiszlavára. Én nem akarom beleártani magam a Partraszállók dolgába. Egyszerűen csak információkra van szükségem, megértenek?

– Értem – felelt Gorbovszkij. – Viszont, ön, ha jól tudom, biológus...

– Igen. Ezenkívül az űrpilóta-kiképzést is elvégeztem, kitüntetéssel. Még önnél is vizsgáztam, Leonyid Andrejevics. Persze ön természetesen nem emlékszik rám. Nos, összefoglalva, én elsődlegesen biológus vagyok, és nem akarok tovább várakozni. Quippe megígérte, hogy levisz. De két sikertelen próbálkozás után feladta. Aztán megérkezett String. Az egy valódi fenegyerek volt. De ő se tudott magával vinni. Nem maradt rá ideje. Már a második kísérletnél le akart szállni, és nem tért vissza többé.

– Micsoda félnótás! – rázta meg a fejét rosszallón Gorbovszkij, a plafont bámulva. – Egy ilyen bolygóhoz legalább tíz alkalom kell, hogy kiismerjük. Mit mondott, mi a neve? String?

– String – erősítette meg Szidorov.

– Félnótás – morogta Gorbovszkij. – Tudatlan fajankó.

Walkenstein Szidorov arcát fürkészte, és azt morogta:

– Itt is van egy. Ez is egy olyan „hős”.

– Beszélj oroszul! – szólt rá szigorúan Gorbovszkij.

– Miért kéne? Ő is ért japánul.

Szidorov elvörösödött.

– Igen – mondta. – Értek. Csak én nem vagyok hős. String, na, ő hős volt. Én biológus vagyok, és adatokra van szükségem.

– Mennyi információhoz jutott Stringtől? – kérdezte Walkenstein.

– Stringtől? Semennyihez – felelt Szidorov. – Túl hamar meghalt.

– Akkor miért csodálja ennyire?

Szidorov megrántotta a vállát. Nem értette ezeket a fura embereket. Úgy tűnik, Gorbovszkij, Walkenstein és a barátaik tényleg nagyon különös alakok. Tudatlan fajankónak nevezni Stringet, ezt a lenyűgözően merész férfit... Felidézte emlékeiben Stringet, magas, széles vállú termetét, gondtalan, harsány nevetését, magabiztos mozdulatait. És ahogy azt mondja Badernek: „Az óvatoskodók maradjanak csak a Földön, August Johann! A jól ismert feladatoknál, August Johann!”, és csettintett erős ujjaival. Tudatlan fajankó...

Persze – gondolta Szidorov –, nekik ez a dolguk. De én mit tehetek? Tovább üldögélhetek karba tett kézzel, és megüzenhetem a Földre, hogy az újabb kiberfelderítő raj is porrá égett a légkörben; hogy az újabb leszállási kísérlet is meghiúsult; hogy egy újabb bolygóközi felfedező osztag is visszautasította, hogy magával vigyen a kutatóútjára; hogy újra keményen összecsaptam Baderrel, és Bader újra megerősítette, hogy nem bíz rám egy űrhajót sem, és hogy az „állandósult összeférhetetlenségem” miatt kiutasít a „Világűr általa felügyelt részéről”. És a drága öreg, akadémikusi kalpagjába kapaszkodó Rudolf Kreutzer professzor tovább rágódhat a kék csillagrendszerekben kifejlődött életről szóló intuitív elméletein, és az indulatos Hadzsibekov is tovább harsoghatja sokszorosan ellenőrzött ellenérveit, amelyekből kiviláglik, hogy a kék csillagrendszerekben semmiféle élet nem lehetséges; és erre Rudolf Kreutzer megint felhozza azt a tizennyolc baktériumot, amit Quippa expedíciója zsákmányolt a Vlagyiszlava légkörében, de Hadzsibekov határozottan visszautasítja azt az állítást, hogy ezeknek a baktériumoknak bármiféle köze lenne a Vlagyiszlava légköréhez, és teljes joggal hivatkozik az azonosítás nehézségeire e kísérlet különleges körülményei között. És a Kozmobiológiai Akadémia továbbra is nyitva hagyja a kék csillag-rendszerekben lehetséges élet kérdéskörét. Pedig van itt élet, létezik, épp csak hozzá kellene férni. Leszállni az EN 17 jelű kék csillag Vlagyiszlava nevű bolygójára.

Gorbovszkij Szidorovra nézett, és barátságosan megkérdezte tőle:

– Tulajdonképpen miért lenne annyira fontos velünk jönnie? Van saját biológusunk. Percy Dixon kitűnő szakember. Kicsit ugyan eszelős, de annyi és olyan mintát gyűjt magának, amennyit csak kér.

– Eh – legyintett Szidorov.

– Őszinte leszek – mondta Gorbovszkij. – Nem érezné jól magát köztünk. De minden rendben lesz. Leszállunk, és mindent megszerzünk, amit csak kér. Csak részletes instrukciókat kérünk.

– Aztán mindennek pont az ellenkezőjét fogják csinálni. Quippa is megkapta az elvárásaimat, és hozott is két konténer... penészgombát. Közönséges földi penészt. Fogalmuk sincs, milyenek lesznek a munkakörülmények a Vlagyiszlaván. Lesz épp elég bajuk az én instrukcióim nélkül is.

– Ami igaz, az igaz – sóhajtott Gorbovszkij. – Tényleg nem ismerjük a körülményeket. Legyen türelemmel még egy kicsit, Mihail Albertovics!

Walkenstein elégedetten bólogatott.

– Rendben van – bólintott Szidorov. Lehunyta a szemét. – Akkor legalább tartsák magukat az utasításaimhoz!

– Abban biztos lehet – nyugtatta meg Gorbovszkij. – Természetesen így lesz.

A következő negyven ciklus alatt Gorbovszkij tizenhat felderítést végzett. A Szkif-Aleffel egy kifogástalan minőségű, impulzushajtóműves bolygóközi hajóval dolgozott, amit Bader bocsátott a rendelkezésére. Az első öt utat magányosan tette meg: a Vlagyiszlava exoszféráját tesztelte a sarkokon át, majd az egyenlítőnél és különböző szélességi körökön. Miután kiválasztotta az északi pólus környékét, elkezdte Walkensteint is magával vinni. Újra és újra belemerültek a fekete-narancs bolygó légkörébe, hogy aztán úgy bukkanjanak fel minden alkalommal, mint a parafa dugó a víz alól. De mindig egyre mélyebbre süllyedtek.

Bader három obszervatóriuma azzal csatlakozott a Partraszállók munkájához, hogy folyamatosan tájékoztatták Gorbovszkijékat a Vlagyiszlava légkörében tomboló időjárási frontok mozgásáról. Bader utasítására újraindították az atomi hidrogén, a Szkif-Alef üzemanyagának előállítását is (az üzemanyag-felhasználás aggasztó méreteket öltött). A légkör kémiai összetételének mezonsugárzóval felszerelt, bombaszondás tanulmányozását viszont szüneteltették.

Walkenstein és Gorbovszkij minden felderítőútról fáradtan, végsőkig kimerülve tért vissza, mohón lecsaptak az ételre, majd Gorbovszkij végigdobta magát a legközelebbi kanapén, és hosszasan heverészett, változatos idézetekkel szórakoztatva barátait.

Szidorov, Gorbovszkij invitálására, a Tarielen maradt. Megengedték neki, hogy a Szkif-Alef erre szolgáló hornyaira biológiai mintagyűjtő konténereket és még egy biológiai gyorsanalizátort is felszereljen. Emiatt Ryu légkörfizikai berendezéseinek valamivel kevesebb hely jutott. Azonban így sem jutott messzire: a konténerek többnyire üresen maradtak, és még a gyorsanalizátor mérési eredményeit sem sikerült értelmeznie. A kiszámíthatatlan atmoszférában a mágneses mező kaotikus módon váltakozott, emiatt a gyorsanalizátor megfelelő működéséhez szükség lett volna egy ember irányító kezére. A légzsilipből kilépő Gorbovszkij, amint megpillantotta Szidorov izzadságtól csillogó fejét, csak szótlanul a homlokára csapott. Egyik alkalommal meg is mondta Szidorovnak: „Az az igazság, Mihail Albertovics, hogy százhúsz kilométer magasságban teljesen megfeledkezem az egész biológiáról. Ott egyszerűen kiürül a fejem. Rémítő egy hely. Elnézel valamit, és véged.”

Gorbovszkij néhányszor Dixont is elvitte magával. A bozontos biológus minden úton teljesen kimerült. Szidorov félénk kérésére, hogy ha lehet, tartsa szemmel a berendezéseit, Dixon azt válaszolta, hogy nem tud lényegtelen dolgokkal foglalkozni. („Egyszerűen nincs erre időm, fiacskám...”)

Senki sem akar az ilyen mellékes feladatokkal törődni – kesergett magában Szidorov. – Gorbovszkij és Walkenstein egy várost keres, de Walkensteint még a légkör kutatása is leköti Ryuval együtt, Dixon meg hármójuk szívverését követi figyelemmel. Egyre csak halogatják, halogatják és halogatják a landolást... Miért nem sietnek jobban? Vagy nekik mindegy?

Szidorov úgy gondolta, talán sosem fogja megérteni ezeket a fura embereket, a Partraszállókat. Széles e világban mindenki ismerte őket, és büszke volt rájuk. Egy Partra-szálló személyes barátsága hatalmas megtiszteltetés volt. De mint kiderült, senki sem tudta igazán, mifélék is ők. Egyfelől, hihetetlenül merészek. Másrészt viszont szégyenletesen óvatosak is: mindig visszatérnek. Mindegyikük természetes halált hal. Azt szokták mondani: „A Partraszálló olyan ember, aki mindig pontosan kiszámítja azt a pillanatot, amikor vakmerő lehet.” Meg azt, hogy: „Egy Partraszálló mindhalálig Partraszálló.” Meg még azt, hogy: „A Partraszálló oda is elmegy, ahová egy gépet sem küldenének.” És még azt is mondják, hogy: „Az teljesen normálisnak mondható, hogy valaki biológusként élt és halt. Azt viszont ki kell hangsúlyozni: egy biológus dolgozhat Partraszállóként, ám a halál már biológusként éri el.” Ezek a kijelentések mind nagyon frappánsak voltak, de egyáltalán nem világítottak meg semmit. Sok neves tudós és kutató volt egyúttal Partraszálló is. Volt idő, amikor Szidorov is csodálta a Partraszállókat. De egy dolog csodálni őket, az iskolapadot koptatva, és egész más látni, ahogy Gorbovszkij teknős módjára araszolva teszi meg azokat a kilométereket, amelyeket egyetlen villámgyors, igaz, kockázatos ugrással is le lehetne küzdeni.

A tizenhatodik felderítőútról visszatérve Gorbovszkij bejelentette, hogy belevág a Vlagyiszlava felszínére vezető út utolsó, ám legnehezebb szakaszának vizsgálatába.

– A felszín közeli huszonöt kilométeres réteg egyelőre teljesen ismeretlen – mondta, és álmosan pislogva elnézett a fejük fölött. – Ez egy rendkívül veszélyes réteg, itt még az eddiginél is óvatosabb leszek. Walkensteinnel együtt itt legalább tíz-tizenöt alkalommal fogunk kutatórepülést végezni. Már ha Bader igazgató ellát minket elegendő üzemanyaggal.

– Bader igazgató biztosítja az üzemanyagot – jelentette ki fensőbbségesen Bader. – Ehhez szemernyi kétsége sem fűződhet, Leonyid.

– Nagylelkű! – mondta Gorbovszkij. – Mivel kifejezetten óvatos leszek, úgy érzem, jogos lenne alkalmanként Szidorovot is magammal vinni.

Szidorov felpattant. Mindenki őt nézte.

– Ez az, amire vártál, pajtikám – mondta Dixon.

– Igen, az újoncnak is jár egy esély – bólintott Bader.

Waseda csak mosolygott, és félrebillentette fejét. Még Walkenstein sem ellenkezett, pedig rossz érzései voltak. Walkenstein nem rajongott a hősködő alakokért.

– Ez így lesz helyes – mondta Gorbovszkij. Hátrálni kezdett, és anélkül, hogy egyszer is hátrapillantott volna, irigylésre méltó pontossággal lehuppant a kanapéra. – Eljött az újonc ideje. – Elmosolyodott, és a hátára dőlt. – Készítse elő a konténereit, Mihail Albertovics, velünk jön.

Szidorovics ismét felpattant, és kirohant a társalgóból. Amikor eltűnt, Walkenstein felmordult:

– Értelmetlen.

– Ne légy önző, Mark! – mondta lustán Gorbovszkij. – Ez a srác már egy éve itt ücsörög. És csak arra vágyik, hogy baktériumokat szerezzen a légkörből.

Walkenstein megrázta a fejét:

– Semmi értelme. Túl vakmerő.

– Semmi gond – ellenkezett Gorbovszkij. – Már emlékszem rá, az iskolatársai Athosnak hívták. Ráadásul a könyvét is olvastam. Kiváló biológus, nem fog gondot okozni. Volt idő, amikor még magam is ilyen vakmerő voltam. Akárcsak te. Meg Ryu. Igazam van, Ryu?

– Így van, parancsnok – felelt Waseda.

Gorbovszkij fájdalmas fintort vágott, és megtapogatta a vállát.

– Hasogat – mondta levertem – Kemény forduló volt. Ráadásul széllel szemben. Hogy van a térded, Mark?

Walkenstein felemelte a lábát, és néhányszor behajlította, majd kinyújtotta. Mindannyian feszülten figyelték a mozdulatait.

– „Adakozzanak a szegény sántának!” – kántálta éneklő hangon.

– Rögtön megmasszírozlak – mondta Dixon, és felállt.

A Tariel meridionális[37] pályán keringett a Vlagyiszlava körül, három és fél óránként haladt át az északi sark fölött. A ciklus végén a Gorbovszkijt, Walkensteint és Szidorovot szállító landoló egység elvált a csillaghajótól, és sebesen alámerült a Vlagyiszlava északi sarkvidékét rejtő, narancssárga párában lomhán kavargó fekete örvény tengelye mentén.

Először mindannyian hallgatagok voltak, majd Gorbovszkij megszólalt:

– Persze, hogy az északi sarkon szálltak le.

– Kik? – érdeklődött Szidorov.

– Ők – válaszolt röviden Gorbovszkij. – És ha valahol felhúzták a városukat, annak az északi sarknál kell lennie.

– Vagyis ott, ahol annak idején az északi sark volt éppen – igazította ki Walkenstein.

– Igen, ott. Ahogy a Marson is.

Szidorov feszülten figyelte, ahogy a képernyőn, egy meghatározhatatlan központból sebesen szétfutottak valamiféle narancsszín szemcsék és fekete foltok. Aztán a mozgás lelassult. A Szkif-Alef fékezett. Függőlegesen ereszkedett lefelé.

– De akár a déli sarkon is berendezkedhettek – vetette fel Walkenstein.

– Akár – adta meg magát Gorbovszkij.

Szidorov úgy gondolta, ha Gorbovszkij nem találja meg az idegenek városát az északi sarknál, akkor módszeresen feltúrja a déli sark környékét, majd ha ott se talál rá, addig kutakodik az egész bolygón, míg rá nem bukkan. Már szinte megsajnálta Gorbovszkijt és bajtársait. Főleg a bajtársait.

– Mihail Albertovics – fordult felé váratlanul Gorbovszkij.

– Igen? – rezzent össze Szidorov.

– Mihail Albertovics, látta már valaha is, hogyan táncolnak a tündérek?

– Tündérek? – hökkent meg Szidorov.

Körülnézett. Gorbovszkij félig felé fordulva ült, és ravaszkás tekintettel méregette. Walkenstein háttal ült Szidorovnak.

– Tündérek? – kérdezte Szidorov. – Miféle tündérek?

– Szárnyakkal. Tudja, ilyenek... – Gorbovszkij felemelte a kezét a vezérlőbillentyűkről, és bizonytalanul megtáncoltatta az ujjait. – Nem látott? Igazán kár. Én se láttam még. Mark sem, ahogy más sem. Pedig érdekes látvány lehet, nem igaz?

– Bizonyára – mondta Szidorov szárazon.

– Leonyid Andrejevics – szólalt meg Walkenstein. – Azok miért nem bontották el az űrállomások védőburkát?

– Talán nem volt rá szükségük.

– De ez pazarlás – mondta Walkenstein.

– Vagyis, nem voltak takarékosak.

– Tékozló felderítők – állapította meg Walkenstein, és elhallgatott.

A hajó megrázkódott.

– Mark, kezdődik – mondta Gorbovszkij elváltozott hangon.

A jármű ijesztően rángatózni kezdett. Egyszerűen el sem tudták képzelni, hogy képes átvészelni ezt a rázkódást. A Szkif-Alef belépett a légkörbe, ahol dühödt, vízszintes, kristályszemcsés fekete porsávokat maguk után húzó légáramlatok tomboltak, ahol a lokátorok máris megvakultak, és ahol a sűrű, lebegő, narancssárga párát példátlan erejű villámok hasogatták. Ahol az erős, kiszámíthatatlan mágneses mezők teljesen összezavarták a műszereket, és megbénították a fotonrakéták plazmareaktorait. Ahol a fotonrakéták teljesen használhatatlanok, de még az első osztályú, nukleáris impulzusmeghajtású Szkif-Alef is nehezen boldogult.

A vezérlőteremben azonban csend honolt. Gorbovszkij a pult előtt kuporgott, székébe szíjazva. Fekete haja a szemébe lógott, és minden döccenésnél elvicsorodott. Mivel a rázkódások folyamatosan követték egymást, úgy tűnt, mintha nevetne. De ez nem nevetés volt. Szidorov sohase gondolta volna, hogy Gorbovszkij ilyen is tud lenni, nem annyira szokatlan, mint inkább – idegen. Gorbovszkij ördögien festett. Walkensteinben is volt valami ördögi. Kifacsarodott tagokkal hajolt a légköranalizáló műszerek vezérlőpultja fölé, megnyúlt nyaka rángatózott. Szokatlan csend volt. Ám a műszerek mutatói, a zöldes cikcakkok és foltok a derengő kijelzőkön, a fekete és narancs foltok a periszkóp képernyőjén, mind ide-oda ugrándozva járták fékevesztett táncukat, a padló olyan tempóban billegett egyik oldalról a másikra, mint egy rövid inga, a mennyezet is imbolygott, lejjebb jött, majd ismét felugrott.

– Automata navigációra! – mondta rekedten Walkenstein.

– Még korai – felelte Gorbovszkij, és ismét elvicsorodott.

– Elsodor az áramlat... Sűrű a por.

– Az ördögbe is, korai lenne! – mondta Gorbovszkij. – Megyek a pólusra.

Walkenstein válaszát Szidorov nem hallotta, mert a gyorslabor működésbe lépett. Felvillant a jelzőlámpa, és az átlátszó műanyag burkolat alatt kúszni kezdett az adatokat rögzítő szalag. „És igen!” – kiáltotta Szidorov. A burkolaton fehérje jelent meg. Élő protoplazma. Nem is kevés, ráadásul másodpercről másodpercre egyre több lett. „Ez meg mi?” – kiáltott fel Szidorov. Az adatrögzítőn nem volt elég széles a szalag, és a berendezés automatikusan lenullázta magát. A jelzőlámpa kialudt, a szalag leállt. Szidorov felhördült, feltépte a gyári burkolatot, és mindkét kezével kotorászni kezdett a szerkezetben. Kiválóan ismerte ezt a műszert, hisz maga is részt vett a tervezésében, és most nem értette, mi lehet a baj. Minden erejét latba vetve, hogy megőrizhesse egyensúlyát, Szidorov végigtapogatta a nyomtatott áramkörök lemezeit. Ezeket is megviselhették a rázkódások. Erről meg is feledkezett. A korábbi felderítőutakon már húsz alkalommal átestek ezen. Csak nem törtek el? – gondolta. – Csak el ne romoljanak! A hajó szörnyen rángatózott, Szidorov többször is beverte a fejét a műanyag panelbe. Egy alkalommal annyira megütötte az orrát, hogy a könnyek egy időre elvakították. A lemezek, úgy tűnt, sértetlenek maradtak. A Szkif-Alef ekkor az oldalára dőlt.

Szidorov kiesett az ülésből. A tőből kitépett áramköri lemezek roncsait szorongatva átrepült a fülkén. Először nem is értette, mi történt. Aztán rájött, de nem akarta elhinni.

– Be kellett volna kötnie magát – feddte meg Walkenstein. – Pilóta...

Szidorov az imbolygó padlón négykézlábra ereszkedve visszamászott a helyére, becsatolta magát, és üres tekintettel bámulta a készülék összetört belsejét.

A rakétát akkora ütés érte, mintha egy sziklának ütközött volna. Szidorov kiszáradt szájjal kapkodott levegő után. A kabinban teljes volt a csend, csak a vöröslő nyakú Walkenstein nehéz szuszogása hallatszott.

– Automata navigáció – mondta.

A falak azonnal újra megremegtek. Gorbovszkij hallgatott.

– Megszűnt az üzemanyag-ellátás – mondta Walkenstein, szokatlanul nyugodtan.

– Látom – szólalt meg Gorbovszkij. – Törődj a magad dolgával!

– Egy cseppet se kap. Zuhanunk. Eldugult...

– Átkapcsolok tartalékra, amúgy ez már az utolsó adag. A magasság negyvenöt... Szidorov!

– Igen – reagált Szidorov, majd köhögni kezdett.

– A konténerei megteltek. – Gorbovszkij felé fordította hosszúkás arcát, szeme szárazon csillogott. Szidorov sosem látta ilyennek, míg a kanapén heverészett. – A kompresszor működik. Maga egy szerencsés alak, Athos!

– Pártol a jószerencse – bólintott Szidorov.

Most alulról jött egy csapás. Szidorovban megroppant valami, száját keserű nyál öntötte el.

– Megindult az üzemanyag! – kiáltotta Walkenstein.

– Helyes... Igazán szép tőle! De az isten szerelmére, foglalkozz már a magad dolgával! Szidorov! Hé, Misa...

– Igen – sziszegte Szidorov összeszorított fogakkal.

– Nincs magánál tartalék berendezés?

– Emm – dünnyögött Szidorov. Rosszul érezte magát.

– Mi az, hogy „emm”? – rivallt rá Gorbovszkij. – Van vagy nincs?

– Nincs – felelte Szidorov.

– Pilóta – legyintett Walkenstein. – Meggondolatlan.

Szidorov fogcsikorgatva meredt a periszkóp képernyőjére. Ezen mocskos narancssárga sávok futottak át jobbról balra. Annyira ijesztő és émelyítő volt a látvány, hogy Szidorov inkább becsukta a szemét.

– Itt szálltak le! – kiáltotta Gorbovszkij. – Tudom, hogy a városnak itt kell lennie!

A vezérlőterem nyomasztó, bizonytalan csendjében vékonyan megcsendült valami, majd váratlanul felharsant Walkenstein dübörgő basszusa:

Dühödt villám vadul cikáz,

Fekete fergeteg cibál,

Elvakít pokoli láng,

Ám ha visszafordulnál,

Tovább ki menne már?

Én továbbmennék – gondolta Szidorov. – Ostoba szamár. Ám sajnos meg kell várnom, míg Gorbovszkij végre összeszedi a bátorságát a landoláshoz. Elegem van a várakozásból. De ha ma végre leszállna, még a gyorsanalizátorért se bánkódnék.

Walkenstein már bömbölt:

Gonosz vigyor, gúnyos szemek,

Hisz a Partraszálló remeg...

Szól pilóta, szája higgyed.

Ám ha vissza nem jutnál,

Tovább ki menne már?

– Magasság huszonegy! – kiáltotta Gorbovszkij. – Vízszintesre váltok!

Újabb végtelen percek, most vízszintesen szállva – gondolta Szidorov. – A horizontális repülés szörnyű percei. A reszketés és hányinger percei, míg ezek rá nem unnak a kutakodásra. Én meg csak ülök itt vakon, ezzel a szerencsétlen törött masinával.

Az űrhajó megrázkódott. Az ütés olyan erős volt, hogy a szeme elhomályosult. Aztán Szidorov levegő után kapkodva meglátta, ahogy Gorbovszkij arcával belevágódik a vezérlőpultba, Walkenstein pedig széttárt karral kirepül az üléséből, majd lassan, mint egy álomban, nyújtott kézzel a padlóra ereszkedik, és arcra borulva ott is marad. Kettészakadt biztonsági övének egyik darabja lassan, akár egy őszi falevél, végigsiklott a hátán. A hajót egy ideig a tehetetlenség mozgatta, Szidorov, biztonsági övének csatjába kapaszkodva lebegett, és érezte, hogy zuhannak. Aztán teste újra visszanyerte súlyát.

Ekkor kinyitotta a csatot, és elkocsonyásodott lábára állt. A műszerekre nézett. A magasságmérő mutatója felfelé kúszott, a vezérlőrendszer kékes kijelzőjén zöld cikcakkok rohangáltak, lassan elhalványuló csíkokat húzva maguk után. Az automata navigáció egyre távolabb vitte a hajót a Vlagyiszlavától. Szidorov Walkensteint átlépve odasétált a vezérlőpulthoz. Gorbovszkij feje a billentyűzeten feküdt. Szidorov visszanézett Wallensteinre. Ő már kezével a padlóra támaszkodva felült. A szeme csukva volt. Ekkor Szidorov óvatosan felemelte Gorbovszkijt, és nekidöntötte a szék támlájának. Köpök a gyorsanalizátorra – gondolta. Kikapcsolta az automata navigátort, és ujjait a tapadós billentyűkre tette. A Szkif-Alef fordulni kezdett, és hirtelen vagy száz métert zuhant. Szidorov elmosolyodott. Meghallotta, ahogy Walkenstein hevesen zihál mögötte:

– Meg ne próbáld...

De ő hátra se nézett.

– Ön egy kiváló pilóta, tökéletesen letette a hajót. És szerintem csodálatos biológus is – mondta Gorbovszkij. Az arca át volt kötve. – Egyszerűen csodás biológus. Igazán lelkes. Igaz, Mark?

Walkenstein bólintott, és száját nagy nehezen kinyitva azt mondta:

– Így igaz. Tökéletesen landolt. Viszont fel már nem ő szállt a hajóval.

– Nos, meg kell értenie – mondta Gorbovszkij nagyon határozottan –, én olvastam a protozoáról[38] szóló monográfiáját, elsőrangú. De az útjaink most szétválnak.

Szidorov nyelt egy nagyot, és megkérdezte:

– Miért?

Gorbovszkij Walkensteinre, majd Baderre nézett:

– Nem érti.

Walkenstein bólintott. Nem nézett Szidorovra. Bader is bólintott, és furcsa, bizonytalan szánalommal nézett Szidorovra.

– Mégis, miért? – kérdezte kihívóan Szidorov.

– Túlságosan vonzódik a heves megoldásokhoz – mondta udvariasan Gorbovszkij. – Tudja, a Sturm und Dranghoz, ahogy Bader igazgató mondaná.

– Mindent elsöprő vihar – magyarázta fontoskodva Bader.

– Pontosan – erősítette meg Gorbovszkij. – Túl heves. És erre semmi szükség. Ez egy nagy-gy-gyon veszélyes tulajdonság. Az eredménye vér és halál. És ön még csak fel sem fogja ezt.

– A laboratóriumom valóban elpusztult – mondta Szidorov. – De nem én tehetek róla.

Gorbovszkij felsóhajtott, és Walkensteinre nézett. Walkenstein viszolyogva azt mondta:

– Menjünk, Leonyid Andrejevics!

– Nem tehettem mást – csökönyösködött Szidorov.

– Épp, hogy másképp kellett volna csinálnia – mondta Gorbovszkij. Elfordult, és kisétált a folyosóra.

Szidorov a folyosó közepén állt, és figyelte, ahogy Bader és Walkenstein kétfelől Gorbovszkijt támogatón, karonfogva, hármasban elmennek. Aztán a kezére nézett, és vörös cseppeket pillantott meg az ujjam. Kezével a falnak támaszkodva, mert szédült, elindult az orvosi szoba felé. Én csak jót akartam – gondolta. – Ez volt a legfontosabb. Landolni. És még mikrofaunával teli tartályokat is hoztam. És én tudom, hogy ez mennyire fontos. Még Gorbovszkij számára is nagyon értékes: Gorbovszkijnak előbb-utóbb le kell szállnia és kutatnia kell a Vlagyiszlaván. És ezek a baktériumok elpusztítják, ha én nem hatástalanítom őket. Azt tettem, amit kellett. A Vlagyiszlaván, egy kék csillag bolygóján élet van. Tényleg csak azt tettem, amit kellett. Még néhányszor elsuttogta: „Én csak azt tettem, amit kellett.” De sejtette, hogy ez így nem igaz. Először akkor férkőzött belé a kétség, amikor derékig a forró olajba merülve ott álltak a felszínen a hajó mellett, a horizonton feltörő hatalmas gejzíreket figyelve, és Gorbovszkij megkérdezte tőle: „És most mi a szándéka, Mihail Albertovics?”, Walkenstein meg odavetett valamit egy ismeretlen nyelven, és elkezdett visszamászni az űrhajóba. Aztán újra ezt a bizonytalanságot érezte, amikor a Szkif-Alef már harmadszor próbált elszakadni ennek a rettenetes bolygónak a felszínétől, és a forgószél ereje ismételten visszalökte az olajos mocsokba. És most megint ezt érezte.

– Én csak jót akartam – dünnyögte Dixonnak bizonytalanul, amikor az segített neki felfeküdni az asztalra.

– Mit? – kérdezte Dixon.

– Muszáj volt leszállnom – mondta Szidorov.

– Feküdjön csak! – szólt rá Dixon. Magában morgott: – Primitív heveskedés...

Szidorov látta, ahogy a mennyezetről leereszkedik egy nagy, fekete körteforma. A körte közvetlenül az arca fölött függött; a szeme előtt sötét foltok úszkáltak, füle eldugult, majd egyszerre felharsant Walkenstein dörgő basszusa:

Ám ha vissza nem jutnál,

Tovább ki menne már?

– Bárki... – mormolta makacsul Szidorov lehunyt szemmel. – Bárki továbbmenne...

Dixon mellette állt, és figyelte, ahogy a sebészrobot vékony fémtűje behatol összeroncsolódott kezébe. Mennyi vér! – gondolta. – Sok, nagyon sok. Gorbovszkij épp időben kapta el... Ha egy fél órát késik, ez a kölyök sose jut vissza. Hát igen, Gorbovszkij mindig pont a megfelelő időben indul vissza. Ahogy azt kell. A Partraszállóknak mindig vissza kell térniük, különben nem lennének Partraszállók. És egykor az összes Partraszálló olyan volt, mint ez az Athos...

Mélytengeri kutatás

A kabint eredetileg egy embernek szánták, ezért most eléggé szűkösen voltak. Akiko Kondratyevtől jobbra ült, az ultrahangos lokátor burkolata mellett. Hogy ne zavarja, lábával a pult talapzatán kitámasztva magát, oldalával a falhoz simult. Ez meglehetősen kényelmetlen pozíció, de a pulttal szemben álló egyetlen szék maga a vezetőülés. Belovnak se lehetett kényelmes. A búvónyílás alatt guggolt, és óvatosan, felváltva nyújtogatta elgémberedett lábát. Amikor a jobbal meglökte Akiko hátát, felsóhajtott, és mély hangján bocsánatot kért tőle angolul: „Beg your pardon”. Akiko és Belov gyakornokok voltak. Az oceanológus gyakornokok kénytelenek voltak elviselni az Óceánvédelem egyszemélyes tengeralattjárójának kényelmetlenségét.

Belov nyögdécselését és a reaktor túlhevített gőzének szokásos sziszegését nem számítva, a kabin csendes volt. Szűk, csendes és sötét. Az ablak kristályüvegének néha nekiütődött egy-egy, ijedtében fénylő váladékot kilövellő garnéla. Akár megannyi apró, rózsaszín robbanás. Mintha valaki miniatűr ágyúkkal lövöldözne. A felvillanások fényében látni lehetett Akiko ragyogó szemű, komoly arcát.

Akiko a képernyőt leste. Már az indulásnál szilárdan befészkelte magát a fal mellé, és figyelni kezdett, pedig tudta jól, sokáig kell majd nézelődnie, lehet, hogy egész éjszaka. A képernyő az ablak alatt volt, a vezérlőpult elején, ezért nyújtogatnia kellett a nyakát, hogy láthassa. De még így is rezzenetlenül figyelt, és hallgatott. Ez volt az első mélytengeri megfigyelőútja.

Szabadstílusú úszóbajnok volt, keskeny csípőjű és széles, izmos vállú. Kondratyevnek tetszett a látvány, ezért gyakran kereste a lehetőséget, hogy bekapcsolhassa a világítást. Például, hogy a merülés előtt még utoljára megvizsgálja a búvónyílás fedelének vízzárását. De végül mégse gyújtotta meg a lámpát. Így is fel tudta idézni maga előtt Akikót: tinédzser-mód vékony, feszes lány, széles, izmos vállakkal, feltűrt ujjú vászonblúzban és bő rövidnadrágban.

A képernyőn megjelent egy fényes, nagyméretű jel. Akiko válla nekifeszült Kondratyevének. Érezte, ahogy a lány nyaka megfeszül, hogy jobban lássa a képernyőn történteket. Megérezte parfümje aromáját, de még az óceán vizének alig kivehető illatát is. Akikót mindig körüllengte az óceán illata, hisz életének legalább kétharmadát a vízben töltötte.

Kondratyev megszólalt:

– Cápák. Négyszáz méterre.

A jel előbb reszketni kezdett, majd apróbb pontokra szakadva eltűnt. Akiko visszahúzódott. Ő még nem ismerte az ultrahanglokátor jelzéseit. Belov ugyan ismerte, mert egy gyakorló évet már eltöltött a Kunasiron, ám ő nem látott rá a képernyőre. Megszólalt:

– A cápák förtelmesek.

Aztán böffentett egyet, majd azt dörmögte:

– Beg your pardon, Akiko-szan.

Felesleges volt az angolt erőltetnie, mert Akiko öt évig tanult Habarovszkban, és tökéletesen értett oroszul.

– Nem lett volna szabad telezabálni magad – mondta Kondratyev dühösen. – Ahogy piálni se. Tudod jól, mivel jár.

– Összesen egy sült kacsa volt kettőnkre – mondta Belov. – És két pohárka. Nem utasíthattam vissza. Vagy száz éve nem láttam, és ma éjjel elrepül. Talán már el is indult. Csak két pohárka... Nagyon érezni?

– Ide szaglik.

Kínos – gondolta Belov. Kezét a szája elé emelve halkan rálehelt, majd megszimatolta.

– Én csak a parfüm illatát érzem – mondta.

Idióta – gondolta Kondratyev. Akiko bocsánatkérő hangon megszólalt:

– Nem tudtam, hogy ennyire kellemetlen. Én nem érzek semmit.

– Ez az illat egyáltalán nem zavaró – magyarázta Belov. – Kifejezetten kellemes.

Kár volt elhozni – gondolta Kondratyev. Belov beütötte a fejét a zárófedélbe, és fájdalmában felszisszent.

– Mi van? – kérdezte Kondratyev.

Belov felnyögött, törökülésbe helyezkedett, és kezét felemelve megtámaszkodott a kibúvó ajtajában a feje fölött. A fedél hideg volt, éles, durva peremmel. Megpróbálta felnyomni a nehéz kupolát. A fedél fölött víz volt. Százméternyi víz, a felszínig.

– Kondratyev – kezdte Belov.

– Igen?

– Figyelj, Kondratyev, mit keresünk mi a víz alatt? Menjünk fel inkább, és nyissuk ki a fedelet! Tiszta, friss levegő, meg minden.

– A felszínen ötös szél fúj – felelt Kondratyev.

Hát igen – gondolta Belov –, az ötös szélben bukdácsol a hajó, és beomlik a víz a nyitott nyíláson. No de száz méter víz a fejed felett is elég nyomasztó. Ráadásul hamarosan kezdődik a következő merülés, kétszáz, háromszáz, ötszáz méterre. Esetleg egy, vagy akár három kilométer is lehet. Hiba volt átkérni magam. A Kunasiron kellett volna maradni és írni a disszertációmat.

Egy újabb garnéla csapódott a kristályablaknak. Akár egy apró, rózsaszín robbanás. Belov a sötétséget fürkészte, ahol egy pillanatra feltűnt Kondratyev rövidre nyírt fejének sziluettje.

Kondratyevnek persze ilyesmi meg sem fordult a fejében. Kondratyev egész más, össze sem lehet hasonlítani a többi emberrel. Először is: még a múlt századból származik. Másodszor: acélból vannak az idegei. Ugyanabból az anyagból, mint ez az átkozott zárófedél. Harmadszor: őt nem a mélység ismeretlen titkai izgatják. Látszólag teljesen elmerült az állatállomány pontos számontartására és az egyhektárnyi planktonmező fehérjeváltozatosságának kiszámítására szolgáló képletekben. Valójában azok a ragadozók aggasztották, amik elpusztították a fiatal ceteket. Ebben a negyedévben tizenhat fiatal bálnát, ráadásul a becslések alapján a legjobbakat. A csendes-óceáni cetpásztorok büszkeségeit.

– Kondratyev!

– Igen?

– Ne haragudj!

– Nem haragszom – felelte bosszankodva Kondratyev. – Honnan veszed?

– Nekem pedig úgy tűnik, hogy haragszol. Mikor folytatjuk a merülést?

– Nemsokára.

Pak... Pak-pak-pak-pak... Egy egész garnélaraj. Akár egy újévi tűzijáték. Belov elkeseredetten ásított, majd gyorsan becsukta a száját. Csak ennyit kell tennie: egész végig csukva tartani a száját.

– Akiko-szan – kérdezte –, how do you feel?

– Köszönöm, jól – felelte Akiko távolságtartóan.

A hangjából egyértelműen hallatszott, hogy nem fordult felé. Ő is mérges rám – állapította meg Belov. – Biztos azért, mert szerelmes Kondratyevbe. Ha Kondratyev haragszik, akkor ő is. Felnéz Kondratyevre, ahogy mondani szokta, a „tengeralattjáró-kapitány elvtársra”. Rendkívül sokra tarja, egészen belehabarodott. Igen, tisztán látszik, hogy fülig szerelmes. Egyértelmű mindenkinek, kivéve Kondratyevet. Ő még nem vette észre. Szegény lány, nem túl szerencsés. Egy férfi, drótkötél idegekkel, acélizmokkal és szélcserzett arccal. Lenyűgöző ember ez a Kondratyev. Élő félisten. Önmaga emlékműve. És az évszázadáé. Az egész dicsőséges múlté.

Éjjel kettőkor Kondratyev felkapcsolta a világítást, és előhúzta a térképet. A tengeralattjáró egy mélyedés közepe fölött lebegett, nyolcvan mérföldre délnyugatra a Kunasir nyomvonalától. Kondratyev egy darabig szórakozottan dobolt körme hegyével a térképen, majd megszólalt:

– Megkezdjük a merülést.

– Na végre – morogta Belov.

– Kapitány elvtárs – kérdezte Akiko –, függőleges merülés lesz?

– Ez nem egy batiszkáf[39] – mondta barátságtalanul Kondratyev. – Spirálisan ereszkedünk lefelé.

Ő maga sem tudta, miért ilyen kimért. Talán mert megint megcsodálhatta Akikót. Azt hitte, pontosan emlékszik rá, de kiderült, hogy elég volt pár óra a sötétségben, és egy másik, a lányra még csak nem is hasonlító nő vonásaival ruházta fel. A nőével, akit annak idején nagyon szeretett. Társa volt a munkában, és egy egész más film szereplője. A világosban ezek a vonások tovatűntek, vékonyabb, feszesebb, sötétebb bőrű lett, mint ahogy emlékeiben megjelent. A lány olyan volt, mint egy tizenéves srác. Hang nélkül ült mellette, lesütött szemmel, kezével felhúzott térdére támaszkodva. Furcsa – gondolta a kapitány. – Korábban nem éreztem, hogy illatszert használna.

Kikapcsolta a világítást, és lefelé fordította a tengeralattjárót. A hajó orra erősen megbillent, és Belov bevágta térdét az ülés támlájába. Most Kondratyev válla felett szemügyre vehette a világító számlapokat, és az ultrahanglokátor képernyőjét is, a vezérlőpult távolabbi végénél. A kijelzőn bizonytalan, csak pár pillanatra felvillanó szikrák jelentek meg: talán valamiféle mélytengeri halakat jeleznek, de a távolság miatt lehetetlen volt azonosítani őket. Belov a mélységmérő számlapjára pillantott. A műszer a bal oldalon volt. A piros nyíl lassan kúszott a 200-as szám felé. Aztán ugyanilyen lassan fog majd tovább kúszni a 300-as, majd a 400-as jel felé... A hajó alatt három kilométernyi mélység tátongott, és a tengeralattjáró csak egy aprócska porszem volt a felfoghatatlanul hatalmas víztömegben. Belov hirtelen úgy érezte, valami fojtogatja. A kabinban a sötétség sűrű lett, és könyörtelen, akár a hideg sós víz a burkolaton kívül. Na, kezdődik – gondolta Belov. Mély lélegzetet vett, majd visszatartotta a levegőt a tüdejében. Aztán szemét lehunyva mindkét kezével megmarkolta az ülés hátulját, és magában számolni kezdett. Amikor csukott szeme előtt színes foltok kezdtek úszkálni, kifújta a levegőt, és egyik kezét a homlokára tette. A tenyere nedves lett.

A vörös mutató elhagyta a 200-as jelzést. Egyszerre volt gyönyörű és baljós: egy piros nyíl és zöld számok a sötétben. Rubinvörös mutató, smaragdzöld számok: 200, 300... 1000... 3000... 5000... Rájövök-e valaha is, hogy miért pont az oceanológiát választottam? A kohászat vagy a kertészet helyett? Szörnyű ostobaság volt. Száz emberből csak egyet kínoz a bathofóbia[40]. És pont ez az egy áll be oceanológusnak, mert kedveli a lábasfejűeket. Egyszerűen megőrül értük. A lábasfejűek tesznek tönkre. Miért nem kutatok inkább valami mást? Például a nyulakat. Vagy a földigilisztákat. Kövér földigilisztákat a perzselő napfényben a nedves talajon. Semmi sötétség, semmi rettegés a sós mélységtől. Csak a föld és a napfény. Megszólalt:

– Kondratyev!

– Igen?

– Figyelj, Kondratyev, eszedbe jutott valaha is, hogy a földigilisztákat is tanulmányozhatnád?

Kondratyev előrehajolt, és matatott valamit a sötétben. Valami hangosan kattant, és Belov arcát megcsapta az oxigénjeges fuvallata. Mohón, tátott szájjal, zihálva kapkodta a levegőt.

– Ennyi elég – mondta. – Köszönöm.

Kondratyev elzárta az oxigént. Igazából sosem érdekelték a földigiliszták. A piros nyíl elérte a 300-as jelzést. Belov újra megszólalt:

– Kondratyev!

– Igen?

– Biztos vagy benne, hogy óriáskalmár?

– Nem értem.

– Hogy egy óriáskalmár pusztítja a bálnákat?

– Minden bizonnyal.

– Akár kardszárnyú delfinek is lehetnek?

– Lehetnek.

– Esetleg ámbráscet?

– Akár ámbráscet is. Bár azok általában a vemhes nőstényekre támadnak. A rajban sok volt a vemhes nőstény. A kardszárnyúak meg a magányos példányokat nézik ki maguknak.

– Nem, ez egy ika – mondta vékony hangon Akiko. – Oo-ika.

Az oo-ika egy gigászi méretű, mélytengeri lábasfejű. Veszedelmes és villámgyors. Masszív, áramvonalas teste, tíz szívós karja és rezzenéstelen, intelligens tekintete van. Alulról ront rá a bálnára, és azonnal kitépi a beleit. Aztán lassan lehúzza a testet a mélybe, és nincs az a cápa, legyen bármilyen éhes, ami elvitatná tőle a zsákmányt. Odalenn beássa magát az iszapba, és hatalmas lakomát csap. Akkor sem hátrál meg, ha utoléri az Óceánvédelem vadász-tengeralattjárója. Felveszi vele a harcot, és a cápák ilyenkor odagyűlnek, hogy felcsipegessék a megmaradt húscafatokat. A gigászi kalmár húsa olyan rágós, mint a gumi, de a cápákat ez sem riasztja vissza.

– Igen – felelte Belov. – Valószínűleg egy kalmár.

– Szinte biztos, hogy kalmár – mondta Kondratyev.

Teljesen mindegy, hogy kalmár vagy sem – gondolta. De épp az ilyen mélyedések a legalkalmasabbak a kalmárokhoz hasonló szörnyetegek búvóhelyének. Fel kell kutatni és meg kell semmisíteni mindet, egyszerűen nem tehetünk mást, ha már egyszer megízlelték a bálnahúst. Aztán arra gondolt, ha tényleg valami ismeretlen szörnyre bukkannak, a gyakornokok biztosan azzal fogják nyaggatni, hogy adja nekik, hogy tanulmányozhassák. A gyakornokok mindig összetévesztik a szolgálatot teljesítő tengeralattjárókat a kutató batiszkáfokkal.

Négyszáz méter.

A kabinban nagyon fülledt volt a levegő. Az ionizátorok nem működtek. Kondratyev hallotta, hogy Belov liheg mögötte. Akikót viszont nem lehetett hallani; az ember azt gondolná, hogy nincs is itt. Kondratyev megint beengedett egy kis oxigént a kabinba. Aztán az iránytűre pillantott. A tengeralattjáró egyenesen beleszaladt egy erős, széles áramlatba.

– Belov – monda Kondratyev. – Rögzítsd: meleg áramlat, mélysége négyszáznegyven, iránya dél-délnyugat, sebessége másodpercenként két méter.

Belov maga elé tartotta a mikrofont, és valamit halkan beledörmögött.

– Akár a Golf-áramlat – mondta Kondratyev. – Egy kis Golf-áramlat.

– Hőmérséklet? – kérdezte erőtlen hangon Belov.

– Huszonnégy fok.

Akiko szégyenlősen megjegyezte:

– Szokatlan hőmérséklet. Furcsa.

– Hacsak nincs egy vulkán épp alattunk – szisszent fel Belov. – Ez érdekes menet lesz. Have you ever tasted[41] a kalmár fülét, Akiko-szan?

– Figyelem! – szólalt meg Kondratyev. – Rögtön kiviszem a hajót az áramlatból. Kapaszkodjatok meg valamiben!

– Könnyű azt mondani – morgolódott Belov.

– Igenis, tengeralattjáró-kapitány elvtárs – mondta Akiko.

Belém is kapaszkodhat – akarta felajánlani Kondratyev, de túl szégyenlős volt ehhez. Váratlanul a bal oldalára döntötte a tengeralattjárót, és közel függőlegesen rohant lefelé.

– Aú – kiáltott fel Belov, és a leeső diktafon nekiütődött Kondratyev tarkójának. Aztán Kondratyev megérezte a vállán Akiko kapaszkodó ujjait, ahogy belemarkolnak, majd lecsúsznak.

– Karolja át a vállamat! – szólt rá.

Ebben a pillanatban a lány ujjai ismét lecsúsztak, és arcával majdnem ráesett a vezérlőpult élére. Épp csak sikerült idejében elkapnia a könyökét.

– Bocsánat – mondta a lány.

– Lassabban! – sóhajtott Belov. – Lassíts, Kondratyev!

Olyan érzés volt, mint egy zuhanó liftben. Kondratyev felemelte a kezét a vezérlőpultról, és jobbjával tapogatózni kezdett maga körül, míg hozzá nem ért Akiko lágy hajához.

– Megsérült? – kérdezte tőle.

– Nem, semmi baj.

Lehajolt, és átnyalábolta a hóna alatt.

– Köszönöm – mondta a lány. – Köszönöm... Már megy egyedül is.

Elengedte, és rápillantott a mélységmérőre. Hatszázötven... hatszázötvenöt... hatszázhatvan.

– Lassíts, Kondratyev! – kérte Belov erőtlen hangon. – Elég már!

Hatszáznyolcvan méter. Kondratyev vízszintesbe fordította a tengeralattjárót. Belov hangosan csuklott, és lecsúszott a szék támlájáról.

– Ennyi – mondta Kondratyev, és felkapcsolta a világítást.

Akiko kezével az orrát tapogatta, arcán csorogtak a könnyek.

– A fény okozza – mondta, és halványan elmosolyodott.

– Bocsásson meg, Akiko-szan! – kérte Kondratyev.

Bűntudatot érzett. Semmi szükség nem volt ilyen hirtelen merülésre. Egyszerűen belefáradt már a végtelen, lefelé tartó spirálba. Letörölte az izzadságot a homlokáról, és körülnézett. Belov derékig meztelenül kuporgott, gyűrött ingét a szája elé szorítva. Az arca izzadt volt, és szürke, a szeme vöröslött.

– A sült kacsa – mondta neki Kondratyev. – Emlékezz erre, Belov!

– Emlékezni fogok. Adj be még egy kis oxigént!

– Nem adok. Haragszom.

Kondratyev szeretett volna még pár szót szólni a piáról is, de inkább visszafogta magát, és lekapcsolta a világítást. A tengeralattjáró ismét spirálisan ereszkedett lefelé, mindannyian hallgattak, még Belov is. Hétszáz méter, hétszázötven, nyolcszáz...

– Ott van – suttogta Akiko.

A képernyőn egy vékony, homályos folt úszott át lomhán. Az állat még mindig túl messze volt, és nem lehetett azonosítani. Lehetett óriáskalmár, ámbráscet, kardszárnyú delfin, egy magányos bálna, vagy egy hatalmas cápa, de akár egy, még ismeretlen lény is. A mélyben számtalan ismeretlen vagy az emberek által alig ismert állat élt. Az Óceánvédelem vadászainak voltak információi óriási, hosszú nyakú és farkú teknősökről, sárkányokról, a Bonin-szigetektől délre található hasadékban fészkelő mélytengeri pókokról, az óceáni moszkitókról – ezek két és fél kilométer mélyen, többezres rajokban úszkáló apró ragadozó halak, amelyek mindent elpusztítanak, ami az útjukba kerül. Ezeket az információkat még nem tudták megerősíteni, igaz, túlságosan nem is próbálkoztak vele.

Kondratyev lelassította a hajót, nehogy szem elől tévessze az állatot.

– Menj közelebb hozzá! – mormolta Belov. – Menj közelebb!

Hangosan szuszogott Kondratyev fülébe. A tengeralattjáró lassan közeledett a találkozási pont felé.

Kondratyev bekapcsolta a célkeresőt, és a képernyőt széltében-hosszában átszelte két fényes, egymást keresztező vonal. A homályos folt közel volt a vonalak kereszteződéséhez.

– Várj! – kérte Belov. – Kondratyev, ne kapkodd el!

Kondratyev dühös lett. Lehajolt, kitapogatta a lába alatt a diktafont, felemelte, és a válla fölött hátranyújtotta a sötétben.

– Mi ez? – kérdezte elbizonytalanodva Belov.

– A diktafon. Rögzítsd: mélység nyolcszáz, megtaláltuk a célt.

– Máris.

– Adja ide! – mondta Akiko.

– Beg your pardon. – Belov köhintett. – Kondratyev! Meg ne próbáld lelőni, Kondratyev! Először meg kell nézni.

– Nézd meg! – hagyta rá Kondratyev.

A tengeralattjáró és az állat között csökkent a távolság. Az már tisztán látszott, hogy ez egy óriáskalmár. Ha nem lennének ott a gyakornokok, Kondratyev egy pillanatig se habozna. Az Óceánvédelem munkatársa nem bizonytalankodhat. Egyetlen tengeri állat sem okozott annyi kárt a bálnapásztoroknak, mint az óriáskalmárok. Minden tengeralattjáró, amint meglátott egyet, azonnal elpusztította. Ahogy a jelét befogták a képernyőt keresztező vonalak, a tengeralattjáró kilőtte a torpedókat. Kettőt. Néha, a biztonság kedvéért hármat is. A torpedók az ultrahangnyalábot követve suhantak, majd a cél közvetlen közelében felrobbantak. A robbanás hangjára azonnal megjelentek a cápák.

Kondratyev rátette az ujját a torpedóvető kapcsolójára.

– Nézd meg! – ismételte el.

De nem volt túl sok látnivaló. Az óceán vizében szabad szemmel talán huszonöt-harminc méterre lehetett ellátni, viszont az ultrahanglokátor fél kilométerről képes volt azonosítani a célt.

– Azon vagyok – mondta izgatottan Belov. – Csak ne kapkodd el!

Az Óceánvédelem tengeralattjáróinak az volt a feladata, hogy megvédjék a planktonmezőket a bálnáktól, a bálnákat meg a tengeri ragadozóktól. A tengeralattjárók nem alkalmasak a kutatásra. Ahhoz túl zajosak. Ha a kalmár nem akarja, hogy a tengeralattjáróból közelebbről is megszemléljék, már rég messze jár, még mielőtt bekapcsolhatnák a reflektorokat. Hiába erednének a nyomába, a hatalmas lábasfejűek hihetetlen sebességre képesek, akár a leggyorsabb tengeralattjárókénak háromszorosára is. Kondratyev csak a kalmár tiszteletre méltó merészségében és könyörtelenségében bízhatott, amelyek arra sarkallták, hogy még az ámbráscetekkel vagy a kardszárnyúak rajával is felvegye a harcot.

– Lassan, óvatosan! – kérte Belov szelíden.

– Adjak be oxigént? – kérdezte Kondratyev türelmetlenül.

Akiko gyengéden megérintette a vállát. Ott állt pár másodpercig a képernyő felé hajolva, haja Kondratyev fülét és arcát csiklandozta.

– Az ika minket néz – mondta a lány.

Belov felkiáltott:

– Ne lőj!

A képernyőn a folt, ami immár hatalmas volt, és majdnem kör alakú, sebesen megindult lefelé. Kondratyev elmosolyodott. A kalmár a tengeralattjáró alá merül, hogy odalentről támadást indítson ellene. Eszébe sem jutott, hogy visszavonuljon. A küzdelmet választotta.

– Ne téveszd szem elől! – suttogta Belov.

Akiko is megszólalt:

– Az ika elmegy.

A gyakornokok még mindig nem értették meg, mi történik. Kondratyev lejjebb engedte a tengeralattjáró orrát. A kalmár foltja ismét a célkeresztbe került. Már csak át kell billenteni a kapcsolót, és a szörnyeteg cafatokra szakad.

– Ne lőj! – ismételte meg Belov. – Csak ne lőj!

Jó lenne tudni, nem bathofóbia beszél-e belőle – gondolta Kondratyev. Megszólalt:

– A kalmár pillanatnyilag pont alattunk van. Felé fordítom a hajó orrát. Nagyon figyeljetek!

– Igenis, tengeralattjáró-kapitány elvtárs – vágta rá Akiko.

Belov szó nélkül elkezdett stabil helyet keresni magának. A hajó lassan lefelé fordította az orrát. A jel a képernyőn megnőtt, majd sokágú, fénylő sugarakkal körülvett csillaggá formálódott. A tengeralattjáró orrával lefelé lebegett.

Úgy tűnt, az óriáskalmárt zavarba hozta kiszemelt áldozata szokatlan viselkedése. De csak néhány másodpercig habozott. Majd támadásba lendült. Gyorsan, magabiztosan, ahogy valószínűleg több ezer alkalommal, elképzelhetetlenül hosszú élete során.

A jel egyre nagyobb lett, végül betöltötte a teljes képernyőt.

Kondratyev az összes fényszórót felkapcsolta: kettőt a búvónyílás oldalán, egyet a hajó hasán. A fény rendkívül erős volt. Az áttetsző víz sárgászöldnek látszott. Akiko röviden felsóhajtott. Kondratyev ránézett. Az ablak fölött támaszkodott, egyik kezével a vezérlőpult szélébe kapaszkodva. Másik keze alól kikandikált összekaristolt térde.

– Nézzétek! – hörögte Belov. – Nézzétek, ez ő! Igen, nézzétek meg jól!

Először fénylő homály jelent meg az ablak előtt. Aztán valamiféle árnyék vetült rá. Egy hosszúkás test villant fel, egy pillanatig mindannyian látták az óriáskalmárt. Pontosabban egy széles, sápadt testet, két csukott szemet az alsó részén, és a szemek alatt vastag bajusznak látszó, két mozgékony csápot. Egy pillanat alatt lecsapott az ablakra, elhomályosítva a reflektor fényét. A tengeralattjáró megrázkódott, és valami, az üveget karistoló kés keltette zajra hasonlító, visszataszító hangon megcsikordult a borításán.

– Nos, rendben – mondta Kondratyev. – Megcsodáltátok?

– Milyen hatalmas! – mondta áhítatosan Belov. – Akiko-szan, észrevette, milyen nagy?

– Oo-ika – mondta Akiko.

Belov bólintott:

– Még sosem hallottam ekkora példányról. A szemek közötti távolságát úgy két méterre becsülöm. Mi a véleményed, Kondratyev?

– Akörül lehet.

– Ön szerint, Akiko-szan?

– Másfél-két méter – mondta Akiko rövid gondolkodás után.

– Ha az ismert arányokkal számolunk – suttogta Belov az ujjait mozgatva –, a testhossza legalább harminc méter, a súlya...

– Figyeljetek ide! – rándult össze türelmetlenül Kondratyev. – Eleget láttatok?

Belov kérlelte:

– Nem, várj még! Most el kellene távolodnunk tőle egy kicsit, hogy lefotózhassuk az egészet egyben.

A tengeralattjáró újra megrázkódott, és ismét meghallották a horgas állkapcsok viszolyogtató csikorgását a burkolaton.

– Ez itt nem egy bálna, barátocskám – mormolta kárörvendően Kondratyev. – Magától nem lesz hajlandó elszakadni tőlünk, legalább két órán át követi majd a tengeralattjárót. Most megpróbálom lerázni, és kap egy löket forró vizet a turbinából. Aztán gyorsan megfordulunk, lefotózzuk, utána kilőjük. Jó lesz így?

A tengeralattjáró nagyon erősen megrázkódott. Úgy tűnik, a kalmár feldühödött, és megpróbálta félbehajtani. Pár másodpercig látszott az ablakban az egyik karja: lilás, távírópózna vastagságú csáp, teliszórva türelmetlenül izgő-mozgó tapadókorongokkal. A korongokból kiálló fekete horgok megkocogtatták a kristályüveget.

– Gyönyörű – búgta Belov. – Figyelj, Kondratyev, nem lehetne valahogy felvinni a felszínre?

Kondratyev felfelé fordította az arcát, és elképedve nézett a fölé magasodó Belovra.

– A felszínre? – kérdezte. – Megoldható. Most úgyse fog elereszteni minket. Szerinted mennyit nyomhat?

– Úgy hetven tonnát – felelte Belov bizonytalanul.

Kondratyev füttyentett, majd visszafordult a vezérlőpult felé.

– De a levegőben – fűzte hozzá sietve Belov. – A vízben viszont...

– Mindent összevetve, itt sem lehet kevesebb, mint tíz tonna – mondta Kondratyev. – Nem tudjuk felvontatni. Készüljetek, átfordulunk.

Akiko azonnal leguggolt, de szemét továbbra se vette le az ablakról. Nagyon félt, hogy lemarad valami érdekes látnivalóról. Ha nem lennének ezek a gyakornokok – gondolta Kondratyev –, már rég elintéztem volna ezt a dögöt, és kezdhetném felkutatni a rokonságát is. Egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy a mélyedés fenekén ott rejtőznek a szörnyeteg kölykei és unokái, a békésen úszkáló bálnák potenciális, vagy talán máris aktív gyilkosai.

A tengeralattjáró újra vízszintbe fordult.

– Fülledt a levegő – morgolódott Belov.

– Tarts ki! – mondta Kondratyev. – Felkészültetek? Előre!

Ütközésig tolta a sebességszabályzó kart. Teljes sebesség, harminc csomó. A turbina fülsértő hangon felsivított. Hátul valami puffant, amit elhaló sikkantás követett. Szerencsétlen Belov – gondolta Kondratyev. Lassított, majd tekerni kezdte a kormánykereket. A tengeralattjáró egy félkört leírva szembefordult az óriáskalmárral.

– Nézzétek meg jól! – mondta Kondratyev.

A kalmár a tengeralattjáró orrától húsz méterre lebegett, fehéres, szokatlanul lapos, petyhüdt teste és lagymatag, vaskos, göcsörtös csápjai voltak. Úgy nézett ki, mint egy gyertyalángtól megperzselődött pók. Szemei kissé oldalra és lefelé néztek, olyannak látszott, mint aki gondolataiba merül. Kondratyev még sosem látott ilyen közelről élő óriáskalmárt, ezért most kíváncsian és viszolyogva tanulmányozta. Tényleg szokatlanul hatalmas példány volt. Lehet, hogy egyike a világ legnagyobbjainak. Ám e pillanatban senki sem feltételezné róla, hogy egy erőteljes, rettegett ragadozó. Kondratyevnek ekkor valamiért eszébe villant az az óriási, nyálkás, löttyedt bálnabelsőség-halom, amit a bálnafeldolgozó kombinátban látott, Petropavloszkban.

Eltelt néhány perc. Belov ráhasalt Kondratyev vállára, és szorgosan kattogtatta a fényképezőgépet. Akiko valamit mormolt a diktafonba (valószínűleg japánul), de szemét egy pillanatra se vette le az óriáskalmárról. Kondratyev a nyakát fájlalta, és közben azon aggódott, hogy az óriáskalmár magához tér, és elmenekül, vagy ráront a tengeralattjáróra, és kezdhetik az egészet elölről.

– Sietnétek egy kicsit? – kérdezte a többiektől.

– Máris – felelte Belov, de nem mozdult.

A kalmár összeszedte magát. A csápjai görcsösen rángatóztak. Hatalmas, focilabda méretű szeme úgy fordult a reflektorfény felé, mintha a zsanérja lenne. Karjai ismét fenyegetően kifeszültek, a sápadt, lilás test sötétebb árnyalatot öltött. A kalmár megdöbbent, leforrázták, de még így is újabb támadásra készült. Nem adta fel. Még csak nem is gondolt a menekülésre.

– Nos? – kérdezte Kondratyev türelmetlenül.

– Jól van – fújt Belov mérgesen. – Mehet.

– Szállj le rólam! – kérte Kondratyev.

Belov könnyezett, egy csepp az arcáról Kondratyev bal vállára pottyant. Úgy tűnt, bathofóbiájáról teljesen megfeledkezett. Kondratyev a képernyőre nézett, és ujját a torpedóvető kapcsolójára tette.

– Túl közel van – mormolta. – De nem számít. Kilövés!

A tengeralattjáró megrázkódott.

– Kilövés!

A hajó ismét megrázkódott. A kalmár épp lassan széttárta lábait, amikor a torpedók, egyik a másik után, becsapódtak a szeme alá. A két elmosódó villanást két bömbölő „bamm” követte. A kalmár fekete gomolygássá spriccelt szét, a tengeralattjáró előbb a farkára billent, majd a bal oldalára dőlt, és elkezdett egy helyben táncolni.

Amikor a hajó megnyugodott, a reflektorok egy szürkésbarna, örvénylő masszára világítottak, amiből formátlan, kifacsarodott, megperzselt cafatok hullottak a mélybe. Némelyek még mindig rángatóztak és vonaglottak a fénysugarakban, ide-oda vetődtek a sárgászöld, sűrű homályban, majd eltűntek a mélyben. A hanglokátor képernyőjén megjelent előbb egy, majd újabb négy, öt, hét fürge és falánk jel.

– Cápák – mutatta Kondratyev. – Ahogy mindig.

– A cápák undorítóak – jegyezte meg rekedten Belov. – Kár ezért az óriáskalmárért... Micsoda példány! Barbár vagy, Kondratyev... És ha meggondolta magát?

Kondratyev hang nélkül felkapcsolta a lámpát. Akiko a falnak dőlve ült, fejét a vállára hajtotta. Szeme csukva volt, szája félig nyitva. Homlokán, arcán, nyakán, csupasz karján és lábán verejték csillogott. A diktafon a lábánál hevert. Kondratyev felvette. Akiko kinyitotta a szemét, és szégyenlősen elmosolyodott.

– Akkor most visszamegyünk – jelentette be Kondratyev. Közben arra gondolt, hogy holnap éjjel visszajön, és végez a megmaradtakkal is.

– Fülledt a levegő, tengeralattjáró-kapitány elvtárs – mondta Akiko.

– Tényleg – felelt morcosan Kondratyev. – Meg konyakés parfümszagú...

Akiko lehorgasztotta a fejét.

– De semmi baj – mondta Kondratyev. – Már megyünk is vissza. Belov!

Belov nem válaszolt. Kondratyev felé fordult, és meglátta, ahogy Belov felemeli a kezét, és a fedél zárszerkezetét tapogatja.

– Belov, mit művelsz? – kérdezte fojtott hangon Kondratyev.

Belov elszürkült arcát felé fordítva válaszolt:

– Fülledt a levegő. Ki kell nyitnom.

Kondratyev a mellkasába bokszolt, ettől hanyatt esett, kiálló ádámcsutkája felmeredt. Kondratyev gyorsan elfordította az oxigénszelepet, majd felállt, és Belov fölött áthajolva szemügyre vette a zárófedelet. A zárszerkezet rendben volt. Kondratyev ezután ujjait Belov bordáira tette. Akiko csillogó szemmel figyelte.

– Mi történt Belov elvtárssal? – kérdezte a lány.

– Egy sült kacsa történt – felelte dühösen Kondratyev. – A bathofóbiája mellé.

Belov mélyet sóhajtott, és felült. A szeme bágyadt volt, hunyorogva előbb Kondratyevre, majd Akikóra nézett, és megkérdezte:

– Mi történt, barátaim?

– Te zabagép, majdnem vízbe fojtottál minket – korholta Kondratyev.

Felhúzta a tengeralattjáró orrát, és függőlegesen emelkedni kezdtek. Hajnali négy óra volt. A Kunasir már biztosan közeledik a megbeszélt találkozási ponthoz. Szinte semmi levegő nem maradt a kabinban. De hamarosan véget ér az egész. Most, mikor a kabinban világít a lámpa, a mélységmérő mutatója rózsaszínnek, a számok fehérnek látszanak. Hatszáz méter, ötszáznyolcvan, ötszázötven...

– Tengeralattjáró-kapitány elvtárs – szólalt meg Akiko. – Kérdezhetek?

– Nyugodtan.

– Szerencsénk volt, hogy ilyen hamar megtaláltuk az ikát?

– Ő talált meg minket. Valószínűleg jó tíz kilométer távolságból figyelt és követett. A kalmárok már csak ilyenek.

– Kondratyev – nyögött Belov –, nem mehetnénk gyorsabban?

– Nem lehet – mondta Kondratyev. – Türelem!

Miért van az, hogy őt semmi sem zavarja meg? – merengett Belov. – Lehet, hogy tényleg acélból van? Vagy alkat kérdése? Ó, Uram, csak láthatnám már az eget! Csak egyszer pillantsam meg az égboltot, többé sosem jövök mélytengeri kutatásra. Csak a fotók legyenek jók! Teljesen kimerültem. De ő még csak el sem fáradt. Majdnem fejjel lefelé ül, és még ez sem zavarja. Nekem már attól hányingerem van, hogy ránézek.

Háromszáz méter.

– Kondratyev – kérdezte Belov –, mit csinálsz holnap?

Kondratyev azt válaszolta:

– Reggel átjön Hyun Chol és Valcev a saját tengeralattjáróikkal, és este átkutatjuk a kráter alját, hogy elintézzük a többit is.

Szóval holnap este újra alászáll ebbe a sírgödörbe. És olyan nyugodtan, szinte örömmel beszél róla.

– Akiko-szan?

– Igen, Belov elvtárs?

– What are you going to do tomorrow?[42]

Kondratyev a mélységmérőre pillantott. Kétszáz méter. Akiko felsóhajtott.

– Nem tudom – felelte Belovnak.

Hallgattak. Szótlanok maradtak, míg a tengeralattjáró ki nem bukkant a vízből.

– Fedelet kinyitni! – adta ki a parancsot Kondratyev.

A tengeralattjárót lágyan ringatták a hullámok.

Belov felnyúlt, elfordította a zárat, és kilökte a fedelet.

Az időjárás megváltozott. Már nem fújt a szél, és felhők se látszottak sehol. Az apró csillagokkal teliszórt égbolton fényesen ragyogott a csonka holdkorong. Az óceán felszínén lomhán mozogtak az apró, meg-megcsillanó hullámok. Fröccsenve törtek meg a nyitott lejáró tornyának oldalán.

Belov ugrott a fedélzetre először, utána Akiko, majd Kondratyev is felmászott. Belov törte meg a csendet:

– Milyen kellemes!

Akiko is azt mondta:

– Kellemes.

Kondratyev is megerősítette, hogy kellemes, majd elgondolkodva megjegyezte:

– Egyszerűen tökéletes.

– Ha megengedi, tengeralattjáró-kapitány elvtárs, én megfürödnék – kérte Akiko.

– Fürödjön csak nyugodtan! – bólintott udvariasan Kondratyev, és elfordult.

Akiko levetkőzött, ruháit összehajtogatva a lejáró szélére tette, majd belemártotta lábát a vízbe.

Vörös fürdőruhája feketének látszott, keze és lába meg természetellenesen fehérnek. Felemelte karját, és halkan belecsusszant a vízbe.

– Jövök én is – mondta Belov.

Ő is ledobta ruháit, és belecsusszant a vízbe. Az óceán langyos volt. Belov a hátára fordult, és megszólalt:

– Igazad van, Kondratyev, egyszerűen tökéletes.

Aztán eszébe jutottak a távírópózna vastagságú csápok, és sietve visszamászott a hajóra. Amikor odaért a nyílás szélén üldögélő Kondratyevhez, azt mondta:

– A víz langyos, akár a frissen fejt tej. Megfürödhetnél.

Csendben üldögéltek, míg Akiko a vízben pancsolt. A lány feje sötét foltnak látszott a csillámló hullámok alkotta háttér előtt.

– Holnap mindet elpusztítjuk – mondta Kondratyev. – Ahányat csak találunk. Sietnünk kell. Egy hét múlva ideérnek a bálnák.

Belov felsóhajtott, de nem szólt semmit. Akiko odaúszott, és megkapaszkodott a búvónyílás szélében.

– Tengeralattjáró-kapitány elvtárs, eljöhetnék magával holnap is? – kérdezte kétségbeesett merészséggel.

Kondratyev vontatottan válaszolt:

– Persze, eljöhet.

– Köszönöm, tengeralattjáró-kapitány elvtárs.

A déli horizont mögül előbukkant egy, az égre világító reflektor fénysugara. A Kunasir jelzett nekik.

– Gyerünk! – mondta Kondratyev, és felállt. – Jöjjön ki, Akiko-szan!

Megfogta a kezét, és könnyedén kiemelte a vízből. Belov vigyorogva azt mondta:

– Megnézem, hogy sikerültek a képek. Ha rosszul, én is veletek megyek.

– De csak konyak nélkül – jegyezte meg Kondratyev.

– És parfüm nélkül – tette hozzá Akiko.

– Azt hiszem, inkább Hien Cholt fogom megkérni – mondta Belov. – Szűkösen lennénk hármasban.

A hátsó láb rejtélye

– Az első kötete nem igazán tetszett – mondta Parnkala. – Semmi olyat nem találtam benne, ami megragadná egy komoly ember képzeletét.

Ők ketten – Jean Parnkala, a Gibson-rezervátum biotechnikusa és Jevgenyij Szlavin író, az Európai Információs Központ tudósítója – a Cold Creek állomás átforrósodott tornácán heverésztek egy-egy nyugágyon, a napszítta árnyékoló alatt. Az alacsony asztalon ötliteres, bepárásodott oldalú szifon álldogált közöttük. A Cold Creek állomás egy hegy tetején épült fel, ezért a tornácról kitűnő kilátás nyílt Nyugat-Ausztrália kékeszöld füves pusztaságára.

– Egy könyvnek fel kell ébresztenie az olvasó képzeletét – folytatta Parnkala –, különben nem irodalom, inkább csak egy ostoba tankönyv. Tulajdonképpen akár le is szögezhetjük: egy könyv célja az, hogy beindítsa az olvasó fantáziáját. Igaz, az ön első könyvének határozott és legalább ilyen fontos célja volt: saját szemszögéből ismertetni velünk az önök hősies korszakát. Nagyon sokat vártam ettől a kötettől, de – fájdalom! – menet közben mintha szem elől tévesztette volna ezt a célt. Ön túlságosan érzékeny, Zsenya barátom!

– Ennek eléggé prózai oka volt, Jean – mondta Zsenya. – Az egész annyira egyszerű, barátom. Sehogy sem volt ínyemre, hogy afféle ellen-Campanellaként mutatkozzam be az emberiségnek. És igaza van, a könyv elég semmitmondóra sikeredett...

Kihajolt a nyugszékből, és habzó kókusztejet töltött egy hosszúkás kehelybe a szifonból. A kehely oldala rögtön bepárásodott.

– Hát igen – mondta Parnkala –, ön valóban nem akart ellen-Campanellának tűnni. Túlságosan is siet megváltoztatni a természetét, kedves Zsenya. Nagyon meg akar szabadulni a „kívülálló” szerepétől. És ez baj. Ha valamennyit megtartana belőle, talán képes lenne észrevenni sok mindent, ami felett mi egyszerűen elsiklunk. Hisz nem ez lenne az író elsődleges feladata, felhívni a figyelmet mindarra, amit a többiek nem látnak meg? Ez felébresztené a fantáziájukat, és gondolkodásra késztetné őket.

– Lehetséges – bólogatott Zsenya elgondolkodva.

Hallgattak. Mélységes csend uralta körülöttük a vidéket, a déli napfényben fürdő szavanna álmos, nyugodt csendje. Kabócák ciripeltek, egymással versengve. A feltámadó szél megzörgette a száraz füvet. Egy emu rikoltozott harsányan a távolban. Zsenya hirtelen felült, és a nyakát nyújtogatta.

– Ez meg mi? – kérdezte.

Az állomás közelében egy fura szerkezet száguldott a magas fűben: egy hosszú, egykerekű, magas póznának látszott, a végén egy fényes, pörgő koronggal. Elég ostobán festett. Pattogva, imbolyogva tartott dél felé.

Parnkala felemelte a fejét, és lenézett.

– Ja – mondta. – El is felejtettem. Ez az egyik randaság.

– Mik ezek a randaságok?

– Azt senki se tudja – válaszolta halkan Parnkala.

Zsenya felugrott, és odafutott a korláthoz. A mulatságos, hosszú pózna sebesen távolodott, ugrándozott, és egy perc alatt el is tűnt a láthatáron. Zsenya Parnkala felé fordult.

– Mi az, hogy nem tudja senki? – kérdezte.

Parnkala belekortyolt a kókusztejbe.

– Nem tudja senki – mondta száját törölgetve. – Ez egy nagyon fura história, tetszeni fog önnek. Először tizenöt nappal ezelőtt tűntek fel ezek a furcsa, egykerekű oszlopok, végükön csillogó, pörgő lemezkoronggal. Azóta gyakran megpillantják őket Cold Creek és Roald között a szavannán, tegnapelőtt egy még Gibson főutcáján is végigszáguldott. Az egyiket megtaposták az emuink. Láttam: egy nagy kupac, semmire se jó műanyagszilánk, meg néhány ócska kerámiára szerelt rádióalkatrész maradt belőle. Mint amilyeneket az iskolai szemléltetésnél használnak. Felvettük a kapcsolatot Gibsonnal, de ott se tudnak róluk semmit. Mint kiderült, valójában senki sem tudja, mik ezek.

Parnkala ismét a szájához emelte poharát.

– Meglepő higgadtsággal beszél ezekről a randaságokról, Jean barátom! – Zsenya nehezen türtőztette magát. A fejében különféle, fantasztikusnál fantasztikusabb képek követték egymást.

Parnkala elmosolyodott:

– Üljön vissza, Zsenya! Semmi ok az aggodalomra. Ezek a randaságok nem bántanak senkit, az emuk és a kenguruk nem is törődnek velük, ráadásul nem hagyta, hogy befejezzem: már jeleztük a dolgot az elvtársaknak Jackoyban. Ők majd... Zsenya, hova megy?

Zsenya kapkodva szedelőzködött. Zsebre vágta a diktafon kazettáit, a mikrokönyvekkel tömött tasakokat és saját, meglehetősen megviselt jegyzetfüzeteit.

– Jackoy, amennyire tudom, az ausztrál kibernetikusok központja – harsogta. – Ott mindenféle érdekes masinákat építenek. Igaz?

– Igen, DIG-automatákat – felelte elkeseredetten Parnkala. Nagyon felzaklatta, hogy Szlavin tudósító ilyen hamar elmegy. Jól tudott Zsenyával beszélgetni, szerette hallani a hangját.

– Miért pont DIG?

– Diffúz InformációGyűjtő. Egyfajta régész masina, ahogy hallottam.

Zsenya megtorpant.

– Szóval lehet, hogy ezek a randaságok is onnan jönnek?

– Én csak annyit mondhatok, hogy nem tudja senki – felelte bosszúsan Parnkala. – Senki sem tud semmit. Sem Jackoyban, sem Gibsonban, sem az egész világon... Zsenya, legalább a vacsorát várja meg...

– Nem, köszönöm, sietek. Nos, kedves Jean, hálás vagyok a vendéglátásért. Még találkozunk. – Zsenya utoljára belekortyolt a kehelybe, majd átvetette magát a korláton, és elrohant a hegytetőn parkoló légikocsijához.

A tudós kutatók szállásául szolgáló Jackoy nevű település hatalmas, negyven-ötven méter átmérőjű akáciák sötét lombjainak árnyékában rejtőzött. Távolabb, a kék, mély, tiszta vizű tó partján néhány korábbi bevándorló farmházainak romjai fehérlettek. A falu és a romok között jól látszott egy leszállópálya négyszöge. Egyetlen gép sem volt rajta. Ahogy emberek sem.

Viszont a légikocsinak semmi szüksége leszállópályára, ezért Zsenya az akáciák fölött körözött, valami közelebbi, leszállásra alkalmas helyet keresve. A falutól úgy fél kilométerre szokatlan mozgásra figyelt fel. Először azt hitte, valakik rögbit játszanak. A fűben sok fekete-fehérbe öltözött emberi test futkosott és hempergett. A kupacból ingerült rikoltások hallatszottak. Kitűnő! – gondolta Zsenya. – Mindent beleadnak! Ebben a pillanatban az emberhalom széthullott, helyet adva valami kerek, fekete és fényes dolognak, ráadásul az egyik játékos tehetetlenül bukfencezve kiperdült oldalra, majd összerogyott, és kezét hasára szorítva fetrengett a földön. Ez nem is játék – döbbent rá Zsenya. Az akácialombok alól újabb három ember rohant feléjük, futás közben leszórva magukról zubbonyukat. Zsenya gyorsan leszállt.

Amikor kiugrott a kabinból, a még mindig a hasát fogó, összegörnyedt férfi hangosan rákiáltott:

– Vigyázz a hátsó lábával! Hé! Figyelj a hátsó lábára!

Zsenya elfutott mellette. A nyüzsgő emberkupacból kiáltásokat hallott. Oroszul és angolul.

– Szorítsd a lábát a földre! Nyomd a földre!

– Az antennák! Le ne törjétek az antennáit!

– Segítsetek, srácok! Beássa magát!

– Igen, tartsátok vissza, az ördögbe is!

– Hé, Percy, engedd el a fejem!

– Beássa magát!

Valami gyíkot kaphattak el – gondolta Zsenya, amikor megpillantott egy hátsó lábat. Fekete volt, fényes, éles karmokkal, egy óriási bogár lábára hasonlított, és borzasztó erős lehetett, mert mély barázdákat szántott a talajba. Volt ott még számtalan másik láb is, feketék, barnák, fehérek, rugdaltak, támaszkodtak, nyüzsögtek, de kivétel nélkül mind emberi láb. Zsenya néhány másodpercig döbbenten figyelte a hátsó lábat. Időről időre befúrta magát a földbe, majd amikor kiegyenesedett, az emberkupac minden alkalommal vagy másfél méterre megemelkedett.

– Most már elég! – rivallt rá Zsenya, és két kézzel megragadva az egyik ízületét, megrántotta.

Éles roppanás hallatszott. A láb egy darabja meglepően könnyen leszakadt, és Zsenya a hátára zuhant.

– Nem szabad eltörni! – zendült fel egy bőszült hang. – Zavarjátok el azt az ütődöttet!

Zsenya a hátán feküdt, kezében tartva a hátsó láb darabját, majd lassan felegyenesedett.

– Na, még egy kicsit! Még egy kicsit, Joe! – bömbölte ugyanaz a hang. – Engedd el a kezem... Jól van!... Így ni!... Most már megvagy, gyönyörűm!

Valami fájdalmasan megzörrent, majd csend lett. Az emberkupac mozdulatlanná vált, csak nehéz, fáradt lihegésük hallatszott. Aztán mindannyian egyszerre kezdtek beszélni, nevetgélni, felálltak, és megtörölgették izzadt homlokukat. A letaposott fűben egy nagy, fekete kupola hevert mozdulatlanul. Valaki csalódottan azt mondta:

– Megint ugyanaz!

– Egy teknős! Hétlábú!

– Azért majdnem beásta magát a nyavalyás!...

– Kevésen múlt, hogy nem lépett meg...

– Igen, jól megizzasztott...

– Hol van a hátsó lába?

Minden szem Zsenyára szegeződött. Zsenya magabiztosan azt mondta:

– Itt van. Letört. Nem számítottam rá, hogy ilyen könnyen letörik.

Kíváncsian méregetve körülvették. Egy megtermett, félmeztelen, izzadságtól csapzott, szőke hajú, szalmaszőke szakállú férfi felé nyújtotta erős kezét, és rámordult:

– Ide vele!

Az óriás másik kezében egy fényes huzaldarabot szorongatott. Zsenya készségesen átnyújtotta neki a lábat.

– Jevgenyij Szlavin – mutatkozott be. – Az Európai Információs Központ tudósítója. Azért jöttem ide, mert azt hallottam, itt érdekes dolgok folynak.

Az óriás töprengő arccal néhányszor behajtotta, majd kiegyenesítette a végtagot. A láb nyikorgott.

– Én Pavel Rudak vagyok, a DIG igazgatóhelyettese – mondta a megtermett férfi. – Ők meg – karjával a többiek felé intve – a Hatalmas DIG szolgái. Velük majd azután tud megismerkedni, ha bevitték ezt a teknőcöt.

– Érdemes foglalkozni vele? – kérdezte egy apró termetű, göndör ausztrál. – Van már két ugyanilyen. Akár itt is hagyhatjuk...

– Hasonlóak, de nem ugyanolyanok, Tappy – mondta Rudak. – Ezen a hátsó lábon csak egy ízület van.

– Tényleg? – Tappy elvette Rudaktól a hátsó lábat, és ő is behajtotta és kiegyenesítette néhányszor. – Valóban. Kár, hogy letört.

– Nem tudtam – mentegetőzött Zsenya.

De már senki sem figyelt rá. Mind Tappy körül tolongtak, aztán a fekete, mozdulatlan kupolához futottak, lehajoltak, és elkezdték elvonszolni a fűben. Rudak és Zsenya magukra maradtak.

– Mi ez a hétlábú izé? – kérdezte Zsenya.

– Egyike a Hatalmas DIG furcsa teremtményeinek.

– Á – jegyezte meg Zsenya csalódottan. – Szóval ez is csak egy a maguk randaságai közül.

– Azért ennyire nem egyszerű a dolog, Szlavin elvtárs. Egy szóval sem mondtam, hogy a mi randaságunk lenne, azt mondtam, a Hatalmas DIG furcsaságai... – Lehajolt, egy ideig kotorászott a fűben, majd felemelt néhány kavicsot. – Mi meg levadásszuk őket. Az utóbbi tíz napban tulajdonképpen mást se csináltunk, mint ezeket szedegettük össze. Azt kell hogy mondjam, pont a legjobb időben érkezett, tudósító elvtárs.

A kavicsokkal elkezdte megdobálni a szerencsétlenül járt teknőst, amit a többiek a falu felé vonszoltak. Hangosan koppantak a kemény páncélon.

– Paul Rudak! – kiáltott rá valaki a cipekedők közül. – Van ám súlya ennek az izének! Hol van az erős kezed?

– Reménytelenek vagytok! – kiáltott vissza Rudak. – Az én erős kezem cipeli a hátsó lábát! Tappy, hova tetted?

– A fűben van! A fűben keresd, Paul!

– Hagyja csak, majd én viszem a lábat – mondta Zsenya. – Én szakítottam le, nekem kell megszenvednem vele.

– Legyen úgy – hagyta rá derűsen Rudak. – Én meg megyek, és segítek a fiúknak.

Két lépéssel utolérte a „reményteleneket”, elzavarta őket, bemászott a teknős alá, felnyögött, és a hátára vette.

– Kapjatok el! – mennydörögte tompán, majd fürgén galoppozni kezdett a falu felé.

A „reménytelenek” hangos rikkantásokkal próbálták utolérni. Zsenya felvette a hátsó lábat, a nyakába vette, mint egy igát, és utánuk ügetett. A láb éles és meglehetősen nehéz volt.

– Egy pár hátsó lábba fogadok – mondta Paul Rudak, amikor megjelent a laboratórium ajtajában –, sőt még a saját hátsó lábamat is felteszem rá, hogy a mi tudósítónk igencsak kitikkadt!

Zsenya a laboratórium fala mellett ült, halkan lihegett, és valakinek a szalmakalapjával legyezte magát. A nyaka vöröslött.

– Nyert – nyögdécselte.

– De hol vannak ezek a reménytelen szolgák? Hogy merészelnek csak úgy magára hagyni egy ilyen megbecsült vendéget? Megsértik az egész Európai Információs Központot!

– A maga reménytelen szolgái a szemközti épületben vannak, és épp a hátsó lábhoz imádkoznak – felelte Zsenya felemelkedve. – Azt mondták, ön néhány perc múlva visszajön. Ennek másfél órája.

– Tűrhetetlen! – mondta Rudak némileg szégyenkezve. – Menjünk, Szlavin elvtárs, megpróbálom jóvátenni a hibát. Hogy oltsam a szomját, kitárom a hűtőszekrény ajtaját.

– Csak szaporán!

Rudak megragadta a könyökét, és rézsútosan átvezette az utcán egy szép fehér épületbe. A ház tiszta volt, és hűvös. Rudak az asztal mellé ültette Zsenyát, elé rakott egy poharat, egy kancsót, egy tál jeget, egyszóval felvette a házigazda szerepét.

– Itt nincs Ellátási Lánc – mennydörögte. – Kiberkonyhából étkezünk...

– UKG-207? – kérdezte Zsenya.

– Nem, nekem amerikai rendszerű van.

Zsenya nem volt éhes. Ivott, és közben a falatozó Rudakot figyelte. Rudak teljesen kiürítette a tányérokat és tálakat, majd leintette:

– Ne nézzen már ilyen döbbenten! Ez volt a tegnapi vacsorám, a mai reggelim és ebédem is egyben.

Zsenya lopva megszámolta az üres edényeket, és gondolatban hozzátette: És a mai vacsorája.

– Szerencséje van, tudósító – folytatta Rudak. – Mostanában tényleg érdekes dolgokat csinálunk. Az egyik legérdekesebb kísérlet ma este lesz, amikor professzor Lomba, a DIG igazgatója visszatér.

– Már találkoztam Lomba professzorral – mondta Zsenya.

Rudak azonnal félbeszakította a falatozást, és megkérdezte:

– Mikor?

– Ma reggel, Gibsonban. Az egyik ismerősömmel tárgyalt. Azt viszont nem tudtam, hogy ő a DIG igazgatója.

Rudak lesütötte a szemét, és újra belemerült az étkezésbe.

– Milyennek tartja? – kérdezte Rudak kis idő múlva. – Kedélyes öregfiú, igaz?

– Hát, hogy is fejezzem ki magam... – mondta Szlavin. – Hamar felkapja a vizet...

– Há-át, igen – legyintett Rudak, majd félretolta az edényeket. – Viszont a ma este tényleg na-a-agyon érdekes lesz. – Felsóhajtott. – Rendben, Szlavin elvtárs, megengedem, hogy feltegye a kérdéseit.

Zsenya fürgén betöltötte a diktafont.

– Először is – mondta mi az a Hatalmas DIG?

– Egy pillanat! – Rudak kezét tarkóján összekulcsolva hátradőlt a széken. – Hadd kérdezzek előbb én valamit. Milyen végzettsége van?

– Elvégeztem az orvosi egyetemet, az újságírói főiskolát és néhány speciális bolygóközi orvosi tanfolyamot.

– Igen, de mindet másfél évszázaddal ezelőtt – jegyezte meg Rudak. – Azóta semmi több?

– Mint vén róka tollforgató, tudósítóként bejártam az egész Bolygót. Meg összehasonlító nyelvészeti kutatásokat végeztem.

– Nos, akkor még nem is hallott Komacuvara hét törvényéről?

– Soha.

– Ahogy persze az információmezők algebrájáról sem, igaz?

– Nem.

– És az információ-disszipáció[43] alaptételéről?

Zsenya néma maradt. Rudak elgondolkodott, majd azt mondta:

– Rendben van. Világos. Megpróbálok mindent átadni, amit csak tudok. Csak nagyon figyeljen, és ha elkalandoznék, cibálja meg a hátsó lábam!

Amit Zsenya az egészből megértett: a Diffúz Információk Gyűjtőjét elsődlegesen, mint a megnevezéséből is kiviláglott, a szétszóródott információk összegyűjtésére hozták létre. Szétszóródott információk alatt az események azon nyomait értjük, amelyek a téridőben elszórva megmaradtak. Komacuvara első alaptétele (és tulajdonképpen az egyetlen, amit Zsenya képes volt egyáltalán értelmezni) kimondja, hogy a természetben, és főképp a társadalomban nem történhet semmi, ami ne hagyna maga után valamiféle nyomot. Ezen nyomok túlnyomó többsége rendkívül diffúz adatok formájában marad fenn. Végül aztán ezek is átalakulnak az energia egyik vagy másik fajtájává, és összegyűjtésüket rendkívül nehézzé teszi, hogy a néhány millió év alatt bekövetkező többszöri transzformáció után már szinte kideríthetetlen a kiinduló formula. Más szóval, a nyomok menet közben felülírják egymást, így a későbbi események vagy jelenségek részlegesen eltörlik a korábbiak nyomait. Elméletileg bármilyen fellelt nyomot helyre lehet állítani, legyen az egy fénykvantum becsapódásának nyoma egy Brontosaurus bőrén, vagy ugyanezen Brontosaurus foglenyomata egy óriáspáfrány levelén. A Hatalmas DIG-et e nyomok összegyűjtésének, rendszerezésének, egymással való összevetésének és a kinyert információk ember által értelmezhető, például képi formában való megjelenítésének céljából építették fel.

Arról, hogy a Hatalmas DIG hogyan is működik, Zsenya csak valami meglehetősen bizonytalan elképzelést tudott kialakítani magában. Először sok milliárd kibernetikus baktériumot, mikroadatgyűjtőket képzelt maga elé, amelyek hatalmas rajokban járják a világot mindenfelé, eljutnak egészen a csillagokig, összegyűjtik a régmúltban szétszóródott információkat, és bevonszolják egy mechanikus adattárház hatalmas rekeszeibe. Később a Bolygó egészét átszövő gigászi pókhálóként gondolt rá, amely sok száz, a szigeteken és kontinenseken, egyik sarktól a másikig elszórt hatalmas torony között feszül. Röviden: tulajdonképpen semmit sem értett az egészből, de nem mert visszakérdezni; úgy határozott, hogy amint lesz egy kis szabadideje, néhányszor visszahallgatja az elhangzottakat, közben áttanulmányozza a megfelelő szakkönyveket, és akkor talán képes lesz felfogni ezt az egészet. Amint Rudak elkezdte munkájuk eredményeit is ecsetelni, Zsenya máris tökéletesen megfeledkezett a „randaságokról”.

– Sikerül igazán érdekes képeket, sőt néha egész jeleneteket is összeállítanunk – mondta Rudak. – Persze az anyag túlnyomó része egymásba ágyazódott több száz, néha több ezer „képkocka”, és az információszűrő egyszerűen kiakad, amikor megpróbáljuk szétválasztani őket. De azért időnként mindent szemügyre vehetünk. Saját szemünkkel láthattuk egy napközeli szupernóva robbanását egymilliárd évvel ezelőtt. Láttuk az egymással harcoló dinoszauruszokat, egy részletet a Poitiers melletti csatából, idegen űrhajókat, és valami olyan furcsa, érthetetlen dolgot is, amit egyelőre még csak hasonlítani sem vagyunk képesek semmihez.

– Megnézhetném valamikor? – kérdezte izgatottan Zsenya.

– Lehet róla szó... De most térjünk vissza a beszélgetésünk témájához!

A Hatalmas DIG nem csupán gyűjtője az elszórt információknak. Ez egy rendkívül összetett, ugyanakkor módfelett független számítógép. A szintjein több milliárd memóriacella, logikai elem, információszűrő és feldolgozóegység, de még jó néhány javítómodul is található, amelyeket önállóan irányít. Ha úgy alakul, képes újfajta alkatrészeket készíteni, ezekből új modelleket építeni, és saját maga számára újabb információcsomagokat összeállítani. Ezzel megnyílt a lehetősége, hogy eredeti céljától eltérően is alkalmazhassuk. Jelenleg például, mintegy mellékesen elvégzi a teljes ausztrál gazdasági szféra számításait, ezenkívül megold jó néhány általános kibernetikai problémát, továbbá kényes diagnosztikai eljárásokat alkalmaz, úgy a Bolygó nagyobb városai, mint jó néhány, Földön kívüli bázis számára is. Ráadásul a Hatalmas DIG „belelát a jövőbe”.

A DIG jelenlegi igazgatója, Komacuvara tanítványa, a kongói August Lomba, jó néhány, az élő organizmusok viselkedésének előrejelzésével kapcsolatos feladatot is beprogramozott. A gerinctelenek reakcióinak megjóslását a DIG viszonylag könnyen megoldotta, ezért két évvel ezelőtt Lomba egy minden eddiginél bonyolultabb programot táplált a gépbe.

– A feladat a „Buridán báránya”[44] kódnevet kapta. Egy merinói bárány agyából a Casparo-Karpov-módszer segítségével kinyerték a biológiai adatokat, mégpedig egy olyan időpillanatban, amikor a bárány pontosan középen állt két, takarmánnyal feltöltött etető között. Ezeket az adatokat, a bárányból kinyert néhány más információval együtt, betáplálták a DIG-be. A géptől azt várták, hogy

a) jósolja meg, melyik etetőt fogja választani a jószág, valamint,
b) választását pszichofiziológiai alapon indokolja meg.

– És mi a helyzet a szabad akarattal? – kérdezte Zsenya.

– Mi is pont ezt az úgynevezett „szabad akaratot” keressük – mondta Rudak. – Hisz még az is lehet, ilyesmi nem is létezik.

Elhallgatott.

– Az összeghasonlító kísérletben a bárány a jobb oldali etetőt választotta. A problémakör tulajdonképpen egyetlen kérdésre redukálódott: miért? A számítógép két évig gondolkodott. Aztán elkezdett modelleket konstruálni. Az efféle gépek gyakorta modellekkel próbálják megoldani a problémákat. Például amikor a DIG egy földigilisztákkal kapcsolatos feladaton dolgozott, olyan fantasztikus modellt alkotott hozzá, hogy magunkévá tettük az ötletét, és ez alapján létrehoztunk egy, a föld alatt közlekedő járművet. Figyelemre méltó eszköz.

Rudak elgondolkodott. Zsenya türelmetlenül fészkelődött a székén.

– Untatom? – kérdezte Rudak.

– Nem, nem, nagyon is érdekes a meséje.

– Á, szóval érdekesnek tartja? De remélem, nem gondolja, hogy lódítok önnek?

Valami nem stimmel – gondolta Zsenya, és azt mondta:

– Azt hiszem, találkoztam az egyik ilyen modelljükkel, amiről mesélt. Egy oszlop, a végén valami csillogóval. Egyáltalán nem hasonlít bárányra. Akkor se, ha az Buridán báránya.

– Hát ez az – sóhajtott Rudak. – Senki se hiszi el, hogy ez egy bárány modellje. Még maga Lomba papa se. Összeszedte a program minden anyagát, és elvitte a Központba, hogy ellenőrizzék. – Rudak újra felsóhajtott. – Épp ma este fog visszatérni.

– Mégis, mi ezzel a baj? – kérdezte Zsenya.

– Az, hogy a DIG kerékre szerelt rudakat és hétlábú rovarokat készít. Időnként meg lapos, lábatlan, kezetlen, de giroszkóppal felszerelt tányérszerűségeket. Senki sem érti, hogy kapcsolódnak ezek a bárány problémaköréhez.

– Tényleg – kérdezte elgondolkodva Zsenya –, minek egy báránynak ennyi láb?

Rudak gyanakodva nézett rá.

– Valóban, minek? – ismételte meg erőltetett lelkesedéssel.

Egy ideig némán méregették egymást. Sumákol a szőrös képű, sumákol – gondolta Zsenya.

Rudak ügyesen, anélkül, hogy kezével segítette volna magát, fél lábra emelkedett.

– Induljunk, Szlavin elvtárs, bemutatom a filmtár vezetőjének.

– Csak még egy kérdés – mondta Zsenya, újratöltve a diktafont. – Hol található ez a maguk Hatalmas DIG-je?

– Rajta ül. De most szedelőzködjünk, és induljunk! A föld alatt van, hat hektáron huszonnyolc szint. Az Agy, a műhelyek, generátorok, minden. Menjünk!

...A filmtár a település túlvégén volt egy alacsony pavilonban, aminek tetejét elfoglalta a térhatású vetítőberendezés paneljeit tartó, csillogó rácsszerkezet. Rögtön a pavilon mögött kezdődött a szavanna.

A pavilonban ózon és kókusztej illata érződött. A filmtár vezetője az asztalánál ült, és egy binokuláris mikroszkóp alatt a hátsó lábat ábrázoló, jó minőségű fényképet tanulmányozta. A fő filmtáros egy huszonöt körüli, csinos tahiti lány volt.

– Mizujs, kislány? – dorombolta gyöngéden Rudak.

A lány felnézett, arca kivirult.

– Szia, Paul! – viszonozta a köszönést.

– Ő itt Szlavin elvtárs, az Európai Információs Központ tudósítója – mondta Rudak. – Bánj vele megbecsült látogatóként! Mutasd meg neki a kétszázhatvanhetes, a háromszáztizenötös és a hétezer-ötszáztizenkettes felvételeket!

– Persze csak ha nem okozok gondot ezzel – egészítette ki gálánsan Zsenya.

A filmtár vezetője nagyon hasonlított Sheilára.

– Nagyon szívesen – mondta a lány. – Szlavin elvtárs mentálisan felkészült a dologra?

– Ö-ö... Mit gondol, Szlavin elvtárs, készen áll?

– Tökéletesen – vágta rá Zsenya magabiztosan.

– Akkor magukra hagyom önöket – mondta Rudak. – Engem várnak a randaságok.

Búcsút intett, és elment. Hallották, amint hangja betölti az egész falut: „Akitada! Meghozták a berendezést?” A válasz nem jutott el hozzájuk. A filmtár vezetője felsóhajtott, és megszólalt:

– Vegyen magához egy összecsukható széket, Szlavin elvtárs, és menjünk!

Zsenya kiment, és leült a pavilon fala mellett. A lány bemérte a Nap magasságát, mozgó szájjal számolt valamit magában, majd visszament a pavilonba.

– A kétszázhatvanhetes felvétel – hallatszott a nyitott ablakon át.

A napfény elhomályosult. Zsenya mélybíbor éjszakai égboltot látott, ragyogó, ismeretlen csillagokkal. Alacsony, vékony felhőréteg bukott a horizont alá, és lassacskán különös, nem is annyira pálmára, mint inkább óriási kelbimbóra hasonlító fák sziluettjei kezdtek kirajzolódni előtte. A sötét vízfelszínről reszketegen tükröződtek vissza a csillagok. Aztán a felhők fölött fehér fény jelent meg. Egyre erősebb lett, csúf árnyékok siklottak szerteszét a sötét, olajos csillanású víztükrön, majd a horizont fölött váratlanul egy robbanás vakító fehér fénysugarai lobbantak fel, és ütemesen pulzálva, a csillagokat elhomályosítva szétfutottak az égbolton. A furcsa formájú fák törzsei között szürke köd gomolygott, irizáló fényvisszaverődések villantak, majd minden eltűnt. Zsenya előtt újra megjelent a napsütötte szavanna.

– Innen már csak zavaros interferencia az egész – mondta a filmtár vezetője.

– Ez mi volt? – kérdezte Zsenya. Többre számított.

– Egy szupernóva robbanása. Valamivel több mint százmillió évvel ezelőtt. Ez hozta létre a dinoszauruszokat[45]. Most a háromszáztizenötös felvétel következik. Ez a büszkeségem. Ötvenmillió évvel későbbi.

A szavanna ismét eltűnt. Zsenya egy szürke, vízzel borított síkságot látott. A vízből kiállt néhány növény húsos szára. A lapályon egy hosszú, szürke állat vágott át a térdig érő vízben. Zsenya először nem ismerte fel az állat fejét. A nedves, hordószerű, zöld fűvel beborított test mindkét vége egyformán elvékonyodott, és hosszú, mozgékony farokká és nyakká formálódott. Aztán Zsenya felfedezte az apró, lapos fejet a széles, ajaktalan, békaszerű szájjal. A lény pont úgy viselkedett, mint egy csirke: minden lépésnél felcsippentett valami zöld növényt a vízből, majd fejét gyorsan felemelve, kapkodva elcsócsálta szájával.

– Diplodocus – mondta a filmtáros. – Huszonnégy méter hosszú.

Ekkor Zsenya megpillantott egy másik lényt is. Kígyózó mozgással, a zavaros vizet felkeverve siklott az első közelében. Egy alkalommal, mikor épp csak sikerült kitérnie a Diplodocus oszloplába elől, Zsenya egy pillanatra megpillantotta hatalmas, fehér fogakkal teli száját. Mi jön most? – gondolta. Ez sokkal érdekesebb volt, mint a szupernóva. A Diplodocus úgy látszott, nincs tudatában sokfogú követőjének, vagy egyszerűen nem törődött vele. Az meg a lábak között ügyesen manőverezve, csak szemét kiemelve a vízből, egyre közelebb került a fejéhez, amit egy óvatlan pillanatban le is harapott, majd rögtön visszabukott a víz alá.

Zsenya összeszorított szájában megcsikordultak a fogai. A kép tökéletesen tiszta és éles volt. A Diplodocus egy pillanatra megtorpant, hosszú, fejetlen nyakát kiemelte, és... továbbment, vérző csonkjával töretlenül „csipegetve” a zavaros vízből. Elülső lábai csak néhány perccel később rogytak össze. A hatsok tovább lépkedtek, hosszú farka könnyedén lengett egyik oldalról a másikra. Nyaka még utoljára felmeredt az égre, majd tehetetlenül előrebukott a vízbe. Teste elülső része oldalra dőlt, ám a hátsó tovább folytatta útját előre. Amint a hátsó lábak is kidőltek, a zavaros vízből tajtékot verve nyomban felbukkant több tucat, vicsorgó fogakkal teli, az állatra rontó száj.

– Pfuj! – kiáltott fel Zsenya, izzadságát törölgetve. – Szörnyű látvány...

– Mindennapos esemény, a ragadozó dinoszauruszok így vadásztak az óriási Diplodocusra – jegyezte meg tárgyilagosan a filmtár vezetője. – Ezek állandóan egymás zabálták. Szinte az összes, ezekből a korokból hozzánk került információ arról szól, hogy ezek szakadatlanul faltak. De mondja csak, Szlavin elvtárs, mi a véleménye a kép minőségéről?

– Tökéletes – mondta Zsenya. – Csak valamiért folyamatosan reszket.

Az akáciák koronája fölött bömbölve húzott át egy méretes, hatrotoros gép. A lány kiszaladt a pavilonból.

– A felszerelés! – sikkantotta. – Menjünk, Szlavin elvtárs, meghozták a felszerelést!

– Már megbocsásson! – ellenkezett Zsenya. – És a többi? Azt ígérte, hogy a többit is megmutatja!

– Nem érdekes, higgye el, nem érdekes! – győzködte a filmtár feje. Kapkodva összecsukta a széket. – Nem is tudom, mi járt Paul fejében. A hétezer-ötszáztizenkettes a konstantinápolyi mészárlás... Tizenötödik század... A kép minősége kiváló, de... Szóval, nem túl szép látvány... Jobban jár, ha kihagyja, Szlavin elvtárs... Inkább nézzük meg, hogy gyűjti össze Paul a randaságokat.

* * *

A gigászi, hatrotoros helikopter időközben leereszkedett annak a helynek a közelében, ahol Zsenya a légikocsiját hagyta, és már javában tartott a berendezések kirakodása. A felnyitott rekeszekből nagy kerekű, matt sárga ládákkal megrakott, lapos kocsikat gurítottak elő. A ládákat az egyik akácia törzse körül halmozták fel, ahol két vaskos gyökér elágazásáról Rudak fáradhatatlanul irányította a rakodást. Sztentori hangja messzire zengett az esti szavannán.

A filmtár vezetője bocsánatot kért, majd elrohant valahová. Zsenya bátortalanul elkezdett Rudak körül keringeni. Furdalta a kíváncsiság. A nagy kerekű platformokat odatolták, lerakodták, majd félrelökték; a „DIG szolgái” – fiatal fiúk és lányok – felbontották és egymásra pakolták a sárga ládákat, az akácia alatt hamarosan kirajzolódtak egy terjedelmes, szögletes építmény körvonalai. Rudak valahol a belsejében forgolódott, hujjogott, füttyögetett, és mennydörgő hangon kiáltozott. Zajos volt, és vidám.

– Strong és Joy, vegyétek kezelésbe az intravizort[46]!

– Tram-tara-ram-tara-ram-pam-pam! Gyere csak közelebb, hadd lám, mi volnál!

– Adagolók! Hova tűntek az adagolók?

– O-la-la! Még egy kicsit jobbra! Így ni...

– Frost, lerakodni!

Zsenyát jóindulatúan félretolták, és megkérték, hogy ne lábatlankodjon ott. Miután végre kirakodták a hatalmas helikoptert, az felbömbölt, a felerősödő szélben csak úgy repkedtek a fűcsomók, majd átköltözött az akáciák alól a leszállópályára. Rudak négykézláb kimászott az építmény alól, felállt, leporolta a tenyerét, és azt mondta:

– Akkor kezdhetjük. Mindenki a helyére!

Felugrott egy kocsira, amin egy kis vezérlőpult is volt. A platform megnyikordult.

– Imádkozz, Hatalmas DIG! – rikkantott Rudak.

– Sztanyiszlav még nem ért vissza! – kiáltotta valaki.

– Az baj – mondta Rudak, és lemászott a kocsiról.

– Lomba professzor tud erről? – kérdezte félénken egy karcsú, fiús frizurájú lány.

– A professzor tudja – felelt magabiztosan Rudak. – Hol van már ez a Sztanyiszlav?

Az akáciák közti tisztáson egy ponton felpúposodott, aztán felhasadt a talaj. Zsenya majd egy méterre felugrott. Úgy tűnt neki, mintha egy dinoszaurusz görbe, villogó fogú pofája bukkanna fel a fűből.

– Na végre! – mondta Rudak. – Már kezdtem aggódni: az oxigénje már egy perce kifogyott... vagy lehet az kettő is...

A föld alól lassan, esetlenül előkúszott egy hengeres fémgyűrűkből álló test, talán fél méter átmérőjű, olyan, akár egy jókora földigiliszta. Csak kúszott és kúszott, az, hogy még hány gyűrű lehet a föld alatt, nem derült ki, de az első elkezdett gyorsan pörögni, majd lecsavarodva a fűbe esett. A fekete lyukban egy szélesen vigyorgó, kivörösödött, izzadságtól fénylő arc jelent meg.

– Hahó! – örvendezett Rudak. – Lélegezz mélyeket, Sztanyiszlav!

Az arc áthajolt a gyűrű szélén, köpött egyet, majd rekedt hangon azt mondta:

– Egy egész arzenálja van. Egy regimentnyi kúszótányér. Húzz már ki innen...

A giliszta egyre csak mászott és mászott elő a földből, a vöröses, lenyugvó nap sugarai megcsillantak fémgyűrűin.

– Kezdünk – jelentette be Rudak, és újra felmászott a platformra.

Jobbról és balról végigsimított szakállán, ijesztő grimaszt vágott a lent ácsorgó lányokra, aztán a zongoraművészek mozdulatát utánozva ráhelyezte kezét a vezérlőpultra. A panelen meggyulladtak a visszajelző fények.

Ekkor mindenki elnémult a tisztáson. Zsenya előhúzta filmfelvevőjét, és aggódva figyelte, ahogy néhányan fürgén felmásznak és ráülnek az akáciák ágaira, a lányok meg közelebb húzódnak a platformhoz. A biztonság kedvéért ő is közelebb lépett hozzá.

– Strong és Joy, készüljetek! – bömbölte Rudak.

– Készen állunk! – válaszolta két hang.

– Én fújom a vezérszólamot. Ti csatlakozzatok a mellékszólamokkal! És minél hangosabban!

Zsenya arra számított, hogy mindannyian dalra fakadnak, és zajongani fognak, de ha lehet, még nagyobb lett a csend. Eltelt egy perc.

– Feszültséget megemelni! – adta ki halkan az utasítást Rudak.

Eltelt még egy perc. A nap lenyugodott, az eget betöltötték a csillagok. Valahol álmosan rikoltozott egy emu. A Zsenya mellett álló lány mélyet sóhajtott. Valaki a magasban, az akáciaágak közt, izgatottan felkiáltott:

– Ott vannak! Ott lent, a réten! Nem jó felé néztek!

Zsenyának elképzelése sem volt arról, hová is kellene néznie, ahogy arról sem, hogy „kik” vannak ott, és mire számíthat tőlük. Felemelte a kamerát, lépett párat a platform és a lányok felé, és ekkor megpillantotta „őket”. Először azt hitte, csak képzelődik. Hogy ezek egyszerűen csak a kimerültségtől a szeme előtt felbukkanó, homályos foltok. A csillagok alatt a sötétlő szavanna izgett-mozgott. Homályos, szürke árnyak jelentek meg előtte, csendesen és baljósan mozogtak a susogó fűben, itt-ott valami megnyikordult, összekoccant, fémesen megreccsent. A nyomasztó csendet egy pillanat alatt betöltötték a fojtott hangok.

– Fényt! – bődült fel Rudak. – Jönnek már a kiskatonák!

Az akáciákról örömteli rikkantások válaszoltak. Száraz levelek és gallyak hullottak alá. Ebben a pillanatban a tisztás felett vakító fény gyulladt.

A szavannán a Hatalmas DIG serege közeledett. Hogy megadja magát. Zsenya még életében nem látott ehhez hasonló, mechanikus csúfságok alkotta parádét. Nyilvánvaló, hogy a Hatalmas DIG szolgái is most láttak ilyet először. Az akáciákat homéroszi kacaj rázta meg.

A konstruktőrök, a mechanikus berendezések tökéletesítésének élharcosai tomboltak. Fürtökben potyogtak le az ágakról, és rohanvást indultak a rétre.

– Nem igaz! Látod ezt? Oda nézz!

– Tizenhetedik századi Watthajtások!

– Merre van Robinson? Hé, Robinson, hogy értetted, mikor azt mondtad, a DIG okosabb nálunk?

– Egy hurrát Robinsonnak! Dobjuk fel!

– Gyerekek, igazítsa már meg valaki ezeket a kerekeket! Még kiesnek itt nekem!

– Srácok! Srácok! Idenézzetek! Egy gőzgép!

– Szerző! Szerző![47]

Az ijesztő tákolmányok elérték a tisztást. Gőzhajtású kifacsarodott triciklik. Szikrát szóró, égett szagot árasztó, csikorgó, lapos pléhtányérra hajazó szerkentyűk. A már ismerős, nevezetes hátsó lábukkal dühödten rugdalózó teknőcök. Pókszerű lények, hosszú drótlábakon, amelyek lépten-nyomon összeakadtak. Mögöttük bánatosan imbolyogva közeledtek a kerekes oszlopok, végükön kornyadozó korongjaikkal. Mindannyian vánszorogtak, sántikáltak, dülöngéltek, összekoccantak egymással, némelyek menet közben, gőzt és szikrát prüszkölve darabokra hullottak.

Zsenya lelkesen forgolódott kamerájával.

– Nem szolgálom tovább! – kiáltott valaki az akáciákról.

– Én se!

– Micsoda hátsó lábak!

A mechanikus szörnyetegek első sora a tisztást elérve megmerevedett. A hátsók felkapaszkodtak rájuk, majd a kupac tetején torz végtagjaikkal egymásba gabalyodva maguk is megdermedtek. Fentről lezuhanva hangos, fára jellemző reccsenéssel törtek ketté a kerekes oszlopok. Az egyik, néhány csörömpölő rugót vonszoló kerék a platformig gurult, majd Zsenya lábánál eldőlt. Zsenya ekkor felnézett Rudakra. Rudak kezét csípőre téve állt a platformon. A szakálla reszketett.

– No akkor, srácok – mondta –, engedélyezem a szabad rablást. Most talán megtudjuk, hogyan és mitől tiktakolnak.

A győztesek rávetették magukat az elbukott seregre.

– Tényleg lehetséges, hogy a Hatalmas DIG csak azért építette ezeket itt, hogy Buridán bárányának viselkedését tanulmányozhassa? – kérdezte Zsenya riadtan.

– Miért is ne? – kérdezett vissza Rudak. – Nagyon is lehetséges. Szinte biztos. – Ravaszkásan pillogott Zsenyára. – Persze most az is tisztán látszik, hogy valami félresikerült.

Mellettük két izmos konstruktőr egy kisebb fekete bogárszerűséget vonszolt hátsó lábánál fogva. Az emelvény előtt a láb kiszakadt, és a két férfi a fűbe zuhant.

– Micsoda vacakok! – mordult fel Rudak.

– Már mondtam, hogy könnyen kiszakad – jegyezte meg Zsenya.

Egy idősebb férfi éles hangja hasított bele vidám zsivajgásba:

– Mi történik itt?

Azonnal néma csend lett.

– Aj-jaj – suttogta Rudak, és lemászott az emelvényről.

Egy ősz hajú, fehér köpenyes, fekete férfi közeledett bicegve az emelvényhez. Zsenya felismerte: Lomba professzor volt.

– Hol van az én Paulom? – kérdezte vészjóslóan szelíd hangon. – Gyerekek, ki tudná nekem megmondani, hol van a helyettesem?

Rudak hallgatott. Lomba egyenesen felé tartott. Rudak hátrált, majd hátával beleütközött az emelvénybe, és megállt.

– Mégis, mi történik itt, Paul, gyermekem? – kérdezte Lomba, közelebb lépve.

Rudak lemondóan azt felelte:

– Átvettük az irányítást a DIG felett... és egy kupacba tereltük ezeket a randaságokat...

– Apropó, a randaságok... – kezdte nyájasan Lomba. – Ez egy fontos probléma! Honnan jön a hetedik láb? Ez tényleg jelentős probléma, gyermekeim! Nagyon, nagyon fontos probléma!

Váratlanul megmarkolta Rudak szakállát, és maga után cibálta a szétváló tömegen keresztül a tisztás közepére.

– Nézzétek meg jól, gyerekek! – kiáltott fel diadalmasan. – Meglepődtünk! Kétségbeestünk! Azt gondoltuk, a DIG becsapott minket!

Minden mondat elején úgy megrántotta Rudak szakállát, mintha harangkötél lenne. Rudak feje engedelmesen bólogatott.

– De hát mi történt, mester? – kérdezte riadtan az egyik lány. Arcáról lerítt, hogy nagyon sajnálja Rudakot.

– Hogy mi történt, kedveském? – Lomba végre eleresztette Rudakot. – Az öreg Lomba elmegy a Központba. Feltartja a legjobb szakértőket. És mit kell megtudnia? Micsoda szégyen! Mit kell megtudnia, te rőt szakállú entellektüel csirkefogó? – Újra belemarkolt Rudak szakállába; Zsenya fürgén megörökítette a jelenetet fényképezőgépével. – Kinevetik az öreg Lombát! Lomba nevetség tárgyává válik az összes kibernetikus előtt! Már vicceket is mesélnek szegény öreg Lombáról! – Elengedte Rudak szakállát, és csontos öklével rácsapott széles mellkasára. – Na, te hústorony! Hány lába van egy ausztrál merinóinak? Vagy talán elfelejtetted?

Zsenya észrevette, hogy e szavak hallatán néhány fiatal férfi hátrálni kezd, egyértelműen azért, hogy megpróbáljanak elrejtőzni a tömegben.

– A programozókat el ne engedjétek! – adta ki a parancsot, fejét oda se fordítva Lomba.

A tömeg mozgolódott, majd a fiatalembereket belökdösték a kör közepére.

– Hogy mit csináltak ezek az értelmiség szégyene banditák? – kérdezte Lomba feléjük fordulva. – Azt írták a programba, hogy a báránynak hét lába van.

A tömeg zúgolódni kezdett.

– És még a bárányka kisagyát is elsinkófálták...

A tömegben nevetgélni kezdtek, de Zsenyának úgy tűnt, támogatólag.

– Ó, te szerencsétlen, kedves, jóhiszemű DIG! – Lomba az ég felé emelte kezét. – Egyik hibát követed el a másik után! Honnan is sejthetnéd, szegénykém, hogy ez a te vörös szakállú huligán gazdád a kör négyszögesítését tűzte ki feladatodul?

Rudak sajnálkozva motyogta:

– Többé nem fordul elő. Esküszöm, soha nem csinálok ilyesmit.

Az emberek nevetve lapogatták a programozók hátát.

Zsenya Rudaknál töltötte az éjszakát. Rudak, miután megágyazott neki az irodában, gondosan kifésülte a szakállát, és visszament az akáciákhoz. Zsenya a nyitott ablakon át rálátott a hatalmas, a D-űrkikötők szürke négyszögeivel behálózott, narancsszínben pompázó holdra. Elmerült a látványban, és vidáman fel-felkuncogott, ahogy visszaemlékezett a nap eseményeire. Nagyon szerette az ilyen napokat, amelyek nem múlnak el haszontalanul, hisz sikerül újabb érdekes, kedélyes, vagy egyszerűen csak kedves embereket megismernie. Olyanokat, mint a figyelmes Parnkala, a nagyszerű Rudak, vagy a hirtelen haragú Lomba...

Ezt meg kell írnom – gondolta. – Muszáj! Ahogy ezek a tréfás, agyafúrt fiatal srácok, saját szakállukra, szándékosan értelmetlen programot adtak egy bonyolult és hatékony gépnek, csak hogy lássák, mit tud kihozni belőle. És ahogy a gép következetesen, ám reménytelenül igyekezett megalkotni a hétlábú, kisagy nélküli bárány ellentmondásoktól mentes modelljét. Meg ahogy a forró, sötét szavannán átmasírozik a torz modellek regimentje, hogy megadja magát ennek a rőt szakállú entellektüel csirkefogónak. És ahogy az entellektüel csirkefogónak megcibálják azt a rőt szakállát, valószínűleg nem először, és talán nem is utoljára... Mivel annyira érdeklődik a kör négyszögesítésével vetekedő, bizarr feladatok iránt... hogy még egy jóravaló és kötelességtudó masina méltóságába is képes belegázolni miattuk... Egész jó cikk lehet belőle: az intellektuális csibészség krónikája...

Zsenya mély álomba zuhant, csak hajnalban riadt fel. Az ebédlőben edényeket rakosgattak, csendesen és halkan beszélgettek:

– ...Innen már minden megy, mint a karikacsapás. Lomba apó kipihente magát, és komolyan érdekelni kezdte a dolog.

– Az csak természetes, hisz rengeteg anyaghoz jutott a gépek melléfogásaival kapcsolatos elméletéhez!

– Srácok, ez a DIG még mindig eléggé kezdetleges. Fantáziadúsabb ötletekre számítottam tőle.

Valaki felnevetett, és azt mondta:

– Hétlábú bárányok, az egyensúlyozó szervek legcsekélyebb jele nélkül! Szerencsétlen DIG!

– Halkabban, felriasztod a tudósítót!

Hosszabb szünet után, mikor Zsenya már kezdett ismét elbóbiskolni, valaki sajnálkozva azt mondta:

– Kár, hogy ilyen hamar véget ért. Mennyire izgatott mindenkit! Hétlábú bárányok! Igazán szomorú, hogy ez a rejtély ilyen könnyen megoldódott!

Gyertyák a konzolok előtt

Éjfélkor eleredt az eső. Az úttest csúszóssá vált, így Zvancev lassított. Szokatlan, kellemetlen sötétség volt, a városi világítás visszfényét eltakarta a fekete hegyvonulat, és Zvancevnek olyan érzése támadt, mintha egy sivatagon hajtana keresztül. Előtte, az érdes, nedves betonon szinte táncot járt a reflektor fehér fénysugara. Nem volt egyetlen szembejövő sem. Az utolsóval még azelőtt találkoztak, hogy ráfordult volna az intézet felé vezető útra. Zvancevet meglepte, hogy az elágazástól nagyjából egy kilométerre lévő településen a késői óra ellenére szinte minden ablak világít, és az út melletti nagy étkező terasza tele van emberekkel. Zvancevnek úgy tűnt, csendben várakoznak valamire.

Akiko hátranézett.

– Minket figyelnek – jegyezte meg.

Zvancev nem reagált.

– Talán azt hiszik, orvosok vagyunk.

– Meglehet – mondta Zvancev.

Ez volt az utolsó kivilágított falu. Az elágazás után elnyelte őket a nyirkos sötétség.

– Valahol itt kell lennie a háztartásigép-gyárnak – mondta Zvancev. – Nem láttad?

– Nem.

– Te soha semmit nem veszel észre.

– Maga ül a volánnál. Engedjen vezetni, akkor mindent észre fogok venni.

– Na, azt már nem – mondta Zvancev.

A kocsi hirtelen lefékezett és kifarolt. Csikorgó kerekekkel oldalazott a betonon. A reflektorok fénye egy jelzőtáblára esett. Nem volt kivilágítva, a felirat betűi csak halványan látszottak: „Novoszibirszki Biológiai Kutatóintézet – 21 km.” Az útjelző alá töredezett rétegeltlemez-táblát szegezett valaki, girbegurba felirattal: „Figyelem! Minden semlegesítőt bekapcsolni! Sebességet csökkenteni! Ellenőrzőpont következik!” A szöveg angolul és franciául is megismétlődött. Nagy, fekete betűkkel.

– Nocsak – motyogta Zvancev, majd lehajolt a kormánykerék alá, és bekapcsolta a semlegesítőt.

– Miféle ellenőrzőpont? – kérdezte Akiko.

– Fogalmam sincs – mondta Zvancev de lehet, hogy jobb lett volna, ha a városban hagylak.

– Nem – tiltakozott Akiko.

Amikor a kocsi elindult, bizonytalanul megkérdezte:

– Gondolja, hogy nem fognak átengedni minket?

– Én azt gondolom, hogy téged nem fognak átengedni.

– Akkor megvárom – mondta halkan Akiko.

A kocsi lassan, hangtalanul gurult az úton. Zvancev előre figyelve megszólalt:

– Nekem azért jobban esne, ha téged is átengednének.

– Nekem is – mondta Akiko. – Nagyon szeretnék elbúcsúzni tőle...

Zvancev szótlanul meredt az útra.

– Az utóbbi időben csak ritkán láttuk egymást – folytatta Akiko. – Nagyon szeretem. Nem ismerek senki hozzá foghatót. Még az apámat se szerettem annyira, mint őt. Még sírtam is...

Valóban sírtál – gondolta Zvancev. – Az óceán kékesfekete volt, az ég vakító kék, az arca pedig püffedt és szederjes, amikor Kondratyevvel óvatosan odatámogattuk a helyből felszálló repülőgéphez. Lábunk alatt ropogott a felhevült koralltörmelék, csak nehezen tudott járni, kénytelen volt ránk támaszkodni, de arról hallani sem akart, hogy felemeljük és vigyük. A szeme csukva volt, és fásultan azt motyogta: „Gokuro-szama, gokuro-szama[48]...” Mögöttünk némán lépdeltek az oceanológusok, Akiko Szergej mellett jött, két tenyerén úgy tartotta azt az óceánszerte jól ismert, ütött-kopott fehér sapkát, akár egy tálcát, és keservesen zokogott. Ez volt a betegség első és egyben legsúlyosabb támadása, hat éve, egy névtelen szigeten, a Polip-zátonytól tizenöt mérföldnyire nyugatra.

– ...húsz éve ismerem. Gyerekkorom óta. Annyira szeretnék elbúcsúzni tőle!

A nyirkos sötétségben felbukkant, majd fejük felett el is maradt a mikrometeorológiai állomás rácsos boltíve. A szerkezet fényei nem világítottak. Elromolhatott – gondolta Zvancev. – Szóval ezért ilyen pocsék az idő. Akikóra pillantott. Lábát felhúzva kucorgott az ülésen, és maga elé meredt. Arcát megvilágították a műszerfal fényei.

– Mi folyik itt? – mordult fel Zvancev. – Olyan kihalt minden.

– Nem tudom – mondta Akiko. Mocorgott, hogy kényelmesebben üljön, közben térdével oldalba bökte, majd megmerevedett, és könnyben ázó szemmel a férfira meredt.

– Mi baj? – kérdezte Zvancev.

– Lehet, hogy ő már...

– Butaság...

– ...és mindenki az intézethez ment...

– Butaság – szakította félbe határozottan Zvancev. – Szamárság.

A távolban, elöl, magányos vörös fény lobbant. Halvány volt, és hunyorgott, akár egy apró csillag a nyomasztó égbolton. Zvancev a biztonság kedvéért újra lelassított. Most, hogy a kocsi szinte lépésben gurult, hallani lehetett az eső surrogását. A fényszóró sugarában feltűnt három, víztől csillogó, sárga esőköpenyes alak. Az út közepén álltak, egy hatalmas fatörzs feküdt előttük keresztben. Egyikük nagy, füstölgő fáklyát emelt a magasba. Lassan ide-oda lengette. Zvancev közelebb hajtott, majd megállt. Ez aztán az ellenőrzőpont – gondolta. A fáklyás férfi odakiáltott valamit, de az eső surrogásától nem lehetett megérteni, majd túlméretes, vizes esőköpenyeikben esetlenül mozogva, mindhárman sietve elindultak a kocsi felé. A fáklyás ember megint kiabált valamit, szája mozgásán látszott, hogy dühös. Zvancev lekapcsolta a reflektort, és kinyitotta az ajtót.

– A motort! – rikoltotta a fáklyás férfi. Közelebb lépett. – Állítsa már le a motort!

Zvancev leállította a motort, majd kilépett az útra, az apró szemű, szitáló esőbe.

– Zvancev oceanológus vagyok – mutatkozott be. – Okada akadémikushoz jöttem.

– Oltsa le a kocsi lámpáit, mindet! – mondta a fáklyás. – De igyekezzen, kérem!

Zvancev lekapcsolta a lámpákat, a fülkében már semmi sem világított.

– Ki a kísérője? – kérdezte a fáklyás férfi.

– Kondratyeva oceanológus – felelte Zvancev ingerülten. – A munkatársam.

A három, köpenyes alak hallgatott.

– Továbbmehetünk?

– Mihajlov operátor vagyok – mutatkozott be a fáklyás férfi. – Azért küldtek, hogy találkozzam önnel, és közöljem, hogy Okada akadémikushoz már nem mehet senki.

– Ezt majd Casparo professzorral megbeszélem – mondta Zvancev. – Kísérjenek hozzá!

– Casparo professzor nagyon elfoglalt. Nem szeretnénk, hogy bárki megzavarja.

Zvancev meg akarta kérdezni, hogy „kik nem szeretnék”, de visszafogta magát, mert Mihajlov monoton hangján érezni lehetett, hogy ez az ember halálosan kimerült.

– Egy rendkívül fontos üzenetet kell átadnom az akadémikusnak – mondta Zvancev. – Kísérjenek Casparóhoz!

A trió hallgatott, a fáklya fel-fellobbanó fénye fel-alá futkározott arcukon. Vizes és elcsigázott arcok voltak.

– Nos? – kérdezte türelmetlenül Zvancev.

Ekkor észrevette, hogy Mihajlov elaludt. A kezében tartott fáklya reszketett, és egyre lejjebb ereszkedett. Szeme csukva volt.

– Tolja! – szólt rá halkan egyik társa, és megrázta a vállát.

Mihajlov felriadt, megemelte a fáklyát, és püffedt szemével Zvancevre meredt.

– Mi van? – kérdezte rekedten. – Á, az akadémikushoz... Az akadémikushoz nem mehet be senki. Ahogy az intézet területére sem. Kérem, menjenek vissza!

– Egy rendkívül fontos üzenetet kell eljuttatnom az akadémikushoz – ismételte meg türelmesen Zvancev. – Én Zvancev oceanológus vagyok, a kocsiban Kondratyeva oceanológus ül. Egy nagyon fontos üzenetet hoztunk.

– Én meg Mihajlov operátor vagyok – kezdte újra a fáklyás férfi. – Okadához már nem mehet be senki. Hat órán belül meg fog halni, nem vesztegethetjük az időt. – A szája szinte alig mozdult. – Casparo professzor nagyon elfoglalt, és azt kérte, ne zavarják. Kérem, menjenek el...

A társaihoz fordult:

– Srácok! – kérte őket kétségbeesetten. – Adjatok még két tablettát!

Zvancev csak állt az esőben, és azon gondolkodott, mit mondhatna még ennek az embernek, mivel lehet meggyőzni valakit, aki álltó helyben elaludt. Mihajlov most oldalával fordult felé, fejét hátravetette, és lenyelt valamit. Aztán azt mondta:

– Köszönöm, srácok, már teljesen kikészültem. Nektek az eső és a hideg jutott, minket meg egyszerűen lever a lábunkról a fáradtság, aztán felkelünk, majd ismét összecsuklunk... Megint összeszedjük magunk... – Még mindig összefüggéstelenül beszélt.

– Semmi baj, ez az utolsó éjszaka.

– A kilencedik – mondta Mihajlov.

– A tizedik.

– Már a tizedik? Zúg a fejem, mint a méhkas. – Mihajlov Zvancev felé fordult. – Bocsásson meg az elvtárs...

– Zvancev oceanológus – ismételte el Zvancev harmadszor is. – Mihajlov elvtárs, át kell engednie. A Fülöp-szigetekről repültük ide. Egy információt hoztunk az akadémikusnak, nagyon fontosat. Egész életében erre várt. Értse meg, harminc éve ismerem! Meg tudom ítélni, hogy meghalhat-e enélkül, vagy sem. Ez rendkívül fontos.

Akiko kiszállt az autóból, és odaállt mellé. Az operátort a köpeny alatt rázta a hideg.

– Jól van – mondta végül. – Csak túl sokan vannak. – Pontosan így mondta: „túl sokan vannak”. – Egyikük bemehet.

– Rendben van – mondta Zvancev.

– Csak szerintem hiába – mondta Mihajlov. – Casparo nem fogja odaengedni az akadémikushoz. Az akadémikust izolálták. Tönkreteheti az egész folyamatot, ha megtöri az izolációt, és akkor...

– Ezt majd személyesen megtárgyalom Casparóval – mondta Zvancev. – Kísérjenek hozzá!

– Jól van – bólintott az operátor. – Menjünk!

Zvancev Akikóra nézett. A nő arcán kisebb és nagyobb vízcseppek peregtek lefelé. Megszólalt:

– Menjen, Nyikolaj Jevgenyevics!

Aztán a köpenyes férfiakhoz fordult:

– Adják neki az egyik köpenyt, maguk meg üljenek be a kocsiba! Keresztbe fordíthatjuk az úton ezt is.

Adtak egy köpenyt Zvancevnek. Akiko be akart ülni a kormány mögé, hogy elfordítsa az autót, de Mihajlov határozottan megtiltotta, hogy elindítsa a motort. Ott állt, és esetlen, füstölgő fáklyájával világított nekik, míg kézzel tologatva keresztbe állították az úton a kocsit. Aztán az ellenőrzőpont teljes létszáma bemászott a kocsiba. Zvancev benézett. Akiko most is az első ülésen kuporgott. Mihajlov bajtársai egymásnak dőlve aludtak hátul.

– Adja át neki... – kérte Akiko.

– Az csak természetes...

– Mondja meg, hogy mindannyian várni fogjuk!

– Megmondom.

– Induljon már!

– Szajonara Aki-tian.

– Menjen...

Zvancev gondosan becsukta az ajtót, majd odalépett az operátorhoz.

– Induljunk!

– Menjünk! – mondta az operátor nagyon friss és vidám hangon. – Lépjünk ki, még hét kilométert meg kell tennünk.

Nagy léptekkel elindultak az érdes nedves, betonon.

– Hogy mennek a dolgok maguknál? – kérdezte az operátor.

– Hogy érti azt, hogy... maguknál?

– Hát, ott maguknál... A nagyvilágban. Mi már vagy fél hónapja nem tudunk semmiről. Mi a helyzet a Tanácsban? A Központi Akna-tervezettel?

– Rengeteg az önkéntes – mondta Zvancev. – Viszont hiányoznak az annihilátorok. Meg a hűtőberendezések. A Tanács az energia harminc százalékát erre akarja fordítani. A Vénuszról szinte az összes mélységi bányaspecialistát visszahívták.

– Így a legjobb – nyugtázta az operátor. – A Vénuszon úgysincs már semmi dolguk. Kit jelöltek ki projektvezetőnek?

– Fogalmam sincs – mondta bosszúsan Zvancev.

– Nem Stirnert?

– Nem tudom.

Hallgattak.

– Utálatos, igaz? – kérdezte az operátor.

– Micsoda?

– Hát a fáklya. Nem undorító? Micsoda förtelem! Érzi, milyen büdös?

Zvancev beleszimatolt a levegőbe, majd két lépéssel odébb húzódott.

– Igen – felelte. A fáklya bűzlött az olajtól. – De miért ezt használja? – kérdezte.

– Casparo utasítása. Semmi elektromosság, semmi lámpa. Igyekszünk a minimálisra csökkenteni az ellenőrizhetetlen interferenciákat... Apropó, dohányzik?

– Igen.

Az operátor megállt.

– Adja ide az öngyújtóját! – kérte. – És a rádiótelefonját. Van magánál telefon?

– Van.

– Mindent adjon ide! – Mihajlov elvette az öngyújtót és a rádiótelefont, kivette az elemeket, és az árokba dobta. – Sajnálom, de így kell lennie. Húsz kilométeres körzetben nem működhet semmilyen elektromos berendezés.

– Szóval ez az oka – mondta Zvancev.

– Igen, igen. Novoszibirszk környékén az összes méhészetet kiürítettük, és viaszgyertyákat készítettünk. Nem is hallott róla?

– Nem.

Sietősen folytatták útjukat a kitartóan szakadó esőben.

– A gyertyák is elég undorítóak, de még mindig jobbak, mint a fáklyák. Vagy, teszem azt, a forgácsfáklyácska[49]. Hallott már valaha is a forgácsfáklyáról?

– Soha.

– Van az a dalocska, hogy: „Drága fáklyácskám”. No, én mindig azt hittem, hogy a „fáklyácska”, az valami generátorféle.

– Végre rájöttem, miért szakad az eső – mondta Zvancev rövid hallgatás után. – Úgy értem, már tudom, miért kapcsolták le a mikormeteorológiai állomásokat.

– Nem egészen – mondta az operátor. – Persze, a mikrometeorológiai állomást mi kapcsoltuk le, de az esőt egyenesen a Szélfútta Hegygerincről küldték. Az egész kontinensre kiterjed.

– Miért? – kérdezte Zvancev.

– Hogy elszigeteljen minket a közvetlen napsugárzástól.

– És a felhőkben összegyűlő feszültség?

– A felhők feszültségmentesek, idefelé kisütötték őket. Ez a kísérlet valójában sokkal grandiózusabb lett, mint korábban gondoltuk. Az összes biológiaikód-szakértő idesereglett. A világ minden tájáról. Ötszáz ember. És még így is kevés. Az egész Észak-Urál nekünk dolgozik.

– És rendben megy minden? – kérdezte Zvancev.

Az operátor hallgatott.

– Hallotta, amit kérdeztem?

– Nem tudom, mit válaszolhatnék – mondta vonakodva Mihajlov. – Azon igyekszünk, hogy minden úgy menjen, ahogy kell. Az elvet többször is ellenőriztük, de mégiscsak ez az első, amit emberen végzünk. Százhúszmilliárd megabit információ, és egyetlen bit eltérés is tönkreteheti.

Mihajlov elhallgatott, és szótlanul gyalogoltak tovább. Zvancev szinte észre sem vette, hogy közben egy falun is átmentek. Teljesen üres volt. A halványan derengő, fehér falú házak ablakai sötétek voltak. A rácsos kerítések és a nedves, sötét sövények mögött itt-ott tárva-nyitva álltak a garázsajtók.

Az operátor meg is feledkezett Zvancevről. Még hat óra, és vége lesz – gondolta. – Végre hazamehetek aludni. A Legfőbb Kísérlet véget ér. A dicső Okada meghal, és halhatatlanná válik. Milyen szép is ez! De amíg el nem jön az ideje, senki sem tudja megmondani, hogy sikerült-e a dolog. Még maga Casparo sem. A felülmúlhatatlan Casparo, a tiszteletre méltó Okada, a Legfőbb Kísérlet! A nagyszerű Kódolók. – Mihajlov megrázta a fejét, szemhéjára rátelepedett a már oly ismerős súly, az agya eltompult. – Nem, nem, gondolkodni kell. Valerio Casparo megmondta, máris el kell kezdenünk gondolkodni. Mindenkinek, még az operátoroknak is, pedig mi alig értünk valamit az egészből. De Casparo azt mondta, mindenki törje a fejét. Valerio Casparo, köznyelven Valerij Konsztantyinovics. Mulatságos, ahogy dolgozik... dolgozik, majd fennhangon, hogy szinte zeng tőle a szoba, azt mondja: „Ebből elég, üldögéljünk egy kicsit, csak úgy bambán magunk elé meredve.” Valahol olvashatta ezt a frázist. Ha eközben valaki megzavarja valamivel, rászól: „Fiacskám, figyeljen már egy kicsit jobban! Kérem, ne zavarjon, miközben én csak bambán magam elé meredve ücsörgök!” Már megint nem azon töröm a fejem, amin kellene! Szóval először is meg kell határozni a feladatot. Adott: egy összetett, élettani neurális rendszer (egyszerűbben: egy élő agy), a hármas Casparo-Karpov szisztéma alapján átkódolva egy kristályos kvázibiomasszába. Megfelelően elszigetelve és normális zajszint esetén a rögzített kód rendkívül hosszú ideig érintetlen marad a kvázibiomasszában, nagyjából tizenkétezer évig pihenhet benne. Ez elég hosszú idő. Amit keresünk: a módszer, amivel ezt a kódot át lehet ültetni a biomasszából egy olyan élő agyba, aminek a komplex fiziológiai funkciókat működtető neuronjai passzív állapotban vannak. Ehhez persze szükség lesz egy passzívált agyra is, de az ilyesféle feladatra mindig akad elég jelentkező... mint például én... Eh, ebbe nem egyezne bele. Casparo hallani sem akar élő agyról. Fura egy alak! Így csak ülünk, és várjuk, hogy a leningrádiak megépítsék a mesterséges agyat. Nos... Egyszóval átmásoljuk Okada agyát a kristályos biomasszába. Már ismerjük Okada agyának, gondolatainak, éntudatának kódját. És most keressük a módját, hogy ezt a kódkészletet átültessük egy másik agyba. Még ha egy mesterségesbe is. És akkor Okada újjászületik. Okada kódolt éntudatából valóságos én lesz ismét. Kérdés: hogy lehet ezt megcsinálni? Hogyan?... Jó lenne rájönni és boldoggá tenni vele az öreget. Casparo már egy negyed évszázada ezen gondolkodik. Csuromvizesen odarohanni hozzá és felkiáltani, mint Arkhimédész: „Heuréka!” – Mihajlov megbotlott, és majdnem elejtette a fáklyát.

– Mi van magával? – kérdezte Zvancev. – Megint elaludt?

Mihajlov ránézett. Zvancev kapucniját felhajtva gyalogolt, kezét elrejtette a köpeny alá. A lángok fényében arca nagyon megnyúltnak és nagyon merevnek tűnt.

– Nem – felelte Mihajlov. – Gondolkodom. Nem alszom.

Előttük valami sötét tömeg magasodott. Gyorsítottak, és nemsokára utolértek egy, az úton lassan lefelé guruló nagy teherautót. Zvancev először észre sem vette, hogy a teherkocsi kikapcsolt motorral közlekedik. Két ázott, izmos teve húzta maga után.

– Hé, Szanyka! – kiáltotta az operátor.

A fülkeajtó kivágódott, kihajolt egy fej, szeme megcsillant, ahogy körülnézett, majd eltűnt.

– Mi kéne? – hallatszott a fülkéből.

– Adj egy csokoládét! – kérte Mihajlov.

– Gyere érte, nincs kedvem kimenni. Minden csupa víz.

– Máris – rikkantotta vidáman Mihajlov, majd fáklyástul eltűnt.

Nagyon sötét lett. Zvancev közelebb lépett a teherautóhoz, és csatlakozott a tevékhez. Azok alig vánszorogtak.

– Nem tudnak gyorsabban haladni? – mordult fel.

– Tudni éppen tudnának, csak nem akarnak – hallatszott a fülkéből. – Próbáltam egy bottal nógatni őket, de egyszerűen leköptek. – A hang elhallgatott, majd később hozzátette: – Négy kilométer óránként. És még a köpenyem is teliköpködték.

A sofőr felsóhajtott, és hirtelen felordított:

– Hé, ti semmirevalók! Gyí, gyí-í-í, a fene essen belétek!

A tevék megvetően felhorkantak.

– Jobb lenne, ha odébb húzódna – javasolta a sofőr. – Ezek senkit se tisztelnek.

Olajszag érződött, és Mihajlov ismét megjelent mellette. A fáklya füstölgött és szikrát hányt.

– Menjünk! – mondta. – Már közel járunk.

Könnyedén megelőzték a teherkocsit, és az út mellett hamarosan feltűnt néhány kivilágítatlan építmény. Közelebb érve Zvancev egy hatalmas épületet pillantott meg maga előtt a sötétben: egy fekete folt a fekete égbolt előtt. Néhány ablakában halvány, sárgás lángok imbolyogtak.

– Nézze! – suttogta Mihajlov. – Látja azokat a blokkokat az út két oldalán?

– Mik azok? – kérdezett vissza Zvancev, szintén suttogva.

– A kvázibiomassza tárolói. Itt fog lakni.

– Ki?

– Az agy – súgta Mihajlov. – Az Agy!

De már be is fordultak, egyenesen az intézet épületének bejárata felé. Mihajlov belökte a súlyos ajtót.

– Jöjjön be! – mondta. – Csak ne csapjon zajt, kérem!

A hall sötét volt, hűvös és furcsa szagú. A hatalmas asztal közepén néhány vaskos gyertya pislákolt a tányérok és nagy levesestálak között. A tányérok mosatlanok voltak. Egy kosárban néhány szikkadt kenyérszelet hevert. A gyertyafényben rosszul lehetett látni. Amikor Zvancev néhány lépéssel közelebb ment, köpenye beleakadt az egyik székbe, és az hangos puffanással eldőlt.

– Hé! – kiáltotta valaki hátulról. – Tolja, te vagy az?

– Én – felelte Mihajlov.

Zvancev hátranézett. A hall sarkában vörösen derengő félhomály volt; amikor Mihajlov odaért a fáklyával, Zvancev egy sápadt arcú lányt pillantott meg. Egy kanapén feküdt, valami feketébe burkolózva.

– Hoztál valami finomat? – kérdezte a lány.

– Majd Szanyka – felelt Mihajlov. – Akarsz egy csokit?

– Kérek.

Mihajlov, a fáklyát másik kezébe téve, elkezdett a köpenye ráncai közt kotorászni.

– Menj, és váltsd le Zinát! – mondta a lány. – Ide jöhet aludni. A tizenkettesben most a fiúk alszanak. Esik odakint?

– Esik.

– Így is jó, már nem sok van hátra.

– Tessék, a csokid – kínálta Mihajlov. – Megyek. Az elvtárs az akadémikushoz jött.

– Kihez?

– Az akadémikushoz.

A lány halkan füttyentett.

Zvancev átvágott az előtéren, és türelmetlenül nézelődött. Mihajlov utánament, a lány felült a kanapén, és kibontotta a csokit. Most, a gyertyák halvány fényében csak sápadt arcocskája és különös, ezüstös, kapucnis palástja derengett. Mihajlov kibújt köpenyéből, és Zvancev észrevette, hogy ő is hosszú ezüst palástot visel alatta. A fáklya bizonytalan fényében olyan volt, mint egy szellem.

– Zvancev elvtárs – mondta –, várjon itt egy kicsit! Hozok magának is egy palástot. De addig ne vegye le a köpenyt, kérem!

– Rendben – egyezett bele Zvancev, és leült egy székre.

Casparo irodájában sötét volt, és hideg. Az eső álmosítón neszezett. Mihajlov elment, azt mondta, idehívja Casparót. A fáklyát is magával vitte, az irodában meg nem volt egy szál gyertya sem. Zvancev először a látogatóknak szánt széken ült, szemben egy nagy, üres asztallal. Aztán felállt, odalépett az ablakhoz, homlokát a hideg üvegnek támasztva kibámult az éjszakába. Casparo nem jött.

Nagyon nehéz lesz Okada nélkül – gondolta. – Még legalább húsz évet élhetne, csak jobban oda kellett volna figyelni rá. Már jó ideje távol kellett volna tartani a mélységi kutatásoktól. Ha valaki száz évéből több mint hatvanöt a mélyben töltött, jóval ezer méter alatt... Végül csak elkapta őt is a kék bénulás, a fenébe!...

Zvancev ellépett az ablaktól, odament az ajtóhoz, és kilépett a folyosóra. A hosszú folyosón ritkásan elhelyezett gyertyák pislákoltak a falakon. Valahonnan egy hangot hallott, amint ütemesen ugyanazt a mondatot ismételgeti, akár egy metronóm. Zvancev fülelt, de egyetlen szót sem értett belőle. Aztán a folyosó végén, a vöröses félhomályban feltűnt néhány hórihorgas, fehér alak, akik olyan nesztelenül lépdeltek el mellette, mintha a levegőben lebegnének. Zvancev elgyötört arcokat látott az ezüst csuklyák alatt.

– Akarsz enni? – kérdezte az egyik.

– Nem. Csak aludni.

– Én talán ennék...

– Nem, nem. Aludni akarok. Csak aludni.

Halkan beszélgettek, de a folyosón így is messzire hallatszott.

– Gina majdnem tönkretette a rekeszét. Casparo épp csak el tudta rántani a kezét.

– A pokolba!

– Ja. Ő is pont ilyen képet vágott.

– A pokolba, a pokolba! Melyik rekesz volt az?

– A tizenkétezer-hatszázhármas. A hallási asszociációkért felelős...

– Aj-jaj-jaj-jaj-jaj...

– Casparo azonnal aludni küldte. Ő meg csak ül a tizenhatosban, és zokog.

A két, ezüstös alak eltűnt. Hallani lehetett, ahogy a lépcsőn lefelé tartva beszélgetnek, de Zvancev már egy szavukat sem értette. Becsukta az ajtót, és visszaült a székre.

Szóval ez a Gina majdnem tönkretette a hallási asszociációs rekeszt. Figyelmetlen fruska! Casparo kapta el a kezét. És ha nem kapja el időben? Zvancev keze ökölbe szorult, szemét szorosan lehunyta. Szinte semmit sem tudott a Legfőbb Kísérletről. Csak annyit, hogy a Legfőbb Kísérlet a legnehezebb feladat, amit a tudomány valaha is célul tűzött ki maga elé. Lekódolni az agy milliárdnyi sejtjét, a közöttük kiépült kapcsolatokat, a köztük folyó kommunikációt, a kapcsolatok egymásra hatását... És a legkisebb hiba is helyrehozhatatlan torzulásokat okozhat... Az a lány meg majdnem tönkretett egy egész rekeszt... Zvancevben ekkor tudatosult, hogy a rekesz a tizenkétezer-hatszázhármas számot kapta, és rettentően megrémült. Még akkor is nagy a hiba, és így a torzulás valószínűsége, ha a kód maga nagyon rövid... De ez több mint tizenkétezer rekesz, és több milliárd egyedi információ. Casparo még mindig nem jött.

Zvancev újra kiment a folyosóra. A furcsa, monoton hangtól kísérve egyik gyertyától a másikig sétált. Ekkor megpillantott egy nyitott ajtót, és a hang is felerősödött. Az ajtó mögötti hatalmas teremben több száz fény pislákolt. Zvancev a falakkal párhuzamosan elhelyezett konzolokat látott, rengeteg számlappal. A falak mentén, a konzolok előtt több száz ember ült. Mindannyian fehérben voltak. A levegő forró volt, és fojtó az olvadt viasz szagától. Zvancev rájött, hogy a szellőztető és a klímaberendezést is kikapcsolták. Belépett a terembe, és körülnézett. Casparót kereste, de még ha itt is volt, lehetetlen lett volna felismerni a több száz, egyforma, ezüstös palástot és mélyen az arcukba húzott csuklyát viselő ember között.

– Tizennyolcezer-hétszázhuszonkettes rekesz feltöltve... – mondta a hang.

A teremben lidércnyomásszerű csend honolt, csak a hangot és a mozdulatok keltette suhogást lehetett hallani. A terem közepén Zvancev megpillantott egy asztalt és néhány széket. Odament az asztalhoz.

– Tizennyolcezer-hétszázhuszonhármas rekesz feltöltve...

Zvancevvel szemben az egyik széken egy széles vállú férfi ült, arcát kezébe temetve. Hangosan szuszogva aludt.

– Tizennyolcezer-hétszázhuszonnégyes rekesz feltöltve...

Zvancev az órájára nézett. Pontosan hajnali három volt. Észrevette, ahogy egy fehérbe öltözött férfi belép a terembe, majd eltűnik a félhomályban, ahol a villogó fényeken kívül semmi sem látszott.

– Tizennyolcezer-hétszázhuszonötös rekesz feltöltve...

Az asztalhoz, gyertyával a kezében odajött egy férfi, a gyertyát beleállította egy viasztócsába, és leült. Letett az asztalra egy iratcsomagot, beljebb tolta, és már aludt is. Zvancev figyelte, ahogy a feje egyre lejjebb és lejjebb ereszkedik, végül megpihen a papírokon.

– Tizennyolcezer-hétszázhuszonhatos rekesz feltöltve...

Zvancev ismét az órájára pillantott. Két rekesz feltöltése valamivel több mint másfél percig tartott. Tíz napja folyik a Legfőbb Kísérlet, és még húszezer rekeszt sem töltöttek fel...

– Tizennyolcezer-hétszázhuszonhetes rekesz feltöltve...

És ez így megy már tíz napja. Egy súlyos kéz nehezedett Zvancev vállára.

– Miért nem alszik?

Zvancev a csuklya alatt egy teljesen kimerült arcot pillantott meg. Felismerte.

– Menjen aludni! Már csak...

– Casparo professzor – mondta Zvancev, és felállt.

– Aludni, aludja ki magát! – nézett a szemébe Casparo. – Ha nem tud elaludni, váltson fel valakit!

Fürgén odébb lépett, majd megállt, és jobban szemügyre vette.

– Nem ismerem – mondta. – De nem számít, aludjon!

Hátat fordított neki, és végigsietett a konzolok előtt ülő emberek sorai mentén. Zvancev hallotta egyre távolodó, átható hangját:

– A felénél jár... Óvatosan, Leonyid, már félig van... Rendben... Rendben... Ez is rendben... Rögtön túlcsordul, Johnsson, figyeljen jobban... Rendben... Rendben...

Zvancev utánaindult, igyekezett nem szem elől téveszteni. Casparo váratlanul felkiáltott:

– Elvtársak! Minden remekül megy! Legyenek körültekintőek! Minden nagyon jól megy!... Csak ügyeljenek a stabilizátorokra, és minden rendben lesz!...

Zvancev figyelmetlenül nekiment egy hosszú asztalnak, ami mellett többen is fejükkel az asztalra borulva aludtak; senki sem mozdult, a mélyen alvókat már semmi sem tudta megzavarni. Casparo eltűnt. Zvancev ötletszerűen elindult a konzolok előtt sorakozó sárga lángok mellett.

– Tizennyolcezer-hétszázkilencvenes rekesz feltöltve – mondta egy friss, élénk hang.

Zvancev rádöbbent, hogy eltévedt, és már azt sem tudja, merre van a kijárat, ahogy azt sem, hová tűnt Casparo. Lekuporodott egy feldőlt székre, könyökét a térdére támasztotta, arcát a tenyerébe temette, és meredten bámulta az előtte vibráló gyertyalángot. A gyertyaviasz lassan csöpögött.

– Tizennyolcezer-hétszázkilencvennyolcas rekesz... Tizennyolcezer-hétszázkilencvenkilences... Nyolcszázas... Feltöltve... Feltöltv...

– Á-á-á-á-á!

Valaki hosszan, rémülten felsikoltott. Zvancev felpattant. Látta, hogy senki sem fordult meg, de mindannyian megmerevedtek, a hátak megfeszültek. Úgy húszlépésnyire az egyik operátor székénél egy magas férfi állt, és fejét fogva üvöltött:

– Vissza! Vissza! Á-á-á!

Valahonnan előkerült Casparo, és gyors léptekkel a konzolhoz rohant. A teremben néma csend lett, csak a viasz sistergése hallatszott.

– Bocsásson meg! – mondta a magas férfi. – Bocsánat... Bocsánat... – ismételgette.

Casparo felegyenesedett, és azt kiáltotta:

– Figyeljenek rám! A tizennyolcezer-hétszázkilencvenhatos, hétszázkilencvenhetes, hétszázkilencvennyolcas, hétszázkilencvenkilences és nyolcszázas rekeszt újra kell írni. Megismételni!

Zvancev látta, ahogy több száz, fehérbe öltözött ember egyszerre felemeli jobb kezét, és valamit kapcsolgat a konzolján. A gyertyalángok meginogtak.

– Bocsásson meg, bocsásson meg! – ismételgette még mindig a férfi.

Casparo megveregette a hátát.

– Aludd ki magad, Henry! – mondta neki. – Most rögtön menj aludni! Nyugalom, nem történt semmi végzetes...

A férfi végigment a pultok között, és egyre azt ismételgette: „Sajnálom, nagyon sajnálom...” Senki se fordult felé. A helyére már le is ült valaki.

– Tizennyolcezer-hatszázkilencvenhatos rekesz feltöltve – mondta az élénk hang.

Casparo egy pillanatra megállt, majd lassan, erősen meggörnyedve elvánszorgott Zvancev mellett. Zvancev fel akarta tartóztatni, ám ekkor megpillantotta az arcát. Megtorpant, és elengedte Casparót. Casparo odasétált egy kisebb, különálló konzolhoz, nehézkesen leereszkedett a székre, és üldögélt néhány másodpercig. Aztán megrázkódott, és egész felsőtestével előredőlt, arcát a padlóból kiemelkedő periszkóp kémlelőjéhez nyomta.

Zvancev a közelben állt egy hosszú asztal mögött, és szemét le sem vette a kimerülten görnyedő hátról. Még mindig maga előtt látta Casparo, gyertyák vibráló fényétől megvilágított arcát. Eszébe jutott, hogy már Casparo is benne jár a korban, talán öt vagy hét évvel fiatalabb, mint Okada. Arra gondolt: Hány évet feláldozhatott ezért a tíz napért! Ennek biztos meglesz a hatása, ráadásul igen hamar.

Két alak közeledett Casparo felé. Egyikük csillogó csuklya helyett gömb alakú, átlátszó sisakot viselt.

– Nincs elég időnk – mondta halkan a sisakos férfi.

Casparo hátához beszélt.

– Mennyi maradt? – kérdezte Casparo, hátra sem fordulva.

– Két óra múlva beáll a klinikai halál. Plusz-mínusz húsz perc.

Casparo megfordult.

– De még egész jól néz ki... Nézze! – A kémlelőablakra mutatott.

A sisakos férfi megrázta a fejét.

– Idegbénulás – mondta a másik halkan. Körülnézett, dülledt szemével Zvancevre pillantott, majd odahajolt Casparóhoz, és belesúgott valamit a fülébe.

Zvancev ráismert. Ivan Krasznov professzor volt az.

– Rendben – mondta Casparo. – Ezt fogjuk tenni.

Azok ketten megfordultak, és már el is tűntek a sötétben.

Zvancev szék után tapogatózott, majd leült, és lehunyta a szemét. Vége – gondolta. – Elkéstek. Véglegesen meg fog halni.

– Tizenkilencezres rekesz feltöltve – mondta a hang. – Tizenkilencezer-hármas rekesz feltöltve... Tizenkilencezer-négyes rekesz...

Zvancev szinte semmit sem tudott az idegrendszeri adatok dekódolásáról, de úgy gondolta, Okada egy különös formájú asztalon fekszik, halott, fehér lámpák alatt, egy vékony tű lassan végigtapogatja az agytekervényeit, és egy hosszú szalagon, karakterről karakterre megjelennek a kiolvasott impulzusok szimbólumai. Zvancev persze nagyon jól tudta, hogy a valóságban egész másképp történik, de a képzelete mégis ezt a képet festette róla: egy érzékeny tű végigköveti az agytekervényeket, és egy végtelen hosszú szalagon titokzatos jelek rögzítik az emlékeket, a szokásokat, az összefüggéseket, a tapasztalatokat... És valahol a közelben ott ólálkodik a halál, hogy sejtről sejtre lebontsa a kapcsolatokat, a kommunikációt. Meg kell előzni.

Zvancev szinte semmit sem tudott a neurális kapcsolatok kódolásáról. De azt tudta, hogy még az agy tudatos gondolkodási folyamataiért felelős részeinek határaival sincsenek tisztában teljesen. Hogy a Legfőbb Kísérlet csak akkor lesz sikeres, ha azt a szabálytalan formájú agyi szektorok rendkívül pontos beazonosításával és tökéletes elszigeteltségben végzik el. Ezért vannak a gyertyák, a fáklyák, a vontató tevék az úton, a kiürített falvak, a mikrometeorológiai állomás sötét ablakai, az önjáró utak leállítása... Zvancev azt is tudta, hogy még nem találtak olyan módszert a kódolás ellenőrzésére, ami ne torzítaná ellenőrzés közben magát a kódot. Hogy Casparo félvakon tapogatózik, és könnyen előfordulhat, hogy nem is azt kódolja elsődlegesen, amit tényleg szükséges. De Zvancev azt is tudta, hogy a Legfőbb Kísérlet út az egyén halhatatlansága felé, mert az embert az éntudata teszi emberré, nem a keze vagy a lába. Az ember: emlékek, szokások, összefüggések, az agy. Az Agy.

– Tizenkilencezer-kétszáztizenhatos rekesz feltöltve...

Zvancev kinyitotta a szemét, felállt, és odalépett Casparóhoz. Casparo maga elé meredve ült.

– Casparo professzor – mondta Zvancev. – Zvancev oceanológus vagyok. Beszélnem kell Okada akadémikussal.

Casparo felpillantott, és hosszasan nézte Zvancevet. Félig lehunyt szeme homályos volt.

– Az lehetetlen – felelte.

Egy ideig némán meredtek egymásra.

– Okada akadémikus erre az információra várt egész életében – mondta Zvancev csendesen.

Casparo nem szólt semmit. Szemét újra elfordította, és maga elé meredt. Zvancev hátranézett. Sötétség. Gyertyalángok. Ezüstös fehér, csuklyás köpenyek.

– Tizenkilencezer-kétszázkilencvenkettes rekesz feltöltve – mondta a hang.

Casparo felállt, és bejelentette:

– Ennyi. Befejeztük.

És Zvancev megpillantott egy apró, vörösen villogó lámpát a periszkóp kémlelőablaka melletti konzolon. Egy lámpa – gondolta. – Azt jelenti, hogy tényleg befejezték.

– Tizenkilencezer-kétszázkilencvennégyes rekesz feltöltve...

A terem sötétjéből előrontott egy pöttöm lány, lobogó köpenyben. Egyenesen Casparóhoz rohant, Zvancevet egyszerűen félrelökte.

– Valerij Konsztantyinovics – kiáltotta izgatottan már csak egy üres rekesz maradt...

– Nincs szükség többre – mondta Casparo. Felállt, és beleütközött Zvancevbe. – Te meg ki vagy? – kérdezte kimerülten.

– Zvancev oceanológus vagyok – felelte visszafogottan Zvancev. – Beszélni akartam Okada akadémikussal.

– Lehetetlen – suttogta Casparo. – Okada akadémikus halott.

Odahajolt a konzolhoz, és egyenként elfordított négy kapcsolót. A hatalmas terem mennyezetén vakító fények gyúltak.

Mikor Zvancev lement a hallba, már teljesen kivilágosodott. A nagyméretű ablakokon túl szürke, félhomályos volt a reggel, de érezte, hogy nemsokára felkel a nap, és mindent beragyog sugaraival. A kanapén rendetlenül hevert a gyűrött takaró. Az asztalon néhány gyertya még égett a tálak és étellel teli tálcák között. Zvancev visszanézett a lépcsőre. Odafent hangosan diskuráltak. Valahol ott lehetett Mihajlov is, aki megígérte, hogy visszakíséri.

Zvancev odament a kanapéhoz, és leült. Három fiatal férfi jött lefelé a lépcsőn. Egyikük az asztalhoz lépett, és mohón, puszta kézzel nekiesett az ételnek. Lökdöste a tányérokat, felborított egy üveg limonádét, felkapta, majd inni kezdett, egyenesen az üvegből. A második szinte aludt, szeme lecsukódott. A harmadik, akinek a vállára támaszkodott, izgatottan mesélt:

– Casparo valamit mondott Kruglovnak. Csak úgy beszélgettek. Aztán az öreg összecsuklott, és ráesett a konzolra. Felkaptuk, és elvittük az irodába, de ott Szerjozska Kruglov aludt. Lefektettük őket egymás mellé.

– El sem tudom hinni – mondta az első, hitetlenkedve, teli szájjal. – Tényleg ilyen jól sikerült?

– Az ördögbe is, hányszor kell még elismételnem?... Kilencvennyolc százalék. Meg még valahány tized, de arra már nem emlékszem.

– Tényleg kilencvennyolc?

– Úgy látom, teljesen kikészültél, képtelen vagy felfogni, amit mondanak neked!

– Értem én, csak nem tudom elhinni. – A falatozó férfi lehuppant az egyik székre, és maga elé húzott egy konzervdobozt. – Nem merem elhinni. Nekem úgy tűnt, hibát hibára halmozunk...

– S-srácok – mormolta az álmos férfi menjünk már! Teljesen kimerültem...

Mindhárman azonnal elindultak és kimentek. A lépcsőn egyre többen és többen jöttek lefelé. Álmosan, elmerevült lábakkal. Izgatottan, duzzadt szemekkel, a hosszú hallgatástól rekedten.

Nem olyanok, mint akik gyászolnak – gondolta Zvancev. Tudta, hogy Okada halott, de nem akarta elhinni. Úgy érezte, hogy az akadémikus mélyen alszik, csak senki sem tudja, hogyan lehetne felébreszteni. De nem baj, majd rájönnek. Kilencvennyolc százalék – gondolta. – Nem is rossz. Furcsának találta, hogy egyáltalán nincs elkeseredve a veszteség miatt. Nem gyászolt. Csak valamiféle türelmetlenséget érzett amiatt, hogy olyan sokat kell várnia, míg Okada visszatér. Mint amikor az akadémikus hosszabban elidőzött a szárazföldön.

Mihajlov megérintette a vállát. Nem volt rajta sem palást, sem esőköpeny.

– Indulhatunk, Zvancev oceanológus.

Zvancev felállt, és odasétáltak az ajtóhoz. A nehéz szárnyak maguktól kinyíltak.

A nap még nem kelt fel, de világos volt, a szürkéskék égbolton gyorsan ritkultak a felhők. Zvancev szemügyre vette az alacsony, krémszínű épületeket, és közöttük a vörös, lehullott levelekkel borított utcákat. Emberek tódultak ki az intézetből, és kettesével, hármasával szétszéledtek.

Valaki felkiáltott:

– A Kosztromából érkezett elvtársak a hatos épület második és harmadik szintjén pihenhetnek le.

Az utcákon soklábú kiberkertészek söprögettek mindenfelé. Nyomukban csak a tiszta, száraz, szürke beton maradt.

– Kér egy csokoládét? – kérdezte Mihajlov.

Zvancev megrázta a fejét. Zömök, sárga, ajtók és ablakok nélküli építmények sorai között húzódó úthoz érkeztek.

Sok ilyen épület volt, egy egész utcányi. Ezek voltak a kvázibiomassza-raktárak, Okada agyának őrzői; húszezer rekesznyi biomassza, húsz zömök, harminc méter széles, hat emelet, mélyen a föld alá nyúló épület.

– Kezdetnek nem rossz – mondta Mihajlov. – De nem mehet így tovább. Húsz épület egyetlen embernek, ez túlságosan sok. Ha mindannyiunknak ennyire lesz szüksége, az rengeteg hely... – Felnevetett, és ledobta a csokoládé papírját a betonra.

Ki tudja – gondolta Zvancev. – Neked lehet, hogy elég lenne egy kézitáska. Ahogy nekem is. Egy kiberkertész, hosszú, hajlékony lábaival kopogva a betonon kényelmesen odaballagott a lehullott papírdarabhoz.

– Hé, Szányka – kiáltotta Mihajlov.

A teherautó megállt mellettük, a csillogó szemű sofőr kihajolt. Mindketten felmásztak a fülkébe.

– Hova lettek a tevéid? – kérdezte Mihajlov.

– Legelnek valahol – mondta a sofőr. – Kifárasztottak. Amíg kifogtam őket, megint leköpdöstek.

Mihajlov már el is aludt, feje Zvancev vállára billent.

A sofőr, egy alacsony, fekete szemű férfi, gyorsan vezette a nehéz teherautót, közben halkan énekelt, száját szinte alig mozdítva. Valami régi, félig-meddig elfeledett dalt. Zvancev először csak hallotta, de aztán meg is pillantotta az út fölött alacsonyan szálló helikoptereket. Hatan voltak. Arra gondolt, hogy újra felpezsdül az élet ebben a kihalt zónában. Elindulnak az önjáró utak. Az emberek hazasietnek. Visszakapcsolják a mikrometeorológiai állomásokat és az útbaigazító táblák világítását. Valaki talán már le is szakította a girbegurba feliratú rétegeltlemez-lapot. A rádió beszámolt róla, hogy a Legfőbb Kísérlet véget ért, és kielégítő eredményt hozott. A helikoptereken valószínűleg tudósító csapatok érkeznek, és a világ sztereovizorain hamarosan feltűnnek a zömök, sárga épületek és a kialudt gyertyák csonkjai a konzolok előtt. Valaki persze Casparót is felriasztja, és ide-oda cibálják, talán még fel is dühítik. Hamarosan az egész világ megtudja, hogy az ember rohamléptekkel közeledik a halhatatlanság felé. Nem csak az emberiség, az ember, minden egyes ember, minden személy. Persze először csak a legjobbak...

Zvancev ránézett a sofőrre.

– Elvtárs – kérdezte mosolyogva –, szeretnél örökké élni?

– Hát persze – felelte a sofőr, és ő is elmosolyodott. – És fogok is.

– Én is így döntöttem – bólintott Zvancev.

Természettudomány a szellemvilágban

Kocsin laboráns lábujjhegyen odament az ajtóhoz, és bekukucskált a hálószobába. A reader[50] még aludt. Meglehetősen idős reader volt, az arcán mindig bánatos kifejezés ült. Az oldalán feküdt, arcát a tenyerére fektetve. Amikor Kocsin benyitott, a reader határozottan rámordult:

– Még nem pihentem ki magam. Aludni akarok.

Kocsin odalépett az ágyhoz, és megbökdöste a vállát.

– Itt az idő, Peters elvtárs. Keljen fel, legyen szíves...

Peters kinyitotta bágyad szemét.

– Csak még egy fél órát! – könyörgött.

Kocsin lemondóan megrázta a fejét:

– Nem lehet, Peters elvtárs. Ha túlpiheni magát...

– Igazad van – mondta a reader nagyot sóhajtva –, eltompulok. – Felült, és nyújtózkodott. – Tudod, miről álmodtam, mikor felébresztettél, George? Álmomban otthon voltam, a farmon, a Yukonnál. A fiam visszajött a Vénuszról, és együtt megnéztük a hódvárakat. Tudod, milyen okos hódjaim vannak, George? Akár az emberek.

A reader felkelt az ágyról, és elkezdett tornázni. Kocsin tudta, hogy Peters fia két évvel ezelőtt meghalt a Vénuszon, hogy nagyon hiányzik neki a felesége, hogy nem bízik a fiatal kisegítőkben a farmon, emiatt nagyon aggódik a hódjaiért, hogy nagyon lehangolt, és unja magát, és semmi kedve ahhoz, amit itt csinál.

– Semmi gond – mondta Peters, lendületesen hajlongva szőrös testével. – Nem kell engem sajnálni, Georgie-boy! Értem én: ha egyszer erre van szükség, hát erre van szükség, nem tehetünk semmit.

Kocsin elvörösödött kínjában. Valószínűleg sosem lesz képes megtanulni, hogy viselje magát a reader közelében. Állandóan szégyenkeznie kellett valamiért.

– Te rendes gyerek vagy, Georgie – mondta kedvesen Peters. – Az emberek általában nem szeretik, ha a gondolataikban olvas valaki. – Emiatt mi, readerek jobban kedveljük a magányt, és amikor emberek között vagyunk, igyekszünk sokat fecsegni, mert az emberek a hallgatást összetévesztik az információgyűjtési folyamattal. Itt is van egy kis kakas, aki valahányszor a közelembe kerül, folyamatosan matematikai képleteket ismételget magában. És mi végre? Én egyetlen képletet sem értek, azt viszont pontosan érzem, milyen halálosan retteg, meg ne tudjam valamiképp, hogy gyengéd érzelmeket táplál az egyik fiatal hölgy iránt...

Peters felkapott egy törölközőt, és bement a fürdőszobába. Kocsin kapkodva letörölte a hideg izzadságot a homlokáról. Hála az égnek, hogy nem vagyok szerelmes senkibe! – gondolta szégyenlősen. – Katyenka még talán meg is sértődne. Micsoda remek emberek ezek a readerek! Tényleg, a fürdőszoba ajtaján át is hallja vajon a gondolataimat? Mi persze jól felbosszantjuk a kísérleteinkkel, de nem marad adósunk ő sem... Az a kis kakas, persze bizonyára Petya Bisztrón. Tényleg, kibe lehet belehabarodva?

– Azt nem árulom el – mondta a fürdőszoba ajtajában megjelenő Peters. Frissebbnek tűnt. – Rendben van, George, készen állok. Ma hová megyünk? Megint a kínzókamrába?

– Megint – mondta Kocsin. – Ahogy mindig. Megreggelizne? Van még egy negyedóránk.

– Nem – mondta Peters. – Az ételtől is eltompulok. Inkább egy löket szőlőcukrot adj!

Feltűrte az ingujját. Kocsin előhúzott a zsebéből egy doboz aktivált szőlőcukor-ampullát, az egyiket kiemelte, majd a szívókorongot rányomta Peters kidagadó vénájára. Amikor a szőlőcukor felszívódott, Peters lepattintotta az ampullát, és visszahajtogatta az ingujját.

– Nos, irány a tortúra! – mondta sóhajtva.

* * *

A Térfizikai Intézetet húsz évvel korábban építették fel a Finn-öböl Kotlin nevű szigetén. Kronstadt régi erődjét teljesen elbontották, csak az ősi vár szürke, omladozó falai maradtak meg, és a Nagy Forradalom aranyozott emlékműve a tudósok városának parkjában. A Kotlintól nyugatra kialakított mesterséges szigeteken terültek el a rakétakilövők, a repülőterek, az intézet energiatárolói és erőművei. A szigetcsoport legnyugatibb szélén helyezték el a „zajos” laboratóriumokat, amikben rendszeresek voltak a dübörgő robbanások és tűzesetek. Az elméleti munkát és a „zajtalan” kísérleteket az intézet tényleges területén elhelyezkedő hosszú, alacsony épületekben végezték, magán a Kotlin-szigeten.

Az intézet a tudomány élvonalához tartozott. Kutatásai sokféle témát felöleltek. Például a gravitáció problémáját. A deritrinitációt. Az új fizikai axiómák kérdéseit. A diszkrét tér elméletét. És még számtalan speciális, vagy kifejezetten specifikus esetet. Az intézet gyakran elvállalta a reménytelenül bonyolultnak, szinte megoldhatatlannak tűnő dilemmákkal kapcsolatos kutatásokat is. Az effajta kérdések kísérleti megközelítése általában döbbenetes mértékű energiaráfordítással járt. Az intézet vezetése szinte már folyamatosan a Világtanács nyakára járt, hogy megigényelje a Bolygó egy-két órai, de néha egész napi teljes energiatermelését. Tiszta időben a leningrádiak sűrűn megcsodálhatták a horizonton a távoli „kotlini szigetvilág” fölé magasodó energiagyűjtők óriási, csillogó gömbjeit. Az Erőforrás-elosztási Bizottság néhány humoros tagja a Danaidák hordói[51] névvel illette ezeket az energiakondenzátorokat, ezzel arra utalva, hogy az ide áramoltatott energia pont úgy szétfolyik, akár a víz a lyukas hordóból, bármiféle látható eredmény nélkül; és a Tanács számos tagja is eléggé rosszallóan figyelte az intézet tevékenységét, de az energiaigényüket vita nélkül jóváhagyták, mert úgy gondolták, az emberiség elég gazdag ahhoz, hogy megengedhesse magának még az ilyen, a távoli jövőben megoldható problémák kutatásának finanszírozását is. Még a Bolygó középpontjáig lehatoló Központi Akna munkálataival egy időben is.

Négy évvel korábban az intézet alkalmazottainak egy csoportja megkísérelte a szigma-deritrinitáció energiaszóródásának megmérését. A Naprendszer külső vidékén, messze túl a Transpluto pályáján két automata űrhajót a relativisztikus sebesség közelébe gyorsítottak, majd egymáshoz viszonyítva másodpercenként 295 ezer kilométeres sebességgel ütköztették őket. A robbanás ereje lenyűgöző volt; az űrhajók szinte teljes tömege azonnal sugárzássá alakult, a hajók egy vakító lobbanással megsemmisültek, csak némi elpárolgott fémet hagyva maguk után. A mérések befejezése után a szakemberek hiányt találtak az energiamérlegben, egy meglehetősen kicsi, ám elég pontosan meghatározható energiamennyiség egyszerűen „eltűnt”. Ha jól meggondoljuk, a kísérlet semmi meglepőt nem produkált. A szigma-deritrinitáció elmélete szerint az energia meghatározott részének el kell tűnnie a tér adott pontjáról, és az elvárások szerint vagy ugyanolyan, vagy valami másfajta energiaként a tér egy másik pontján, a kísérleti területtől távol kell megjelennie. Hisz éppen ez a Szigma-D-elv lényege, és valami ilyesmi történt annak idején a Tajmirral is. Viszont mennyiségi szempontból az energiahiány meghaladta az előzetes becsléseket. Az energia egy része „ismeretlen helyre távozott”. A természet törvényeinek ellentmondó jelenség magyarázatára két elmélet is született. Az egyik szerint az energia egy olyan, eddig ismeretlen formájává alakult, amelynek felismerésére és mérésére a tudománynak még nincsenek eszközei. A másik, maga az Összefonódó Univerzumok Elmélete.

Az Összefonódó Univerzumok Elméletét már jóval a kísérlet elvégzése előtt kidolgozták. Ez az elmélet azt feltételezte, hogy végtelen sok, egymással összefonódott, ám különböző fizikai törvényekkel rendelkező univerzum létezik. Pont ez a különbözőség az, ami miatt ezek az univerzumok képesek fizikailag ugyanabban a térben létezni egyszerre, anélkül, hogy egymással bármiféle kölcsönhatásba lépnének. Ez az elmélet tulajdonképpen annyira elvont, hogy semmiféle konkrét egyenletet nem tudott produkálni, amivel alá lehetne támasztani. Viszont az elméletből levezethető, hogy néhány energiaforma képes lehet áthatolni egyik szomszédos univerzumból a másikba. Emellett az is, hogy az áthatolás annál könnyebben végbemegy, minél nagyobb az energiakoncentráció. Az űrhajókkal elvégzett kísérlet során az elektromágneses energia koncentrációja mérhetetlenül nagy volt. Ez arra engedett következtetni, hogy az „energiaszökés” során az energia egy része a mi univerzumunkból akár valamelyik szomszédosba is átkerülhetett. Kevés volt az adat, de az elképzelés annyira csábító, hogy szinte azonnal számos támogatót talált az intézetben.

Az Összefonódó Univerzumok Elméletének kísérleti igazolására az intézet térfizikai tanszéknek munkatársai vállalkoztak. Ők szinte azonnal lemondtak a hatalmas energiamennyiség elnyeletését és kibocsátását vizsgáló nehéz, veszélyes és bizonytalan kimenetelű kísérletekről. Már csak azért is, mert az ilyen kísérletek újabb, az ismeretlen energiamezőkkel kapcsolatos nyitott kérdéseket eredményezhetnek. A tér-áthatolási vizsgálatokat többféle energiatípussal – gravitációs, elektromágneses és nukleáris – tervezték elvégezni. De legjobban egyik kollégájuk briliáns ötletében reménykedtek, aki az Összefonódó Univerzumok Elméletének általános matematikai megfogalmazása közben, figyelemre méltó hasonlóságot fedezett fel az emberi agy pszichodinamikai mezeje és a hipotetikus „kapcsolati energiamező” között, bár akkoriban a pszichodinamika kutatói még nem is rendelkeztek semmiféle matematikailag kidolgozott eszközkészlettel. A feltételezett „kapcsolati energiamező” lehet az az energiafajta, amelynek az elmélet szerint maximális lehetősége van áttörni egy adott univerzumból egy szomszédos univerzumba. Mivel a pszichodinamikai mezők (és így a „kapcsolati energiamezők”) detektálásához még nem léteztek megfelelő érzékenységű műszerek, a readereket állították csatasorba.

A Bolygón tízmilliárd ember élt, de csak százhuszonkét regisztrált reader. A readerek „kiolvasták” a gondolatokat. E szokatlan adottság titka, úgy tűnik, még nagyon sokáig felderítetlen marad. Csak annyi volt teljesen egyértelmű, hogy a readerek rendkívüli módon érzékenyek az emberi agy pszichodinamikus sugárzására, és hogy ez veleszületett képesség. Egyes readerek rendkívül erősek voltak, ők akár több ezer kilométer távolságból képesek voltak érzékelni és értelmezni az emberi gondolatokat. Mások azonban csak néhány lépés távolságból fogták fel a pszichodinamikai jelzéseket. A parapszichológusok még vitáztak azon, hogy a readerek vajon az emberi evolúció egy újabb lépcsőfokát képviselik, vagy képességük csak valamiféle atavizmus, a misztikus hatodik érzék maradványa, ami őseinket segítette tájékozódni a történelem előtti erdők sűrűjében. A legerősebb readerek a távolsági kommunikációs állomásokon dolgoztak, a rádiókészülékekhez képest megduplázva a kapcsolattartás hatósugarát a távoli expedíciókkal. Több reader orvosként tevékenykedett. Jó néhányan pedig a „gondolatolvasástól” független területeken boldogultak.

Mindenesetre a Térfizikai Intézet munkatársai reménykedtek benne, hogy a readerek képesek lesznek „meghallani” a „kapcsolati energiamezőt” is. Ez megfelelően alátámasztaná az Összefonódó Univerzumok Elméletét. Az intézet meghívására Kotlin szigetén összegyűltek a Bolygó legjobb readerei. A terv egyszerű volt. Ha a szomszédos terek közötti „kapcsolati energiamező” valóban létezik, akkor az elmélet szerint nagyon hasonlítania kell az emberi agy pszichodinamikai mezőjére, tehát a readerek is érzékelik. Ha egy readert elszigetelnek egy vaskos mezonhéj-réteggel ellátott speciális fülkében, ami minden külső energiamezőt (köztük az emberi gondolatokat) kizár, és ebben a kamrában csak a Föld gravitációs mezeje marad aktív, akkor a pszichodinamikai mezők helyett, a szomszédos univerzumokból esetleg áthatoló, hipotetikus „kapcsolati energiamezőt” fogja meghallani. Természetesen ez a kísérlet igencsak távol állt az ideálistól. Megoldást csak egy pozitív kimenet hozhatott. A negatív eredmény semmit sem jelentett, sem nem cáfolta, sem nem erősítette az elméletet. De ez volt az egyetlen lehetőségük. A readerek érzékenységét neutrínósugárzással felerősítették, beültették őket egy fülkébe, és magukra hagyták őket, „fülelni”.

* * *

Peters és Kocsin komótosan végigsétált a település főutcáján. A reggel párás volt, kissé nyirkos, a nap még nem kelt fel, de a messzeségben, fent a magasban már rózsaszínben csillogtak az energiagyűjtők rácsos tornyai. Peters kezét hátul összekulcsolva sétált, és orra alatt halkan arról dúdolt, hogy „Johnny coming down to Hilo, poor old man”[52]. Kocsin csak nézelődött, és próbált nem gondolni semmire, miközben mellette lépdelt. Az egyik lakóház közelében Peters hirtelen elhallgatott, és megtorpant.

– Várnunk kell – mondta.

– Miért? – érdeklődött Kocsin.

– Seversson arra kért, hogy várjam meg – biccentett Peters a ház felé. – Már a kabátját húzza magára.

Egy-két-hár, durva a nyár – kezdte rá magában Kocsin. – Két reader az kétszer annyi... ötször öt meg tizenöt, vagy mennyi.

– Seversson tényleg egyedül van? Nincs vele a kísérője?

– Ötször öt az huszonöt – igazította ki kimérten Peters. – És fogalmam sincs, miért nem küldtetek Seversson mellé kísérőt.

A házikó ajtajában feltűnt Seversson.

– Ne piszkoskodjon, fiatalember! – mordult rá hidegen Kocsinra. – A maga korában mi udvariasabbak voltunk...

– Nyugalom, Seversson, öreg barátom! – mondta Peters. – Magad is tisztában vagy vele, hogy nem így gondolod... Köszönöm, jól aludtam. Te is tudod, hogy a hódokról álmodtam. Meg hogy az én Harrym hazatért a Vénuszról...

Seversson kilépett a járdára, és belekarolt Petersbe.

– Menjünk! – mondta. – A hódok... Az utóbbi napokban már én is szinte hódnak érzem magam. Neked legalább ott vannak az álmaid, de nekem... Tényleg, Peters, mondtam már, hogy született egy unokám? Persze hogy mondtam... Mivel még sosem láttam, így álmodni sem tudok róla... Peters, én annyira szégyellem magam. Hogy öreg fejjel ilyen marhaságokkal foglalkozom!... Ne vitatkozz velem, igenis marhaság...

Kocsin pár lépéssel lemaradva ballagott a két veterán reader mögött, és azt ismételgette magában, hogy az e integrál a nullától a végtelenig, a mínusz x négyzet intervallumban a Pi gyökének felénél... Kerületnek nevezzük azon pontok összességét...

Az öreg Seversson tovább morgolódott:

– Tudod, én orvos vagyok, a hetedik generációig visszamenőleg mindenkiről tudok mindent a falumban, és ók is ismernek jól... Egész életemben az emberek gondolatait hallgattam... Az életem arról szólt, hogy meghallgatom az emberek gondolatait, és ezzel segítek rajtuk... Most pedig szégyellem magam, és fuldoklom, szégyenkezve és fuldokolva üldögélek egymagamban ezekben a hülye kazamatákban, és próbálom meghallani a – mit? – a szellemek suttogását! Azoknak a képzeletbeli szellemeknek a suttogását, amik csak valaki hagymázas elméjében léteznek! Ne ellenkezz velem, Peters, kétszer annyi idős vagyok, mint te!

A readerek íratlan szabályai előírták, hogy a nem-readerek társaságában nem társalognak egymással gondolati úton. Az őket kísérő Kocsin is egy ilyen nem-reader volt. De ő, oda sem figyelve, csak ezt ismételgette magában: A véletlen értékek matematikai valószínűségének összege egyenlő az értékek valószínűségének matematikai összegével... Röviden összefoglalva... Vagyis a matematikai valószínűségek összege... matematikai valószínűség...

– Elszakítottak minket a megszokott munkánktól – mérgelődött Seversson tovább. – Bezavartak ebbe a szürke homályba... Ne vitázz, Peters, igenis bezavartak! Engem tényleg belekényszerítettek! Persze hogy nem utasítottam vissza, amikor felkértek, de attól még engedtessék meg nekem, hogy ezt a személyes szabadságom korlátozásaként értékeljem... Peters, ne vitatkozz, én vagyok az idősebb! Soha életemben nem kellett azon bánkódnom, hogy reader vagyok... Ó, neked már igen? Nos, ez a te gondod. A hódoknak persze mit sem számítanak a readerek... De az embereknek, a beteg, szenvedő embereknek szükségük van ránk...

– No, épp ez az, öreg – szólt rá Peters. – Amint látod, a readerekre még az egészségeseknek is szükségük van... Egészségesek, mégis szenvednek...

– Ugyan már, hol vannak itt egészségesek? – rikkantotta Seversson. – Ezek a fizikus-alkimisták? Mégis, mit gondolsz, miért nem léptem le innen eddig? A fenébe is, azért, hogy ne okozzak nekik csalódást! Nem, fiatalember – torpant meg és fordult Kocsin felé –, csak nagyon kevés olyan van, mint én! Ilyen öreg és tapasztalt reader! És ne mormold már azt az abrakadabrát, így is jól hallom, hová kívántok engem! Peters, te csak ne mentegesd ezt a suhancot, tudom, mit beszélek! Összesen nem vagytok annyi idősek, mint én egymagam!

Hatvankétszer huszonegy – gondolta Kocsin, mérgében kivörösödve és megizzadva. – Az annyi, mint... Az annyi, mint... Hatszor kettő... Nagy hantás vagy, öreg, az kizárt, hogy annyira idős lennél... Meg amúgy is... „Angyal szállt át az éjféli égen...” Ki írta ezt? Lermontov...

A városka felett a hangszóró rekedtes hangja visszhangzott: „Figyelem, elvtársak! A helyi mikrometeorológiai állomás előrejelzése: Kotlin-sziget keleti részén kilenc-harminc és tíz-tizenöt között átlagos mennyiségű eső lesz. Az esőzóna nyugati határa a park széle.”

– Amilyen előrelátó vagy, Seversson – jegyezte meg Peters –, hoztál kabátot.

– Semmi előrelátás – válaszolt Seversson. – Csak meghallottam az időjárás-felelősöket, még reggel hatkor, amikor egyeztettek róla.

Nem semmi! – gondolta elismerően Kocsin.

– Nagyon érzékeny reader vagy – mondta nagy tisztelettel Peters.

– Bagatell! – ellenkezett vele Seversson. – Huszonhárom kilométer. Te is hallottad volna, csak aludtál. Én viszont képtelen vagyok elaludni ezen a párás szigeten.

A városka szélén utolérte őket egy harmadik reader. Fiatal, nagyon impozáns kiállású, tiszta, magabiztos arckifejezésű férfi volt. Egy festőién elrendezett, divatos, aranyszínű tógába burkolózott. Peter Bisztrov kísérte.

Amíg a readerek hangtalanul üdvözölték egymást, Peter Bisztrov lopva megbámulta őket, majd kezét torka előtt elhúzva, a fogai között azt suttogta:

– Nekem már annyi!

Kocsin széttárta kezét.

A readerek egy ideig szótlanul lépkedtek tovább.

Kocsin és Bisztrov lehangoltan követték őket, pár lépéssel lemaradva. Seversson egyszer csak dühösen felkiáltott:

– MacConti, kérem, beszéljen hangosan! Használjunk kimondott szavakat, a társaságunkban lévő fiatalemberek nem-readerek!

– A jó öreg Seversson! – mondta Peters, és szemrehányóan nézett rá.

MacConti elegáns mozdulattal megigazította tógáját, majd gőgösen kijelentette:

– Hangosan is elismételhetem! Nincs titkolnivalóm. Ezekben az idióta kamrákban nem vagyok képes semmit felfogni. Nem hallani semmit. Ki merem jelenteni, nincs ott semmi, amit érzékelhetnénk.

– Azt nem a maga dolga eldönteni, fiatalember! – csattant fel Seversson. – Idősebb vagyok magánál, és én sem ücsörgök itt kevesebbet, mint maga, és mindaddig panasz nélkül fogok üldögélni, míg a kutatóknak erre szükségük lesz! Bizonyára okkal kértek fel minket a tudósok arra, hogy itt üldögéljünk! („Nocsak, a jó öreg Seversson – jegyezte meg Peters.) Persze, megértem, hogy ez jóval unalmasabb, mint ebbe az ízléstelen arany palástba burkolózva ücsörögni az utcasarkon és lehallgatni mások gondolatait! Aztán meg elkápráztatni vele a csinos lányokat! Ne feleseljen velem, MacConti, tudom jól, hogy mit szokott művelni!

MacConti elsápadt, és egy darabig mindannyian hallgattak. Majd Peters azt mondta:

– Sajnálom, de MacContinak igaza van. Természetesen nem abban, hogy mások gondolatait kihallgatja... De én sem érzékelek semmit a kamrában. Ahogy te sem, öreg barátom. Attól tartok, a kísérlet nem sikerült.

Seversson valami érthetetlent motyogott válaszul.

...A két oldalán fényes mezonhéj-réteggel bevont súlyos titánacél lap lassan lecsukódott, és Peters magára maradt. Leült az üres asztal mellett álló székre, és felkészült az elkövetkező tízórányi unalomra. A kísérlet feltételei nem engedélyezték sem az írást, sem az olvasást. Ülnie kell és „hallgatni” a csendet. A tökéletes csendet. A mezonhéj egyetlen gondolatot sem engedett át, és Peters ebben a cellában tapasztalta meg életében először, mennyire kényelmetlen érzés, ha valaki „süket”. A kamrák tervezőinek valószínűleg fogalma sem volt, mekkora áldás a kísérletre nézve ez a csend. A „megsüketült” reader tudatosan vagy akaratlanul, de feszülten figyelt, hátha sikerül legalább egy jel „árnyékát” érzékelnie. De a tervezők azzal sem voltak tisztában, micsoda szenvedés egy, az emberi gondolatok háttérzajához szokott readernek, hogy tíz órán át kell üldögélnie egy ilyen süketszobában. Peters kínzókamrának hívta ezeket a fülkéket, és a legtöbb reader is átvette ezt a megnevezést.

Már száztíz órát eltöltöttem idebent – gondolta Peters. – A nap végére meglesz a százhúsz. És semmi eredmény. Nyoma sincs annak a hírhedt „kapcsolati energiamezőnek”, amin annyit agyainak szegény fizikusaink. Több mint száz óra, ez rengeteg. Mire számítanak? Több mint száz reader, mindegyik eltöltött már legalább száz órát, az tízezer óra. Tízezer eredménytelen óra. Szegény, szerencsétlenfizikusok! És szegény, szerencsétlen readerek! És szegény, szerencsétlen hódjaim! Pete Valentine, az a taknyos, gyakorlatlan zoológus... Mindig azon aggódom, hogy elmarad a takarmány-utánpótlással. Biztosan késik vagy tíz napot. Este küldenem kell neki még egy rádióüzenetet. De olyan makacs, mint egy öszvér, hallani sem akar a Yukon sajátosságairól... És Winter is csak egy mamlasz taknyos! – Peters feldühödött. – Eugene meg egy önelégült zöldfülű idióta csupán... A hódokat szeretni kell! Odaadással! Teljes szívvel! Akkor kimásznak hozzád a partra, és pofácskájukkal megbökdösik a tenyered! Azzal a kedves, vidám pofácskájukkal... De ezeknek a... prémtenyésztőknek csak egy gondolat jár a fejében... A kihozatal! Hogy lehetne egy hódról két bőrt lenyúzni! És rávenni, hogy növesszen még egy harmadikat is! Ó, miért nincs velem Harry... Drága kisfiam, ha tudnád, milyen nehéz nélküled!

Emlékszem, ahogy odajött hozzám... Mikor is lehetett? Januárban... nem, februárban, száztizenkilencben. Odajött, és bejelentette, hogy a Vénuszra megy önkéntesnek. Szó szerint azt mondta: „Sajnálom, apa, de nekem ott a helyem.” Aztán még kétszer visszajött, százhuszonegyben és százhuszonötben. Az öreg hódok felismerték, és ő is emlékezett minden egyes öreg jószágra. Mindig azt mondta, azért jött haza, mert hiányoztunk neki, de én pontosan tudtam, hogy a kezelés miatt. Ó, Harry, Harry, de jó lenne felpakolni a legjobb hódjainkat és berendezni a Vénuszon egy első osztályú hódfarmot. Most már meg lehetne csinálni. Annyiféle állat megél már odafenn... Csak te nem élsz már, kisfiam...

Peters előkotort egy zsebkendőt, megtörölte a szemét, felállt, majd sétálgatni kezdett a cellában. Átkozott, értelmetlen ketrec!... Sokáig fognak még itt tartani? Arra gondolt, valószínűleg a többi gondolatolvasó is pont így járkál fel-alá a saját fülkéjében. Az öreg, házsártos Seversson, aki egyszerre képes elkeserítő és kedves is lenni. Meg az a nárcisztikus idióta MacConti is. Honnan jönnek a MacConti-félék? Valószínűleg csak a readerek között akadnak ilyenek. Hisz maga a readerség se normális, inkább valami torzulás. Legalábbis egyelőre. Szerencsére a MacConti-félék még a readerek között is ritkák. A hivatásos readerek között meg egy sincs. Ott van például Jura Ruszakov, a Nagytávolságú Kommunikáció readere. A Nagytávolságú Kommunikáció sok hatékony readert alkalmaz, de közülük is Jura Ruszakov a legjobb. Azt mondják, ő a legerősebb reader a világon. Még a gondolat irányát is érzékeli. Csak nagyon kevesen képesek az irányt is megállapítani. Már kisgyermekkorában is reader volt, és már akkor is képes volt minderre. De ezzel együtt is, egy vidám, jóindulatú kis legény volt. Hozzáértéssel nevelték, nem hagyták, hogy öntelt gyerekzsenivé váljon. A gyermekek számára az őket túlságosan is szerető szülők a legveszélyesebbek. De őt az iskola nevelte, és egy nagyon kedves fickó lett belőle. Azt mesélik, elsírta magát, amikor meghallotta a Felfedező utolsó jeleit. A Felfedező katasztrófáját csak egy személy élte túl, a gyakornok fiú, Walter Saronian. Úgy tűnik, nagyon-nagyon tehetséges fiatalember. Egy acélember. Megsebesült, halálosan, mégis hozzálátott, hogy megkeresse a katasztrófa okát... és megtalálta! Micsoda emberek, ó, micsoda emberek!

Peters megriadt. Olyan érzése támadt, mintha valami idegen, alig érzékelhető, hangtalan árny kúszna át az öntudatán. De nem. Ez csak a „visszhang”. Azért arra kíváncsi lenne, milyen lehet, ha egyáltalán létezik. Georgie-boy azt mondja, elvileg valamiféle zajra hasonlíthat. De azt persze nem tudja megmagyarázni, mit értenek zaj alatt, ha megpróbálkozik vele, általában azonnal belekavarodik a matematikába, vagy mindenféle, az elromlott rádiókra utaló bizonytalan analógiákat hoz fel. A fizikusok persze elméletben pontosan tudják, milyen zajra számítanak, de semmiféle kézzelfogható mintát nem tudnak mutatni, a readerek meg semmit sem értenek az elméletből, így akár az is előfordulhat, hogy napjában tucatnyiszor is „hallják” azt a bizonyos zajt, csak ez nem tudatosul bennük. Milyen kár, hogy egyetlen fizikus-reader sincs! Lehet, hogy Jura Ruszakov lesz az első ilyen. Vagy ő, vagy valaki más a Távolsági Kommunikáció állomásain dolgozó fiatalok közül... Még jó, hogy mi ösztönösen képesek vagyunk megkülönböztetni a gondolatainkat másokétól, és csak ritkán keverjük össze a „visszhangot” egy külső jellel...

Peters leült, és kinyújtóztatta a lábát. Tulajdonképpen egész vicces feladatot találtak ki ezek a fizikusok: elkapni egy másik világegyetem szellemeit. Valódi természettudomány a szellemek világában. Az órájára pillantott. Alig fél óra telt el. Nos, ha szellemek, hát szellemek. Hallgassuk őket!

Pontosan tizenhét nulla-nullakor Peters odalépett az ajtóhoz. A nehéz titánacél lap lassan felemelkedett, és Peters tudatára forgószélként rontottak rá az emberek gondolatai. Ahogy mindig, most is a fizikusok feszült és várakozásteli arcával nézett szembe, és ahogy mindig, most is megrázta a fejét. Végtelenül sajnálta ezeket az okos fiatalokat, és számtalanszor elképzelte már, milyen csodás lesz, ahogy mosolyogva átlépi a küszöböt, és azt mondja: „A »kapcsolati mező« létezik, érzékeltem.” De mit tehet, ha ez a „kapcsolati mező” nem is létezik, vagy túl van az ő érzékelésük határain.

– Semmi eredmény – mondta, és kilépett a folyosóra.

– Igazán kár – mondta az egyik fizikus feszülten. Ő minden alkalommal ezt mondta: „Igazán kár”.

Peters odalépett hozzá, és a vállára tette a kezét.

– Nézze – mondta –, befejezhetnénk? Nem lehet, hogy valami hiba van az elképzelésükben?

A fizikus elmosolyodott.

– Hova gondol, Peters elvtárs? – mondta. – Egyelőre még csak a kísérletek elejénél tartunk. Eddig még nem is számítottunk semmire... de fokozzuk az aktivitást... igen, az aktivitást... persze csak ha ön is hajlandó...

– Sokkal több statisztikai adatot kell gyűjtenünk – mondta egy másik fizikus. – Csak azután vonhatunk le messzemenő következtetéseket... Nagyon reméljük, hogy ön, Peters elvtárs és a barátai...

– Az csak természetes – bólintott Peters.

Érezte, hogy igazából már nem is reménykednek semmiben. Csak a csodában. De mégis... Bármi megtörténhet...

A vándorokért és utazókért

A víz alatt nem volt túl hideg, de így is alaposan áthűltem. Egy kiálló szikla alatt üldögéltem egy kövön, és egy órán keresztül, fejemet csak óvatosan mozgatva meredtem a zöldes félhomályba. Nyugton kellett ülnöm, mert a hétkarúak érzékeny és gyanakvó lények, a leggyengébb hang vagy hirtelen mozdulat is elriasztja őket, elmenekülnek, és csak éjszaka bújnak elő ismét, olyankor viszont jobb nem ujjat húzni velük.

Lábam alatt angolna matatott, egy hatalmas csíkos sügér vagy tízszer visszaúszott hozzám. Ahányszor csak odaért, megállt, és rám bámult kerek, üres szemével. Alighogy elúszott, fejem felett egy ezüstös kishal elkezdett legelészni. Térdem és vállam teljesen érzéketlenné vált, és aggódtam, hogy Máska nem vár tovább, hanem lemerül a vízbe, hogy megkeressen és kimentsen. Később már szinte láttam magam előtt, ahogy magányosan üldögél a parton, vár, és hogy mennyire szörnyű ez neki, és mennyire szeretne lemerülni, hogy előkerítsen, és már majdnem el is döntöttem, hogy felmegyek, amikor a növényzetből, úgy húszlépésnyire jobbra, előbújt egy hétkarú.

Szép nagy példány volt. Hangtalanul és váratlanul bukkant fel, akár egy szellem, szürke, gömbölyded törzsével előre. Fehéres köpenye szelíden, olyan ellazultan és ernyedten lüktetett, ahogy beszívta, majd kipréselte magából a vizet, és közben ide-oda imbolygott. Mögötte, mint nagy, régi ruhafoszlányok, lebegtek végükön karmokat viselő karjai, és a sötétben halványan derengett félig lehunyt szeme. Lassan úszott, ahogy azt napközben szokták, fura, kísérteties kábulatban, és senki sem tudja, hová, ahogy az sem világos, miért. Valószínűleg a leg-primitívebb sötét ösztönök mozgatták őket, ugyanazok, amelyek az amőbákat is.

Nagyon lassan, óvatosan felemeltem a jelölőpuskát, és a csővel célba vettem duzzadó hátát. Az ezüstös apróság megrebbent és elúszott, és úgy tűnt, a hatalmas, csillogó szemeken kezdenek lassan hátrébb húzódni a szemhéjak. Meghúztam a ravaszt, és azonnal lebuktam, hogy elkerüljem a mérgező tintát. Amikor ismét felnéztem, a hétkarút már nem lehetett látni, csak a sűrű, kékesfekete felhő kavargott a vízben, szétterülve a tófenéken. Felmerültem, és kiúsztam a partra.

Forró, tiszta nap volt, a víz felett kék pára lebegett, az égbolt üres volt, és vakító, csak az erdő fölött tornyosult néhány mozdulatlan, kékesszürke felhőgomoly.

Sátram előtt a fűben egy ismeretlen férfi ült színpompás úszónadrágban, homlokán kötéssel. Napbarnított volt, és nem csak erőteljesnek, de rendkívül szívósnak is látszott, a bőre alatt kötélfonatokként feszültek izmai. Első pillantásra lerítt róla, hogy hihetetlenül keménykötésű ember. Vele szemben az én Máskám állt, kék fürdőruhában; hosszú lábú kislány, napszítta fekete haja a háta közepéig ér. Nem, egyáltalán nem üldögélt, papájáért aggódva a vízparton, inkább kezével hevesen gesztikulálva, izgatottan magyarázott valamit ennek a derék fickónak. Szinte már bosszantott, hogy észre se vette, hogy megjöttem. De az a fazon észrevette. Gyorsan felém fordult, és nyitott tenyérrel integetve rám mosolygott. Mása megperdült, és vidáman felkiáltott:

– Tessék, itt is van!

Kiléptem a fűre, levettem a maszkom, és megtöröltem az arcom. A férfi mosolyogva nézett.

– Hányat sikerült megjelölni? – kérdezte Máska izgatottan.

– Egyet. – Elmerevedett az állkapcsom.

– Ne már! – méltatlankodott Máska. Segített levenni a légzőkészüléket, aztán végignyúltam a füvön. – Tegnap kettő volt. Tegnapelőtt négy. Ha így megy tovább, jobb lesz mihamarabb átmennünk egy másik tóhoz. – Fogott egy törölközőt, és elkezdte végigdörgölni a hátamat. – Libabőrös vagy – mondta. – Ja igen, ő itt Leonyid Andrejevics Gorbovszkij. Asztroarcheológus. Ő pedig Leonyid Andrejevics, a papám. Sztanyiszlav Ivanovicsnak hívják.

Az inas Leonyid Andrejevics mosolyogva bólintott.

– Átfagyhatott – jegyezte meg. – Mi meg annyira jól elvagyunk, itt a nap, a fű...

– Most jött fel a víz alól – szabadkozott Máska, és teljes erejével dörgölt. – Általában kedves ember, csak most ki van hűlve.

Egyértelmű volt, hogy csupa szépeket mesélt rólam, és most mindent belead, hogy megmentse a hírnevem. Csak mentegesse! Nekem nem volt rá lehetőségem, vacogtak a fogaim.

– Máskával nagyon aggódtunk – mondta Gorbovszkij. – Már le akartunk merülni magáért, de nem tudom, hogy kell. Itt nyilván el se tudják képzelni, hogy létezik olyan ember, aki még sosem merült a víz alá munka közben... – A hátára dőlt, majd az oldalára, és felkönyökölt. – Holnap elrepülök – súgta meg bizalmasan. – Egyszerűen fogalmam sincs, mikor lesz alkalmam újra elheverni a fűben egy vízparton, vagy hogy lesz-e valaha is lehetőségem lemerülni egy légzőkészülékkel.

– Kipróbálhatja – ajánlottam fel.

Óvatosan szemügyre vette a légzőkészüléket, és megtapogatta.

– Lekötelez – mondta, és visszadőlt.

Kezét a tarkója alatt összefonva, ritkás szempilláival lustán pislogva nézett. Volt benne valami ellenállhatatlanul megnyerő. Azt nem tudnám megmondani, hogy mi. Talán a szeme: bizakodó, de kissé szomorú. Vagy az a vicces látvány, ahogy a füle kidudorodott a kötés alól. Arca felém fordult, de szemével egy fűszálon ringatózó nagy, kék szitakötőt kezdett figyelni. Egy könnyed dallamot dúdolt halkan.

– Szitakötő – dünnyögte. – Szitakötőcske. Kék... Tavi... Gyönyörű... Üldögél nyugodtan magában, és azt lesi, kit lehetne felfalni... – Felé nyújtotta a kezét, de a szitakötő lecsusszant a fűszálon, majd balra eltűnt a nádasban. Utána nézett, aztán újra a hátára dőlt. – Ez annyira bonyolult, barátaim – merengett, mire Máska máris lekuporodott, és tágra nyílt szemmel bámulta. – Hisz olyan tökéletes, kecses és mindennel elégedett! Megeszi a legyeket, szaporodik, és amikor itt az ideje, meghal. Egyszerű, elegáns, célszerű. Nincsenek lelki problémái, nem ismeri a szerelem kínjait, nincs éntudata, és nem izgatja az élet értelme...

– Egy gép – foglalta össze Máska. – Egy unalmas kiber!

Ez az én Máskám! Majdnem felnevettem, de visszafogtam magam, csak horkantottam egyet, mire leánykám érezhető nemtetszéssel rám nézett.

– Unalmas – mondta Gorbovszkij. – Pontosan. De akkor most, elvtársak, képzeljenek maguk elé egy méregzöld-sárga szitakötőt, vörös csápokkal, hétméteres szárnyfesztávolsággal, a rágóin ocsmány fekete nyálkával. Elképzelték? – Nagyra nyitotta szemét, és ránk nézett. – Úgy látom, nem. Én észvesztve rohantam egy ilyen elől, pedig még fegyver is volt nálam... Nos, akkor megkérdezném: mi a közös bennük, ebben a két unalmas kiberben?

– Ez a zöld – kérdeztem – egy idegen bolygón él, igaz?

– Úgy bizony.

– A Pandorán?

– Pontosan, a Pandorán – felelte.

– Hogy mi bennük a közös?

– Nos?

– Ez egyértelmű – mondtam. – Az információfeldolgozás azonos szintjén állnak. A reakcióik ösztönösek.

Nagyot sóhajtott.

– Szavak – mondta. – Igazak, de, már megbocsásson, ezek csak szavak. Nem megyek velük semmire. Az intelligencia nyomait kell felkutatnom a Világegyetemben, de azt sem tudom, mi az az intelligencia. És akkor az információfeldolgozás szintjeivel traktálnak. Hisz tudom én, hogy ez a szint más nálam, és más a szitakötőnél, de ez csak megérzés. Mondja meg, kérem: ha találok egy termeszvárat, az az intelligens élet nyoma, vagy sem? A Marson és a Vlagyiszlaván ablakok és ajtók nélküli épületeket találtunk. Ezek lennének az intelligens élet nyomai? Mit keressek? Romokat? Feliratokat? Rozsdás szögeket? Hétszegletű csavaranyákat? Honnan tudhatnám, miféle nyomokat hagytak maguk után? Hisz lehet, hogy elsődleges céljuk az atmoszférát felszámolni, mindenütt, ahol rábukkannak. Vagy bolygók körül keringő fánkokat építeni. Vagy átformálni az életet. Vagy életet teremteni. Mi van, ha az a szitakötő egy ősi, önfejlesztő kibernetikus szerkezet? És az intelligencia hordozóiról még szót sem ejtettem. Hisz talán hússzor is elmehetsz a pocsolyában röfögő, nyálkás rusnyaság mellett úgy, hogy csak fintorogva elfordulsz tőle. Az meg közben téged figyel azzal a gyönyörű, sárga, hályogos szemével, és azon elmélkedik: „Érdekes. Kétségtelen, hogy ez valami új faj. Szerveznünk kell ide egy expedíciót és legalább egy példányát befogni...”

Kezével letakarta szemét, és dudorászni kezdett. Máska majd felfalta a szemével, ahogy nézte. Én is őt figyeltem, közben együtt érzőn arra gondoltam: Hát igen, rossz lehet úgy dolgozni, hogy a feladat nem egyértelmű. Kemény munka. A sötétben tapogatózás nem nyújt semmi örömöt vagy élvezetet. Hallottam már ezekről az asztroarcheológusokról. Lehetetlen volt komolyan venni őket. És nem is vette senki.

– A kozmoszban jelen van az értelem – mondta Gorbovszkij. – Ez vitathatatlan. Én már tudom, hogy létezik. De nem olyan, amilyennek gondoltuk. Nem az, amit vártunk. Nem is jó helyen kutatunk. Vagy nem jól. Egyszerűen fogalmunk sincs, mit keresünk...

Pont erről van szó – gondoltam. – Nem az, nem ott, nem olyan... Ez így komolytalan, elvtársak... Annyira gyerekes...

– Itt van például az Üresség Hangja – folytatta. – Hallottak róla? Valószínűleg soha. Ötven évvel ezelőtt még mindenki erről írt, most meg már nem is említik. Mert, látják, semmire se jutottunk vele, de ha elmarad a felfedezés, a Hang már nem is létezik? Annyira elegünk van az ilyen díszpintyekből, akik bar maguk – lustaságból vagy a gyenge oktatás miatt – járatlanok a tudományban, hallomásból azért tudják, hogy az ember mindenható. Aj-jaj-jaj, mekkora szégyen, így soha nem is fogjuk... Micsoda elcsépelt antropocentrizmus...

– Mi ez az Üresség Hangja? – érdeklődött Máska udvariasan.

– Létezik egy különös jelenség. Az űr néhány fertályában. Ha a fedélzeti rádiót automata hangolásra állítjuk, előbb-utóbb rááll egy furcsa adásra. Egy monoton, nyugodt hangot lehet hallani, amint ugyanazt a mondatot ismételgeti valami ismeretlen tolvajnyelven. Jó pár éve, hogy először hallották, és hosszú éveken át ismétlődött újra meg újra. Én is hallottam, ahogy sokan mások is, de kevesen beszélnek róla. Nem igazán kellemes felidézni. A Föld hihetetlen távol van. Az éter kihalt csendjét csak halvány sercegés zavarja. És akkor megszólal ez a hang. Egyedül vagy szolgálatban. Mindenki alszik, némaság, kísérteties... és jön ez a hang. Őszintén megvallva, rémítő. Már felvételt is készítettek a Hangról. Sokan próbálták megfejteni, még manapság is küzdenek vele, de szerintem semmi értelme... Vannak más rejtélyek is. Az űrhajósok tudnának mit mesélni, csak nem szeretnek... – Elhallgatott, majd valamiféle lehangolt makacssággal hozzátette: – Meg kell érteniük. Nem könnyű. Hisz nem is tudjuk, mire számíthatunk. Elénk állhatnak, amikor csak kedvük tartja. Szemtől szemben. És, tudják, jóval felettünk állnak. Nem is hasonlítanak ránk, ráadásul összehasonlíthatatlanul fejlettebbek. Fecsegnek itt összecsapásokról és konfliktusokról, meg az emberiesség és jóság különféle értelmezéseiről, de engem nem ez aggaszt. Én az emberiséget sújtó elsöprő erejű pszichikai sokktól félek, amit hallatlan elmaradottságunk, kisebbrendűségünk okoz. Olyan önhittek vagyunk! Létrehoztuk a magunk csodás világát, rengeteget tudunk, kijutottunk az Univerzumba, ahol felfedezünk, kutatunk, keresünk... mit? Számukra ez az Univerzum – maga az édes otthon. Évmilliók óta élnek benne úgy, ahogy mi a Földön, és mi csak találgathatunk: vajon hol rejtőzhetnek a csillagok között?

Elhallgatott, felpattant és hallgatózott. Megborzongtam.

– Égzengés – suttogta Máska. Le volt nyűgözve. – Villámlik... Vihar lesz...

A férfi az eget kémlelve tovább fülelt.

– Nem, ez nem mennydörgés – mondta végül, és leült. – Egy repülő. Ott, látják?

A szürke felhők mögött felvillant, majd eltűnt egy fényes csík. Az ég újra gyengén felmorajlott.

– Nyugi, csak ülj és várj! – mondta kissé zavarosan. Rám nézett, mosolygott, de a szemében bánat és feszültség tükröződött. Aztán szertefoszlott, és ismét megtelt bizakodással. – Sztanyiszlav Ivanovics, ön mivel foglalkozik? – kérdezte.

Rájöttem, hogy csak el akar szakadni a témától, ezért elkezdtem a hétkarúakról mesélni. Hogy a lábasfejűek osztályának egyik alosztályába tartoznak, és hogy a nyolclábúak törzsének eddig ismeretlen elágazása. Jellemzőjük az elcsökevényesedett harmadik bal kar, a megduplázódott, hectotylusszá[53] alakult harmadik jobb kar, a karokon hármas sorokban elrendeződött szívókorongok, a celoma[54] teljes hiánya, a rendkívül erős vénájú keringési rendszer, a lábasfejűek osztályának legfejlettebb központi idegrendszere és néhány egyéb, apróbb eltérés. Csak nemrég fedezték fel őket, amikor néhány példányuk megjelent Kelet- és Délkelet-Ázsia partjai mentén. Egy évvel később a nagy folyók, mint a Mekong, a Jangce, a Sárga-folyó és az Amur alsó folyásánál, valamint az óceántól távolabb eső tavakban is feltűntek, mint például ebben. És ez igazán meglepő, mert a lábasfejűek szűktűrésű élőlények[55], még a sarkvidéki, csökkent sótartalmú vizeket is elkerülik. Ahogy a szárazföldre sem kapaszkodnak ki szinte soha. De a tény ettől még tény marad: a hétkarúak kiválóan érzik magukat az édesvízben, és képesek a szárazföldön is közlekedni. Felkapaszkodnak a hajókra és a hidakra, nemrég még egy erdőben is felfedeztek két példányt, innen harminc kilométerre.

Máska nem figyelt rám. Már sokszor beszélgettünk erről. Bement a sátorba, kihozta a „zajládát”, és automata hangolásra kapcsolta. Látszott, hogy minden vágya elcsípni az Üresség Hangját.

Gorbovszkij viszont nagy figyelemmel hallgatott.

– Ez a kettő élt még? – kérdezte.

– Nem, csak a maradványaikra bukkantak rá itt a rezervátumban. A hétkarúakat megtaposták és félig felfalták a vaddisznók. De harminc kilométernyire a víztől még éltek! A köpenyüreg[56] mindkettőnél tele volt vizes hínárral. Úgy tűnik, a hétkarúak így gondoskodtak a nedvességről a szárazföldi út idejére. Édesvízi hínárt használtak. Kétségtelenül a délebbre, mélyen a szárazföld belsejében lévő tavaktól indultak. Meg kell jegyeznem, hogy az összes befogott példány kifejlett hím volt. Se egy nőstény, se egy növendék. Valószínű, hogy a nőstények és a fiatal példányok képtelenek életben maradni az édesvízben vagy átkelni a szárazföldön.

Ez mind nagyon érdekes – folytattam. – Ugyanis, mint tudjuk, a tengeri állatok csak szaporodási időben változtatnak a szokásaikon ilyen drasztikusan. Olyankor az ösztöneik egész furcsa helyekre is kényszeríthetik őket. De ebben az esetben a szaporodás szóba se jöhet. Itt valami másfajta, talán ősi és nagyon erős késztetés dolgozhat. Számunkra most az a legfontosabb, hogy feltérképezzük vándorlási útvonalaikat. Szóval ezért ücsörgök napi tíz órát a víz mélyén. Ma megjelöltem az egyiket. Ha szerencsém lesz, estig még megjelölhetek egyet vagy kettőt. Viszont éjszaka rendkívül vadakká válnak, mindent megragadnak, ami csak a közelükbe kerül. Előfordult, hogy emberekre támadtak. De csak éjszaka.

Máska teljesen felcsavarta a rádió hangerejét, és élvezte a bömbölést.

– Mása, csendesebben! – szóltam rá.

Lehalkította.

– Szóval megjelöli őket – mondta Gorbovszkij. – Vicces. Hogyan?

– Ultrahang-generátorral. – Előhúztam egy kapszulát a jelölő puskából, és megmutattam. – Ilyen kapszulákkal. Hanggenerátor van bennük, a víz alatt húsz-harminc kilométerre is elhallatszik.

Elvette és alaposan megvizsgálta a kapszulát. Szomorú ráncok jelentek meg az arcán.

– Zseniális – mormolta. – Egyszerű és nagyszerű...

Az ujjai között forgatta, megtapogatta az ampullát, majd ledobta elém a fűre, és felállt. A mozdulatai lassúak és bizonytalanok voltak. Odasétált a ruháihoz, feltúrta őket, majd amikor megtalálta a nadrágját, maga elé tartotta, és csak állt ott.

Némi szorongással figyeltem. Máska kézbe vette a jelölőt, hogy elmagyarázza, hogyan kell használni, és ő is Gorbovszkijra nézett. Szája sarka szomorúan lekonyult. Úgy vettem észre, ez elég gyakran előfordul nála: az arckifejezése pont olyan lesz, mint azé, akire néz...

Leonyid Andrejevics nagyon halkan és kissé gunyorosan azt mondta:

– Szavamra, ez vicces... Micsoda tökéletes analógia! Századokon át ücsörögnek a mélyben, majd hirtelen kilépnek egy furcsa, számukra ellenséges világba... Vajon mi hajtja őket? Azt mondja, egy ősi, sötét ösztön? Vagy az információfeldolgozó-képességük elérte a kielégíthetetlen tudásszomj szintjét? Hisz jobb lenne otthon üldögélni a sós vízben, de valami ösztökéli őket... kiráncigálja a partra... – Felemelte a fejét, és elkezdte magára cibálni a nadrágját. Régimódi hosszúnadrág volt. Fél lábon ugrálva próbálta felhúzni. – Azt viszont bátran kimondhatjuk, Sztanyiszlav Ivanovics, hogy ezek nem közönséges lábasfejűek, igaz?

– Tulajdonképpen, valóban – bólintottam.

De oda se figyelt. A rádió felé fordult, és mereven bámulta. Máskával együtt mi is odanéztünk. A rádióból erő-teljes, sipító zaj hallatszott, olyan, mint a röntgenkészülékek interferenciája. Máska elejtette a jelzőpuskát.

– Hat egész nyolc század méter – mondta szórakozottan. – Valami kisegítőállomás lehet, de miért?

A férfi lehunyt szemmel, fejét oldalra döntve hallgatta a szignált.

– Ez nem egy kisegítő állomás – mondta. – Ez én vagyok.

– Micsoda?

– Én vagyok. Én, Leonyid Andrejevics Gorbovszkij.

– Hogyan... de miért?

Örömtelenül felkacagott.

– Valóban, miért? Azt én is nagyon szeretném tudni, hogy miért. – Közben belebújt az ingébe. – Vajon miért kezdett három űrhajós és hajója, az EN 101-et és az EN 2657-et is érintő felfedezőútról visszatérve hat egész nyolcszázhárom ezred méteres hullámhosszon sugározni?

Mi persze Máskával szóhoz sem jutottunk. Ő is elnémult, és becsatolta a szandálját.

– Megvizsgáltak minket az orvosok. A fizikusok is. – Felállt, és leveregette nadrágjáról a homokot és a füvet. – Mind ugyanarra a következtetésre jutottak: ez lehetetlen. Elképedt arcukat elnézve bárki belehalt volna a röhögésbe. De őszintén szólva, mi nem voltunk vidám kedvünkben. Tolja Obozov lemondta a szabadságát, és elrepült a Pandorára. Azt mondta, hogy inkább a Földtől minél távolabb akar jeleket sugározni. Walkenstein egy mélytengeri kutatóállomásra ment dolgozni. Egyedül én járkálok ide-oda, és sugárzok mindenfelé. És állandóan várok valamire. Várok és félek. Félek, de várok. Megérti?

– Nem is tudom – mondtam, és Máskára néztem.

– Igaza van. – Felemelte a rádiót, és elálló füléhez tartotta. – Senki sem tudja. Már egy hónapja. Szakadatlanul és változatlanul. Ua-ui... Ua-ui... Éjjel és nappal. Mindegy, hogy örülünk vagy bánkódunk. Jóllaktunk vagy éhezünk. Dolgozunk vagy henyélünk. Ua-ui... A Tariel is ugyanígy sugároz. A Tariel a hajóm. Parkolópályára állították. Csak a biztonság kedvéért. A sugárzása megzavart néhány berendezést a Vénuszon, ahová átvezényelték, így megharagudtak rá... Holnap elviszem innen... – Felegyenesedett, és hosszú kezét a csípőjére tette. – Nos, lejárt az időm. Viszontlátásra! Sok szerencsét! Viszlát, Másenyka! Ne törd a fejed rajta! Ez nagyon kemény dió, komolyan.

Nyitott tenyérrel felemelte a kezét, intett, bólintott és elindult; magas, szögletes alak. Utána néztünk. A sátornál megtorpant, és azt mondta:

– Tudja... Valahogy finomabban kellene bánnia ezekkel a hétkarúakkal... Persze maga csak jelöl, jelölget, de nekik, a megjelölteknek ez egyáltalán nem kellemes.

És elment. Egy darabig csak hevertem, hasra borulva, majd Máskára néztem. Máska még mindig őt bámulta. Egyértelmű volt, hogy Leonyid Andrejevics nagyon mély benyomást tett rá. De rám nem. Engem nem taglózott le az elképzelése arról, hogy a Világegyetem Intelligenciájának hordozói milyen felfoghatatlanul felettünk állhatnak. Állunk elébe. Szerintem, minél fejlettebbek, annál kevésbé zavarjuk a köreiket. Csak amennyire minket a hatalmas raktárak útvesztőiben tévelygő rovarok. Ami meg a büszkeséget, megaláztatást, sokkot illeti... Bizonyára túltesszük magunkat ezen is. Valahogy majd csak átvészeljük. No és ha kitárjuk magunknak az ajtót, hogy tanulmányozzuk az általuk oly régen belakható Univerzumot... akkor mi van? Számunkra így is, úgy is lakhatatlan! Nekünk ők, ha úgy vesszük, részei annak a természetnek, amit ugyancsak felfedezünk és tanulmányozunk, és mit sem számít, hogy mennyivel is járnak előttünk... Ami szempontunkból ők kívülállók! Bár, persze, ha például engem is megjelölnének, mint ahogy én a hétkarúakat...

Az órámra pillantottam, és gyorsan leültem. Ideje újra munkához látni. Rögzítettem az utolsó fiola sorozatszámát. Ellenőriztem a légzőkészüléket. Bemásztam a sátorba, előkerestem az ultrahanglokátort, és eltettem az úszónadrágom zsebébe.

– Mása, segíts! – kértem, és kezdtem felcsatolni a légzőkészüléket.

Máska a rádió előtt ült, és a szakadatlan „ua-ui” sivítást hallgatta. Segített elrendezni a légzőkészüléket, majd mindketten lemerültünk. A víz alatt bekapcsoltam a lokátort. Felcsipogtak a szignálok, megjelöltjeim álmosan keringtek a tóban. Jelentőségteljesen egymásra néztünk, majd felemelkedtünk. Máska megrázta magát, kisimította nedves haját a homlokából, és azt mondta:

– Azért egy űrhajó és a köpenyüregbe gyömöszölt nedves moszat mégiscsak más...

Kiküldtem a partra, én meg újra lemerültem. Nem, Gorbovszkij helyében én nem aggódnék annyira. Az egész olyan komolytalan. Ahogy az egész asztroarcheológia is. Az az elképzelt nyomjelző... No meg a pszichológiai sokk... Nem lesz semmiféle sokk. Biztos vagyok benne, hogy észre sem fogjuk venni egymást. Vagy ha mégis, valószínűleg nem is foglalkoznak velünk...

Egy kényelmesen berendezett bolygó

Ryu a buja, derékig érő fűben állt, és figyelte, ahogy a helikopter leszáll. A légcsavarok szele széles, ezüstös és sötétzöld hullámokat kavarva söpört végig a füvön. Ryu úgy érezte, a helikopter túl lassan ereszkedik, és türelmetlenül billegett egyik lábáról a másikra. Fülledt forróság volt. Az apró, fehér napkorong magasan járt, a fűből párás forróság áradt. A légcsavarok hangja felerősödött, a helikopter Ryu felé pördült, majd úgy másfél métert zuhant, és belesüppedt a dombtető füvébe. Ryu felrohant a lejtőn.

A motor elhalkult, a rotor lassulni kezdett, majd leállt. A helikopter fülkéjéből kiszállt néhány ember. Először egy nyurga, feltekert ujjú kabátot viselő férfi. Sisak nélkül volt, fehér haja keskeny, sötétbarna arcot keretezett. Ryu felismerte: ő volt Gennagyij Komov, a Feltárók parancsnoka.

– Üdvözlet a házigazdának! – mondta udvariasan, és előrenyújtotta kezét. – Koncsiva[57]!

– Konicsiva, Feltárók! – köszönt Ryu. – Köszöntöm önöket a Leonyidán!

Ő is előrenyújtotta a kezét, de még jó egy tucat lépést meg kellett tenniük egymás felé.

– El sem képzelik, mennyire örülök maguknak – lelkendezett Ryu fülig érő szájjal.

– Hiányoztunk?

– Nagyon, nagyon hiányoztak. Magam vagyok az egész bolygón.

Komov mögött felkiáltott valaki: „A fenébe!”, és valami nagyméretű hangos puffanással a fűbe esett.

– Ő Borisz Fokin – mondta Komov anélkül, hogy hátranézett volna. – Kétballábas régész.

– Ha egyszer ilyen pocsék ez a fű – háborgott Borisz Fokin, és feltápászkodott. Vörös bajsza, szeplős orra volt, fehér műanyag sisakja félrecsúszott. Zöld, fűmaszatos tenyerét beletörölte nadrágjába, majd bemutatkozott: – Fokin. Régész-feltáró.

– Részemről a szerencse, Fokin – mondta Ryu.

– Ő pedig Tatjána Paley, mérnök-archeológus – mondta Komov.

Ryu kihúzta magát, és udvariasan meghajolt. A mérnök-archeológusnak rezzenetlen, szürke pillantása, vakító fehér fogsora, határozott és erős keze volt. Még a szokványos kezeslábast is tökéletes eleganciával viselte.

– A nevem Tánya – mutatkozott be.

– Ryu Waseda – viszonozta Ryu. – A Waseda a családnevem.

– Mboga – mondta Komov. – Biológus és vadász.

– Hol van? – kérdezte Ryu. – Ó, elnézést kérek! Ezer bocsánat.

– Semmi baj, Waseda elvtárs – nyugtatta meg Mboga. – Üdvözlöm!

Mboga kongói pigmeus volt, a magas fűből csak fehér zsebkendővel bekötött fekete feje látszott ki. A fej mellett egy karabély kékített csöve meredt az égre.

– Ő a Tora-vadász – mondta Tatjána.

Ryunak le kellett hajolnia, hogy megrázhassa a Tora-vadász kezét. Akkor jött rá, ki is ez a Tora-vadász. Az idegen bolygók állatvilágát felügyelő és óvó bizottság tagja. Az a biológus, aki a Pandorán felfedezte az „élet baktériumát”. Az az állatpszichológus, akinek sikerült megszelídítenie a hírhedt, marsi Sora-Tobu chirut, a repülő piócát. Ryu rettentően szégyellte magát.

– Úgy látom, fegyvertelen, Waseda elvtárs – jegyezte meg Mboga.

– Voltaképpen van pisztolyom – vallotta be Ryu. – De túl nehéz.

– Értem – bólintott helyeslően Mboga, és körülnézett. – Csak sikerült felgyújtani a sztyeppét – mormolta.

Ryu megfordult. A domb lábától a láthatárig húzódó síkságot csillogó, buja fű borította. A dombtól úgy három kilométerre, a landolóegység reaktorának hőjétől meggyulladt a fű. Sűrű, fehér füst gomolygott a fehéren izzó égbolt felé. A füstön túl homályosan látszott a „partra szálló hajó” sötét, három szétterpesztett lábon álló tojás formája. Körülötte széles körben feketéllt a felperzselt fű.

– Hamar kialszik – mondta Ryu. – Itt minden nagyon nyirkos. – Megmutatom a szállásukat.

Belekarolt Komovba, és a helikopter mellett átkísérte a domb másik oldalára. A többiek követték őket. Ryu néha visszanézett, és mosolyogva bólintott nekik. Komov bosszúsan megjegyezte:

– Dühít, ha elszúrom a leszállást.

– Gyorsan elalszik – ismételte meg Ryu.

Hallotta, ahogy mögöttük Fokin figyelmezteti a mérnök-archeológust: „Vigyázz, Tányecska, úgy látom, van ott egy földkupac...” „Látom – válaszolta a lány. – Inkább a saját lábad alá figyelj!”

– Ott lesz a táborhelyük – mutatta Ryu.

A zöld síkságot egy széles, nyugodt folyású folyó szelte át. A folyóparton egy félgömb csillogott.

– Az a laboratóriumom – mutatta Ryu.

A laboratóriumtól jobbra vörös és fekete füstpászmák emelkedtek az ég felé.

– Épül a raktár – mondta Ryu.

Látszott, ahogy a füstben valamilyen árnyékok mozognak. Egy pillanatig jól kivehető volt egy terjedelmes, ormótlan lánctalpas gép – robot-mamókának becézték –, a füstben megvillant valami, majd fülsiketítő bömbölés után még sűrűbb lett a füst.

– Az meg ott a város – mutatta Ryu.

A város a bázistól kicsivel több mint egy kilométerre terült el. A dombról az épületek zömök, szürke tégláknak látszottak. Tizenhat lapos tégla állt ki a zöld fűtengerből.

– Hmm... – hümmentett Fokin. – Igencsak szokatlan elrendezés.

Komov bólintott. Ez a település más volt, mint a többi. A Leonyida felfedezése előtt a Feltárók – az idegen intelligenciák tevékenységének a kozmoszban fellelhető nyomait kutató Bizottság munkatársai – csak két várost tudtak átvizsgálni. Egy üreset a Marson, és egy ugyancsak üres építményt a Vlagyiszlaván. A két várost minden bizonnyal ugyanaz az építész alkotta: valami krémszínű, fénykibocsátó anyagból készült, koncentrikus körökben elrendezett helyiségekből álló, sokszintes, mélyen a föld alá nyúló, hengeres létesítmények. De ez itt a Leonyidán egész más: két sor, porózus mészkőből épült szürke doboz.

– Járt ott Gorbovszkij óta? – kérdezte Komov.

– Nem – felelte Ryu –, soha. Volt épp elég dolgom. Elvégre én légkörfizikus vagyok, nem archeológus. Azonkívül Gorbovszkij is megkért, hogy ne mászkáljak arrafelé.

Ba-bamm! – hallatszott az építési terület felől. Sűrű, vörös füstfelhők gomolyogtak. Mögöttük már átsejlettek a raktár sima falai. A robot-mamóka kihátrált a füstből a fűre. Imádkozó sáskára hasonlító fekete kiberépítészek nyüzsögtek körülötte. Aztán a kiberek felsorakoztak, és a folyóhoz siettek.

– Hát ezek meg hová mennek? – kérdezte kíváncsian Fokin.

– Megfürdenek – tippelte Tánya.

– Elegyengetik a talajt – magyarázta Ryu. – A raktár majdnem elkészült. Most rendezik a terepet. Aztán a hangárt és a vízvezetékrendszert fogják összerakni.

– Vízvezetékrendszert?! – döbbent meg Fokin.

– Lehet, hogy jobb lett volna a várostól valamivel távolabb felépíteni a bázist – mondta Komov bizonytalanul.

– Gorbovszkij utasítása volt – mondta Ryu. – Nem jó túlságosan eltávolodni a bázistól.

– Ez igaz – bólintott Komov. – Csak a kiberek nehogy megrongálják a várost...

– Hova gondol! A közelébe se megyünk.

– Milyen kényelmesen berendezett bolygó! – mondta Mboga.

– Az már igaz! – erősítette meg vidáman Ryu. – A folyó, a levegő, a növényzet, sehol egy szúnyog, nincsenek veszélyes rovarok!

– Milyen kényelmesen berendezett bolygó! – ismételte meg Mboga.

– Úszni lehet? – kérdezte Tánya.

Ryu a folyóra nézett. A folyó ugyan zöldes volt, és zavaros, de igazi, iható vizű folyó. A Leonyida volt az első olyan bolygó, amin belélegezhető levegőt és iható vizet találtak.

– Azt hiszem, lehetséges – mondta. – Én viszont még nem fürödtem meg benne, nem volt rá időm...

– Mindennap úszni fogunk – jelentette ki Tánya.

– Hát persze! – kiáltotta Fokin. – Mindennap! Sőt. Napjában háromszor! Mást se fogunk csinálni, csak úszkálni!

– Na, ebből elég! – mondta Komov. – Az ott mi? – mutatott a láthatáron elterülő alacsony hegygerincre.

– Nem tudom – felelte Ryu. – Ott még senki sem járt. Walkenstein hirtelen megbetegedett, és Gorbovszkijnak el kellett mennie. Épp csak annyi ideje volt, hogy lerakja a felszerelést, aztán elrepült.

Egy darabig csendben álldogáltak, és a távoli hegyeket nézték. Aztán Komov megszólalt:

– Három nap múlva végigrepülök a folyó mentén.

– Ha bármilyen aprócska nyom is akad – mondta Fokin –, azt a folyó közelében kell keresni.

– Bizonyára – hagyta rá Ryu udvariasan. – De most jöjjenek velem!

Komov visszanézett a helikopterre.

– Nem kell aggódnia, nyugodtan ott lehet hagyni – mondta Ryu. – A vízilovak sosem másznak fel a dombra.

– Ó! – hökkent meg Mboga. – Vízilovak?

– Én hívom így őket. Távolról vízilovakra hasonlítanak, de közelről még nem láttam őket.

Elindultak lefelé a dombról.

– A túloldalon nagyon magas a fű, és csak a hátuk látszik ki belőle.

Mboga könnyed, gördülékeny léptekkel sétált Ryu mellett. Mintha lebegne a fűben.

– Vannak madarak is – folytatta Ryu. – Méretes példányok, és néha nagyon alacsonyan szállnak. Az egyik majdnem felborította a lokátoromat.

Komov, léptein nem lassítva, kezével kitakarta a napot, és felnézett az égre.

– Jut eszembe – mondta –, küldenem kell egy jelentést a Napraforgónak. Megengedi, hogy használjam a rádióját?

– Ahányszor csak akarja – bólintott Ryu. – Tudják, Percy Dixon el akart ejteni egyet. Mármint madarat. De Gorbovszkij nem engedte.

– Miért? – kérdezte Mboga.

– Nem tudom – ingatta fejét Ryu. – De nagyon dühös lett, el akarta venni az összes fegyvert.

– Tőlünk el is vette – mondta Fokin. – Komoly felzúdulást keltett a Tanácsban. Szerintem nagyon csúnya dolog volt, Gorbovszkij egyszerűen visszaélt a tekintélyével.

– Csak a Tora-vadásszal nem bírt – jegyezte meg Tánya.

– Igen, én megtartottam a fegyverem – mondta Mboga. – De egyetértek Leonyid Andrejeviccsel. Semmi kedvem itt lövöldözni.

– Ezzel együtt, Gorbovszkij elég különös ember – erősködött Fonin.

– Meglehet – felelte hűvösen Ryu.

Odaértek a laboratórium tágas kupoláján díszelgő, alacsony ajtóhoz. Fent, a kupola tetején a lokátor három, rácsos tányérantennája forgott különböző irányokba.

– Itt felverhetik a sátraikat – javasolta Ryu. – Vagy ha gondolják, utasítást adhatok a kibereknek, hogy húzzanak fel maguknak valami masszívabbat.

Komov szemügyre vette a kupolát, majd a labor mögött gomolygó füstöt, aztán elnézett a város szürke épületei felé, és bocsánatkérően azt mondta:

– Tudja, Ryu, attól tartok, itt csak útban lennénk. Jobb lesz, ha a városban telepszünk le, nem igaz?

– Aztán meg itt van ez a kellemetlen, égett szag is – állt mellé Tánya. – A kiberektől is tartok...

– Tőlük én is félek – jelentette ki határozottan Fokin.

– Ahogy akarják – vonta meg vállát Ryu sértődötten. – Szerintem jobb lenne itt.

– Ott verünk tábort – mondta Tánya. – Majd látogasson meg minket! Meglátja, tetszeni fog.

– Hmm... – tétovázott Ryu. – Meglátjuk... De addig is, fáradjanak be hozzám!

Az archeológusok meggörnyedve léptek be az alacsony ajtón. Mboga maradt utoljára, neki még a fejét se kellett lehajtania.

Ryu a küszöbön megfordult. Körülnézett, és a letaposott, megsárgult füvet meg a műanyag építőpanelek halmait látva, arra gondolt, hogy valóban elég kellemetlen, égett szag terjeng errefelé.

A város egyetlen, rendkívül széles, fűvel teljesen benőtt utcából állt. Az utca majdnem pontosan követte az egyik délkör irányát, és a folyó mellett ért véget. Komov úgy döntött, a város közepén állítják fel sátraikat. Helyi idő szerint délután háromkor fogtak hozzá a táborveréshez (a Leonyida egy napja huszonkét óra hosszú volt.)

A hőség mintha hatványozódott volna. A szél sem mozdult, a szürke, négyszögletes épületek fölött remegett a forró levegő, csak a város déli részén, a folyó közelében volt valamivel hűvösebb. Fokin szerint olyan illat terjengett arrafelé, mintha szénát szórtak volna el egy kis zöldalga-ültetvényen.

Komov magához vette Mbogát meg a segítségét felajánló Ryut, és elmentek a helikopterért, majd odarepültek a leszállóegységhez a felszerelésekért és ellátmányért. Addig Tatjána és Fokin felmérik a várost. Nem volt túl sok felszerelésük, Komov két menetben átszállította az egészet. Amikor először leszállt, Fokin besegített a kirakodásban, és határozottan kijelentette, hogy a város összes épülete közel azonos méretű. „Nagyon érdekes” – mondta Ryu udvariasan. Ez azt bizonyítja, hívta fel rá a figyelmét Fokin, hogy az összes épület ugyanazt a célt szolgálja. „Már csak azt kellene kideríteni, hogy mit” – tette hozzá némi gondolkodás után.

Amikor a helikopter másodszor is visszatért, Komov látta, hogy Tánya és Fokin felállítottak egy, a város fölé magasodó póznát, és felhúzták rá a Feltárók nem hivatalos, fehér alapon, stilizált, hétszögletű anyacsavart ábrázoló zászlaját. Réges-rég, úgy egy évszázaddal korábban, az egyik elismert bolygóközi űrhajós, az idegen intelligenciák kozmoszbéli tevékenységének nyomait fürkésző kutatások szókimondó ellenfele, meggondolatlanul kijelentette, hogy ő csak egy tengelyen forgó kereket, egy sziklába vésett Pitagorasz-tételt, vagy egy hétszögletű csavaranyát hajlandó az ilyesfajta tevékenységek megdönthetetlen bizonyítékaként elismerni. A Feltárók elfogadták a kihívást, és zászlajukat egy hétszögletű anyacsavar képével díszítették.

Komov vidáman tisztelgett a zászlónak. Sok üzemanyagot elhasználtak és számtalan parszeket bejártak már e zászló megszületése óta. Először a Mars üres városának kör alakú utcái felett lengett. Akkoriban az a feltevés uralkodott, hogy a Mars városa és műholdjai természetes eredetűek. Még a legfantáziadúsabb Feltárók is csak a rég eltűnt marsi civilizáció egyedüli nyomaiként tekintettek a városra és a műholdakra. Számtalan parszeket bejártak és rengeteg talajt feltúrtak, mire már csak egyetlen, kikezdhetetlen hipotézis maradt: mind az üres városokat, mind a műholdakat egy távoli, ismeretlen bolygórendszer lakói építették. De ez a város a Leonyidán...

Komov kidobta a kabinból az utolsó csomagot, leugrott a fűbe, és becsapta az ajtót. Ryu odament hozzá, lehajtogatta addig feltűrt ingujját, és bejelentette:

– Most itt kell hagynom önöket, Gennagyij. Húsz perc múlva mintát kell vennem.

– Természetesen – felelte Komov. – Köszönöm a segítséget. Este jöjjön át vacsorára!

Ryu az órájára nézett, és azt mondta:

– Köszönöm. De nem ígérhetem meg.

Mboga, karabélyát a legközelebbi ház falának támasztva, épp egy sátrat fújt fel az utca közepén. Ryu után nézett, majd rámosolygott Komovra, szürkés ajka megfeszült apró, ráncos arcán.

– Ez valóban egy kiválóan berendezett bolygó, Gennagyij – mondta. – Nincs szükség fegyverekre, sátrat verhetünk a fűben... És nézze csak...

Fokin és Tánya felé biccentett. A régész-feltáró és a mérnök-archeológus az expressz labor szerkezetének árnyékában mozgolódtak, letaposva maguk körül a füvet. A mérnök-archeológuson ujjatlan selyemfelső és rövidnadrág volt. Nehéz bakancsa az épület tetején díszelgett, kezeslábasa a csomagokon hevert a közelben. Fokin is rövidnadrágot viselt, és épp dühödten próbált megszabadulni átizzadt felsőjétől.

– Életem megkeserítője – szólt rá Tánya hová tetted az akkumulátorokat?

– Máris, máris, Tányecska – hebegett bizonytalanul Fokin.

– Hát igen – jegyezte meg Komov. – Ez nem a Pandora.

Előhúzott a csomagok közül egy második sátrat, és elkezdte rákötni a kompresszort. Nos, ez tényleg nem a Pandora – gondolta, és visszaemlékezett, hogyan törtek át a Pandora párás dzsungelén, hogy milyen nehéz volt a maximális biztonságú védőöltözet, és hogy mennyire húzta a kezét a lövésre kész, kibiztosított, súlyos dezintegrátor. A lábuk alatt cuppogó dágványban minden lépésük nyomán százlábú förtelmek futottak szanaszét, a fejük fölött, a kusza, nyirkos ágak között komoran ragyogott a két lenyugvó, vérvörös nap. De még ha csak a Pandorán! Minden, atmoszférával rendelkező bolygón a Feltárók vagy a Partraszállók előtt robotfelderítők, önjáró, kibernetikus laboratóriumok, toxikológiai analizátorok oszlopa menetelt és az egyetemes vírusirtó koncentrált felhője gomolygott. Leszállás után minden űrhajó parancsnokának első dolga volt termittel[58] felperzselni a környéket. A legsúlyosabb szabálysértés pedig az volt, ha valaki alapos, előzetes fertőtlenítés, sterilizálás nélkül tért vissza a hajóra. Láthatatlan, a pestisnél és lepránál is veszélyesebb szörnyek várták az óvatlanokat. És ennek alig harminc éve.

Még ezen a kényelmesen berendezett Leonyidán is ezt kellett volna tenniük. Itt is van mikrofauna, és igencsak gazdag. De harminc évvel ezelőtt ez az aprócska doktor Mboga azon a szörnyű Pandorán rálelt az „élet baktériumára”, Karpenko professzor meg kidolgozta a Földön a bioblokádot. Egy injekció naponta. De lehet, hogy elég hetente egy. Komov megtörölte izzadt arcát, és kigombolta kabátját.

Amikor a nap elérte a nyugati horizontot, és a keleti ég sápadt sötétlilába fordult, leültek vacsorázni. A tábor elkészült. Az utca túloldalán három sátor állt, a csomagok és a felszerelés ládái akkurátusan egymásra rakva várakoztak az építmények fala mellett. Fokin lihegve elkészítette a vacsorát. Mindannyian éhesek voltak, ezért nem vártak Ryura. A táborból jól látszott, hogy Ryu a labor tetején ül, és valamit matat az antennákkal.

– Semmi gond, eltesszük a részét – ígérte Tánya.

– Nem probléma – mondta Fokin, a főtt borjúhúst rágva. – Ha megéhezik, majd eljön.

– Elég rossz helyen tetted le a helikoptert, Gena – jegyezte meg Tánya. – Eltakarja az egész folyót.

Mindannyian a helikopterre néztek. Tényleg nem látszott a folyóból semmi.

– A folyóra a tetőről nyílik a legjobb kilátás – mondta Komov nyugodtan.

– Nem, igaza van – mondta a folyónak háttal ülő Fokin. – Nincs itt semmi érdekes látnivaló.

– Hogyne lenne? – kérdezte Komov, még mindig visszafogottan. – És a borjúhús?

A hátára dőlt, és az eget bámulta.

– Azon gondolkodom – kezdte Fokin, egy szalvétával törölgetve bajszát –, hogy fogunk bejutni ezekbe a koporsókba? – Rámutatott a legközelebbi épületre. – Aláásunk, vagy megfúrjuk a falat?

– Ez nem jelent túl nagy problémát – jegyezte meg lustán Komov. – Az igazi probléma az, hogy a gazdáik miként tértek haza. Ők is megfúrták a falakat?

Fokin egy darabig elgondolkodva meredt Komovra, majd azt kérdezte:

– Tulajdonképpen mit tudsz ezekről a háztulajdonosokról? Még az is lehet, hogy nem is volt szükségük rá, hogy bemenjenek oda.

– Aha – dünnyögte Tánya. – Micsoda új építészeti ötlet! Az ember leül a fűbe, falakat emel maga köré, meg mennyezetet, és... és...

– És eltávozik – fejezte be Mboga.

– Lehetséges, hogy ezek valójában sírok? – vetette fel Fokin.

Egy ideig mindannyian eltűnődtek ezen a feltevésen.

– Tatjána, mit mondanak a tesztjeid? – kérdezte Komov.

– Mészkő – felelte Tánya. – Kalcium-karbonát. Természetesen rengeteg szennyeződés. Igazából tudjátok, mire hasonlít? A korallzátonyokra. És olybá tűnik, hogy az épületeket egyetlen darab kőből faragták ki.

– Természetes eredetű monolit.

– Még hogy természetes eredetű! – csattant fel Fokin. – Annyira tipikus: találunk valami új nyomot, és máris akad néhány elvtárs, akik kijelentik, hogy természeti képződmény...

– Természetes feltételezés – szúrt közbe Komov.

– Holnap szépen megvizsgáljuk az intravizorral – ígérte Tánya. – Egy a lényeg, ennek a mészkőnek semmi köze ahhoz a borostyanidhoz, amiből a Mars és a Vlagyiszlava városai épültek.

– Azaz mások is vándorolnak bolygóról bolygóra – mondta Komov. – Az jó, talán ez egyszer nekünk is hagytak itt valami érdekeset.

– Igazán találhatnánk egy könyvtárat – merengett Fokin. – Vagy valamiféle gépeket!

Hallgattak. Mboga előszedte és elkezdte megtömködni rövid szárú pipáját. Elgondolkodva guggolt, közben a fénylő eget szemlélte a sátrak között. Fehér kendője alatt apró arca teljesen nyugodtnak, szinte boldognak látszott.

– Milyen csendes! – mondta Tánya.

Bumm! Bam! Brmmbrmmbrmm – hallatszott a bázis felől.

– Az ördögbe! – mordult fel Fokin. – Miért pont most?

Mboga kifújt egy füstkarikát, majd óvatosan, hogy szét ne zavarja, halkan ezt mondta:

– Megértelek, Borja. Életemben ez az első alkalom, amikor nem érzek örömet, hogy hallom a gépeink működését egy idegen bolygón.

– Talán azért, mert ez nem is annyira idegen bolygó – merengett Tánya.

Egy nagy, fekete, hangosan zümmögő rovar repült elő valahonnan, leírt egy kört a Feltárók körül, majd tovaszállt. Fokin, orrát könyökhajlatába temetve, halkan szuszogott. Tánya felállt, bement a sátorba. Komov is felállt, és élvezettel nyújtózkodott. Olyan nyugalom volt körülöttük, hogy egész megrémült, amikor Mboga, mint egy megfeszített rugó, felpattant, és a folyó felé nézett. Komov is arra fordult.

Valamilyen gigászi, fekete árnyalak igyekezett a tábor irányába. A helikopter részben eltakarta, de azért jól látszott, ahogy dülöngélve trappol előre; a lenyugvó nap fénye megcsillant vízilóéra hasonlító, kidagadó, nedves oldalán. A hústömeg a füvet letaposva gyorsan közeledett, és Komov rémülten figyelte, ahogy a helikopter megbillen, majd lassan kezd felborulni. Az épület fala és a helikopter hasa között átfurakodott egy lesunyt, két hatalmas púpot viselő robusztus homlok. Komov két apró, mélyen ülő szemet is észrevett, amelyek, úgy tűnt, egyenesen rá merednek.

– Vigyázat! – kiáltotta.

A helikopter az oldalán hevert, rotorlapátjaival a füvön támaszkodva. A szörnyeteg folytatta útját a tábor felé. Legalább három méter magas volt, jól hallható zajos fújtatásától kerekded oldala lassan ki-be járt.

Komov mögött Mboga kibiztosította a karabélyt. Komov ekkor elugrott, és behátrált a sátrak közé. Fokin négykézláb rohant el mellette. A szörny már csak húszlépésnyire volt.

– Fel tudják szedni a tábort? – kérdezte hadarva Mboga.

– Nem – felelte Komov.

– Lőni fogok – közölte Mboga.

– Várjon! – szólt rá Komov. Előrelépett, karját széttárva a lényre kiáltott: „Vissza!”

Az élő hústorony megtorpant. Gumós homlokát felkapta, és kitátotta hatalmas, a helikopter fülkéjével vetekedő méretű, zöld növényi rágcsálnivalóval teli száját.

– Genka! – sikoltott Tánya. – Azonnal gyere vissza!

A szörny hosszas szörcsögő hangot hallatott, majd újra nekilódult, még gyorsabban.

– Állj! – kiáltott rá újra Komov, nem túl bizakodón. – Növényevőnek tűnik – állapította meg, és visszahúzódott a sátrak közé.

Körülnézett. Mboga célra tartotta a fegyvert, Tánya már be is fogta a fülét. Mellette egy csomaggal a hátán ácsorgott Fokin. Bajsza ziláltnak tűnt.

– Leszedi még ma, vagy mi lesz? – kiáltotta Fokin idegesen. – Kimenekítsem az intravizort, vagy...

Ba-bamm! Mboga 16,3 mm-es félautomata vadászfegyvere eldördült, lövedéke tízlépésnyi távolságról akkorát ütött, mint egy nyolctonnás tömeg. Pontosan a homloka közepébe fúródott, a két púp között. A lény megtántorodott, majd bizonytalanul leült. Ba-bamm! A második lövedék hanyatt lökte. Rövid, vaskos lábai vadul kapálóztak a levegőben. Hörgő zaj hallatszott a fűből. Az opálos fekete has még egy utolsót hullámzott, aztán minden elcsendesedett. Mboga leeresztette a karabélyt.

– Menjünk, nézzük meg! – mondta.

A szörnyeteg akkorának látszott, mint egy kifejlett afrikai elefánt, de legjobban a vízilóra hasonlított.

– A vére vörös – állapította meg Fokin. – Ez meg mi?

A lény az oldalán hevert, hasán végig három sor, ököl nagyságú emlő duzzadozott. Valami sűrű folyadék szivárgott belőlük. Mboga beleszimatolt a levegőbe, ujja hegyére vett egy cseppet a folyadékból, és nyelvével megízlelte.

– Pfuj – undorodott Fokin.

Mindannyiuk arcán ugyanolyan kifejezés jelent meg.

– Méz – mondta Mboga.

– Ne már! – lepődött meg Komov. Kivárt, majd ő is odanyújtotta az ujját. (Tánya és Fokin undorodva figyelte.) – Valódi méz! – kiáltotta csodálkozva. – Virágméz!

– Doktor Dixon említette, hogy ez a fű tele van szénhidrátokkal.

– Egy mézelő szörny – mondta Fokin. – Mi meg ezt tettük vele.

– Még hogy mi! – kiáltott fel Tánya. – Életem megkeserítője, rakd össze inkább az intravizort!

– Rendben – mondta Komov. – Hogyan tovább? Forróság van, és egy ekkora tetem a tábor mellett...

– Azt bízza rám! – ajánlkozott Mboga. – Húzzák a sátrakat úgy húsz lépéssel feljebb az utcán! Mindent lemérek, megvizsgálok néhány dolgot, aztán megsemmisítem.

– Hogyan? – érdeklődött Tánya.

– Dezintegrátorral. Van nálam egy. De Tánya, te maradj ki ebből: ami most következik, az eléggé gusztustalan látvány lesz.

Lábdobogás hallatszott, a sátrak között felbukkant Ryu, egy súlyos automata pisztollyal a kezében.

– Mi történt? – érdeklődött lihegve.

– Megöltünk egyet a maga vízilovai közül – magyarázta Fokin.

Ryu gyorsan szemügyre vett mindenkit, majd megnyugodott. A pisztolyt visszalökte az öve mögé.

– Támadóan lépett fel? – kérdezte.

– Igazából nem – mondta Komov feszélyezetten. – Azt hiszem, egyszerűen csak erre járt, de meg kellett állítanunk.

Ryu ránézett a feldőlt helikopterre, és bólintott.

– Nem lehet megenni? – kiabált a sátorból Fokin.

Mboga elgondolkodva válaszolt:

– Úgy látom, valami már próbálkozott vele.

Komov és Ryu odaléptek hozzá. Mboga ujjai széles és mély forradásokon tapogatóztak az állat mellkasán.

– Ehhez erős szemfogak kellettek – mutatta. – És élesek, akár a kés. Olyanok, amelyek egyszerre két-három kiló húst is képesek kiszakítani.

– Borzalmas – fintorgott Ryu elképedve.

Furcsa, elnyújtott rikoltás söpört végig magasan az égen. Felnéztek.

– Már meg is jöttek – jegyezte meg Ryu.

Óriási, világosszürke, sasra hajazó madarak csaptak le fürgén a városra. Sorban, egymás után zuhantak alá az égből, közvetlenül az emberek feje fölött széttárták méretes, puha szárnyaikat, és a meleg levegő hullámaival elborítva őket, újra felszöktek a magasba. Lenyűgöző méretű madarak voltak, nemcsak a földi kondorkeselyűknél, de még a Pandora repülő sárkányainál is nagyobbak.

– Ragadozók – kiáltott izgatottan Ryu. Előrántotta pisztolyát az övéből, de Mboga határozottan lefogta a kezét.

A madarak köröztek a város felett, majd elszálltak nyugatra a lilába hajló esti égen. Amikor az utolsó is eltűnt, újra felhangzott a különös, elnyújtott rikoltás.

– Épp lőni akartam – mondta Ryu megkönnyebbülten.

– Tudom – bólintott Mboga. – De éreztem, hogy... – Elhallgatott.

– Igen – mondta Komov. – Én is...

Rövid gondolkodás után Komov elrendelte, hogy a sátrakat ahelyett, hogy húsz lépéssel odébb viszik, inkább állítsák fel az egyik épület lapos tetején. Az építmények alacsonyak voltak, talán kétméteresek, könnyű volt rájuk felmászni. A szomszédos épület tetejére Tánya és Fokin felhordták a legértékesebb felszerelést és a csomagokat. Kiderült, hogy a helikopter nem sérült meg. Komov felemelkedett vele, majd óvatosan letette a harmadik épület tetejére.

Mboga egész éjjel a szörny, reflektorokkal megvilágított teteme körül foglalatoskodott. Hajnalban éles sistergés verte fel az utca csendjét, terebélyes gőzfelhő emelkedett a város fölé, majd narancsszín fény lobbant. Fokin, aki addig még sosem látta, hogy működik a szervesanyag-dezintegrátor, egy szál alsónadrágban ugrott ki a sátorból, de csak Mbogát látta, ahogy komótosan összeszedi a reflektorokat egy jókora kupac, finom szürke por körül a megfeketedett fűben. A mézelő monstrumból csak egy szakszerűen kikészített, átlátszó műanyaggal borított, ormótlan fej maradt. Ezt Mboga a Fokvárosi Kozmológiai Múzeumba szánta.

Fokin jó reggelt kívánt Mbogának, majd indult a sátorba, hogy visszafeküdjön, amikor összefutott Komovval. „Hová tart? – érdeklődött csípősen Komov. „Természetesen felöltözni” – válaszolta öntudatosan Fokin. Üde, tiszta reggel volt, csak dél felé látszott a lila égen néhány szakadozott, mozdulatlan felhőgomoly. Komov leugrott a fűbe, és elindult reggelit készíteni. Rántottát akart sütni, de hamar rá kellett jönnie, hogy sehol sem találja a vajat.

– Borisz – kérdezte –, hol van a vaj?

Fokin kicsavarodott testtartásban állt a tetőn, épp egy jógagyakorlatot végzett.

– Fogalmam sincs – válaszolta méltóságteljesen.

– De tegnap te voltál a napos.

– Ö-ö... igen. Szóval a vaj ott kell hogy legyen, ahol tegnap este volt.

– Na de hol volt tegnap este? – érdeklődött Komov, nehezen türtőztetve magát.

Fokin felháborodott arccal dugta elő fejét jobb térdhajlata alól.

– Honnan kéne tudnom? – kérdezte. – Az este minden ládát átpakoltunk.

Komov felsóhajtott, majd türelmesen átnézte a ládákat, egyiket a másik után. Vaj egyikben se volt. Akkor odament az épülethez, és a lábánál fogva lecibálta Fokint.

– Hol... van... a... vaj? – kérdezte nyomatékosan.

Fokin eltátotta a száját, mert ebben a pillanatban Tánya jelent meg a sarkon, ujjatlan felsőben és rövidnadrágban. A haja vizes volt.

– Jó reggelt, fiúkák! – köszönt rájuk.

– Jó reggelt, Tánya! – viszonozta Fokin. – Nem láttad valahol a vajasdobozt?

– Hol voltál? – érdeklődött bosszúsan Komov.

– Megfürödtem.

– Mi az, hogy megfürödtem?! – csattant el Komov. – Ki engedte meg?

Tánya leakasztotta derékövéről az elektromos vágó dobozát, és a műanyag székre tette.

– Genocska – búgta. – Sehol egy krokodil. Csodás a víz, a fenekét benőtték a növények.

– Nem láttad a vajat? – kérdezte Komov.

– Azt nem, de ki látta a bakancsom?

– Én láttam – mondta Fokin. – Ott van azon a tetőn.

– Ott nincs.

Mindhárman arra fordultak, és megnézték a tetőt. A bakancs tényleg nem volt ott. Ekkor Komov doktor Mbogára nézett. A vadász a fűben feküdt az árnyékban, és apró ökleit arca alá dugva aludt, mint a bunda.

– Ne már! – mosolygott Tatjána. – Mit kezdene a bakancsommal?

– Vagy a vajjal – fűzte hozzá Fokin.

– Lehet, hogy zavarták – mormolta Komov. – Mindegy, összekotyvasztok valamit vaj nélkül.

– És bakancs nélkül.

– Ebből elég! – mondta Komov. – Indíts, és rakd össze az intravizort! Te is, Tánya! Igyekezzetek a lehető leggyorsabban...

A reggelihez odaért Ryu is. Egy nagy, fekete, hat mechanikus lábon lépdelő gépet terelt maga előtt. A fűben széles csapás maradt a nyomában. Egész a bázisig húzódott. Ryu felmászott a tetőre, és leült az asztalhoz, a gép az utca közepén ácsorgott mozdulatlanul.

– Mondja csak, Ryu – kérdezte Komov –, nem szoktak eltünedezni dolgok a bázisról?

– Hogy érti? – kérdezett vissza Ryu.

– Nos... valamit elöl hagy este, és reggelre eltűnik.

– Nem igazán – vont vállat Ryu. – Néha eltűnik egy-egy apróság, megmaradt hulladék... Egy rövid drót, egy darabka műanyag lemez. De úgy gondolom, a kibereim szedegetik össze és beépítik. Nagyon takarékos munkatársak, mindent felhasználnak.

– Lehet, hogy a cipőmet is ők vitték el? – kérdezte Tánya. Ryu felkacagott.

– Nem tudom – mondta. – Nem hinném.

– Tudnának bármit is kezdeni egy doboz vajjal? – kérdezte Fokin.

Ryu abbahagyta a nevetést.

– Eltűnt a vaj? – kérdezte.

– És a cipőm.

– Nem – rázta meg fejét Ryu. – A kiberek nem jártak a város közelében se.

Mboga fürgén, akár egy gyík, felkapaszkodott a tetőre.

– Jó reggelt! – köszönt rájuk. – Elaludtam...

Tánya kávét töltött neki. Mboga mindig csak egy csésze kávét reggelizett.

– Szóval kiraboltak minket? – érdeklődött mosolyogva.

– Szóval nem maga volt – állapította meg Fokin.

– Nem, nem én voltam. Viszont az éjjel kétszer is átrepültek a város felett a madarak.

– Ennyit a bakancsodról – mondta Fokin. – Valahol már...

– És a vajasdoboz? – vágott közbe Komov.

Senki se válaszolt. Mboga elgondolkodva kortyolta a kávéját.

– Nálam két hónapja nem tűnt el semmi – mondta Ryu. – Igaz, mindent a kupola alatt tartok. Meg aztán ott vannak a kibereim is... Állandó a füst és a zaj...

– Rendben – emelkedett fel Fokin. – Tányecska, menjünk dolgozni! Mondj búcsút a bakancsodnak...

Elmentek, Komov meg elkezdte összeszedni a terítéket.

– Éjszakára őrséget állítok maguk köré – mondta Ryu.

– Csak tessék – mormolta Mboga magába mélyedve. – De előbb inkább én. Figyeljen, Komov, most elmegyek, kialszom magam, éjjel meg csapdát állítok.

– Tegye azt, doktor Mboga! – egyezett bele Komov kelletlenül.

– Akkor én is jövök – ajánlkozott Ryu.

– Jöjjön csak! – bólintott Mboga. – De a kiberek nélkül, ha kérhetem.

A szomszédos tetőről felháborodott kiáltás hallatszott.

– Ó, te életem megszomorítója, nem megmondtam, hogy a megfelelő sorrendben rakd le a ládákat!?

– Miért, mi baj? Úgy is tettem!

– Ezt nevezed te sorba rakásnak? Itt az E-7, A-2, B-16... És megint egy E!

– Tányecska! Becsszó! Elvtársak! – kiáltotta Fokin bosszúsan a túloldalról. – Ki keverte össze a ládákat?

– Hé! – kiáltott fel Tánya. – Nincs meg az E-9-es!

Mboga kajánul felmordult.

– „Missus, eltűnt egy lepedőnk!”[59]

– Mi van? – értetlenkedett Komov. Elsápadt. – Alaposan nézzetek körül! – kiáltotta, majd leugrott a tetőről, és odafutott Fokinhoz és Tányához.

Mboga elkísérte szemével, majd dél felé nézett, a folyóra. Hallatszott, ahogy Komov megkérdi a szomszéd tetőn: „Pontosan mi hiányzik? „A VCsG” – felelte Tánya. „És emiatt csaptok ekkora patáliát? Készítsetek egy másikat!” „Az legalább két nap” – mérgelődött Tánya. „Akkor mit javasolsz?” „Vérfürdőt rendezünk” – vágta rá Fokin. A tetőn csend lett.

– Nézze csak, Ryu! – szólalt meg Mboga. Felállt, szemét leárnyékolva a folyó felé nézett.

Ryu megperdült. A folyón túl a zöld síkság tele volt fekete foltokkal. Rengeteg vízilóhát. Ryu fejében meg sem fordult, hogy ennyi víziló lehet a folyónál. A foltok lassan dél felé mozogtak.

– Szerintem elköltöznek – mondta Mboga.

Komov úgy döntött, az éjszakát szabad ég alatt tölti. Kicibálta matracát a sátorból, leterítette a tetőre, és kezét a feje alatt összekulcsolva ráfeküdt. Az ég kékesfekete volt, a keleti láthatár fölé lassan felkúszott egy zöldes-narancs, homályos szélű korong, a Palmyra, a Lenyida holdja. A folyón túli sötét síkságról tompa, elnyújtott rikoltások hallatszottak, bizonyára a madarak zajongtak. A bázis fölött időnként rövid fényvillanás látszott, valami zakatolt és duruzsolt.

Kerítést kell építenünk – gondolta Komov. – Kifeszítünk pár szál drótot, és nem túl erős áramot vezetünk bele. Ám a madarak ellen a kerítés semmit se ér. Biztos, hogy a madarak voltak. Egy ekkora állatnak nem nehéz egy ilyen csomag. Valószínű, még egy ember se jelentene gondot. Hisz a Pandorán már előfordult, hogy egy szárnyas sárkány felkapott egy maximális biztonságú páncélba öltözött férfit, pedig az több mint másfél mázsa, így megy ez, először a cipők, aztán egy csomag... És hála Gorbovszkijnak, az egész osztagnál csak egy szál karabély van. Vajon miért ellenezte annyira a fegyvereket Leonyid Andrejevics? Természetes, hogy néha lőni kell, ha másért nem, csak elriasztásképp... De miért nem lőtt a doktor? Merthogy „megérzett” valamit... Ahogy én se lőttem volna, mert én is „megéreztem”... De mégis, mit éreztem? – Komov erőteljesen megdörzsölte összeráncolt homlokát. – Hatalmas, gyönyörű madarak, és ahogy szállnak! Milyen könnyed, zajtalan és összeszedett a röptük... Hát igen, néha még a vadászok is megsajnálják az állatokat, és én még csak nem is vagyok vadász.

A hunyorgó csillagok között lassan átvonult a zeniten egy fényes, fehér pont. Komov felkönyökölt, úgy követte szemével. A Napraforgó volt az, egy másfél kilométer hosszú, ultranagy hatótávolságú feltáró csillaghajó. Most a Leonyida körül keringett, kétezer kilométer távolságban. Küldhetnének vészjelzést, és azonnal a segítségükre sietnének. Küldhetnének, de mégis mire föl? Mert hát egy pár eltűnt bakancs, két elveszett csomag, és az, hogy a parancsnoknak úgy tűnt, érez valamit...

A fehér pont előbb elhalványult, majd eltűnt; a Napraforgó a Leonyida árnyékába került. Komov visszadőlt, kezét újra összefonta a feje alatt. Mégse lenne annyira jól berendezett? – gondolta. – Meleg, zöld mezők, kellemes illatú levegő, egy idilli folyócska, krokodilok nélkül... Lehet, hogy ez az egész csak egyfajta álca, ami mögött szokatlan erők munkálkodnak? Vagy az egész sokkal egyszerűbb? Tányecska csak elhagyta a cipőit valahol a fűben; Fokin, amilyen kétbalkezes, elkeverte a csomagokat, és azok egy exkavátor alkatrészei alatt hevernek valahol. Ma amúgy egész nap összevissza rohangált, és lopva átnézte egyik kupacot a másik után.

Komov valószínűleg elbóbiskolt, mert amikor felriadt, a Palmyra már magasan járt. A sátorból, amiben Fokin aludt, hortyogás és cuppogás hallatszott. Egy közeli tetőn suttogva beszélgettek.

– ...az iskolánkban jó fejek voltak a vegyészek, szereztünk tőlük három héliumtartályt, és egyik éjjel felfújtuk a gázballont. Szaburo leugrott, hogy elvágja a kötél végét. Ahogy a kötél elszakadt, mi felszálltunk, Szaburo meg lent maradt. Utánunk futott, és lentről kiabált, hogy álljunk meg, aztán kinevezett kapitánynak, és megparancsolta, hogy azonnal szálljak le. Én persze rögtön az átjátszó antenna felé fordultam. Ott aztán fennakadtunk, és egész éjjel ott lógtunk. Meg egész éjjel egymást győzködtük, hogy elmenjen-e Szaburo a nevelőért, vagy ne. Szaburo oda tudott volna menni, de nem akart, mi szerettünk volna, de nem tudtunk, aztán reggel észrevették minket, és leszedtek.

– Én nyugis kislány voltam. Viszont nagyon féltem minden mechanikus gépezettől. Ezektől az itteni kiberektől is rettegek.

– A kiberektől nem kell tartani, Tanyusa. Jóindulatúak.

– Akkor sem szeretem őket. Sajnálom, olyanok, mintha élnének, de mégsem élnek...

Komov az oldalára fordult, és rájuk nézett. Tánya és Ryu egymás mellett ült, láblógatva az egyik tető szélén. Akár a verebek – gondolta Komov. – Holnap meg egész nap csak ásítoznak.

– Tatjána – szólt rá csendesen. – Ideje aludni.

– Nem akarok – mondta Tánya. – A folyóparton sétálgattunk. – Ryu esetlenül fészkelődni kezdett. – Olyan kellemes a folyó mellett. A holdfényben fickándoznak a halak.

Ryu megszólalt:

– Ő-ő... Hol van doktor Mboga?

– Doktor Mboga végzi a dolgát – válaszolt Komov.

– Tényleg – derült fel Tánya. – Menjünk le doktor Mbogához!

Reménytelen – gondolta Komov, és átfordult a másik oldalára. A tetőn tovább sugdolóztak. Komov durcásan felpattant, összekapta a matracot, és bevonult a sátorba. Odabent még zajosabb volt, Fokin mélyen aludt. Ó, te kétbalkezes lustaság! – gondolta Komov, helyet keresve. – Itt van egy udvarlásra való éjszaka. Te meg, hogy bajuszt növesztettél, máris azt hiszed, benne vagy a pikszisben.

Betekerte magát a takaróba, és már álomba is merült.

Fülsiketítő dörejre riadt. A sátorban sötét volt. Ba-bamm! Ba-bamm! – dördült két újabb lövés. „A pokolba! – kiáltott fel a sötétben Fokin. – Ki van ott?” Rövid nyúlsivítás hallatszott, majd Fokin diadalmasan felkiáltott: „Áhá!... Ide mindenki!” Komov belekeveredett a takaróba, és sehogy se tudott kikászálódni. Tompa puffanást hallott, Fokin feljajdult, valami apró sötét folt megvillant a bejárat világos háromszögében, majd el is tűnt. Komov rávetette magát. Fokin is utánaugrott, a fejük keményen egymásnak csapódott a kijáratnál. Komov fogai összekoccantak, de végül sikerült kijutnia. A tető üres volt. Körülnézve látta, hogy Mboga az utcán a folyó felé rohan a fűben, Tánya és Ryu botladozva futnak utána. Komov ekkor még valamit észrevett: messze Mboga előtt valami a füvet letaposva lohol. Sokkal gyorsabban, mint Mboga. Ő meg megtorpant, az ég felé emelte a fegyvert, és leadott egy újabb lövést. A fűben a nyomvonal kitért oldalra, majd eltűnt az egyik sarok mögött. Egy másodperccel később széles, könnyed szárnycsapásokkal egy madár emelkedett fel a holdfényben.

– Lőjön! – kiáltotta Fokin.

Már az utcán szedte a lábát, és majd minden ötödik lépésnél megbotlott. Mboga mozdulatlanul állt, puskáját leeresztette, fejét hátradöntve nézte a madarat. Az hangtalanul leírt egy kört a város felett, egyre magasabbra emelkedett, majd elszállt dél felé. Egy perc múlva el is tűnt. Ekkor Komov meglátta, hogy a bázis fölött, nagyon alacsonyan, további madarak – három, négy, öt –, igen, öt hatalmas fehér madár repül el a kiberek munkaterülete fölött, majd eltűnik.

Komov leugrott a tetőről. A kihalt, tégla formájú építmények fekete árnyékot vetettek a tömött fűre. A fű ezüstösnek látszott. Valami megroppant a talpa alatt. Komov lehajolt. A fűben töltényhüvely csillogott. Komov átvágott a helikopter torz árnyékán. Hangok hallatszottak. Mboga, Fokin, Ryu és Tánya lassan közeledtek.

– A kezemben tartottam! – mondta izgatottan Fokin. – De homlokon vágott, és kicsúszott a kezemből. Ha nem üt fejbe, biztos nem eresztem el! Puha és meleg, mint egy csecsemő. És csupasz...

– Mi is majdnem elkaptunk egyet – jelentette be Tánya. – De madárrá változott, és elrepült.

– Ó, persze – hitetlenkedett Fokin. – Madárrá változott...

– Tényleg – bizonygatta Ryu. – Befordult a sarkon, és már fel is röppent onnan egy madár.

– Na és? – ellenkezett Fokin. – Megijesztett egy madarat, ti meg csak a szemeteket meresztettétek.

– Véletlen egybeesés – mondta Mboga.

Komov odasétált hozzájuk, és megállt.

– Tulajdonképpen mi volt ez az egész? – kérdezte.

– Már a kezemben volt – mondta Fokin de homlokon vágott.

– Ezt már hallottam – intette le Komov. – De hogy kezdődött?

– A csomagok között ültem, hogy csapdába csaljam – mondta Mboga. – Láttam, ahogy valami a fűben kúszik az utca közepén. El akartam kapni, ezért közelebb mentem hozzá, de észrevett és megfordult. Láttam, hogy nem tudom elfogni, így a levegőbe lőttem. Sajnálom, Gennagyij, de gyanítom, elijesztettem őket.

Sokáig hallgattak. Aztán Fokin zavartan megkérdezte:

– Tulajdonképpen miért sajnálkozik, doktor Mboga?

Mboga habozott a válasszal. Mindannyian vártak.

– Legalább ketten voltak – mondta. – Az egyiket én vettem észre, a másik bent volt maguknál a sátorban. De amikor elfutottam a helikopter mellett... Nos – szakította félbe önmagát. – Meg kell néznünk. Lehet, hogy tévedek.

Mboga szótlanul elindult a tábor felé. A többiek összenéztek, majd követték. Az épületnél, amin a helikopter állt, Mboga megtorpant.

– Valahol erre! – mondta.

Fokin és Tánya azonnal eltűntek a fal fekete árnyékában, Ryu és Komov várakozón Mbogára néztek. Mboga töprengett.

– Nincs itt semmi – mérgelődött Fokin.

– Mit láttam?... Mit láttam?... – tépelődött Mboga. – Mégis, mi volt, amit láttam?

A dühös Fokin előjött a sötétből. A helikopter rotorjának árnyéka az arcára vetült.

– Persze! – mondta Mobga hangosan. – Egy furcsa árnyékot!

Letette a karabélyt, majd nekifutásból felugrott a falra.

– Nézzék meg maguk is! – szólt le a tetőről.

A tetőn, a helikopter törzse alatt, mint egy kirakatban, ott hevertek az elveszett tárgyak, szépen elrendezve. Ott volt a vajasdoboz, az E-9 feliratú csomag, egy pár bakancs, egy mikroelektronikai zsebműszer a tokjában, négy neutronakkumulátor, egy műanyagdarab és egy fekete napszemüveg.

– A bakancsom – kiáltott fel Tánya. – És a szemüvegem. Tegnap beleejtettem a folyóba...

– I-i-i-gen... – mondta Fokin, és félénken körülnézett.

Komov ráébredt a megoldásra.

– Ryu – mondta gyorsan. – Azonnal kapcsolatba kell lépnem a Napraforgóval. Fokin, Tánya, fotózzátok le ezt a kiállítást! Fél óra múlva elmegyünk.

Leugrott a tetőről, és lerohant az utcán, a bázis felé. Ryu szótlanul követte.

– Most miért? – rikoltotta Fokin.

Mboga leguggolt, előkotorta rövid szárú pipáját, komótosan rágyújtott, majd megszólalt:

– Ezek emberek, Borja. Lopni az állatok is tudnak, de csak az emberek adják vissza a lopott holmit.

Fokin hátrahőkölt, és döbbenten lehuppant a helikopter kerekére.

Komov egyedül tért vissza. Nagyon izgatott volt, magas, fémesen csengő hangon azonnal kiadta a parancsot a tábor felszámolására. Fokin kikészítette a kérdéseivel. Magyarázatot követelt. Ekkor Komov még mindig azon a fura fémes hangon eldarálta: „A Napraforgó csillaghajó kapitányának parancsa: Három órán belül fel kell számolni a légkörvizsgáló laboratóriumbázist és az archeológiai tábort, mozgásképtelenné kell tenni az összes kibernetikus eszközt, és mindenkinek, beleértve a légkörfizikus Wasedát is, vissza kell térnie a Napraforgó fedélzetére.” Meglepetésében Fokin engedelmeskedett, és tőle szokatlan buzgalommal azonnal munkába állt.

Két óra alatt a helikopter nyolcszor fordult, és a kiberek is széles ösvényt tapostak a bázistól a fűbe. A bázison csak az üres épületek maradtak, mindhárom automatikus építőrendszert beállították a raktárba, és törölték programjaikat.

Helyi idő szerint reggel hatkor, amikor keleten felderengett a hajnal zöldes fénye, és a kimerült emberek a leszálló-egységnél gyülekeztek, Fokin végül csak kitört.

– Nos, rendben van – mondta baljós, rekedt suttogással. – Te, Gennagyij parancsokat osztogattál, én meg lelkesen végrehajtottam mindet. De végre tudni akarom, hogy miért megyünk el innen! Miért?! – kiáltott váratlanul hatásvadász színpadiassággal. (Mindannyian megborzongtak, Mboga szájából még a rövid pipa is kifordult.) – Miért?! Háromszáz éve keressük a Testvéreinket az Univerzumban, és amikor rájuk találunk, szégyenszemre megfutamodunk? Az emberiség legjobb elméi...

– Ó, életem megkeserítője... – szólt rá Tánya, mire Fokin elhallgatott.

– Semmit sem értek – suttogta reszketeg hangon.

– Borisz, maga azt hiszi, hogy mi vagyunk az emberiség legjobb elméi? – kérdezte Mboga.

Komov mogorván azt motyogta:

– Micsoda károkat okoztunk! Felperzselt mező, letaposott növények, rájuk lőttünk... Meg a bázis területe is! – Legyintett egyet.

– Honnan tudhattuk volna? – kérdezte Ryu bocsánatkérően.

– Igen – bólogatott Mboga. – Valóban, sokat hibáztunk. De reménykedem benne, hogy megértettek minket. Talán elég kulturáltak hozzá.

– Még hogy kulturáltak! – ellenkezett Fokin. – Hol vannak a gépeik? A szerszámaik? És végül: hol vannak a városaik?!

– Fogd már be, Borisz! – szólt rá Komov. – „Gépek, városok”... Nyisd már ki a szemed! Tudunk mi madárháton repülni? Van nekünk mézelő monstrumunk? Hány éve sikerült megszabadulnunk az utolsó moszkitóktól? Gépek...

– Biológiai kultúra – mondta Mboga.

– Hogyan?! – kérdezte Fokin.

– Biológiai kultúra. Nincsenek gépek, de van szelekció, genetika és idomítás. Ki tudhatja, milyen erőkkel rendelkeznek? És ki mondja meg, melyik kultúra a fejlettebb?

– Fel tudod fogni, Borka? – kérdezte Tánya. – Idomított baktériumok!

Fokin idegesen pödörgette a bajszát.

– Azért is megyünk el – mondta Komov –, mert egyikünknek sincs hozzá joga, hogy magára vegye az első kapcsolatfelvétel felelősségét.

Annyira sajnálom, hogy el kell mennünk innen! – gondolta. – Nem akarok elmenni, meg akarom keresni őket, találkozni velük, tárgyalni, látni, milyenek... Tényleg, végre megtörtént! Nem valami esztelen gyíkok vagy piócák, de egy igazi emberiség. Egy egész világ, a maga történelmével... Nálatok is voltak háborúk, forradalmak? Mit használtatok előbb, a gőzt vagy a villamosságot? Mi az életetek értelme? Kaphatnék valami olvasnivalót? Az első lehetőség két emberiség történelmének összehasonlítására... És el kell mennem. Aj-jaj-jaj! Annyira nem akarok elmenni! De a Földön már ötven éve létezik a Kapcsolatfelvételi Bizottság, akik ötven éve tanulmányozzák a halak és hangyák összehasonlító pszichológiáját, és vitáznak azon, melyik nyelvben szerepelt az első „e” hang. De ezek után már senki sem fogja kinevetni őket... Érdekelne, hogy volt-e köztük bárki is, aki gondolt a biológiai kultúra lehetőségére. Valószínű. Annyi mindenre gondoltak...

– Mindazonáltal, Leonyid Andrejevics még mindig rendkívül előrelátó ember – mondta Mboga.

– Igen – helyeselt Tánya. – Rossz még belegondolni is, mi történhetett volna, ha Borkánál is lenne fegyver.

– Miért épp nálam? – háborodott fel Fokin. – És te? Ki ment egy vágóval úszni?

– Mind szép kis alakok vagyunk – sóhajtott Ryu.

Komov az órájára pillantott.

– Indulás húsz perc múlva – jelentette be. – Mindenki a helyére!

Mboga egy pillanatra megállt a légzsilipben, és szétnézett. Az EN 23 nevű fehér csillag már felkelt a zöld síkság felett. Nedves fű, felhevült föld és friss méz illata szállt.

– Igen – mondta. – Ez tényleg egy kényelmesen berendezett bolygó. Vajon a természet ereje önmagában képes lenne egy ilyet alkotni?

NEGYEDIK RÉSZ

Ilyenné lesznek

A vereség

Fisher azt mondta Szidorovnak:

– Te a Shumshu-szigetre mész.

– Az meg hol van? – kérdezte mogorván Szidorov.

– Észak-Kuril-szigetek. A repülő ma huszonkettőharminckor indul. Személyszállító járat, Novoszibirszk-Port-Providence.

A mechanocsírákat mindenféle körülmények között tesztelni kell. Az intézet elsősorban a bolygóközieknek dolgozott, ezért a negyvenhétből harminc kutatócsoportot a Holdra és különböző bolygókra küldtek. A maradék tizenhétnek a Földön kellett elvégezni a munkát.

– Rendben – bólintott lassan Szidorov.

Abban reménykedett, hogy valamelyik bolygóközi csoporthoz vezénylik, vagy legalább a Holdra. Azt gondolta, hogy elég komoly esélye van rá, ezért már közel sem érezte magát olyan jól, mint korábban. Tökéletes formában volt, és az utolsó pillanatig bizakodott. De Fisher valamiért így döntött, és most képtelenség vele emberi módon szót váltani, mert néhány ismeretlen, aszott arcú alak is üldögélt az irodában. A korral jár – gondolta Szidorov.

– Jól van – mondta halkan.

– Észak-Kurilszk már tud róla – mondta Fisher. – A vizsgálat pontos helyéül Bajkovót jelölték meg.

– Az hol van?

– Shumshu szigetén. Shumshu közigazgatási központja. – Fisher összefonta ujjait, és kinézett az ablakon. – Szermusz is a Földön maradt – mondta. – Ő meg a Szaharába megy.

Szidorov hallgatott.

– Nos – folytatta Fisher –, már kijelöltem az asszisztenseidet. Ketten lesznek. Jó srácok.

– Újoncok.

– Megbirkóznak vele – torkolta le Fisher. – Jól képzettek. Mondom, hogy jó srácok. Az egyik történetesen szintén Partraszálló volt.

– Nagyszerű – mondta Szidorov érdeklődés nélkül. – Még valami?

– Ennyi. Indulhattok, sok szerencsét! A holmid és az embereid a száztizenhatosban vannak.

Szidorov az ajtó felé indult. Fisher hallgatott, majd utánaszólt:

– És gyere vissza mihamarabb, pajtás! Van itt neked egy érdekes téma.

Szidorov becsukta az ajtót maga mögött, majd egy pillanatra megtorpant. Eszébe jutott, hogy a 116-os labor öt szinttel lejjebb van, és a lifthez indult.

A Tojás, egy fél ember magas, fényes gömb, a labor jobb sarkában állt, a bal sarokban két férfi ücsörgött. Amikor Szidorov belépett, felálltak. Szidorov megtorpant, szemügyre vette őket. Talán huszonöt évesek lehettek, nem több. Az egyik magas volt, szőke hajú, kivörösödött, ragyás arcú. A másik alacsonyabb, sötét bőrű, jóképű, latinos típus, szarvasbőr kabátban és nehéz hegymászó bakancsban. Szidorov kezét zsebre vágva lábujjhegyre állt, majd visszaereszkedett a talpára. Kezdők – gondolta, és máris olyan erős ellenszenvet érzett irántuk, hogy maga is meglepődött.

– Jó egészséget! – mondta. – A családnevem Szidorov.

A barna képű felvillantotta fehér fogait.

– Tudjuk, Mihail Albertovics. – Elhallgatott, majd mosolyogva bemutatkozott: – Kuzma Vlagyimirovics Szorocsinszkij.

– Galcev Viktor Szergejevics – mondta a szőke.

Melyikük lehetett a Partraszálló? – gondolta Szidorov. – Valószínűleg ez a hispáno, Kuzma Szorocsinszkij. Megkérdezte.

– Melyikük volt Partraszálló?

– Én – felelte a szőke Galcev.

– Fegyelmi? – kérdezte Szidorov.

– Igen – válaszolt Galcev. – Fegyelmi.

Szidorov a szemébe nézett. Galcev világoskék szemét selymes szempillák rejtették. Sehogy se illettek durva, vörös arcához.

– Nos – mondta Szidorov. – A Partraszállóknak fegyelmezettnek kell lenniük. Mindenkinek fegyelmezettnek kell lennie. És ezt nem csak én gondolom így. Mihez ért, Galcev?

– Biológus vagyok – felelt Galcev. – A fonalférgekre specializálódtam.

– Aha – mondta Szidorov, és Szorocsinszkijhez fordult. – És maga?

– Gasztronómia-mérnök – felelte harsogva Szorocsinszkij, fogait újra megcsillantva.

Nagyszerű – gondolta Szidorov. – Egy féreg specialista és egy cukrász. A fegyelmezetlen Partraszálló és a szarvasbőr kabátos. Jó srácok. Főleg ez a kirúgott Partraszálló. Hálás vagyok önnek, Fisher elvtárs, hogy ennyire figyel rám. Szidorov szinte látta maga előtt Fishert, amint aprólékosan, gondosan kiválaszt kétezer önkéntest a bolygóközi csapatokhoz, aztán az órájára pillant, átfutja a listát, és azt mondja: „Szidorov-csoport. Kuril-szigetek. Athos – tapasztalt, használható ember. Neki elég lesz három is. Vagy kettő. És hát azért ez nem a Merkúr, és nem is a Lángoló Fennsík. Így akár ezt a Szorocsinszkijt meg ezt a Galcevet is odaadhatom neki. Főleg, hogy Galcev maga is Partraszálló volt.”

– Megértették a feladatot? – kérdezte Szidorov.

– Igen – felelt Galcev.

– Teljes mértékben, Mihail Albertovics – mondta Szorocsinszkij. – Világosan elmagyarázták!

Szidorov odalépett a Tojáshoz, és kezét a fényesre polírozott felületre tette. Aztán megkérdezte:

– Tudják, mi ez? Galcev?

Galcev a mennyezetre nézett, gondolkodott, majd monoton hangon rákezdett:

– Ez az MCs-8 mechanoembrió-berendezés. Mechanocsíra, nyolcas modell. Önállóan fejlődő mechanikus szerkezet, amely egyesíti magában a programozható MKF – Fisher-féle mechanokromoszoma – vezérlőrendszert, az érzékelő, a végrehajtó, a feldolgozó és az energiaellátó rendszereket. Az MCs-8 mechanoembrió-berendezés képes bármilyen körülmények között, akármely nyersanyag felhasználásával a programjában meghatározott szerkezetté formálódni. Az MCs-8 célja...

– Most maga! – fordult Szidorov Szorocsinszkijhez.

Szorocsinszkij azonnal folytatta:

– Az MCs-8 e példányát a földi körülmények közötti tesztelésre tervezték. Szabvány programot kapott; a hatvannégyes szabvány szerint hatszemélyes, oxigénszűrővel és előtérrel ellátott zárt kupolává kell válnia.

Szidorov az ablakra pillantott, és megkérdezte:

– Tömege?

– Hozzávetőlegesen százötven kilogramm.

A kísérleti csoportok egyszerű munkásai erről nem is tudtak.

– Valóban – mondta Szidorov. – Akkor most elmondom azt, amit még nem tudnak. Először is, a Tojásba kilencezer munkaórát fektettek be képzett szakmunkások. Másodszor, a tömege valóban másfél mázsa, és ahol kell, ott maguk fogják cipelni.

Galcev bólintott. Szorocsinszkij kijelentette:

– Úgy lesz, Mihail Albertovics.

– Nos, rendben is van – mondta Szidorov. – Máris kezdhetik. Gurítsák a lifthez, és vigyék le az előtérbe! Utána menjenek a raktárba, ahol megkapják az adatrögzítőket! Aztán mehetnek a dolgukra. A csomagjaikkal együtt este tízre legyenek a reptéren! Meg ne próbáljanak elkésni...

Megfordult és kiment. Mögötte súlyosan dübörgött valami. Szidorov csapata megkezdte első feladata végrehajtását.

Hajnalban az utasszállító sztratoplán ledobta a csapatot egy légikocsin a Második Kurili-szoros felett. Galcev rendkívül gyakorlottan ereszkedett le a légikocsival a magasból, körülpillantott, ránézett a térképre, az iránytűre, és rögtön megtalálta Bajkovót, néhány kétszintes, fehér és vörös, szigetelt műanyag panelekből készült, félkörben sorjázó épületet egy apró, ám mély öböl partján. A légikocsi merev szárnyát összecsukva landolt a parton. Egy korai bámészkodó (mellényt és vászonnadrágot viselő kisfiú) elmagyarázta nekik, hol találják a községházát. Az irodában a sziget ügyeletes adminisztrátora és főagronómusa, egy kortól hajlott hátú ainu[60], melegen üdvözölte és reggelihez invitálta őket.

Szidorovot végighallgatva néhány alacsonyabb, fátlan halmot ajánlott figyelmébe az északi parton. Elég tisztán beszélt oroszul, csak néha bizonytalanul megtorpant a szavak közepén, és volt egy kis akcentusa is.

– Az északi part elég messze van – mondta. – Rendes út sem vezet oda. Viszont maguknak van légiko...csijuk. Ennél többet nem tehetek magukért. Nem vagyok járatos a fizikai kísérletekben. Meg hát a sziget nagy része tele van ültetvényekkel, dinnyeföldekkel, üvegházakkal. Jelenleg mindenfelé isko...lások dolgoznak. Nem kockáz...tathatok.

– Nincs ebben semmi kockázat – vetette oda Szorocsinszkij hanyagul. – Tökéletesen veszélytelen.

Szidorovnak eszébe jutott, hogyan ült egy teljes órát egy tűzlétra tetején, hogy elrejtőzhessen egy műanyag pióca elől, aminek protoplazmára volt szüksége a továbbfejlődéshez. Igaz, akkor még nem létezett a Tojás.

– Köszönöm – mondta. – Nekünk megfelel az északi part.

– Igen – bólintott az ainu. – Arra se dinnyeföldek, se üvegházak. Csak nyírfák. Meg valahol arrafelé dolgoznak az archeo...lógusok is.

– Régészek? – lepődött meg Szorocsinszkij.

– Köszönöm – mondta Szidorov. – Azt hiszem, most már mehetünk.

– Most a reggeli jön – emlékeztette udvariasan az ainu.

Szótlanul megreggeliztek. Búcsúzóul az ainu megjegyezte:

– Ha bármire szükségük lenne, jelezzék... hogy is... habo...zás nélkül.

– Nem, mi nem fogunk... mit is... ha...bozni – biztosította Szorocsinszkij.

Szidorov végigmérte, majd a légikocsiban azt mondta:

– Fiatalember, ha még egyszer megenged magának egy ilyen viccet, én magam fogom kihajítani a szigetről.

– Elnézést kérek – hebegett Szorocsinszkij elvörösödve. Az arcpírtól napbarnított képe, ha lehet, még csinosabb lett.

Az északi parton tényleg nem voltak sem ültetvények, sem üvegházak, csakis nyírfák. A kurili nyír elég „trükkösen” nő, szétterjed a talajon, a nyirkos, göcsörtös törzsek és ágak sűrű, áthatolhatatlan szövedéket alkotnak. A levegőből a kurili nyíres ártalmatlan zöld pázsitnak látszott, ami elbír egy nem túl nehéz gépet. Sem a járművet vezető Galcev, sem Szidorov, sem Szorocsinszkij nem tudott semmit a kurili nyírről. Szidorov rámutatott egy kerek halomra, és azt mondta: „A mellé.” Szorocsinszkij készségesen szemügyre vette, és helyeselt: „Jó hely.” Galcev kiengedte a futóművet, aztán a jobbra lévő zöld mező közepén, a kör alakú domb lábánál letette a légikocsit.

A gép szárnyai fennakadtak, majd egy perccel később a légikocsi egy reccsenéssel befúrta az orrát a kurili nyír csalóka zöldjébe. Szidorov hallotta a roppanást, majd milliónyi színes csillag jelent meg előtte, és egy időre elvesztette az eszméletét.

Ahogy kinyitotta a szemét, először egy kezet pillantott meg. Nagy volt, és napbarnított, friss karcolásokkal borított ujjai szinte vonakodva nyomkodták a vezérlőpult gombjait.

A kéz eltűnt, és megjelent egy sötétvörös, kék szemű arc, nőies szempillákkal.

Szidorov felnyögött, és megpróbált felülni. A jobb oldala nagyon fájt, és lüktetett a homloka. Megtapogatta a homlokát, majd szemügyre vette ujjait. Véresek voltak. Galcevre nézett. Egy zsebkendővel törölgette sérült száját.

– Mesteri landolás – mondta Szidorov. – Lenyűgözött, féregspecialista.

Galcev hallgatott. Szájára nyomta a gyűrött zsebkendőt, arca merev volt. Szorocsinszkij remegő fejhangon megszólalt:

– Nem az ő hibája, Mihail Albertovics.

Szidorov lassan elfordította a fejét, és Szorocsinszkij re nézett.

– Tényleg nem az ő hibája – ismételte meg Szorocsinszkij, és hátrébb húzódott. – Nézze meg, mire szálltunk le!

Szidorov kinyitotta a kabinajtót, kidugta a fejét, és pár másodpercig tanulmányozta a futóműbe gabalyodott, gyökerestül kifordult, félbetört fatörzseket. Kinyújtotta kezét, letépett néhány kemény, fényes levelet, összemorzsolta ujjai között, és nyelve hegyével megkóstolta. A levelek fanyarul kesernyések voltak. Szidorov köpött egyet, majd anélkül, hogy Galcvre nézett volna, megkérdezte:

– A gép egyben van?

– Egyben – válaszolt Galcev a zsebkendő mögül.

– Kiverte a fogát?

– Igen – felelt Galcev ki.

– A lagzijára begyógyul – nyugtatta Szidorov. – Úgy látom, az én hibám volt. Próbálja meg felvinni a gépet a dombra!

Az aljnövényzetből nem volt túl egyszerű kikeveredni, de végül Galcev csak letette a gépet a kerek halom tetején. Szidorov jobb oldalát tapogatva kiszállt, és körülnézett. A sziget innen lakatlannak és olyan laposnak tűnt, mint egy asztal. A domb kopasz volt, és vulkáni salaktól vöröslött. Kelet felől felkúszott rá a sűrű kurili nyír, délre meg dinnyeföldek téglalapjai húzódtak. A nyugati part hét kilométerre volt, mögötte kékes párába burkolózó halványlila hegycsúcsok, még távolabb, jobbra a kék égen mozdulatlanul függött egy különös, határozott körvonalú, háromszög formájú felhő. Az északi part egész közel volt. Meredek fala eltűnt a tengerben, az egyik sziklán nevetséges szürke torony meredezett, valószínűleg egy régi védőbástya. A torony mellett fehér sátor állt, és emberalakok nyüzsögtek. Bizonyára az ügyeletes adminisztrátor említette régészek. Szidorov körbeszimatolt. Sós víz és felhevült kő illatát érezte. Nagy volt a csend, a hullámok moraján kívül semmit se hallott.

Jó hely – gondolta. – A Tojást ide kell tenni, a filmfelvevőket meg a többit a domboldalra, a tábort meg odalent verjük fel, a dinnyeföldeken. A görögdinnyék valószínűleg még éretlenek errefelé. Aztán eszébe jutottak a régészek: Legalább öt kilométerre vannak, de azért figyelmeztetni kell őket, nehogy megrémüljenek, amikor a mechanocsíra elkezd fejlődni.

Szidorov magához hívta Galcevet és Szorocsinszkijt, majd azt mondta:

– Itt végezzük el a kísérletet. Szerintem ez megfelelő hely. Nyersanyag van: láva és tufa, amennyi csak kell. Lássanak hozzá!

Galcev és Szorocsinszkij odalépett a légikocsihoz, és kinyitották a csomagtartót. A csomagtartó fedelén megcsillantak a napsugarak. Szorocsinszkij morogva bemászott, majd egy gyors mozdulattal lelökte a Tojást a földre. Az néhány lépésnyit gurult a ropogó salakon, majd megállt. Galcev épp hogy el tudott ugrani előle.

– Ne erőlködj! – dünnyögte. – Még beleszakadsz.

Szorocsinszkij kiugrott, és elfúló hangon azt mondta:

– Semmiség, megszoktam.

Szidorov körüljárta a Tojást, és megpróbálta meglökni. Az meg sem moccant.

– Tökéletes – mondta. – Most a filmfelvevőket.

Sokáig bajlódtak a kamerák beállításával: az egyiknek infravörös objektívje volt, a másiknak sztereo, a harmadik a hőmérsékletet rögzítette, a negyedik panorámaképet...

Már tizenkettőre járt, amikor végre Szidorov megtörölte izzadt homlokát az ingujjával, és előhúzta zsebéből az aktivátor apró dobozát. Galcev és Szorocsinszkij a háta mögé lépett, és a vállán át figyelték. Szidorov óvatosan kicsúsztatta az aktivátort a tenyerére; csillogó cső volt, az egyik végén egy tapadókoronggal, a másikon meg egy piros, rovátkolt gombbal. „Megkezdjük” – mondta hangosan. Odament a Tojáshoz, és rányomta a tapadókorongot a fényesre polírozott felületre. Egy másodperccel később hüvelykujjával megnyomta a piros gombot.

Szemét a Tojásról le sem véve elhátrált. Most már csak egy közvetlen rakétatalálat állíthatná meg a csillogó burkolat alatt beinduló folyamatokat. A mechanocsíra szabadföldi körülményekre hangolódása megkezdődött. Senki sem tudja, meddig tart. De miután a beállítás véget ér, az embrió fejlődése beindul.

Szidorov az órájára nézett. Tizenkét óra öt volt. Letépte az aktivátort a Tojás burkolatáról, visszatette a dobozba, és zsebre vágta. Aztán Galcevre és Szorocsinszkij re nézett. Mögötte álltak, és a Tojást nézték. Szidorov még egyszer utoljára megérintette a fényes felületet, és azt mondta: „Indulás.

Kiadta a parancsot a megfigyelőpont felépítésére a domb és a dinnyeföldek között. A Tojás tökéletesen látszott innen: ezüstös gömb a kék ég alatt egy vöröses domb tetején. Szidorov elküldte Szorocsinszkijt a régészekhez, majd leült a fűbe, a légikocsi árnyékába. Galcev már a napsugarak elől a szárny alá bújva szunyókált. Szidorov egy nyalókát szopogatva előbb a domb tetejét figyelte, majd a különös, háromszög alakú felhőt nyugaton. Végül előkotorta a távcsövét. Ahogy azt gondolta is, a háromszögletű felhő egy hegy, valószínűleg vulkán havas csúcsa volt. A távcsövön át láthatóvá váltak a keskeny, elmosódó árnyékok, és még az egyenetlen szélű, fehér hófoltokat is meg lehetett különböztetni egymástól. Félretette a távcsövet, és arra gondolt, a csíra leghamarabb talán éjjel fog kipattanni a tojásból, és ez nem is baj, mert a napfény általában zavarja a kamerákat a munkában. Aztán meg arra, hogy Szermusz bizonyára összeveszett Fisherrel, de végül azért csak elment a Szaharába. Majd eszébe jutott Miszima, aki talán épp most rakodik Kirgizisztánban, a rakétakikötőben, és ekkor újra gyötrő fájdalmat érzett a jobb oldalán. A korral jár – gondolta, és Galcevre nézett. Galcev kezét a feje alatt összefonva heverészett.

Szorocsinszkij fél óra múlva ért vissza. Félmeztelen volt, sötét, sima bőrén veríték csillogott. Elegáns bőrkabátját és ingét a hóna alá gyűrte. Leguggolt Szidorov elé, és villogó fogakkal elmesélte, hogy a régészek köszönik a figyelmeztetést, sokat kérdezősködtek, hogy négyen vannak, de tanulók is segítenek nekik Bajkovóból és Észak-Kurilszkból, hogy egy múlt századi japán erődítményt tárnak fel, és hogy a vezetőjük egy „na-a-agyon kedves lány”.

Szidorov megköszönte az érdekes jelentést, majd megkérte, hogy készítse el a vacsorát. Üldögélt a légikocsi árnyékában, egy fűszálat rágcsált, és a távoli fehér kúpra hunyorgott. Szorocsinszkij felébresztette Galcevet, elhúzódtak a túloldalra, és halkan beszélgetni kezdtek.

– Csináltam egy kis levest – mondta Szorocsinszkij. – Kérsz másodikat is, Vitya?

– Van még valahol egy kis csirkém – dünnyögte álmosan Galcev.

– Itt a csirke – mutatta Szorocsinszkij. – A régészek vidám srácok. Az egyiknek nem is látszik az arcbőre, akkora a szakálla. Egy, a 20. század negyvenes éveiben épült japán erődöt ásnak ki. Egész föld alatti vár volt. A szakállastól kaptam egy pisztolylőszert. Itt van, ni!

Galcev bosszúsan rámordult:

– Vidd innen azt a rozsdás vackot!

A leves illatozott.

– A vezetőjük – folytatta Szorocsinszkij – egy csinos lány. Szőke, nagyon vékony, csak a lába vastag. Beültetett az egyik bunkerbe, és rávett, hogy nézzek ki a lőrésen. Azt mondja, hogy innen az egész északi partot tűz alá vették.

– Valóban? – kérdezte Galcev. – Tényleg be lehetett lőni?

– Ki tudja? Talán. Én főleg őt néztem. Aztán megmértük a födém vastagságát.

– Két órát méricskéltetek?

– Aha. Aztán rájöttem, hogy ugyanaz a családneve, mint a szakállasé, és gyorsan eljöttem. De ezek a kazamaták, mondhatom, visszataszítóak. Sötét van, a falak penészesek. Hol a kenyér?

– Tessék – mondta Galcev. – Nem lehet, hogy csak húga a szakállasnak?

– Lehet. Mi van a Tojással?

– Semmi.

– Kész is van – mondta Szorocsinszkij. – Mihail Albertovics, kész a vacsora!

Szorocsinszkij evés közben sokat beszélt. Először azt fejtegette, hogy a japán „totika” szó az oroszul lőállást jelentő ognyevaja tocska kifejezésből származik, az orosz dot pedig az angol szóból ered, ami mindkét nyelven pontot jelent. Ezután hosszasan ecsetelni kezdte a lőszeresládák, bunkerek, lőrések, négyzetméterenként becsapódó lövedékek kérdéskörét, ezért Szidorov igyekezett gyorsan letudni az étkezést, és inkább lemondott a gyümölcsről. A Tojás figyelését Galcevre bízta, ő maga meg bemászott a légikocsiba, és elszundított. Körülöttük szokatlan csend honolt, csak az edényeket a patakban mosogató Szorocsinszkij dudorászott néha. Galcev ücsörgött a távcsővel, és rezzenetlenül figyelte a domb tetejét.

Amikor Szidorov felébredt, a nap már lenyugodott, dél felől sötétlila felhőfoszlányok kúsztak elő, hűvös volt. A nyugati hegyek feketébe burkolóztak, a tűzhányó kúpja szürke árnyként függött a horizont felett. A Tojás a domb tetején bíborvörösen fénylett. A dinnyeföldek fölött szürke köd gomolygott. Galcev még mindig ugyanabban a pozícióban ült, és Szorocsinszkijt hallgatta.

– Asztrahánban – mesélte Szorocsinszkij – egyszer ettem egy „a sah rózsáját”. Ritka szép görögdinnye. Ananászíze van...

Galcev köhécselt.

Szidorov pár percig mozdulatlanul ült. Visszaemlékezett, hogyan ettek egyszer Genkával, Kapitánnyal egy görögdinnyét a Veniten. Egy egész űrhajóra való görögdinnyét küldtek a Földről a planetológiai állomásoknak. Falták a görögdinnyét, harapták a hersegő gyümölcsöt, a leve végigfolyt az arcukon, és egymást lövöldözték a csúszós, fekete magokkal.

– ...igazi ínyencség, ezt gasztronómia-szakértőként mondom neked!

– Csendesen! – csitította Galcev. – Felvered Athost.

Szidorov lazított, állát az első ülés támlájára támasztotta, és lehunyta a szemét. A kabin meleg volt, és kissé fülledt, a karosszéria lassabban hűlt le.

– Nem szerettél volna Athosszal repülni? – kérdezte Szorocsinszkij.

– Nem – válaszolta Galcev.

– Sajnálom őt. Ugyanakkor irigy is vagyok rá. Olyan életet élhetett, amilyet én sosem fogok. Ahogy még sokan mások sem. De ő megélte.

– Miért mondod így, hogy megélte? – kérdezte Galcev. – Csak félbehagyta a repülést.

– Egy madár, aki felhagyott a repüléssel... – Szorocsinszkij elhallgatott. – A Partraszállók ideje lejárt – bökte ki váratlanul.

– Ostobaság – ellenkezett higgadtan Galcev.

Szidorov hallotta, ahogy Szorocsinszkij fészkelődik.

– Nem, nem ostobaság – mondta. – Itt van ez a Tojás! Százával fogják készíteni őket, és ledobják az ismeretlen, veszélyes világokon. És minden Tojás laboratóriumot, űrkikötőt, csillaghajót fog építeni. Tárnákat fúr, bányákat nyit. Tanulmányozza a fonalférgeidet. A Partraszállók meg csak összegyűjtik majd az adatokat, és élvezik munkája gyümölcseit.

– Ostobaság – ismételte meg Galcev. – Még hogy laboratórium meg bánya... Nem egy hermetikusan zárt kupola?

– Miféle hermetikusan zárt kupola?

– Ami alatt hat ember megél.

– Akkor is – makacskodott Szorocsinszkij. – A Partraszállóknak akkor is vége. A kupola az embereknek csak a kezdet. Előre fogunk küldeni egy űrhajót, ami leszállítja a Tojást, és amikor már minden kész, mehetnek majd az emberek is...

Elkezdte fejtegetni az embriomechanika perspektíváit, felidézve Fisher közismert jelentését. Erről sokan beszélnek – gondolta Szidorov. – És akár még igaz is lehet. De amikor az első automatikus bolygóközi hajókat tesztelték, akkor is sokan emlegették, hogy a bolygóközi űrhajósoknak már csak élvezniük kell a munka gyümölcseit. Amikor Akimov és Szermusz elindították az első kiberfelderítőket, Szidorov ott is akarta hagyni a világűrt. Ennek harminc éve és azóta is számtalanszor kellett a pokolba is leugrania a kiberfelderítők eldeformálódott roncsaiért, és megcsinálni, amit azoknak nem sikerült... Újonc – jutott eszébe Szorocsinszkij. – Fecsegő és zabolátlan.

Amikor Galcev már negyedszer mondta azt, hogy „ostobaság”, Szidorov kimászott a járműből. Szorocsinszkij, ahogy meglátta, elhallgatott és felugrott. Kezében egy félérett görögdinnyét tartott, amiből kiállt a kése. Galcev törökülésben ült tovább.

– Kér görögdinnyét, Mihail Albertovics? – kérdezte Szorocsinszkij.

Szidorov megrázta fejét, kezét zsebre tette, és szemügyre vette a dombtetőt. A Tojás polírozott felületéről visszaverődő vörös izzás elhomályosította a szemét. Gyorsan sötétedett. A ködből előbukkant egy fényes csillag, és lassan kúszott felfelé a sötétkék égbolton.

– A Nyolcas Műhold – mondta Galcev.

– Nem – ellenkezett magabiztosan Szorocsinszkij. – Ez a Tizenhatos Műhold. Mégse... Ez a Tükör Műhold.

Szidorov, aki jól tudta, hogy ez a Nyolcas Műhold, mélyet sóhajtott, majd odament a dombhoz. Szorocsinszkij nagyon fárasztotta, és amúgy is ellenőrizni kellett a kamerákat. Megfordult, a tűzre nézett. Az izgága Szorocsinszkij felszította a lángokat, és festői pózban gesztikulálva ácsorgott mellette.

– ...cél, ez csak eszköz – hallotta Szidorov. – Nem maga a boldogság, hanem a boldogságért folyó hajsza az, mi kielégít...

– Már olvastam erről valahol – mondta Galcev.

Én is – gondolta Szidorov. – De hányszor! Nem lehetne valahogy elaltatni ezt a Szorocsinszkijt? Az órájára nézett. A foszforeszkáló mutatók éjfélt jeleztek. Teljesen besötétedett.

A Tojás két óra ötvenháromkor repedt meg. Holdtalan volt az éj. Szidorov jobb oldalával felé fordulva ült a tűz mellett, és szundított. A vörös képű Galcev is ott bóbiskolt a közelben, Szorocsinszkij meg a tűz másik oldalán egy újságot böngészett, zajosan lapozgatva. És ekkor felhasadt a Tojás.

Éles, fülsértő pendülés hallatszott, mint amikor egy fröccsöntő gép kiköpi a kész munkadarabot. Aztán egy rövid, narancsszínű fényvillanás világította be domb tetejét. Szidorov az órájára nézett, és felállt. A dombtető élesen kirajzolódott a csillagos égbolt előtt. Amikor a villanástól elvakított szeme újra megszokta a sötétséget, látta, hogy sok halványvörös fény mozgolódik a Tojás korábbi helye körül.

– Elkezdődött! – susogott kísértetiesen Szorocsinszkij. – Elkezdődött! Vitya, ébresztő, elkezdődött!...

– Befognád végre a szádat? – intette le azonnal Galcev. Ő is suttogott.

Hármuk közül csak Szidorov tudta, mi történik odafent. Az aktiválás utáni első tíz órában a mechanocsíra ráhangolódott aktuális környezetére. Amikor a beszabályzás véget ért, az embrió fejlődésnek indult. A Tojásban minden, amire nem volt szüksége a kifejlődéshez, átalakult, és a folyamatot támogató végrehajtóegységeket erősítette. Ezután a folyamat elérte a burkolatot. A burkolat felhasadt, és az embrió „táplálkozni” kezdett.

A fények felerősödtek, és egyre gyorsabban mozogtak. Éles csikorgást és ropogást hallott, a végrehajtóegységek belemartak a talajba, és porrá őrölték a tufadarabokat. Pff, pff! – pöfékelt halkan valami, és a dombtetőről izzó füstgomolyok emelkedtek sorban a csillagos égbolt felé. A reszketeg, hátborzongató fény néhány pillanatra megvilágított egy furcsa, szilárdnak tűnő, ám alakját folyamatosan változtató szerkezetet, majd minden újra eltűnt.

– Közelebb megyünk? – kérdezte Szorocsinszkij.

Szidorov nem felelt. Emlékeiből elővillant, mi történt, amikor az első mechanocsírával kísérleteztek, a Tojás elődjével. Alig néhány éve történt. Akkor még maga is újonc volt a mechanoembriológiában. Egy tágas hangárban voltak a mechanocsírákat kutató intézet közelében; tizennyolc, tűzálló szekrényhez hasonlító doboz a falak mellett, középen meg egy tekintélyes cementkupac. A cementkupac elborította a végrehajtó és feldolgozó rendszereket. Fisher intett, és valaki átbillentette az indítókapcsolót. Késő estig üldögéltek a hangárban, mindenről megfeledkezve. A rengeteg cement egyre fogyott, és estére a párás füstben kirajzolódtak egy szabványos, háromszobás, műanyag panel lakóház körvonalai, központi fűtéssel és önálló áramellátó rendszerrel. Pont olyan volt, mint a gyári, csak a fürdőszoba kerámiakockájával nem bírtak a végrehajtóegységek bonyolult ízületei.

Fisher szemügyre vette a házat, lábával megbökdöste a végrehajtóegységeket, és azt mondta:

– Szerintem elég a bütykölgetésből. Össze kell rakni egy Tojást.

Ez volt az első alkalom, hogy valaki így nevezte. Aztán rengeteg munka következett, sok siker és még több sikertelenség. Az embrió megtanulta fejleszteni magát, alkalmazkodni a környezet hirtelen változásaihoz, és hogy miként kell megjavítania önmagát. Megtanult házzá, munkagéppé, rakétává fejlődni, elsajátította, hogyan kell a mélybe zuhanni úgy, hogy ne törje ripityára magát, hogy ne menjen tönkre az olvadt fémek hullámaiban, és már az abszolút nulla foktól sem kell tartania... Nos – gondolta Szidorov –, jó ez így, hogy a Földön maradtam.

A dombtetőről egyre sűrűbben szöktek a magasba az izzó füstfellegek, a mind gyakoribb reccsenések, nyikorgások, rezgések folyamatos zajjá egyesültek. Az ide-oda vándorló vörös fények láncokba kapcsolódtak, a láncokból meg bizarr, megállás nélkül táncoló vonalak lettek. Rózsaszín derengés jelent meg odafenn, és már ki lehetett venni valami óriási és púpos, hullámokon ringatózó csónak módjára imbolygó építményt.

Szidorov ismét az órájára nézett. Három ötvenöt volt. Az látszik, hogy a láva és a tufa kiváló alapanyag: ezekből sokkal gyorsabban növekszik a kupola, mint cementből. Figyelte, mi következik. A szerkezet a kupolát a közepétől a széle felé haladva építi, és a végrehajtóegységek egyre mélyebben marnak bele a dombba. Hogy a kupola ne kerüljön a föld alá, az embriónak gondoskodnia kell valami támasztékról, vagy távolabb kell vinnie a kupolát a végrehajtóegységek ásta gödörtől. Szidorov maga elé képzelte a kupola fehéren izzó szélét, ahogy a végrehajtóegységek spatulái egyre újabb és újabb adagokat kennek rá a sűrű, olvadt műanyagból. A dombtetőre egy pillanatra halálos csend szakadt, abbamaradt a dübörgés, csak valami zavaros zümmögést hallott. Az embrió kezdte felépíteni a villamosenergia-rendszert.

– Szorocsinszkij! – szólt rá Szidorov.

– Jelen!

– Fusson a hőkamerához, és vigye távolabb! Ne másszon fel a tetőre!

– Rohanok, Mihail Albertovics.

Hallani lehetett, ahogy suttogva elkéri Galcev zseblámpáját, majd egy sárga fénykör kezdett a kavicsokon ugrándozni, aztán eltűnt.

A dübörgés újraindult. A dombtető fölött ismét megjelent a rózsaszín fény. Szidorov úgy érezte, hogy a kis fekete kupola valamivel arrébb került, de nem volt biztos benne. Dühösen arra gondolt, hogy azonnal oda kellett volna küldenie Szorocsinszkijt a hőkamerához, amikor a Tojás felhasadt.

Ekkor valami fülsiketítő zajjal összeroppant. A magasban vörös fény villódzott. Egy bíbor villám kúszott végig lassan a fekete domboldalon, majd tovatűnt. A rózsaszín derengés sárgává és fényessé vált, majd mindent ellepett a sűrű füst. Egy földrengető dörrenéstől bedugult a füle, és Szidorov rémülten látta, ahogy a dombtetőt beburkoló füst és lángok közül egy hatalmas árnyék emelkedik a magasba. A ragyogó fényt visszatükrözve, valami terjedelmes és nehéz imbolygott bizonytalanul vékony lábain. Egy újabb mennydörgő robaj nyomán egy második bíbor villám is lekúszott a domboldalon. A föld megrázkódott, és a füstben bizonytalankodó árnyék összerogyott.

Szidorov ekkor felrohant a dombra. A tetején valami dübörgött és kattogott, a levegő forró hullámokban zúdult le az oldalán, és a villódzó vörös fényben Szidorov látta, ahogy a filmfelvevők, az odafent történtek egyedüli szemtanúi feldőlnek, és az izzó lávadarabok magukkal ragadják őket.

Belebotlott az egyik kamerába. Az feldőlt, állványának kihajtott lábai szétcsúsztak. Ezután lassabban ment, fentről forró kövek görögtek le, vele szemben. Odafenn csend volt, de valami még mindig izzott a füstben. Aztán egy újabb robbanás, és Szidorov valami halványsárga villantást látott.

Fent forró füstöt és valami ismeretlen, szúrós szagot érzett. Szidorov egy tágas katlan meredek szélén megtorpant. A szinte teljesen elkészült, hatszemélyes, légmentesen záródó kupola, oxigénszűrővel és előtérrel, az oldalán hevert odalenn. A katlan fenekét borító izzó salak fényében látszott, ahogy erőtlenül és tehetetlenül rángatóznak az embrió irányíthatatlan, mechanikus csápjai. A gödör mélyéről égett, savanyú szag áradt.

– Mi történt? – kérdezte Szorocsinszkij sírós hangon.

Szidorov felnézett, és látta, hogy Szorocsinszkij négykézláb áll a gödör szélén.

– „Apóka ütötte, ütötte / össze nem törhette – szavalta bánatosan Szorocsinszkij. – Anyóka ütötte, ütötte...”[61]

– Pofa be! – mordult rá halkan Szidorov.

Leült a gödör szélére, majd elkezdett lemászni.

– Nem kéne – mondta Galcev. – Veszélyes.

– Pofa be! – ismételte meg Szidorov.

Mihamarabb ki kell derítenie, mi történt. Nem okozhat csalódást a Tojás az ember alkotta legtökéletesebb szerkezet alkotóinak. Ez egy elpusztíthatatlan, okos gépezet.

Az intenzív forróság sütötte az arcát. Szidorov lehunyta szemét, és lecsúszott az újszülött kupola vörösen izzó széléig. Odalenn körülnézett. Megolvadt betonboltozatot, rozsdás, fekete acélrudakat, széles, sötét, valahová a domb mélyére vezető folyosót látott. Valami kemény elfordult a lába alatt. Szidorov lehajolt. Nem jött rá rögtön, hogy mi az a szürke fémdarab, de amikor felismerte, mindent megértett. Egy tüzérségi lőszer volt.

A domb belseje üreges volt. Néhány idióta kétszáz évvel azelőtt sötét, zárt termeket épített alá betonból. Itt raktározták a tüzérségi lőszereket. Ahogy a gépezet a tartóoszlopaira állt, beszakította a tetejét. A rogyadozó beton nem bírta el a kupola súlyát. Az oszlopok úgy elmerültek benne, mint egy mocsárban. Akkor a gép elkezdte feltölteni a beszakadt betonüreget műanyaggal. Nem tudta, hogy tele van lőszerekkel. Igazából azt sem tudhatta, mik azok a tüzérségi lőszerek, hisz már azok is elfelejtkeztek az ilyesmikről, akik a programját készítették. A lőszerek valószínűleg trotillal voltak megtöltve. A trotil kétszáz év alatt tönkrement, de nem mind. Nem az összes lőszer. És amelyik még képes volt felrobbanni, az fel is robbant. És a gépezet egy halom ócskavassá vált...

Odafentről kavicsok gördültek lefelé. Szidorov felnézett, és látta, hogy Galcev mászik le hozzá. Szorocsinszkij a túloldalon kúszott lefelé.

– Hova lesz a séta? – kérdezte Szidorov.

Szorocsinszkij vékony hangon azt mondta:

– Segíteni szeretnénk, Mihail Albertovics.

– Nincs szükségem magukra.

– Mi csak... – kezdte Szorocsinszkij, majd megingott.

Szidorov mögött egy repedés futott végig a falon.

– Vigyázzanak! – kiáltott Szorocsinszkij.

Szidorov oldalra lépett, megbotlott egy lőszerben, és elesett. Arccal előre zuhant, de azonnal a hátára fordult. A Kupola megcsúszott, és mély, izzó barázdát szántott a fekete talajba. A föld megrázkódott. Forró léghullám vágott Szidorov arcába.

A dombtető fölé, ahol gödréből halványan csillogva kilátszott a kupola, fehér füst emelkedett. Itt-ott még parázslott és időnként tompán dübörgött valami. Galcev kivörösödött szemmel ült, térdét átkarolva felnézett a hegyre. Két keze be volt kötözve, bal arca fekete volt a koromtól, még meg sem mosakodott, pedig már rég felkelt a nap. Szorocsinszkij velúrkabátját a feje alá gyűrve aludt a tábortűz mellett.

Szidorov a hátán feküdt, kezét a feje alá kulcsolta. Nem akarta látni a dombtetőt, a fehér füstöt, Galcev dühös arcát. Annyira jólesett csak heverni és elmerülni az ég kékjében. Órákon át képes lenne bámulni ezt az eget. Ezt akkor is tudta, amikor Partraszálló volt, amikor kiugrott a Vlagyiszlava északi sarkán, amikor lerohanta a Belindát, amikor egymaga ücsörgött az összetört landolóegységben a Transzplútón. Ott nem volt kék ég, csak csillagos fekete üresség, amiben a Nap is csak egy ragyogó csillag. Akkor úgy érezte, akár az egész hátralévő életét odaadná, csak újra láthassa a kék eget. A Földön gyorsan megfeledkezett erről az érzésről. Ez még azelőtt volt, hogy láthatta volna a kék eget, és bármelyik pillanat élete utolsó pillanata lehetett volna. Ám egy Partraszállónak nem kellene a halálra gondolnia. Viszont a vereség lehetőségére mindig számítania kell, bár Gorbovszkij egyszer azt mondta, a halál rosszabb, mint bármilyen megsemmisítő vereség. A vereség mindig csak egy olyan baleset, amin túl lehet lépni. Amin túl kell lépni. Csak a holtak nem képesek tovább küzdeni. De lám, mégis. A holtak is képesek harcolni, és le is győzhetnek.

Szidorov felült, és Galcevre nézett, meg akarta kérdezni, mit gondol erről az egészről. Végül is, Galcev is Partraszálló volt. Igaz, egy kutyaütő Partraszálló. És valószínűleg úgy gondolja, semmi sincs, ami rosszabb egy vereségnél.

Galcev lassan felé fordította a fejét, megmozgatta az ajkát, és megjegyezte:

– Kivörösödött a szeme, Mihail Albertovics.

– A magáé is – bólintott Szidorov.

Ideje lenne felvenni a kapcsolatot Fisherrel és jelenteni, mi történt. Felállt, és nehézkesen megindult a fűben a légikocsi felé. Fejét hátrahajtva lépkedett, és az eget csodálta. Órákig képes lenne elnézni az eget, amilyen kék és hihetetlenül gyönyörű. Az eget, ami alá mind visszavágyunk.

A látogatás

Alekszandr Grigorjevics Kosztilin hatalmas íróasztala előtt állt, és a fényképekben gyönyörködött.

– Szevasz, Lin! – köszönt rá a vadász.

Kosztilin felemelte magas homlokú tar fejét, és felkiáltott:

– A! Home is the sailor, home from sea!

– And the hunter home from the hill[62] – folytatta a vadász. Megölelték egymást.

– Ezúttal mit hoztál? – érdeklődött kíváncsian Kosztilin. – A Jajláról jössz?

– Igen, egyenesen az Ezer Lápról. – A vadász ledobta magát a székre, és kinyújtotta a lábát. – Te Lin, egyre kövérebb és kopaszabb leszel. A mozgásszegény életmód ki fog csinálni. Legközelebb elviszlek magammal.

Kosztilin gondterhelten megtapogatta terebélyes pocakját.

– Hát igen – mondta. – Borzasztó. Az urak korosodnak, az urak tokásodnak... Szóval, hoztál valami említésre méltót?

– Nem, Lin. Csupa semmiség. Tíz dupla gerinchúros, néhány újfajta többhéjú kagyló... Ez mi? – Kinyújtotta a kezét, és felvett az asztalról egy csomag fényképet.

– Az egyik újonc csinálta... Ismered?

– Nem. – A vadász a fotókat nézte. – Gyönyörű. Ez, ahogy látom, a Pandora.

– Pontosan. A Pandora. Egy gigászi rákpók. Különösen nagy példány.

– Igen – mondta a vadász, és a méret érzékeltetésére a rákpók sárga hasának támasztott ultrahangos karabélyt méricskélte. – Nagyon szép egy kezdőtől. De én láttam már nagyobbat is. Hányszor lőtt rá?

– Azt mondja, kétszer. És mindkétszer a központi idegrendszert találta el.

– Kábítólövedéket kellett volna használnia. Kissé izgulhatott a srác. – A vadász mosolyogva tanulmányozta a képet, amin egy felajzott zöldfülű büszkén ráteszi lábát a lelőtt szörnyre. – No, és felétek mi a helyzet?

Kosztilin legyintett.

– Házasodási mánia. Mindenki férjhez megy. Márta hozzáment egy hidrológushoz.

– Melyik Márta? – kérdezte a vadász. – Az unokád?

– A dédunokám, Paul! A dédunokám!

– Hát igen, az urak korosodnak... – A vadász letette a képeket, és felállt. – Nos, mennem kell, tudod...

– Megint? – kérdezte bosszúsan Kosztilin. – Nem volt még elég?

– Nem, Lin. Muszáj. Még találkozunk.

A vadász biccentett és elment. Leballagott a parkba, és elindult a pavilonok felé. Ahogy mindig, a Múzeum most is tele volt emberekkel. Az emberek sétálgattak a vénuszi, narancsszín pálmákkal szegélyezett utakon, nyüzsögtek a terráriumok körül és a tiszta vizű medencék fölött; a fák alatt a magas fű tele volt marsi bújócskát játszó gyerekekkel. A vadász megállt, és figyelte őket. Ez nagyon izgalmas játék. A Marsról réges-rég a Földre telepített mimikrodonok, e nagy testű, békés természetű gyíkok, tökéletesen hozzászoktak életfeltételeik váratlan megváltozásához. Hihetetlenül fejlett alkalmazkodóképességgel bírtak. A Múzeum parkjában teljesen szabadon éltek. A gyerekek azzal szórakoztak, hogy megpróbálták megtalálni őket, amihez jó megfigyelőképesség és sok ügyesség kellett, aztán megragadták és ide-oda hurcolták, közben figyelték, hogyan változtatják a színüket. A gyíkok nagyok voltak, és nehezek, a gyerekek a tarkójukon összemarkolt bőrüknél fogva cipelték őket. A mimikrodonok nem ellenkeztek. Lehet, hogy még tetszett is nekik.

A vadász kikerült egy tágas, átlátszó kupolát, ami alá „A Ruzsena bolygó oázisa” nevű terráriumot telepítették. A világoskék fűben virgonc rembek – nagy, változatos színű, valamelyest a földi szöcskékre hasonlító rovarok – ugrándoztak és civakodtak egymással. A vadásznak eszébe jutott, amikor húsz évvel korábban először vadászott a Ruzsenán. Három napon át ücsörgött leshelyén, valami zsákmányban reménykedve, miközben a termetes, a szivárvány minden színében pompázó rembek körülzsongták, és rátelepedtek fegyvere csövére. Az „Oázis” körül mindig sokan voltak, mert a rembek nagyon bohókásak és gyönyörűek.

A központi pavilon bejárata közelében a vadász megállt, és rátámaszkodott a kútszerűen mély medence korlátjára. A medence lilás fénnyel megvilágított vizében egy hosszú szőrű állat körözött fáradhatatlanul, egy ichtiomammal, az egyetlen melegvérű, ami kopoltyúval lélegzik. Az ichtiomammal megállás nélkül mozgott; ugyanígy úszott egy éve, öt éve és negyven éve is, amikor a vadász először látta. Az ichtiomammalt nagy nehézségek árán maga a hírneves Salie fogta be. Salie már rég halott, valahol a Pandora dzsungelében alussza örök álmát, de az ichtiomammal még most is szakadatlanul úszik körbe-körbe a medencében.

A pavilon előterében a vadász ismét megállt, és leült egy karosszékbe, a sarokban. A fényesen kivilágított pavilon közepét egy kitömött repülő pióca foglalta el: Sora-Tobu chiru (Marsi állatvilág, Naprendszer, szén alapú élet, gerinchúrosok törzse, bőrlégző osztály, ...rend, ...család, Sora-Tobu chiru nemzetség). A repülő pióca volt a Fokvárosi Kozmológiai Múzeum első kiállítási tárgya. Ez a hátborzongató szörnyeteg, sokágú markolóhoz hasonlító kitátott állkapcsaival még most, ötven évvel később is lenyűgözött mindenkit, aki a pavilonba lépett. Kilenc méter hosszú, sűrű, rövid sörtékkel borított, szem és láb nélküli lény... A Mars korábbi ura.

Igen, a Marson történt – merengett a vadász. – Sosem felejtem el. Ötven éve ezek a már szinte teljesen kihalt szörnyetegek váratlanul újra elszaporodtak, és akár azelőtt, megint rajtaütöttek a marsi kolóniák között közlekedőkön. Ezért elrendelték azt az emlékezetes, teljes bolygóra kiterjedő hajtóvadászatot. A homokjárón rázkódtam, és a lánctalpak kavarta porfelhőktől szinte semmit sem láttam. Jobbra és balra sárga, önkéntesekkel telezsúfolt terepjárók száguldottak, az egyik megbillent egy homokdűnén, felborult, utasai tehetetlenül potyogtak le róla, és ekkor kiértünk a porfelhők közül; Elmer megmarkolta a vállam, és előre mutatott. Megpillantottam a piócákat: sok száz, a dűnék közti sós mocsárban keringő piócát. Lőni kezdtem, ahogy a többiek is, Elmer meg a házibarkács rakétavetőjével vacakolt, de az nem működött. Mindenki vele ordítozott, átkozódtak, még veréssel is fenyegették, de senki se tudta letenni a karabélyát... A gyűrű egyre szűkült, már láttuk a szemből felénk tartó homokjárók fényszóróit, amikor Elmer végre átdugta a fegyver rozsdás csövét a sofőr és köztem, majd egy iszonyatos süvítés, dörrenés, és én vakon, tehetetlen zsákként zuhantam a homokjáró padlójára. Sűrű fekete füst borította el a sós lápvidéket, az összes jármű megtorpant, az emberek abbahagyták a lövöldözést, mindenki fegyverével integetve éljenzett. Miután Elmer úgy öt perc alatt kilőtte az összes rakétáját, a homokjárókkal leereszkedtünk a mocsárba, és elkezdtünk lemészárolni minden élőt, ami Elmer rakétái után még megmaradt. A piócák a járművek között vergődtek, a hernyótalpak átgázoltak rajtuk, én meg csak lőttem és lőttem és lőttem... Akkor még fiatal voltam, és nagyon szerettem lövöldözni. Sajnos mindig kiváló lövész voltam, sosem hibáztam el. Sajnos nem csak a Marson lőttem és nem csak ilyen ocsmány ragadozókra. Bár sose láttam volna egy karabélyt se...

Felállt, megkerülte a kitömött repülő piócát, és átsétált a csarnokon. Valószínűleg elég rosszul nézhetett ki, mert többen is megtorpantak, és aggódva nézték. Végül egy kislány oda is ment hozzá, és megkérdezte, segíthet-e valamiben. „Semmi baj, kislány” – nyugtatta meg a vadász. Mosolyt erőltetett az arcára, két ujjal benyúlt a felső zsebébe, és előhúzott egy csodálatosan szép jajlai kagylót. „Neked adom – mondta. – Messziről hoztam.” A lány bizonytalanul elmosolyodott, és elvette a kagylót. „Nagyon betegnek látszik” – mondta. „Már nem vagyok fiatal, kicsim – felelte a vadász. – Mi, öregek ritkán érezzük jól magunkat. Túl sok teher nyomja a lelkünket.”

A lányka valószínűleg nem értette, és ő nem is akarta, hogy megértse. Megsimogatta a fejét, és továbbment. De most már kihúzta és próbálta egyenesen tartani magát, így az emberek nem bámulták meg többé.

Más se hiányzik, mint hogy kislánykák sajnálkozzanak rajtam – gondolta. – Teljesen szét vagyok esve. Azt hiszem, nem kellene többé visszajönnöm a Földre. Talán végleg a Jajlán kéne maradnom, letelepedni az Ezer Lápon és rubinangolnákat csapdázni. Senki sem ismeri nálam jobban az Ezer Lápot, és én is jól érezném ott magam. Rengeteg dolog akad arrafelé egy olyan vadásznak, aki sohasem lő...

Megállt. Itt mindig megállt. Egy szürke homokkődarabon heverő, hosszúkás üvegszekrényben, három pár lába göcsörtös ujjait szétterpesztő, apró, szürke, ráncos gyíkocska állt. A tájékozatlan látogatókra semmiféle hatást nem gyakorolt ez a szürke, hatlábú lény. Kevesen ismerték megdöbbentő történetét. De a vadász ismerte, és ahányszor csak itt megállt, mindig valami babonás áhítatot érzett az élet mindent legyőző ereje iránt. Ezt a gyíkot a Naptól tíz parszeknyire ölték meg, kipreparálták, és a kiszárított, kitömött állatot két éven át meg lehetett szemlélni ebben a ládában. Aztán egy nap, a megdöbbent látogatók szeme láttára a szürke bőr ráncaiból tucatnyi, apró, hatlábú lény mászott elő. Igaz, gyorsan elpusztultak, a Föld levegőjének túl sok oxigénje szinte elégette őket, de nagy szenzáció volt, a zoológusok még mindig nem tudtak rájönni, hogy történhetett. Valóban, az élet az egyetlen, ami megérdemli, hogy fejet hajtsunk előtte...

A vadász pavilonról pavilonra járta végig a kiállításokat. A fényes afrikai nap, a Föld barátságos, meleg napja, elborította sugaraival az átlátszó műanyagba zárt, innen sok százmilliárd kilométerre, idegen napok alatt született lényeket. A vadász szinte mindet jól ismerte, számtalanszor látta már őket, és nem csak a Múzeumban. Néha megállt az új szerzemények vitrinjei előtt, és olvasgatta a fura lények fura neveit és vadászaik ismerős neveit. „Máltai tőr”, „Márványos gyík”, „Nagy ci-lin”, „Kis ci-lin”, „Úszóhártyás kapucinusmajom”, „Fekete rém”, „Hattyúhercegnő”... Simon Kreuzer, Vlagyimir Babkin, Bruno Belliard, Nicolas Drouot, ifj. Jean Salie. Mindannyiukat ismerte, ő volt a legöregebb, bár közel sem a legsikeresebb vadász. De megörült, amikor megtudta, hogy az ifjabb Salie mégis befogott egy pettyes óriásszalamandrát, hogy Vlagyimir Babkin élve a Földre hozott egy repülő meztelencsigát, és Bruno Belliard végre kilőtt a Pandorán egy fehér hártyás kampósrémet, amire már hosszú évek óta vadászott...

Elérte a tízes pavilont, ahol sok, általa zsákmányolt trófeát is kiállítottak. Itt szinte minden vitrin előtt megállt, és újraélte az emlékeket. Lám, a „Repülő szőnyeg”, más néven „Hulló falevél”. Négy napon át követtem. A Ruzsenán történt, ahol nagyon ritkán esik az eső, és ahol Ludwig Porta, a hírneves zoológus oly régen meghalt. A „Repülő szőnyeg” rendkívül gyorsan mozog, és nagyon érzékeny a hallása. Járművel képtelenség vadászni rá, éjjel-nappal követni kell halovány, olajos nyomait a fákon és az aljnövényzeten. Én megtaláltam, és erre azóta sem volt képes senki más; a rátarti Salie gyakran mondogatta is, hogy csak a vakszerencsének köszönhetem. A vadász büszkén végigsimított a magyarázótábla feliratán: „...Elejtette és kipreparálta Paul Gnyedih, a vadász”. Négyszer lőttem rá, el is találtam minden alkalommal, de amikor az ágakat és zöld hajtásokat magával sodorva lezuhant, még mindig élt. Még egyet belelőttem...

Ez meg az a szem nélküli szörnyeteg, ami a Vlagyislava nehézvíz-mocsaraiban él. Se szeme, se határozott formája. Valójában senki se tudta, milyennek kellene lennie, amikor kipreparálták az elejtett fenevadat, így végül a legjobban sikerült fotója alapján alakították ki a formáját. A mocsárból kitereltem a partra, ahol korábban jó néhány csapdát megástam, az egyikbe bele is esett, hosszasan dobálta magát, fetrengett a sárban és üvöltött, kétvödörnyi béta-novokainra volt szükség, hogy elintézzem. Nem is olyan rég történt, úgy tíz éve, és akkor már nem lövöldöztem... Szép időszak volt.

Ahogy előre haladt a tizedik pavilonban, a vadász léptei egyre lassultak. Mert egyre kevésbé akaródzott továbbmennie. Mert képtelen lett volna nem továbbmenni. Mert még hátra volt a legfontosabb találkozó. És minden lépéssel egyre jobban érezte a már oly jól ismert nyugtalanító szorongást. Az üvegládából már őt figyelték azok a kerek, fehér szemek...

Ahogy mindig, most is odalépett az alacsony állványhoz, lehajolt, és először elolvasta az ismertető tábla oly rég fejből tudott feliratát: „Crookes bolygójának állatvilága, EN 92 csillagrendszer, szénalapú élet, gerincesek törzse, ...osztály, ...rend, ...család, négykezű, háromujjú nemzetség. Elejtette: P. Gnyedih, preparálta: dr. A. Kosztilin.” Aztán felnézett.

Az átlátszó lap alatt csillogó tartón egy nagyon keskeny, csupasz, fekete fejet látott, lapos, ovális arccal. Az arc bőre sima és feszes volt, akár egy dob, sem száj, sem homlok, sem orrnyílások nem voltak rajta. Csak szemek. Kerek, fehér, egymástól szokatlanul távol álló, apró fekete pupillájú szemek. A jobb szeme kissé sérült volt, és ez valami furcsa kifejezést kölcsönzött a halott arcnak. Lin kiváló preparátor: a négykezű lény pontosan ilyennek látszott, amikor a vadász először fölé hajolt a ködben. Olyan rég volt...

Tizenhét éve történt. Miért kellett így történnie? – tépelődött a vadász. – Hisz ott nem is akartam vadászni. Crookes jelentette, hogy szinte semmilyen élet nincs a bolygón, csak baktériumok. Meg a földirákok. És mégis, amikor Sanders megkért, hogy derítsem fel a környéket, magammal vittem a karabélyt...

A köves vidéket elborította a köd. Amikor az EN 92, ez a vörös törpe felkelt, a köd vöröses árnyalatot öltött. A terepjáró rugalmas lánctalpai alól kavicsok spricceltek szét, a ködből sötét sziklák bukkantak elő, egyik a másik után. Aztán valami moccant az egyik szikla tetején, és a vadász megállította a járművet. Ebből a távolságból nagyon nehéz volt kivenni az állatot. A köd mellett a hajnali szürkület is akadályozta. De a vadásznak éles szeme volt. Az már biztos, hogy a sziklák között valami nagyobbfajta gerinces motoszkál, és ő már örült, hogy mégis magával hozta a karabélyt. Crookes szégyenben marad – gondolta kárörvendően. Felemelte a fülke fedelét, fegyverét óvatosan kidugta, és célzott. Abban a pillanatban, amikor a köd kissé eloszlott, és az állat púpos sziluettje tökéletesen kirajzolódott a vörös égbolt előtt, a vadász lelőtte. Az állat helyén azonnal vakító lila fény lobbant. Valami hangosan széthasadt, hosszú, sivító hang hallatszott. Majd a szikla fölött megjelent egy szürkés füstgomoly, és eloszlott a ködben.

A vadász megdöbbent. Emlékezett rá, hogy kábítólövedéket töltött a puskába, ami semmiképp nem okozhatott ilyen robbanást. Pár percig töprengett, majd kimászott a kabinból, és odasétált a zsákmányhoz. Pontosan ott talált rá, ahol megpillantotta, a sziklák tetején, egy nagyobb kő mellett. Tényleg egy gerinces állat volt, négylábú, vagy inkább négykezű, nagyobbfajta kutya méretű. Szörnyen megégett és összeroncsolódott, a vadász újra megdöbbent, micsoda pusztítást végzett az egyszerű kábítólövedék. Elképzelni is nehéz volt, hogy nézhetett ki eredetileg az állat. Igazából csak a fej első része, a lapos, ovális, fekete bőrrel fedett arc és a fehér, élettelen szempár maradt épen.

A földön átadta a trófeát Kosztilinnek. Ő egy héttel később közölte a vadásszal, hogy a trófeája nagyon összeroncsolódott, és nem is különösen érdekfeszítő, legfeljebb annyiból, hogy bizonyítja, a vörös törpék körül is létezhet magasabb szintre fejlődött élet, és felhívta a vadász figyelmét arra, a jövőben óvatosabban bánjon a termitlőszerekkel. „Azt hihetném, hogy ijedtedben összekeverted a lőszereket – mondta dühösen –, mintha rád támadt volna.” „Pontosan emlékszem, hogy kábítólövedéket használtam” – méltatlankodott a vadász. „Én meg pontosan látom, hogy egy termitlövedékkel találtad el a gerincét” – torkolta le Lin. A vadász vállat vont, és nem ellenkezett tovább. Természetesen érdekes lett volna kideríteni, hogy mi okozta a robbanást, de annyira nem volt fontos.

Igen, akkor még nem látszott fontosnak – gondolta a vadász. Állt, és a négykezű lapos arcát nézte. Kinevettem Crookest, vitába szálltam Linnel, és megfeledkeztem az egészről. Majd utolért a kételkedés, aztán a kételkedés nyomában megjelent a kétségbeesés.

Crookes két nagyszabású expedíciót szervezett. Bolygója hatalmas területeit átfésülték. És semmit sem talált, ami nagyobb lenne a kisujjnyi rákoknál. Viszont a déli félteke köves fennsíkján felfedeztek egy ismeretlen leszállóhelyet: nagyjából húsz méter átmérőjű, lapos, olvadtbazalt-kört. Először izgalomba jöttek a felfedezéstől, de kiderült, hogy két évvel korábban valahol azon a környéken szállt le Sanders, hogy rendbe hozza az űrhajóját, és a felfedezésről meg is feledkeztek. Mindenki, kivéve a vadászt. Mert a vadászban addigra már felébredt a kétely.

Ugyanis a Kijevi Űrhajós Klubban meghallott egy történetet arról, hogy Crookes bolygóján majdnem élve elégett egy fiatal fedélzeti mérnök. Hibás oxigénpalackkal szállt ki a hajóból. A palack szivárgott, és Crookes bolygójának légköre tele van könnyű szénhidrogénekkel, amelyek igencsak hevesen reagálnak a tiszta oxigénre. Szerencsére a srácnak sikerült megszabadulnia a lángoló palacktól, csak kisebb égési sérüléseket szenvedett. Miközben a vadász ezt a történetet hallgatta, a szeme előtt újra felvillant a szikla fekete gerincén látott lilás fény.

Amikor Crookes bolygóján rábukkantak az ismeretlen leszállóhelyre, a kételkedés szörnyű bizonyossággá vált. A vadász Kosztilinhez rohant. „Kit pusztítottam el? – rivallt rá. – Állatot vagy embert? Lin, kit gyilkoltam le?!” Kosztilin hallgatott, elvörösödött, majd ráordított: „Leülni! Olyan vagy, mint egy hisztériás vénasszony! Hogy mersz tőlem ilyet kérdezni? Azt hiszed, hogy én, Alekszandr Kosztilin képtelen vagyok megkülönböztetni egymástól egy állatot és egy gondolkodó lényt?” „De a leszállóhely...” „Te magad is ott voltál azon a fennsíkon, Sandersszel...” „De a villanás!... Egy oxigénpalackot találtam el!” „Nem kellett volna termitlőszert használni egy szénhidrogénnel telített légkörben.” „De Crookes egyetlen négykezűt se talált! Biztos vagyok benne, hogy egy idegen űrhajós volt!” „Vénasszony! – ordította Lin. – Hisztérika! Igen, Crookes talán egyetlen négykezűre se bukkan rá száz év alatt se! A bolygó hatalmas, és a barlangoktól olyan lyukacsos, mint egy óriási holland sajt! Egyszerűen csak szerencséd volt, te idióta, és még azt is elpuskáztad, hisz csak elszenesedett csontokat hoztál nekem egy állat helyett!”

A vadász olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy az ujjai belerecsegtek.

– Nem, Lin, tényleg nem egy állatot hoztam el neked – mormogta. – Egy idegen űrhajós maradványait kaptad tőlem...

Lin, öregfiú, olyan sok szót elvesztegettél erre! Annyiszor próbáltál meggyőzni! Olyan sokszor gondoltam már úgy, hogy örökre megszabadultam a kétségektől, hogy végre fellélegezhetek, nem kell magam gyilkosnak éreznem... Ártatlan vagyok, akár a többi ember. Mint a marsi bújócskát játszó gyerekek... De a kétségbeesést az agyafúrt logika sem képes felőrölni.

Kezével a tárlóra támaszkodott, és arcát az átlátszó műanyag laphoz nyomta.

– Ki vagy te? – kérdezte elkeseredetten.

Lin távolabbról figyelte, és, mint mindig, újra elviselhetetlen fájdalmat érzett a látványtól, hogy ezt a merész, valaha oly vidám embert mennyire összetörte saját lelkiismerete. De úgy tett, mintha minden tökéletes lenne, ahogy annak Fokvárosban, egy ilyen verőfényes napon lennie kell. Cipőtalpával hangosan dobogva odasétált a vadászhoz, tenyerével megpaskolta a hátát, és mesterkélt vidámsággal rákiáltott:

– A látogatásnak vége! Polly, rettenetesen éhes vagyok, úgyhogy most elmegyünk hozzánk, és alaposan megebédelünk! Márta ököruszálylevest készített a tiszteletedre! Gyerünk, vadász, a leves ránk vár!

– Mehetünk – mormolta a vadász.

– Már felhívtam őket. Mindenki nagyon várja a történeteidet.

A vadász bólintott, és lassan elindult a kijárat felé. Lin elnézte görnyedt hátát, majd visszafordult a vitrinhez. Mélyen belenézett az átlátszó lap mögött csillogó halott, fehér szemekbe. „Elbeszélgettetek?” – kérdezte suttogva Lin. „Igen.” „Ugye nem mondtad el neki?” „Nem.” Lin ránézett az ismertetőtáblára: „...négykarú, háromujjú nemzetség. Elejtette: P. Gnyedih, preparálta: dr. A. Kosztilin.” Újra a vadászra nézett, majd kisujjával lopva, gyorsan odafirkantotta a „háromujjú” szó mögé, hogy: sapiens. A táblán persze nem látszott belőle semmi, de azért Lin kapkodva ledörgölte.

Doktor Alekszandr Kosztilinnak is nehéz volt a szíve. Ő ugyanis biztosan tudta, már az első pillanatban rádöbbent...

Ilyenné lesznek

Az óceán tükörsima volt. A part közeli mozdulatlan víz mélyén még az általában ide-oda ringatózó alga sötét foltjai is ernyedten lebegtek a mélyben.

Kondratyev bevezette a tengeralattjárót az öbölbe, megállította a part mellett, és bejelentette:

– Megérkeztünk.

Az utasok mocorogni kezdtek.

– Hol van a filmfelvevőm? – kérdezte Szlavin.

– Rajta ülök – mondta Gorbovszkij erőtlen hangon. – Nagyon kényelmetlen. Felegyenesedhetek?

Kondratyev felnyitotta a fedelet, és mindannyian megpillantották a tiszta kék eget. Először Gorbovszkij szállt ki. Megtett pár tétova lépést a köveken, majd leült a száraz fövenyre.

– Milyen kellemes itt! – sikkantotta. – Milyen kényelmes! Leheveredhetek ide?

– Természetesen – hagyta rá Szlavin. Ő is kimászott, és kellemesen kinyújtózott.

Gorbovszkij már el is terült.

Kondratyev lehorgonyzott.

– Én – jegyezte meg – nem javasolnám az uszadékon heverészést. Errefelé tele van minden homoki bolhával.

Szlavin kifacsarodott pózban állva filmezte.

– Mosolyogj már! – szólt rá.

Kondratyev rávigyorgott.

– Gyönyörű mosoly! – kiáltotta Szlavin, és térdre ereszkedett.

– Nem értek a homoki bolhákhoz – mondta Gorbovszkij. – Mifélék ezek, Szergej Ivanovics, ugrálnak? Vagy meg tudnak csípni?

– De meg ám – felelte Kondratyev. – Jevgenyij, hagyd már abba! Inkább gyújts uszadékot, és rakj tüzet!

Visszabújt az ajtónyílásba, és elővett egy vödröt. Szlavin leguggolt, és kényeskedve turkálni kezdett az uszadékok között, felszedett néhány vastagabb növényszárat. Gorbovszkij érdeklődve figyelte tevékenységét.

– De mégis, Szergej Ivanovics, semmit sem tudok ezekről a bolhákról.

– Átrágják magukat a bőrön – magyarázta Kondratyev, közben denaturált szesszel kiöblítette a vödröt. – Aztán elszaporodnak.

– Értem – mondta Gorbovszkij, és a hátára fordult. – Rémítő.

Kondratyev a tengeralattjáró édesvízkészletéből feltöltötte a vödröt, majd kiugrott a partra. Szótlanul összekotort egy kupac uszadékot, meggyújtotta, a vödröt a tűz fölé akasztotta, majd hatalmas zsebeiből damilt, horgot és egy doboz csalit húzott elő. Szlavin odajött egy nyalábnyi szárral.

– Figyelj a tűzre! – szólt neki Kondratyev. – Fogok pár sügért. Rögtön visszajövök.

Egyik kőről a másikra ugrándozva kifutott egy nagy, vízből kiálló mohos sziklára, úgy húszlépésnyire a parttól, fészkelődött egy kicsit, majd mozdulatlanná vált. Nyugodt volt a reggel, a horizonton felbukkanó nap egyenesen az öbölbe világító sugarai elvakították a szemét. Szlavin leült a tűz mellett, és rádobott egy növényszárat.

– Az ember... egy csodálatos teremtmény – szólalt meg Gorbovszkij. – Kövessük a történelmét az utolsó tízezer évben. Amilyen tekintélyes eredményeket elért például a termelés terén. Ahogy a tudomány határait tágította. Minden évben újabb tudományág és újabb képzettségek. Nemrég találkoztam egy elvtárssal. Járni tanítja a gyerekeket. Kiváló szakember. Elmesélte, hogy ennek a problémakörnek nagyon összetett elmélete van...

– Hogy hívják? – kérdezte bágyadtan Szlavin.

– Valamilyen... Jelena Ivanovna. A családnevére nem emlékszem. Arra akartam kilyukadni, hogy bár a tudomány és a termelési módszerek folyamatosan fejlődnek, a szórakozás, a pihenés formái most is ugyanazok, mint az ókori Rómában. Ha belefáradok abba, hogy csillagközi űrhajós vagyok, elmehetek biológusnak, építésznek, agronómusnak... bárminek. De ha ráunok a heverészésre, mihez kezdhetek? Megnézhetek egy filmet, olvashatok, zenét hallgathatok, vagy nézhetem, ahogy mások futkároznak. A stadionokban. És ennyi! És mindig is így volt: játék és látványosságok, látványosságok és játék. Röviden: minden szórakozásunk arra korlátozódik, hogy valamely érzékszervünket gyönyörködtesse. Még ha nem is mindet. Például azon még senki sem gondolkodott, hogyan használhatnánk a tömegek szórakoztatására a tapintást vagy a szaglást.

– Miért is ne? – mondta Szlavin. – Tömeglátványosságok és tömeges tapiszínház. Meg tömeges illatkoncertek.

Gorbovszkij halkan kuncogott.

– Pontosan – mondta. – Illatkoncert. Lesz is ilyen, Jevgenyij Markovics! Biztos, hogy valamikor lesz!

– Magától értetődik, Leonyid Andrejevics. Belátható, hogy az ember célja, a természet törvényeinek megfelelően, nem az érzékelés maga, hanem az érzékelt információk feldolgozása, nem annyira az egyes érzékszervekre, mint inkább a legfőbb befogadó szervre, az agyra próbál hatni.

Szlavin kiválasztott a kis kupacból néhány újabb szárat, és a tűzre dobta.

– Apám azt mesélte, hogy az ő idejében valaki megjósolta, az emberiség elkorcsosul, ha kialakulnak a bőség feltételei. A gépek mindent előállítanak, nem lesznek kenyérgondok, és az emberekből élősdiek lesznek. Az emberiség, mondta, dologtalan herévé válik. De az az igazság, hogy a hasznos munka sokkal szórakoztatóbb, mint a henyélés. A herék meg csak elunnák magukat.

– Én ismertem egy ilyen herét – jegyezte meg komolykodva Gorbovszkij. – A lányok nem szerették, így természetes szelekció útján ki is halt. De én akkor is azt gondolom, hogy a szórakozás története még nem ért véget. Szórakozás alatt a szó eredeti, ősi jelentését értem. Biztos, hogy lesznek illatkoncertek is. Lelkem mélyén érzem...

– Ül negyvenezer ember – merengett hangosan Szlavin –, és mind szimatolnak. A „Rózsa paradicsomszószban” szimfóniát játsszák. A kritikusok, hatalmas orruk van, ilyeneket írnak: „A harmadik részben lenyűgözően disszonáns a két rózsaszirom gyengéd illatának és a friss vöröshagyma lehengerlő aromájának kombinációja...”

– „...A hatalmas teremben csak alig néhányan tudták visszatartani könnyeiket...”

Amikor Kondratyev visszajött egy csomó friss hallal, az űrhajós és az író elégedetten vihorásztak a hamvadó tűz mellett.

– Mi olyan vicces? – kíváncsiskodott Kondratyev.

– Élvezzük az életet, Szerjozsa – felelte Szlavin. – Te is szebbé tehetnéd az életed egy vidám történettel.

– Tehetném – mondta Kondratyev. – De most megpucolom a halakat, te meg tedd szebbé az életem, és temesd el a belsőségeket oda a szikla alá! Mindig ott szoktam elásni.

– A „Sírkő” szimfónia – jelentette be Gorbovszkij. – Első tétel, allegro me non troppo.[63]

Szlavin arca megnyúlt, ahogy szemügyre vette a baljós sziklát. Kondratyev fogta a lepényhalat, hozzácsapta egy lapos kőhöz, majd előhúzott egy kést. Gorbovszkij csodálattal figyelte minden mozdulatát. Kondratyev egy ferde csapással levágta a hal fejét, ügyesen benyúlt a bőre alá, és tenyerével végigsimítva egyetlen mozdulattal lerántotta róla a pikkelyes bőrt, akár egy kesztyűt. A bőrt és a kifordult belsőségeket ledobta Szlavin mellé.

– Leonyid Andrejevics – mondta –, hozzon egy kis sót, legyen szíves!

Gorbovszkij hang nélkül felállt, és bemászott a tengeralattjáróba. Kondratyev gyorsan végzett a lepényhallal, és a sügérekkel kezdett foglalatoskodni. Szlavin előtt egyre nőtt a belsőségek kupaca.

– Hol van a só? – kiabált Gorbovszkij az ajtónyilasból.

– Az élelmiszeres ládában – mondta Kondratyev. – Jobbra.

– Nem fog elindulni? – kérdezte elővigyázatosan Gorbovszkij.

– Ki?

– A tengeralattjáró. Jobbra az irányítópult van.

– A láda a pult mellett van, jobb oldalt – mondta Kondratyev.

Hallani lehetett, ahogy Gorbovszkij forgolódik a kabinban.

– Megvan rikkantott fel boldogan. – Kivigyem az egészet? Van vagy öt kiló...

Kondratyev megrázta a fejét.

– Még hogy öt kiló. Kell ott lennie egy kis csomagnak.

Egy perc hallgatás után Gorbovszkij azt mondta:

– Ja, tényleg. Máris viszem.

Kinyújtott kezében tartva a sót, kimászott a búvónyíláson. Mindkét keze lisztes volt. Letette a csomagot Kondratyev mellé, közben dünnyögött: „Ó a világegyetem entrópiája!...”, és már indult is leheveredni, de Kondratyev rászólt:

– Most pedig, kedves Leonyid Andrejevics, kérnék egy kis babérlevelet.

– Minek? – kérdezte döbbenten Gorbovszkij. – Három felnőtt férfi, három meglett ember nem tud meglenni babérlevél nélkül? Az ő mérhetetlen tapasztalatukkal és kitartásukkal...

– Nem bizony – mondta Kondratyev. – Megígértem magának, Leonyid Andrejevics, hogy ma igazán kikapcsolódhat, és velem ki is fog kapcsolódni. Menjen a babérlevélért...

Gorbovszkij kihozta a babérlevelet, aztán bemászott borsért és fűszerekért, majd külön a kenyérért. Végül aztán a kenyérrel együtt, tiltakozásképp magával hozta a nehéz oxigénpalackot is, és gunyorosan megjegyezte:

– Egyúttal ezt is kihoztam. Ha esetleg szükség lenne rá...

– Nincs – mondta Kondratyev. – Nagyon köszönöm. Vigye vissza, kérem!

Gorbovszkij szitkozódva visszacipelte a ballont. Amikor visszajött, meg se próbált leheveredni. Megállt Kondratyev mellett, és figyelte, ahogy az megfőzi a levest. Az Európai Információs Központ elkeseredett tudósítója két növényszár segítségével odavonszolta a halbelsőségeket a sírkőhöz.

A halleves megfőtt. Étvágygerjesztő illata volt, némi füsttel keveredve. Kondratyev fogott egy kanalat, belekóstolt, és elgondolkodott.

– No, milyen? – kérdezte Gorbovszkij.

– Még egy kis só – felelte Kondratyev. – És talán bors.

– Talán – mondta Gorbovszkij, és éhesen nyelt egyet.

– Igen – jelentette ki határozottan Kondratyev. – Só és bors.

Szlavin befejezte a halbelsőségek eltakarítását, ráborította a követ, és elindult kezet mosni. A víz langyos volt, és átlátszó. Látni lehetett, ahogy a hínár között szürkészöld halacskák fickándoznak. Szlavin leült egy kőre, és körülnézett. Napfényben fürdő sziklák magasodtak az öböl fölé. A horizont fölött mozdulatlanul lebegtek a szomszéd sziget kékes hegycsúcsai. Minden kék volt, világos és mozdulatlan, csak az öblöt övező sziklák fölött keringtek hangtalanul nagy fekete-fehér madarak. A víz felől friss, sós levegő áradt.

– A Föld egy csodálatos bolygó – mondta fennhangon.

– Elkészült – jelentette be Kondratyev. – Üljenek le, és egyenek egy kis hallevest! Leonyid Andrejevics, legyen olyan kedves, hozza ide a tányérokat!

– Rendben – mondta Gorbovszkij. – De egyúttal a kanalakat is kihozom.

Körülülték a gőzölgő vödröt, és Kondratyev kimerte a levest. Egy ideig csendben falatoztak. Aztán Gorbovszkij megszólalt:

– Imádom a hallevest. De ritkán jutok hozzá.

– Még félig van a vödör – mondta Kondratyev.

– Ó, Szergej Ivanovics – sóhajtott Gorbovszkij –, két évre valót befalnék.

– Tessék csak, a Tagoron nem lesz halleves – mondta Kondratyev.

Gorbovszkij újra felsóhajtott.

– Valószínűleg nem, bár a Tagor azért mégse a Pandora, és talán még hallevesre is lehet remény. Már ha a Bizottság megengedi a halfogást.

– Miért ne engednék?

– A Bizottság rosszmájú, szigorú emberekből áll. Mint például Gennagyij Komov. Ő biztosan megtiltja, hogy heverésszek. Megköveteli, hogy minden cselekedetünk összhangban legyen a bolygó őslakóinak érdekeivel. De honnan tudhatnám, mik az ő érdekeik?

– Maga nagyszerű fickó, Leonyid Andrejevics – mondta Szlavin. – De részvétele a Kapcsolatfelvételi Bizottságban szörnyű baklövés. Képzeld el, Szergej, amint Leonyid Andrejevics, aki tetőtől talpig maga a színtiszta antropocentrizmus, képviseli az emberiséget egy idegen világ civilizációja előtt!

– Miért ne tehetné? – kérdezte megfontoltan Kondratyev. – Én nagyon tisztelem Leonyid Andrejevicset.

– Én is magát – mondta Gorbovszkij.

– Én is tisztelem – bólintott Szlavin. – De nekem nincs ínyemre az első kérdés, amit fel szándékozik tenni a tagoriánoknak.

– Melyik kérdés? – csodálkozott Kondratyev.

– A legfontosabb: „Leheveredhetnék ide?”

Kondratyev félrenyelt egy kanál levest. Gorbovszkij szemrehányóan Szlavinra nézett.

– Ejnye, Jevgenyij Markovics! – mondta. – Szabad így megviccelni? Maguk itt csak nevetgélnek, de én félek, hisz az első kapcsolatfelvétel egy idegen civilizációval történelmi esemény, és a legkisebb baklövés is komoly fejtörést okozhat a leszármazottainknak. És a leszármazottaink, azt kijelenthetem, mélyen hisznek bennünk.

Kondratyev abbahagyta az evést, és ránézett.

– Nem, nem – előzte meg a kérdést Gorbovszkij. – Általánosságban persze nem kezeskedhetem az összes leszármazottainkért, de ott van Pjotr Petrovics, aki világosan értésemre adta, hogy ő bízik bennünk.

– És kinek a leszármazottja ez a bizonyos Pjotr Petrovics? – érdeklődött Kondratyev.

– Azt nem tudom pontosan megmondani. Az persze világos, hogy valamilyen Pjotr leszármazottja. Erről, tudja, valamiért nem diskuráltunk... Akarja, hogy elmeséljem, miről beszélgettünk?

– Hmm... – ingatta fejét Kondratyev. – És mosogatni ki fog?

– Azt nem vállalom. Sem most, sem máskor. Evés után muszáj leheveredni.

– Milyen igaz! – rikkantotta Szlavin, és az oldalára dőlt. – Meséljen, Leonyid Andrejevics!

És Gorbovszkij mesélni kezdett:

– A Tarielen az EN 6 felé repültünk, nyugalmas és érdektelen út volt, Percy Dixont vittük, meg hetven tonna finom élelmiszert a helyi csillagászoknak, amikor felrobbant a dúsítónk. Senki se tudja, mitől, az ilyesmi még manapság is megesik. Lerobbantunk az űrben, a legközelebbi bázistól két parszekre, ezért elkezdtünk felkészülni rá, hogy átköltözünk a túlvilágra, hisz a plazmadúsító nélkül másra esélyünk se volt. A helyzetünkben, mint bármely más, hasonló esetben, két választásunk volt: vagy rögtön kinyitjuk a légzsilipeket, vagy előbb megesszük a hetven tonna csillagászellátmányt, majd utána nyitjuk ki a zsilipeket. Walkensteinnel együtt leültünk Percy Dixon mellé a társalgóba, és elkezdtünk diskurálni a dologról. Percy Dixonnak könnyű dolga volt, csúnyán megsérült a feje, és még nem tudott semmiről. Walkensteinnel nagyon hamar arra jutottunk, hogy nincs okunk kapkodni. Ez volt a legijesztőbb feladat, ami valaha is előttünk állt: elfogyasztani hetven tonna élelmiszert, kettesben. Dixonra nem számíthattunk. Akár harminc évig is eltarthat, és utána még mindig kinyithatjuk a zsilipeket. A vízkészítő rendszer és az oxigéngenerátor kitűnő állapotban volt, másodpercenként kétszázötvenezer kilométer sebességgel repültünk, és a túlvilágon kívül még akár más, addig ismeretlen világokat is megpillanthatunk.

Szeretném, ha pontosan el tudnak képzelni a helyzetünket: a legközelebbi lakott hely két parszeknyire, körülöttünk a reménytelen üresség, a fedélzeten három férfi, két élő és egy félholt, értik, pontosan három, ezért parancsnokként kezeskedem. És ekkor kinyílt az ajtó, és belépett a társalgóba egy negyedik. Először meg sem lepődtünk. Walkenstein mogorván megkérdezte: „Mit óhajt?” Hirtelen észbe kaptunk, felugrottunk és rámeredtünk. Ő meg minket nézett. Azt kell mondanom, hogy egy teljesen átlagos ember. Középtermetű, karcsú, kellemes, sima arcú, nem olyan szőrös, mint, teszem azt, a mi Dixonunk. Csak a szeme volt furcsa, olyan, mint egy gyermekorvosé. Ráadásul pont olyan ruhát viselt, mint az űrhajósok akció közben, csak a kabátja jobbról balra gombolós volt. Ahogy a nők gombolják, meg a rossznyelvek szerint az ördög. Engem ez lepett meg a legjobban. Miközben egymást bámultuk, pislogtam egyet, és a kabát máris a rendes oldalán gombolódott. Ettől leültem.

„Üdvözletem! – mondta az idegen. – A nevem Pjotr Petrovics. A magukét már tudom, így ne vesztegessük rá az időt, inkább megvizsgálom doktor Percy Dixont.” Teketóriázás nélkül félretolta Walkensteint, és leült Dixon mellé. „Elnézést – szóltam neki. – Ön orvos?” „Igen – felelte. – Valamelyest.” És levette Dixon fejéről a kötést. Tudják, olyan könnyedén és játszva hámozta le róla, ahogy a gyerekek kipattintják a cukorkát a papírból. Átfutott rajtam a hideg. Walkensteinre néztem; Mark elsápadt, és csak némán tátogott. Közben Pjotr Petrovics eltávolította a kötést, és feltárta a sebet. Mondhatom, rémítő volt, de Pjotr Petrovics nem jött zavarba. Szétterpesztette ujjait, és elkezdte Dixon koponyáját masszírozni. És képzeljék, a seb összezárult! A szemünk láttára. Heg se maradt utána. Dixon a jobb oldalára fordult, és horkolni kezdett, mintha mi sem történt volna.

„Ezzel megvolnánk – mondta Pjotr Petrovics. – Most hagyjuk aludni! Mi meg közben menjünk, és vizsgáljuk meg, mit tehetünk a gépházban!” És lekísért minket a gépházba. Úgy mentünk utána, mint a birkák, csak mi a birkákkal ellentétben nem bégettünk. Képzelhetik, egyszerűen nem jutottunk szóhoz. A megjelenése óta meg se tudtunk szólalni. Pjotr Petrovics kinyitotta a reaktor búvónyílásának fedelét, és bemászott közvetlenül a dúsítókamrába. Walkenstein levegő után kapkodott, én meg rákiáltottam: „Vigyázzon! A sugárzás!” Elgondolkodva ránk nézett, majd azt mondta: „Ja igen – mondta. – Leonyid Andrejevics, Mark Jefremovics, menjenek a vezérlőbe, rögtön jövök én is.” És lecsukta maga után a fedelet. Markkal felmentünk a vezérlőbe, és elkezdtük csipkedni egymást. Szó nélkül, brutális erővel, dühösen. De nem ébredtünk fel, sem ő, sem én. Két perccel később az összes lámpa kigyulladt, és a dúsító vezérlőpanelje első szintű készültséget jelzett. Akkor Mark abbahagyta a csipkedést, és elhaló hangon megkérdezte: „Leonyid Andrejevics, emlékszik rá, hogy kell elűzni a gonosz lelkeket?” Amint ezt kimondta, bejött Pjotr Petrovics. „Ó – mondta –, Leonyid Andrejevics, micsoda egy űrhajójuk van maguknak! Akár egy koporsó. Csodálom a bátorságukat, elvtársak.” Aztán intett, hogy üljünk le, és tegyük fel a kérdéseinket.

Elkezdtem azon agyalni, mit lenne legokosabb megkérdezni, de Mark, aki rendkívül gyakorlatias ember, már fel is tette a magáét: „Hol vagyunk most?” Pjotr Petrovics bocsánatkérően elmosolyodott, és a vezérlő falai átlátszókká váltak. „Ott – mutatta ujjával Pjotr Petrovics az a mi Földünk. Négy és fél parszekre. Az meg ott, ahogy maguk nevezik, az EN 6. Módosítsak a pályát hat tized fokkal, és indítsák be a deritrinitációt! Vagy talán jobb lenne, ha egyenesen az EN 6-hoz ugratnám magukat?” Mark büszkén azt válaszolta: „Köszönjük, ne fáradjon, innen már mi is...” Megragadta a kormányt, és átvette a hajó irányítását. Én közben a kérdésemen gondolkodtam, de egész idő alatt csak az járt a fejemben, hogy „milyen az időjárás a természetfeletti világban.” Pjotr Petrovics elnevette magát, és azt mondta: „Látom, most túlságosan izgatott a kérdések megfogalmazásához, nekem pedig mennem kell. Várnak rám ebben a maguk természetfeletti világában. Jobb lesz, ha röviden összefoglalom a dolgot.

Én – mondta – a maguk távoli leszármazottja vagyok. Mi, utódok nagyon szeretünk időnként ellátogatni magukhoz, az őseinkhez. Megnézni, hogy mennek a dolgok, és megmutatni, milyenek lesznek. Az ősök mindig tudni akarják, milyenné lesznek, az utódok pedig azt, hogyan lettek ilyenné. Igaz, azt őszintén meg kell vallanom, az ilyen kirándulásokat nálunk nem támogatják. Magukkal, az őseinkkel óvatosnak kell lennünk. Megeshet, hogy az egész történelem a visszájára fordul. Néha nagyon nehéz megállni, hogy ne avatkozzunk be az eseményekbe. Az olyan akciók, mint amit most csináltam, még elfogadhatók. Vagy amit az egyik barátom csinált. Belekeveredett a kurszki csatába, és visszavert egy harckocsi-támadást. Aztán egy kettétört fa megölte, még belegondolni is szörnyű. Igaz, a támadást nem egymaga verte vissza, így nem vették észre. Viszont egy másik barátom... ő Dzsingisz kán egész seregét akarta megsemmisíteni. Alig tudtuk visszatartani. Nos, ennyit mondhatok. Most megyek, valószínűleg már aggódnak értem.”

És akkor felkiáltottam: „Várjon, csak egy kérdés! Ez azt jelenti, hogy maguk tényleg bármire képesek?” Egyfajta leereszkedő kedvességgel rám nézett, és azt mondta: „Ugyan már, Leonyid Andrejevics! Persze sok mindent meg tudunk tenni, de még így is sok millió évszázadra elegendő feladat áll előttünk. Nemrég például – mesélte – az egyik gyermekünk véletlenül félresikeredett. Nevelgettük, tanítgattuk, de aztán feladtuk. Széttártuk a karunkat, és elengedtük, hadd oltogassa ki kedvére a galaxisokat... van több tucat érdektelen a szomszédos metarendszerben úgyis. De maguk – mondta – jó úton járnak. Büszkék vagyunk önökre. És – hangsúlyozta – bízunk magukban. Csak ne feledjék: ha sikerül elérniük, amire vágynak, akkor kezdhetünk mi is olyanná fejlődni, amivé váltunk. Következésképp, maguk azok, akik ilyenné lesznek.” Intett és eltűnt. Eddig a történet.

Gorbovszkij felkönyökölt, és szemügyre vette hallgatóságát. Kondratyev arcát a nap felé fordítva szunyókált. Szlavin a hátán hevert, és elgondolkodva bámulta az eget.

– „A jövőért öntudatra ébredünk – idézte vontatottan. – A jövőért lecseréljük köntösünk. A jövőért gondolataink mélyére ásunk. A jövőért összeszedjük minden erőnk... Még csak halljuk a közelgő tűz ropogását, de már készen állunk rá, hogy uraljuk a lobogó lángokat.”[64]

Gorbovszkij végighallgatta, majd megszólalt:

– Lényegében igen. És formailag mi a véleménye?

– A kezdés tökéletes – elemezte Szlavin. – De a vége kissé leült. Tényleg nehéz lett volna valami mást kitalálni a maga eltévelyedett gyermeke helyett?

– Nehéz – bólintott Gorbovszkij.

Szlavin hasra fordult.

– Tudja, Leonyid Andrejevics – magyarázta –, az emberi fejlődés mindig egyfajta spirálként jelenik meg a képzeletemben. Az ősközösség kommunizmusának szegénységétől indul, és az éhezésen, a véren, a háborún, az őrületes igazságtalanságokon át eljutott a kimeríthetetlen szellemi és anyagi jólét kommunizmusáig. Erős a gyanúm, hogy magának ez is csak egyfajta elmélet, de én egy olyan időben születtem, amikor a spirálnak ez a fordulata még nem ért a végéhez. Igaz, csak a moziban, de én még láttam, ahogy rakéták borítanak lángba egy falut, és az emberek elevenen elégnek a napalm tüzében... Tudja ön, mi az a napalm? Vagy hogy mi az a kenőpénz? Értse meg, az ember kommunizmussal kezdett, és visszatért a kommunizmushoz, és e visszatéréssel a fejlődési spirálnak egy olyan fordulata vette kezdetét, ami szinte már felfoghatatlan...

Kondratyev felriadt, kinyitotta szemét, nyújtózkodott, majd felült.

– Filozófusok – morogta –, Arisztotelészek. Gyerünk, gyorsan mosogassunk el, aztán megmutatom az Arany barlangot. Olyat még ti se láttatok, tapasztalt vén rókák...

UTÓSZÓ

A regény ötlete talán 1959 elején merülhetett fel a szerzőkben. Íme, az első róla szóló feljegyzés:

‘59. 03. 19. – AN[65]: „Most akkor a Hazatérésről. Küldd el nekem azt a három meddő kísérletet, látni szeretném, mire jutottál. Mind a hármat. Erős a gyanúm, hogy rossz nyomon jársz, túlságosan is belemerülsz a pszichológiai kérdésekbe. Ez még egy pszichológusnak sem tesz jót. Türelmetlenül várom...”

Nehéz feladat volt. Eleinte egy, a Harmadik Évezredről szóló, nagy utópisztikus regényben gondolkodtunk, ugyanakkor egy fantasztikus eseményekkel teli kalandregényben is, a társadalomfilozófiai értekezések helyett.

‘59. 12. 16. – AN: „...Sürgősen ötleteket kérek a Hazatéréshez. Az első résszel már úgy-ahogy végeztem, de használható elképzelések kellenének a chachákról szóló részhez, és ami még fontosabb lenne, az utolsóhoz, a Világok Teremtőihez, a negyedik évezred előestéjének emberiségéről szólóhoz. Erőltesd meg magad, testvér! A chachákhoz repülést tárgyaló fejezetnek kalandosnak kell lennie, az utolsónak meg utópisztikus gondolatébresztőnek, különleges és váratlan fordulatokkal.”

Fennmaradt egy másolata annak a szinopszisnak, amit AN 1959 decemberében leadott a Molodaja Gvargyija[66] kiadónál. Ebben a Hazatérés története így fest (ismétlem, ez még 1959 végén volt, a tervezet többféle indítást is tartalmaz, de egyik sem hasonlít arra, amit a szerzők a végleges változatban később felhasználtak):

„...A 21. század elején az első csillagközi expedíciók egyike, amelynél kipróbálják a fénysebességnél gyorsabb repülést, kizuhan saját idejéből, és néhány évig tartó utazás után a 22. század végén tér vissza a Földre. Útjuk nagyon nehéz volt, csupán ketten élték túl, a navigátor és az orvos. Ők a történet hősei. Először elveszettnek érzik magukat a jövőben megvalósult kommunizmusban, nem tudják, hogyan lehetnének ismét a társadalom hasznos tagjává, de miután megtalálják helyüket az új rendszerben, mindketten gyorsan elsajátítják azokat a vívmányokat, amelyeket a szakterületükön az emberiség az eltelt két évszázad alatt elért; később felkérik őket, hogy vegyenek részt azon a hosszú távú űrexpedíción, amit az Emberiség Intelligens Testvéreinek megtalálására indítanak az Univerzumban. Az újfajta (gravitációs rendszerű időmeghajtással rendelkező) űrhajó végül sikeresen eljuttatja őket egy távoli csillagrendszerbe, aminek egyik bolygóján értelmes életet találnak. A földönkívüli emberiséggel létrejött kapcsolatfelvétel bemutatása után az ismeretlen bolygón megélt kalandjaik leírása következik. A földiek szemével nézve ezek az újfajta emberek rendkívül erőteljes, aktív életformának tűnnek. Ám mégis, inkább egyfajta lassú emberiségnek bizonyulnak, abban az értelemben, hogy bár a bolygó evolúciós sebessége lehetővé tenné a gyors ütemű fejlődést, az itteniek, annak ellenére, hogy a földi emberiségénél sokkal hosszabb történelemmel bírnak, még mindig nem jutottak tovább az egyszerűbb gépek használatánál. Viszont a lassú emberiség, bár tényleg rendkívül lassan, de folyamatosan és töretlenül halad előre. Távoli testvéreink hathatós segítségével földlakó hőseink némileg csalódottan térnek vissza a Földre. A Naprendszerbe ezer évvel később érkeznek meg. A Föld a felismerhetetlenségig megváltozott, az összes szilárd bolygót megszelídítették, és mindegyik olyan virágzó, lakott világgá vált, mint maga a Föld. Az óriásbolygókat a téridő szerkezetének megismerésére irányuló grandiózus kísérletek és az Univerzum más világaival folytatott nagy hatótávolságú kommunikáció kimeríthetetlen energiaforrásaként hasznosítják. Az emberiség megtanul, bármely, akármilyen anyagból felépülő, tetszőleges organizmussal kommunikálni. Hőseink, belecsöppenve ebbe a világba, egy ideig ismét elveszettnek érzik magukat, majd újfent megtalálják a helyüket a rendkívüli gépezetek sok milliárd parancsolója, új világok építői és figyelemre méltó művészek között. Vezérfonal: bemutatni az emberiség jövőbeni fejlődésének két, egymásra épülő szakaszát. Szemléltetni az emberek kimeríthetetlen kreativitását és végtelen technikai lehetőségeit. Megmutatni, hogy az ember a jövőben is teljes mértékben ember lesz, nem hagyja el sem a szerelmet, sem a barátságot, sem a félelmet a vereségtől, sem a szépség megcsodálásának képességét. Megismertetni a kommunizmus húsba vágó részleteit. Rámutatni az ember által egyénileg összegyűjthető ismeretek korlátozott kapacitásáról szóló elmélet hibáira.”

Még a kiadó különleges műfajokat támogató fogadókészségét elismerve is, e szöveg elolvasása után tisztán látható volt, hogy az alkotóknak nincs kiérlelt elképzelésük arról, kalandregényt vagy utópiát szándékoznak-e írni. Az, hogy végül is mi lesz belőle, később fog kiderülni. Kísérletezéssel.

Fennmaradt a regény vázlatának néhány gondolata, amelyeket BN[67] a Harbaz-Kinzsál expedíció útinaplójában rögzített; ezt a felfedezőutat a Szovjetunió Tudományos Akadémiája indította az Észak-Kaukázusba, hogy megfelelő helyet találjon egy hatméteres, az akkoriban tervezett különleges megfigyelésekhez használható minőségű képeket készítő teleszkóp felépítéséhez, a Harbaz-, a Kinzsál-vagy a Bermamit-hegy valamelyikén.

‘60. 07. 08.: „Jó lenne a Gigantikus Fluktuációt a H-be Gorbovszkij (vagy Lure) elbeszéléseként beilleszteni.”

‘60. 07. 10.: „Elhelyezni a H hőseit a 2300-as év keresztrejtvényében.”

‘60. 07. 16.: „Remek lenne a H-be beilleszteni néhány apró történetet a modern életről a kontraszt és a hangulat kedvéért, Hemingway vagy Dos Passos módjára. Tartok tőle, hogy nem fognak belemenni. (Sztálingrád ostroma, hadikommunizmus, 37 év, Sztálin halála, a szűzföldek, a műholdak és rakéták kilövése)”

‘60. 07. 28.: „Jura (a sofőrünk): »Amikor vége van a szezonnak, elbúcsúzom a masinától, és minden alkalommal megcsókolom a kormánykerekét: Viszlát, drágám!« – Gorbovszkijnál vagy Kondratyevnél használhatnánk.”

‘60. 08. 12.: „Ki ne maradjon a H-ből: »Leheveredhetnék ide?« – amikor Gorbovszkijjal találkoznak.”

„A 7. fejezet végén Gorbovszkij (hirtelen felpattan): Úgy látom, vágyik valamire, Kondratyev navigátor. Holnap bemutatom valakinek. Zvancevnek hívják. Mélytengeri búvár.”

<A H-hez> „Két német a komisszárt tartotta, a karját hátracsavarták, a harmadik letépte a rangjelzését, elvette a pisztolyát, és a gallérjánál fogva megrázta. A katona leadott egy sorozatot a gépkarabélyából, azok négyen összerogytak, ő meg berohant a bokrok közé. A németek gúnyt űztek a komisszárból. Nem tudja, hogy helyes volt-e, amit tett. Neki ők voltak az elsők.”

‘60. 08. 13.: „Információgyűjtők fejezet. A Mars. Egy gép, ami a Mars múltjáról gyűjt adatokat. Az informátorai apró szerkezetek. A gép kezd furcsán viselkedni. Telepatát hívnak hozzá. Lure megy, hogy meghallgassa. Alapvetően humoros kalandok. Alapötlet: a gépek lázadása inkább vicces, mint ijesztő, mert a szerkezet kérni próbál, nem akarja bántani az embereket.”

‘60. 08. 15.: „Az informátorok mikroszkopikus gépek, akkorák, mint egy baktérium. Mechanikus baktériumok (a gyógyszerekben is).”

„Ketten a bajban. A pilótánk csapdába esik, vele valaki más is, egy idegen bolygóról. (Ráadásul csak ekkor döbben rá, hogy az illető nem is ember.) Később megegyeznek és szétválnak. A másik elmenekül, rettegve elrohan, végleg.”

‘60. 08. 21.: „A kommunizmus olyan emberek közössége, akik szeretik a munkájukat, vágynak a tudásra, őszinték önmagukkal, másokkal, a munkájukkal szemben. Manapság is vannak ilyenek.”

‘60. 08. 24.: „Vezérfonal: mivel már ma is vannak olyan emberek, akik alkalmasak a kommunizmusra, biztosan fel fogjuk építeni.”

Ugyanott és ugyanakkor – egy a történet első vázlatai közül:

I. rész

1) Visszatérés

2) Idegenek (kórház) – ide beilleszteni a hajó történetét

3) Bajkeverők

4) Második visszatérés (magányosan). Elképzelés: nem vagyok alkalmas a kommunizmusra

5) Gyertyák a konzolok előtt

6) A „terülj, terülj asztalkám”

7) Találkozás Gorbovszkijjal (ő mesél a GF-ről)

II. rész

1) A Polip-zátonynál

2) Furcsa társaság

3) Információgyűjtők! (Gondolkodni rajta!)

4) Egy kényelmesen berendezett bolygó

5) Menedék (állatszerű és akklimatizálódott teremtmények, Lure itt szenved vereséget)

6) Telepata állomás

7) Ilyenné lesznek...

Foglalkozások:

1) Környezetfenntartó

2) Kiképző

3) Telepata

4) Partraszálló

5) Mélytengeri búvár

6) Az informátorok felügyelője (információgyűjtők)

7) Nevelő

‘60. 08. 28.: „Lure és Kondratyev nem az elsők, és nem is az egyetlenek. Két expedíció már visszatért (száz és százötven évvel korábban). Az egyik odaveszett az aszteroidaövben. A második rendben visszatért. Három tagja volt, hosszú, egészséges, munkás életük végén erejük teljében szenderültek örök nyugalomra.”

„Beilleszteni a Polip-zátony fejezetbe a kiképzett óriáskalmárokat, ahogy elpusztítják az orkákat. A kiképzőjükkel együtt.”

Ezeknek az elképzeléseknek legalább a felét végül elvetettük. Most már különösképpen sajnálom azt a „néhány apró történetet a modern életről a kontraszt és a hangulat kedvéért, Hemingway vagy Dos Passos módjára”. Mi visszaemlékezéseknek hívtuk őket. Az összes ilyen visszaemlékezés épp a megfelelő időben íródott, a történet minden része felszínre hozott bennünk valami oda illő emléket. Viszont a Gyetgiznél[68] a leghatározottabban elutasították ezeket, mert szerintük túlzottan erőszakosak és naturálisak. Sajnos ezek az idők során mind elvesztek, csak AN használt fel belőlük valamennyit a Djabola szregyi ljugyej (Ördög az emberek között) című művéhez. Igazából a Hazatérésben lettek volna a helyükön, abban olyan, szinte fájdalmas kontrasztot jelentenének, mint amikor fekete-fehér betéteket látunk egy gazdag színvilágú filmen belül.

Akkoriban még igen gyakran, vita nélkül belementünk az ilyesfajta engedményekbe, egyszerűen csak azért, mert még nem ismertük az élet valóságát. Ez tulajdonképpen azt jelenti, hogy még nem szembesültünk a minket körülvevő élet sötétebb oldalával, idealizáltuk, még nem émelyegtünk édeskés mázától, akkor még nem tudtuk, mennyire savanyú is az a krumplileves, ráadásul addig még nem kellett árral szemben úsznunk, mi akkoriban, életünknek még abban a szakaszában jártunk, amit Alekszandr Iszajevics[69] szavai így jellemeznek: „...a szemaforok zöldek, előtted az élet”.

Ez részben még igaz is volt. Az élet minket valójában elég ritkán és csak véletlenszerűen terelt sötét zsákutcákba (AN-ot gyakrabban, BN-ot ritkábban), de még ha bele is kényszerültünk egybe, mindig kegyesen ki is segített belőle. Életünk során sosem fordultak elő ténylegesen megoldhatatlan problémák, és egyikünknek sem kellett megtapasztalnia semmiféle jogtalanságot. Minden velünk megesett bajt hamarosan valami szerencsés dolog követett, és a sors meg az idő igazságtalanságain is meglehetősen könnyedén túltettük magunkat, akár a futó, aki az akadályt átugorva csak a sebességéből veszít, az elszántságából nem. Számomra ma már világos, hogy optimizmusunk és az akkori időkre jellemző enyhe romantikusságunk nem csupán abból a tényből fakad, hogy az életben csak ritkán találkoztunk rossz emberekkel, de Istennek hála, mi legtöbbször tényleg inkább a jókkal kerültünk kapcsolatba.

Ugyanakkor a minket körülvevő élet olyan volt, amilyen, és nincs feltétlenül szükség vérmocskos, csupasz áldozatok megjelenítésére megértetni, hogy milyen áthidalhatatlan szakadék mélyül a valódi világ és a Delelő világa között, amit be akartunk mutatni.

Anélkül, hogy túlságosan elmélyednénk a biográfiánkban, csak két aprócska példa, két részlet ugyanabból az útinaplóból:

„...Tegnap rövid előadást tartottam a juhászoknak csillagászatból. Négyen voltak. Kettő ostobán hallgatag; nyilvánvaló volt, hogy egyszerűen semmit sem tudnak, semmit sem értenek a világ működéséből, és nem is érdekli őket. A harmadik – állategészségügyi dolgozó – valamennyire tisztában van a fogalmakkal, de csak homályosan. Nem tud különbséget tenni csillagok és bolygók között. A negyedik, a pásztor meg van győződve arról, hogy a Föld lapos, és a Nap kering körülötte. Semmit sem tud a műholdakról vagy a Hold keringéséről. Kiszlodovszktól[70] 52 kilométerre!”

Emlékszem, mennyire megdöbbentem akkor, hisz mindannyian fiatal srácok, kijártak a tízosztályos iskolát, és leszolgálták a katonaidejüket is. Hogyan? Miként sikerült megőrizni ősi érintetlenségüket még a legegyszerűbb filozófiai kérdésekkel szemben is? Hogyan volt képes az általános iskolai oktatás gigászi gépezete, mi több, még a rádió-mozi-sajtó propagandája is ilyen eredménytelenül átsiklani felettük?

A második részlet jegyzet rögtön azután készült, amikor csoportunk, a sofőrünk, Jurij Varovenko elszánt ügyességének és a csoportot vezető Viktor Boriszovics Novopasennij igazi bolsevikra valló ösztökélésének köszönhetően a járhatatlan hegyi utakon sikeresen feljutottunk a komor fennsíkon magasodó, jellegzetes formájú Kinzsál hegyre (valamivel több mint 4000 méterrel a tengerszint fölött).

„A Kinzsál éjszaka gyönyörű. Odafenn a hold, odalenn a felhők, a felhők alatt a sötétség. Ez Mohamed napja. Egy történet kezd kibontakozni az olyan pontokról, ahol képtelen elaludni az ember, és ilyenkor megdolgozzák a szellemek, az ördögök. Hiszek neki (talán a gázok teszik?), ám öt perccel később már ott tart, hogy a boáknak olyan a füle, akár a patkányoké. Magamban feladom.

Visszamentünk, és egyből a pártügyintéző karmai közé kerültünk (a Szovjetunió Kommunista Pártjának összekötője a Dagesztáni Minisztertanácsnál). Az iratainkat követelte. Ránéz a fényképre, majd a tábornagyra. Kérdések: »Ki az igazgató Pulkovóban? Ki a II. kabardiai parancsnokság vezetője? Ki a pártösszekötő? Az lehetetlen, hogy feljutottunk a Kinzsálra. Ez hazugság...« Igazából ez a pont minden gyanú alapja: a Kinzsált nem lehet megmászni, tehát mindenben hazudnak. Helyi tótumfaktum, ezüstös állú, ferde szemű férfi, zubbonyban. Az asztalán egy Kazbek (nem kínált meg), rádió adó-vevő, valamiféle iratok. Aztán bocsánatot kert (»Meg kell érteniük, a Szovjetunióban vagyunk... ilyen időkben...«), ajrannal[71] és valami keksszel kínált; mi büszkén visszautasítottuk...”

Igen, mi (AN-csal) nagyon is jól tudtuk, hogy a Szovjetunióban élünk, és azt is, hogy milyen időkben, mégis, az ötlet, hogy írjunk egy utópiát, ami egyrészt hasonlít Jefremovéra, ám ugyanakkor mégis valamiféle ellenpólusa a geometrikusan rideg, tökéletes jefremovi világnak, nos, az elképzelés szinte magától értetődő volt számunkra. Nekünk ez rendkívül izgalmasnak tűnt, sőt szinte kötelezőnek éreztük, hogy felvázoljunk egy olyan világot, amelyben kényelmes és érdekes lenne élni, nem is akárkinek, hanem kifejezetten nekünk, mai önmagunknak, akiket akár a Szovjetunióból, és a saját ilyen időinkből is előhúzhatnánk.

Akkor még nem láttuk be, hogy a jövőről csak háromféle irodalmi koncepció mentén lehet írni: a Jövő, amelyben élni szeretnénk; a Jövő, amelyben elképzelhetetlen az élet; és a számunkra elfogadhatatlan Jövő, ami szemben áll mai erkölcsi felfogásunkkal.

Azt azonban tudtuk, hogy Jefremov olyan világot alkotott, amiben különleges emberek élnek és dolgoznak, eddig még nem látott emberek, akik (talán) belőlünk fejlődnek ki sok-sok évszázad alatt, ami azt is jelenti, hogy már nem igazán emberek; még a legjobb akarattal is inkább az emberek modelljei, ideális minták, példaképek. Pontosan értettük, hogy a Jefremov alkotta klasszikus utópia olyan, amilyennek a világnak lennie kellene. (Ez a Jövő egy nagyon különleges koncepciója, túlmutat az irodalmi fikción, a filozófia, a szociológia és a kutatási etika mezején tallóz, már-már nem is egy regény, sokkal inkább egy fantáziadús tudományos értekezés.)

Mi ettől nagyon eltérőt akartunk, nem szándékoztunk feszegetni az irodalmi fikció határait, épp ellenkezőleg, az emberekről, emberi sorsokról, emberi kalandokról, a Természetről és a Társadalomról szerettünk volna írni. Ezenkívül mélységesen meg voltunk győződve arról, hogy a ma, itt és most körülöttünk élő és dolgozó emberek képesek betölteni helyüket egy Ragyogó, Tiszta, Érdekes Világban, amely mentes lesz (vagyis inkább szinte mentes lesz) bármiféle, az életet megnehezítő utálatosságtól.

Ez egy olyan időszak volt, amikor még őszintén hittünk a kommunizmusban, mint az emberi társadalom legfelsőbb és legtökéletesebb fejlődési szakaszában. Igaz, eléggé elbizonytalanított minket, hogy a klasszikus marxizmus-leninizmus az építkezés e fontos szakaszáról, sőt tulajdonkeppen az egész emberi történelem tényleges céljairól nagyon kevés információt ad, és azok sem igazán... meggyőzőek.

A klasszikusok azt állították, hogy a kommunizmus egy olyan társadalom, amiben nincsenek osztályok... Társadalom, amelyben nincs állam... Társadalom, amelyben nem zsákmányolja ki az ember az embert... Nincs háború, nincs szegénység, nincs társadalmi egyenlőtlenség...

De mi az, ami van ebben a társadalomban? Azt állították, hogy ebben a társadalomban csak egyetlen szabály létezik: „Mindenki képességei szerint és mindenkinek a szükségletei szerint”.

Nekünk ez kevés volt. Felderengett előttünk egy csillogó és fényes, kristálytiszta, alaposan fertőtlenített és magávalragadóan biztonságos világ képe, csodálatos épületekkel, szelíd, békés tájakkal, pazar rámpákkal és spirális feljárókkal, egy hihetetlen jólétet és életminőséget biztosító, hangulatos, ugyanakkor grandiózus világé – de ez a világ üres volt, és mozdulatlan, akár a fényűző díszlet az Évszázad Bemutatója előtt, ahol még el sem kezdődhetett az előadás, hisz nincs, aki játsszon, sőt még a darab sem készült elvégül aztán rájöttünk, kikkel kellene kitölteni ezt a csillogó, de üres világot: saját kortársainkkal, pontosabban a kortársaink legjobbjaival – a barátainkkal, családtagjainkkal, tiszta, becsületes, jó emberekkel, akik mindennél többre értékelik az alkotó munka és a tanulás örömeit... Persze valamelyest tökéletesítettük és romantikusabbá formáltuk a barátainkat, de erre a tökéletesítésre két nagyon is valóságos okunk volt: először is, nagyon szerettük őket, másodszor: ez a mi szeretetünk számukra maga lehetett a pokol!

Rendben – mondta erre számtalan ellenlábasunk. – Legyenek olyanok, mint mi! De honnan kerítünk ilyeneket ekkora, mindent elsöprő létszámban? És hova fog eltűnni az a jelenleg hatalmas tömegű ostoba, élősködő, szétszórt, intrikáló, dologtalan pletykafészek és természeténél fogva bárdolatlan alak, akik még büszkék is saját tudatlanságukra?

Nagyon egyszerű – feleltünk rá ingerülten. – Az erkölcsi és egyéb tulajdonságok eloszlási haranggörbéjének mediánja az idő előrehaladtával még annál is jobban eltolódhat – mondtuk –, mint ahogy ezt az ember fizikumának fejlődésénél megtapasztalhattuk. Alig háromszáz éve, hogy egy átlagos magasságú férfi csak 140-150 centire nőtt, a 170 centiméterest már szinte óriásnak tartották, és nézzük meg, hol tartunk napjainkban! És hová tűntek azok a száznegyven centis törpék? Fennmaradtak ők is, manapság is találkozhatunk ilyenekkel, de rendkívül ritkák, nagyjából annyian lehetnek, mint a két méternél magasabb óriások, akik három-négy évszázaddal ezelőtt egyáltalán nem léteztek. A morállal is ez történik majd. Valóban, manapság meglehetősen kevés a jólelkű, őszinte, szenvedélyes ember, és nagyjából ugyanannyi lehet a menthetetlenül léha, lógós, teljesen reménytelen gazember is, de néhány évszázad alatt az előbbi lesz a megszokott, az emberi társadalom többsége, míg a mocskos, szemét alakok ritka példányokká válnak, talán egy a millióhoz.

Legyen hát – felelték ellenfeleink. – Elfogadjuk. Azt viszont senki sem tudja, hogy ez a ti „erkölcsösségeloszlási mediánotok” tényleg jobbra fog-e eltolódni, már ha mozog egyáltalán, nem igaz? Nos, rendben. De mi fogja mozgatni ezt a ti tiszta fényű társadalmatokat? Meddig fog tartani a fejlődése? Mit kezd a konfliktusokkal és a belső ellentmondásokkal? Ugyebár a fejlődés az ellentétek küzdelme; ahogy azt mi, akik mind marxisták vagyunk (nem mintha annyira meg lennének győződve a történelmi materializmus igazságáról, inkább azért, mert tulajdonképpen mást nem is ismernek), tudjuk. Mert hát ez a ti kristálytiszta világotok minden alapvető (kibékíthetetlen) ellentétet maga mögött hagyott. Szóval, miért is nem válik így egyfajta pangó ingovánnyá, zsákutcává, ami az emberiség történelmének végét jelentő társadalmi eutanáziához vezetne?

Ez hangsúlyos kérdés volt. Szinte adta magát a válasz: szükség van a tudás folyamatos bővítésére, a végtelen Világegyetem szakadatlan kutatására, ami az Emberiség Delelőjének Univerzumában a hajtóerőt adja a haladáshoz. Végtére is ez volt a kézenfekvő válasz arra a kérdésre, hogy mihez fognak kezdeni magukkal az emberek ebben a világban. A változást, a világ társadalmi struktúrájának javulását ösztönző hajtóerő: a soha véget nem érő kutatás.

Emlékszem, megpróbáltuk elmagyarázni az elméletünket, miszerint a „jó harca a jobbért” lehet a társadalmi fejlődés motorja, de ez csak epés megjegyzéseket és gúnyolódásözönt eredményezett, még a BBC-nél is a mi elméletünkön lovagoltak, és hat lássuk be, teljes joggal.

Mellesleg, erre a kérdésre még mindig nem találtuk meg a választ. Jóval ezután álltunk elő a vertikális fejlődés koncepciójával. De egyrészt meglehetősen bizonytalanok voltunk ebben az elképzelésben, másrészt ez jó húsz évvel később történt. Akkor még nem találtunk foltot erre a tátongó ideológiai lyukra, ami nagyon irritált minket, egyúttal újabb megoldások keresésére és izgalmas eszmecserékre ösztökélt.

Végül arra a döntésre jutottunk, hogy nem az amilyennek lennie kellene világot akarjuk felépíteni, de nem is azt, amelyiknek mindenképp el kell jönnie, hanem egy olyan világot hozunk létre, amelyikben élni, dolgozni szeretnénk, és semmi többet. Mindenáron be akartuk bizonyítani, hogy lehetséges, sőt egyenesen elkerülhetetlen egy ilyen világ. No persze a legfontosabb feladatunk az volt, hogy a lehető leghihetőbben ábrázoljunk egy hazugságtól, logikai ellentmondásoktól, szentimentalizmustól és a szocializmus „Nicht vor dem Kind!”[72]-jétől mentes világot.

Ugyanakkor ezek a viszonylag egyszerű elképzelések csak jóval – nagyjából öt évvel – később kristályosodtak ki bennünk, amikor azon a novellán dolgoztunk, ami ebbe a kiadásba került bele először. Az 1962-ben megjelent első kiadás szövege az eredeti elképzelésünket tükrözi: bebizonyítani, hogy a mai ember is képes lenne hozzászokni a Fényes Jövő világához. A későbbiekben mi ezzel a sémával határozottan szembefordultunk, hisz ott csupán e világ panorámáját, tájait ábrázoltuk, képeket festettünk a világról és portrékat az azt benépesítő emberekről.

De már akkor, 1960-ban határozottan lemondtunk a mozaikdarabokon átívelő, összefüggő történetről, világosan látszik, hogy a regény különálló, semmiféle „ívhez” nem kapcsolódó, egymástól nagyon is eltérő, más időpontokban és alkalmak kapcsán írt novellákra lett felosztva. Például:

A vereség: a történet 1959 júniusában fogalmazódott meg. (AN: „A tudományos része: a Tojás. Nem tyúktojás, és nem is a tiéd, ez egy kibernetikus tojás, a csíra. Képzelj el egy olyan eszközt, ami programjában hordozza a továbbfejlődés lehetőségét. Arra készítették, hogy lakhatóvá alakítson egy idegen bolygót, amikor megérkezik egy másik világba.”) Ez a történet többször is megváltozott, először Az Alaida fehér kúpja címmel jelent meg, majd a Hat összecsapás című válogatásban A vereség címmel, végül befészkelte magát a Delelő, 22. század kötetébe is ugyanezzel a címmel.

Furcsa társaság: a Partraszállókról – ők azok, akiket „olyan bolygókon vetnek be, amelyeket valami miatt lehetetlen automata eszközökkel megvizsgálni” – szóló elképzelés megtestesülése. Ez az elképzelés is 1959 júniusában bukkant fel. Később (1959 novemberében) lett megírva a történet ezzel a címmel, és sehol másutt nem jelent meg. A Znanyie – szila[73] főszerkesztője határozottan elutasította, a Szmena[74] vezetésének nem volt ínyére ez a „szokatlan hősiesség”; a Junosztynál[75] a történet „zavartságot és enyhe sokkal kevert felénk örömöt okozott. Mivel Katajev[76] elutasított minket, többé nem is adtunk be nála semmit, de beillesztettük a Hazatérésbe Partraszállók címmel.

Rokonlelkek: az első változata 1959 novemberében készült el. Többször átírtuk, hogy az önálló történet megjelenhessen az Út az Amalteára kötetben, és már csak 1967-ben került bele ebbe a műbe.

A „terülj, terülj asztalkám”: 1959 végére készült el, az Ogonyok[77] elutasította, ezután illesztettük be a Hazatérés 1962-es és 1967-es kiadásába, viszont a ‘75-ös változatból helytakarékosság miatt kimaradt... Kimondhatjuk, egy túlságosan is egyszerű történethez képest nehéz sorsa volt.

Éjszaka a Marson: az első változatot NSz néven emlegettük (már nem is emlékszem, mit takart a rövidítés, de arra igen, hogy először Egy este a sivatagban volt a történet címe), 1964 januárjában készült el. Számtalan javításon, korrekción, kiigazításon kellett átesnie, hogy megjelenhessen a Znanyie – szila egyik számában, és végül a kötet ‘67-es kiadásába is bekerült.

Egy kényelmesen berendezett bolygó: 1960 áprilisában íródott, mint egy teljesen önálló történet, először a Mir prikljucsenyij[78] ‘61-es számában látott napvilágot, majd bekerült a Hazatérésbe, ahová tökéletesen illeszkedik.

A vándorokért és utazókért: a történet úgy rémlik, valamikor 1962 végén született. Többször is nevet változtatott, volt Migránsok, Kispolgár, végül megkapta a Vándorokért... címet. (Ezt a címet egy régi imádság egyik sorából vettük „A vándorokért, utazókért, betegekért, rokkantakért, foglyokért és a megváltásért imádkozunk hozzád Uram!” Istennek hála, egyik szerkesztő sem vette észre ezt az ideológiai szabotázst, vagy ha igen, nem tette szóvá.) Még mielőtt bekerült volna a Delelő... új változatába, ez a történet is megjelent egy sci-fi antológiában.

És így tovább. Az 1967-es kiadás tizenkilenc rövid történetéből kilencről elmondhatjuk, hogy „önmagáért” írtuk meg, és csak később (a szükséges csiszolgatás – például néhány szereplő megváltoztatása és időbeli egyeztetések után) kerültek bele a regénybe.

Bátran kijelenthetjük, hogy a kis végenincs történetecskékből kinőtt egy regény (miután alapjaiban felforgattuk a központi novella, az Üknagyapó szövegét). A címe nagyon is egyszerű okból lett Hazatérés: arról szól, ahogy a 22. századi Földre hazatérnek a 21. század emberei, akik, mondhatni, a hírhedt „ikerparadoxon”[79] áldozatai lettek. Később, ahányszor csak erről beszéltünk, mindig Hazatérésként említettük, már csak azért is, mert ez a (középszerű) cím már adott volt, de a végleges (jobb) elnevezés még fel sem merült. A tervezett regényünk szinopszisában is a Hazatérés címet szerepeltettük. A kiadói tervek közé is ezzel a megnevezéssel került be. Azaz, amikor eljött az ideje, hogy kiadják a kötetet, kialakult egy olyan helyzet, ami már számtalanszor előfordult korábban és később is: kiderült, hogy az érintett iratokban, listákban, tervekben és egyéb fontos dokumentumokban már berögzült a cím, és azokból már fejszével se lehetne kivágni.

Pedig akkorra már megegyeztünk a végleges címben, ami nekünk tényleg nagyon tetszett. Ezt tulajdonképpen AN találta ki, amikor elolvasta Andre Norton Hajnalhasadás – 2250 A. D. című regényét[80], mely az épp csak vegetáló Földről szól, ahol egy katasztrófa megsemmisítette a civilizációt. Delelő, 22. század – ez korrekt, illik regényünk stílusához, és akkoriban ez számunkra, sok más mellett, különösen fontos volt. A Sztrugackij testvérek aktívan kivették részüket az ideológiai harcból. Elmondható, hogy legjobb képességeik szerint küzdöttek az ideológia frontján. (Uramatyám! Mi akkor tényleg hittünk abban, hogy rá kell világítanunk e komor, apokaliptikus, konzervatív-reakciós jövőkép és a mi szovjet, optimista, progresszív, vörös lobogós, a kizárólagos igazságot hordozó jövőnk között mutatkozó kontrasztra!)

A címet nem volt lehetőségünk módosítani, viszont sikerült neki helyet szorítanunk a borítón legalább alcímként. Ám ez még mind semmi. Váratlanul ránk szakadtak a bajok. Az egész AN egy ártatlan üzenetével kezdődött (‘62. 03. 23-án íródott levél):

„...a Hazatérést a tudományos-fantasztikus művek kiadásáról szóló új rendelkezéseknek megfelelően elküldték felülvizsgálatra a Glavatomba[81], ahonnan hétfőn vagy kedden jön vissza a kiadóhoz, és majd csak ezután tud a jövő hónapban megjelenni...”

Nem tudom megállni, de a következő eseményeket mindenképp el kell mesélnem, a történések pontos sorrendjében.

‘62. 04. 08. – AN: „...a Hazatérés még mindig a Glavatomnál sínylődik...”

‘62. 04. 12. – AN: „...semmi új, a H még mindig a gyalázatos cenzúránál raboskodik...”

‘62. 04. 25. – AN: „...A Glavatomtól egy hang se. Lehet, hogy a telepaták kiürítették a fejüket...”

‘62. 05. 07. – AN: „...Kiderült, mi a fő probléma: a cenzorok azt javasolták a Gyetgiznek, hogy tartózkodjanak a Hazatérés kiadásától. A Gyetgiz könyvelője már félve közelít... magyarázkodik, hogy valamiképp le kell faragniuk a termelési költségeket. Ha üvölteni támadna kedved, ne pazarold rá a szufládat! A hangod nem hallatszik a cenzorokig...”

‘62. 05. 12. – AN: „...a H-sel még nem változott semmi. A jelenlegi körülmények miatt lehetetlen bármit is tenni.”

‘62. 05. 29. – AN: „Mondom a legfontosabb hírt. Tegnap visszajött a Glavatomtól a H, az állásfoglalásban szó szerint ez áll: „Bár A. és B. Sztrugackij regénye titkos információkat nem tartalmaz, de minőségileg olyan alacsony szintet képvisel(l), hogy kiadása nem javasolt.” Nos. Nyina Berkova már továbbította is ezt az állásfoglalást a Glavlitnak. Viszont a glavlitos vezetés nem volt a helyén, így egyelőre nem tudni, hogy reagálnak erre az idióta ajánlásra. A röhejes az egészben, hogy a Glavlit egyszer már jóváhagyta a könyvet, de emiatt a rosszindulatú vélemény miatt megint visszatartották, és talán sosem jelenhet meg...”

Az ifjabb oroszok kedvéért szükségesnek tartanám elmondani: a Glavlit, az Irodalmi Ügyek Főigazgatósága (Glavnoje upravlenyije po gyelam lityeraturi) az a szervezet, amely az államtitkok és katonai információk védelméért volt felelős az irodalomban, nehogy egy figyelmetlen – vagy esetleg kifejezetten rosszindulatú! – szerző könyvéből valami titkos információ az ellenség tudomására jusson. Eddig csak kisebb összeütközéseink voltak a cenzúrával, például amikor az Odakintnél a cenzor azt követelte, hogy minden előfordulásnál változtassuk meg a rendszámokat, mindegy, mire, csak legyen más. Mint már említettem, a Hazatéréssel kapcsolatban a Glavlit nem volt elutasító, de ekkor megjelent ez a Glavatom, egy vadonatúj hivatal, mely a maga tapasztalatlanságával jogot formált arra is, hogy a kötet művészi értékét is elbírálja.

‘62. 06. 03. – AN: „A H körül semmi változás. A Glavlit addig nem hajlandó kiadni a nyomtatási engedélyt, míg egyértelműen ki nem derül, hogy értették azok a szemétládák a Glavatomnál, amikor azt írták, hogy alacsony szintet képvisel. Ezt épp az imént közölte V. G. Kompanyiec elvtárs, a Gyetgiz főszerkesztője.”

‘62. 06. 07. – AN: „...semmi se változott...”

Végül... Lejjebb beidézem AN egyik levelének teljes szövegét, amit abban az évben, június 8. és 12. között küldött (a pontos dátumot nem tudom). Ez egy hosszabb szöveg, de véleményem szerint mindenki számára nagyon érdekes lehet, aki szeretne elmerülni azokban a nosztalgikusan csillogó, valóban szovjet időkben, amikor még Rend volt, és Minden Megfelelően Működött. Különösen fontos, hogy 1962 júniusát írtuk, nem sokkal korábban került sor az SzKP[82] XXII. kongresszusára[83], javában tartott az Első Enyhülés, az Iván Gyenyiszovics egy napját[84] Lenin-rendre jelölték... és igazán jólesett fellélegezni az újjászülető Arkanarban[85]!

„...megjelent a fény az alagút végén: a Glavlit aláírta a Hazatérés nyomtatási engedélyét, bekerült a gyártási sorba, és a termelési osztályvezető véleménye szerint júliusban már meg is jelenhet. Amint kész, jelentkezik.

De nem vagyok túl boldog az események alakulása miatt. Hihetetlenül ocsmány egy ügy. Így történt:

A HAZATÉRÉS HAZATÉRÉSE

Szereplők:

A. Sztrugackij – szerző

N. Berkova – szerkesztő (Nyina Matvejeva Berkova, hosszú évek óta a szerkesztőnk, nagyon sokat tett a Gyetgiznél ABSz-ért, elsősorban BNSz-ért)

Kompanyiec – a Gyetgiz főszerkesztője

Piszkunov – a Gyetgiz igazgatója

Kalinyina – a Glavlit tisztviselője

Kondorickij – a Glavatom vezető tisztviselője

Kalinyin, Iljin – a referensei

Emlékezhetsz rá, hogy a H-t a Glavlit kívánságának megfelelően március közepén küldték át a Glavatomhoz. Április közepén, három figyelmeztetés után, miszerint nem akadályozhatják tovább a kötet megjelenését, és nekik tulajdonképpen csak annyi lenne a dolguk, hogy ellenőrizzék, nincs-e véletlenül valami zárolt, az atomenergiával kapcsolatos információ benne, a Gyetgiz azt a hivatalos véleményt kapta Kondorickij aláírásával, miszerint »titkos információkat nem tartalmaz, de minőségileg olyan alacsony szintet képvisel, hogy kiadása nem javasolta Bízva a Glavlit alkalmazottainak diszkréciójában, továbbítottuk nekik ezt a dokumentumot. Egy napra rá Kalinyina jelezte, annak ellenére, hogy már jóváhagyták a könyvet, ahhoz, hogy ismét átengedje, tudnia kell, mi a Gyetgiz vezetőségének véleménye erről az állásfoglalásról. És akkor elkezdődött... Piszkunov azt mondta: »Nagyon sajnálom, de egyetlen kötet kedvéért sem fogok vitába szállni a kormányzati hivatalokkal.« Kompanyiec ellenben felhívta Kalinyinát, és megmondta neki, hogy köp a glavatomosok véleményére, majd elkezdte hívogatni Kondorickijt, hogy kiderítse, mit értett azon, hogy alacsony szintet képvisel. Ekkor kiderült, hogy Kondorickij bele se nézett a könyvbe, Kalinyin olvasta el, de Kalinyin szabadságon van, ahonnan nemsokára, június közepén visszajön. Ez két héttel később lett volna. Berkova állandóan Kompanyiec nyakán lógott, és sikerült rávennie, hogy komolyan elbeszélgessen Kondorickijjal. Kondorickij végül megtört, és bevallotta, hogy Kalinyin részletes jelentést írt a kötetről, de azt nem adhatja ki nekünk, mert hivatali titok. »Jól van – mondta Kompanyiec –, elküldöm önhöz Berkova munkatársnőnket, hogy elolvassa azt a jelentést.« Kondorickijnak nem maradt más választása, mint beleegyezni. Berkova átment a Glavatomhoz. Kondorickij végül nem fogadta, hanem elküldte a másik referenséhez, Iljinhez. Az sűrű bocsánatkérések közepette elmondta, hogy az iratot nem mutathatja meg, mert nem a kíváncsi szemek számára készült, de emlékszik rá, és el tudja mondani az egyes pontjait. Ezután következett az alábbi beszélgetés (azt azért tartsd szem előtt, hogy nem egy szó szerinti jegyzőkönyv):

Berkova: Szóval, mit értenek azon, hogy a könyv alacsony színvonalú?

Iljin: – Nagyon bonyolult könyv.

B.: Na és? Van benne valami bizalmas információ?

I.: Nincs, de...

B.: Tartalmaz olyan állításokat, amelyek ellentétesek a tudományos és technológiai ismereteikkel?

I.: Nem, ilyet nem tudok mondani.

B.: Szóval, akkor mitől alacsony színvonalú?

I.: Ez arra utal, hogy irodalmilag alacsony szinten áll. B.: Ezt nem a Glavatom dolga elbírálni, de mégis mire gondol?

I.: A könyvben számtalan összetett tudományos és technikai kifejezés van, ami az egyszerű olvasó számára érthetetlen.

B.: Például?

I.: Nos... sokféle. Van például egy olyan kifejezés, amit a szakemberek talán sokszor használnak, de a tömegek számára felfoghatatlan a jelentése.

B.: Mi lenne az?

I.: Pillanat, rögtön eszembe jut. H... Hal... Halandzsa. (Emlékszel, Bob? Ez nem egy azonosító. Ez halandzsa.)

B.: (türtőzteti magát) Ez nem egy tudományos szófordulat. Valami egyéb?

I.: Egy másik példa egy szakkifejezés... Ki... Kiber.

B.: Hallott már arról a tudományágról, hogy kibernetika?

I.: Hallottam.

B.: Nos, ez a szó ezt a tudományt jelöli.

I.: Na látja, erről beszélek... nem fogja mindenki megérteni.

B.: Ez minden, ami miatt ilyen véleményt adtak?

I.: Igen.

Berkova visszament a Gyetgizbe, beszámolt Kompanyiecnek, aki azonnal felhívta a Glavlitot, és egy órán belül Berkova már mehetett is a Glavlitba, ahol megkapta a H-t. Amilyen gyorsan csak tudtak, nekiláttak a nyomtatásnak. Itt a vége.

Ezt mindenképp el akartam mesélni neked. Bizarr egy történet, nem igaz?

Majdnem háromhavi vita, termeléskiesés, sokezernyi veszteség...”

Ez volt az első komolyabb összeütközésünk a cenzúra gépezetével, ráadásul nem is a Glavlittal, csak egy leányvállalatával. Megkönnyebbülten fellélegeztünk, mert akkor még nem éreztük át, mit is jelent ez a maga valójában.

Őszintén meg kell vallanom, a Hazatérés elszenvedett néhány ideológiai változtatást is, de csak szerkesztői szinten. Magasabb síkokról, Istennek hála, nem avatkoztak be. Először is, ABSz nem volt akkora név, hogy érdekelte volna az ideológia nagyágyúit, másodszor: a tudományos-fantasztikumot akkoriban meglehetősen lenézően kezelték, és ismétlem, azok az idők átkozottul liberálisak voltak.

Azonban néhány túlságosan „lakáj tempójú” bekezdést mégiscsak ki kellett dobnom a történetekből, a mostani kiadás előkészítése közben. A tisztogatás első áldozata a 22. századi Szverdlovszk fölé magasodó hatalmas Lenin-szobor lett, amit a szerkesztőség felsőbb szintű vezetésének noszogatására tettünk bele, merthogy biztosítani akarták a folyamatosságot napjaink és a holnap között. Emlékszem, nagy keservesen, de mégis beillesztettük. Nem azért próbáltuk elkerülni, mert szembehelyezkedtünk volna a világforradalom eszméjével, épp ellenkezőleg, a legjobb véleménnyel voltunk róla. De ezek a szobrok, üres szólamok meg a lengedező molinók az ideológiai talpnyalás olyan szintjét képviselték, ami természetes irodalmi ízlésünk számára hányingerkeltő, egyúttal felháborító is volt.

A figyelmes olvasók bizonyára észre fogják venni, hogy a most készülő kiadásból kidobtam az összes ránk kényszerített szovjet szöveget, de érintetlenül hagytam minden olyan ideológiai ostobaságot, amit a szerzők önként, hogy úgy mondjam, saját akaratukból írtak bele. Elvégre az akkori emberek között valószínűleg nem mi voltunk a legostobábbak, de abban biztos vagyok, hogy a legeszesebbek sem. Annak idején a kommunizmus, kommunista, kommünárok szavak nagyon sokat jelentettek nekünk. Határozott, világos célt és tiszta szándékot értettünk alattuk. Jó tíz évünkbe telt, míg felfogtuk, hogy valójában mit takarnak. Míg megértettük, hogy a mi kommunizmusunkban és Szuszlov elvtársék kommunizmusában nincs semmi közös. Hogy a kommunista és az SzKP tagja fogalmak a legtöbbször egyáltalán nem illenek össze egymással. Hogy a szovjet kommunisták és az általunk elképzelt kommunizmus nagyjából annyira hasonlít egymásra, amennyire egy kobra és egy pápaszemes értelmiségi. De ez akkor még messze volt. A 6o-as évek elején a kommunizmus szó számunkra tökéletesen tiszta, fénylő jelentéssel bírt, és azt a világot értettük alatta, amiben élni és dolgozni akarunk.

A Hazatéréssel egy hosszú regényciklus vette kezdetét, melynek szereplői az Emberiség Delelőjének tagjai. E regényben felépült a díszlet, a háttér, egy jól átgondolt világ, az a színpad, ahová maga az Úr parancsolt minket, hogy bemutassuk mindazt, amit e díszleteken kívül, a megszokott életünkben, a ma valóságos díszletei között számtalan okból lehetetlen volna eljátszani. Megszületett a Delelő-univerzum, a szerzők elfoglalták benne helyüket, és három hosszú évtizeden át el sem hagyták ezt a világot.

ARKAGYIJ ÉS BORISZ SZTRUGACKIJ

Apjuk újságíró, művészettörténész volt, anyjuk tanítónő. Arkagyij 1925-ben született, Borisz 1933-ban. Az idősebb testvér katonai akadémiára járt, japán szakon végzett, és ezt később is sűrűn kamatoztatta tolmácsként és műfordítóként. Öccse matematikát, majd csillagászatot tanult. Arkagyij már a második világháború előtt írogatott, de első próbálkozásai elvesztek Leningrád ostromakor. Borisz csak később, az 50-es években kezdett érdeklődni az írói pálya iránt. Első közös novellájuk „A jövevények” 1958-ban jelent meg a Tyehnyika malagyozsi című lapban (magyarul: Univerzum 1958/19.) – ezt később kisregénnyé dolgozták át (nálunk a Metagalaktika 6 közölte le, mint „Kívülről”). Egy év múlva már regénnyel jelentkeztek: A bíborszínű felhők bolygója igazi űrkaland, ráadásul csírája annak, ami később Delelő-univerzumként vált híressé. Ez a világ a 22. századi emberiség életét mutatja be, különös figyelmet fordítva a világűr felfedezésére, a Naprendszer meghódítására, majd a kirajzásra a csillagok közé. Műveik kezdetben az ifjúságnak szóló kalandtörténetek voltak, de hamar megjelentek bennük a társadalombírálat és a szatíra motívumai, amelyek nem tették kedvessé a testvéreket a kor cenzorainak szemében. Számos regényük csak alaposan átdolgozva, kilúgozva jelenhetett meg, közülük egyik-másik évtizedes késéssel. Mindez azonban nem szegte munkakedvüket, sőt a 70-es évek végén még a világhír felé is nagy lépést tettek előre angol nyelvre lefordított köteteikkel, valamint a Piknik az árokpartonnal, amelyből Andrej Tarkovszkij filmet forgatott Stalker címmel. A lendületet csupán Arkagyij 1991-ben bekövetkezett halála törte meg, majd Borisz elhunyta 2012-ben végleg lezárta az életművet.

JEGYZETEK

[1] Az orosz szportszmen az angol „sportsman”-ből (sportember) ered, annak betű szerinti átirata, de a jelentése némileg módosult. Olyan embert jelent, aki egy meghatározott cél érdekében bármiről képes lemondani és bármit képes megtenni, minden erőfeszítése e cél elérésére irányul. Talán az élsportolóhoz áll legközelebb, de a vágyott cél nem feltétlenül egy sportgyőzelem.

[2] SzV: sztereovizor. Térhatású, szagokat is közvetítő televízió. A szócikk Leonyid Askenazi: A Sztrugackijok: magyarázatok a következő generációk számára (Sztrugackij-szótár) című művében jelent meg. A továbbiakban az innen származó jegyzeteket a (Sztrugackij-szótár) jelzéssel látjuk el.

[3] zenger: a rakéták tolóerejének mértékegysége. E. Zengerről (1905-1964), a fotonrakéta elméletének kidolgozójáról nevezték el. (Sztrugackij-szótár)

[4] VAR: Volt-Amper Reaktív. A fotonsugárhajtómű reaktív teljesítménye. (Sztrugackij-szótár)

[5] aktinidák: a periódusos rendszerben az aktíniumtól a laurenciumig tartó tizennégy radioaktív elem korábbi megnevezése. Manapság az aktinoidák az elfogadott megnevezésük.

[6] parszek: csillagászati mértékegység, a név a parallaxis és a secundum szavakból származik. Az a távolság, amiről egy Csillagászati Egység (a Föld és a Nap átlagos távolsága, 149, 6 millió km), merőleges rálátás esetén egy ívmásodperc szög alatt látszik. Nagyjából 3,26 fényév.

[7] teletranszportáció: A Sztrugackij fivérek a tyirjampampacija kifejezést használták a „zéró idejű térugrás” fogalmára, amivel, elképzelésük szerint, a jövőben felváltanák a rendkívül hosszú ideig tartó „normális” űrutazásokat. Az utazás csak néhány hónapig tart, mind az utazók, mind a Földön maradok ideje szerint. Ezzel leküzdhető az ikerparadoxon problémája is.

[8] videofon: képet is továbbító telefon

[9] mezonhéj: olyan anyag, amiben az atomok elektronjait mezonokra cserélték. (Sztrugackij-szótár)

[10] Kosztil: mankó oroszul. A becenév a Kosztilin családév elferdítéséből származik.

[11] Partraszállók: Az űrhajózás felfedező szakaszának fontos szereplői, olyan kisebb csapatok, akiket a gépekkel valami okból (környezeti körülmények) nem tanulmányozható bolygókon vetnek be, minden más előtt. Feladatuk az idegen civilizációk nyomainak felkutatása, az emberek, gépek későbbi leszállásának előkészítése, ugyanakkor az értékrendek közötti konfliktusok elrendezése (vö: a világon a legértékesebb az ember). Tevékenységeik leírásába ugyanakkor a szovjet ideológia egyik központi elemét is elrejtették: csak a cél számít, az egyes ember értéktelen, élete feláldozható... (Sztrugackij-szótár)

[12] szambo: fegyvertelen önvédelmi küzdősport, a Szovjetunióban dolgozták ki. 1938. november 16-át tartják a szambo „születésnapjának”.

[13] Szporamin: enyhe stimuláló szer, először Ivan Jefremov Androméda-köd című regényében tűnt fel.

[14] A kemilumineszcencia vagy kemolumineszcencia kémiai reakció eredményeként létrejövő fénykibocsátás, korlátozott hőkibocsátás mellett.

[15] hipnopédia: nagy sebességű, az érzékelési küszöb közeli hangerőn működő, magnetofonról meghallgatott tananyag elsajátítása. Valójában semmi köze a hipnózishoz. Rendkívül gyorsan lehet így nagy mennyiségű információt elsajátítani, de normális esetben legfeljebb egy órán át alkalmazható folyamatosan, a tanulónak ezután mindenképp szüksége van legalább másfél órányi alvásra, hogy a rengeteg információ befogadása ne okozzon egészségkárosodást. (Sztrugackij-szótár)

[16] légikocsi (pterocar): Repülésre is képes személygépkocsi.

[17] SzSzKr: Szovjet Kommunista Köztársaságok Szövetsége. Szerzőink a kötet megírásakor még feltételezték, hogy a jelzett időre a Szovjetunió és szövetségesei sikeresen felépítik a Kommunizmust.

[18] A fénysebesség 300000 km/sec. Ez a legnagyobb sebesség, ami az univerzumban jelenlegi fizikai ismereteink és Albert Einstein speciális relativitáselmélete szerint létezhet.

[19] szigma-deritrinitáció, szivárgási gyorsulás: e fogalmak megértéséhez hosszú évek fizikai és matematikai tanulmányai szükségesek. Konyhanyelven megfogalmazva: a szivárgási gyorsulás alatt olyan keresztirányú gyorsulást értünk, ami csökkenti a fénysebesség eléréshez szükséges energiaigényt, így a fizikai jelenségek szerencsétlen együttállásakor olyan rezgést eredményezhet, ami egyfajta lyukat üt a téridő-kontinuumon. (Sztrugackij-szótár). A Tajmir számára szerencse volt a szerencsétlenségben, különben történetünk hősei most nem beszélgethetnének egymással.

[20] George Friedrich Bernhard Riemann (1826-1866): német matematikus, a sokdimenziós görbült tér matematikai alapjainak megteremtője. Az ő egyenleteit felhasználva dolgozta ki Albert Einstein a speciális relativitáselméletet.

[21] szenzualizmus: az az elméleti irányzat, ami szerint az ismereteinknek csak az érzékszerveink által szerzett tapasztalat lehet a forrása.

[22] A negyedik birodalom. Ez egy utalás Arkagyij Sztrugackij egy korai, sokáig kiadatlan művére, A negyedik birodalom (A lehetetlenség határán) címűre, amelynek alapötletét a Bíborszín felhők bolygója című regényükben dolgozták ki teljesen. E műben bukkant fel először a három természettudományi „birodalom”, az állatok birodalma, a növények birodalma, valamint az ásványok és kőzetek birodalma mellett a negyedik, ezekbe nem sorolható, az élő és élettelen közötti átmenetet képező „negyedik birodalom” fogalma.

[23] sztratoplán: a légkör alsó, troposzférának nevezett rétege fölötti, a nagyjából 10 km magasan kezdődő és 50 km magasságig kiterjedő, sztratoszférában közlekedő hatalmas repülőgép. (Sztrugackij-szótár)

[24] pince-pók, fajtabesorolása szerint álkaszáspók-félék (Pholcidae) egyik alfaja.

[25] szacivi: a grúz konyhaművészet remeke, eredetileg egy hideg mártás, amit szárnyasokhoz vagy halhoz tálalnak fel. Mivel ezek közül leggyakoribb a szacivis csirke, gyakran már ez az étel is szaciviként jelenik meg az étlapokon.

[26] A Párkák ollója: a Párkák a görög mitológia sorsszövői. Ők fonják, mérik ki, majd vágják el az emberek életének fonalát.

[27] Louis Pasteur (1822. december 27. – 1895. szeptember 28.): francia mikrobiológus és kémikus, a baktériumokkal kapcsolatos kutatásai vetették meg a védőoltások használatának alapjait. A pasztörizálás néven ismert, a folyékony élelmiszerek hőkezeléses tartósítási módszerének kidolgozója.

[28] Milétoszi Thalész (i. e. 624 – i. e. 546): a hét görög bölcs egyike, a matematika és a filozófia atyja, a legkorábbi olyan görög természetfilozófus és matematikus, akinek neve fennmaradt.

[29] A boldogsághoz vezető út: néha az alacsonyan járó hold nagy vízfelületről visszatükröződő képe hosszú, ezüstös vonalnak látszik. A Balaton környékén ezüsthídnak nevezik ezt a jelenséget.

[30] utilitáriusok: az utilitarizmus, azaz haszonelvűség egy 19. századi angolszász fogalom, hívei szerint az ember cselekedeteit az örömelv határozza meg, a cél a gyönyör maximalizálása, a fájdalom és szenvedés minimalizálása. Emellett ez az elv a klasszikus liberális közgazdaságtan alapja is. A haszonelvűség elmélete Jeremy Bentham és John Stuart Mill nevéhez köthető.

[31] A zárt rendszerek (és ebből a szempontból az univerzum zárt rendszernek tekinthető) entrópiája folyamatosan nő, minden benne felhasznált energia növeli a rendszer hőmérsékletét, így az emberek mozgása is közelebb hozza a kozmosz végzetes felhevülésének időpontját.

[32] mikrometeorológiai állomás: ez nem egy mérőberendezés, hanem egy átfogó meteorológiai szabályozórendszer része, amellyel a helyi időjárást befolyásolják az ott élők és a gazdaság igényei szerint.

[33] „A vallás a nép ópiuma.” Karl Marx: Bevezetés a hegeli jogfilozófia kritikájához

[34] A Nagy Fermat-sejtés: Az an + bn = cn diofantoszi egyenletnek nincs megoldása 2-nél nagyobb egész n esetén a nem nulla egész számok körében. E novella megszületésekor még nem létezett bizonyítás a tételre, azt csak 1995-ben sikerült Andrew Wiles matematikusnak és egy tanítványának kidolgoznia. A bizonyítás annyira bonyolult, hogy a számelméleti matematikusok közül is alig néhányan értik.

[35] tórusz, torold: fánkra hasonlító forgástest

[36] aber: de (ném.)

[37] meridionális pálya: az északi és déli sarkokat összekötő vonalat, délkört, hosszúsági kört követő röppálya

[38] protozoa (gör.): egyes számban: protozoon): véglények, állati jellegű egysejtű lények

[39] batiszkáf: mélytengeri merülőhajó

[40] bathofóbia (lat.): kóros rettegés a mélységtől

[41] Kóstolta már valaha? (ang.)

[42] Ön mit csinál holnap? (ang.)

[43] disszipáció (dissipatio; lat.): szétszóródás, veszteség.

[44] A Buridan középkori francia skolasztikus egyik példázatában szereplő szamár, mivel képtelen volt eldönteni, hogy előbb egyen, vagy inkább igyon, étlen-szomjan halt.

[45] A szerzők a kormeghatározásban nagyjából százmillió évet tévedtek, a dinoszauruszok úgy kétszázharmincmillió éve jelentek meg a Földön, és mintegy hatvanötmillió évvel ezelőtt tűntek el.

[46] intravizor: olyan szerkezet, amivel „bele lehet nézni” az átlátszatlan burkolatú zárt tárgyak belsejébe. Általában ultrahanggal, röntgensugárral vagy más elektromágneses sugarakkal működik, és az információkat ember által is értelmezhető, általában képi formában jeleníti meg. (Sztrugackij-szótár)

[47] Szerző! Szerző! Nagy sikerű színházi bemutatók végén a darabot vastapssal megköszönő nézők szokták ezzel a kiáltással kérni, hogy a szerző is mutassa meg magát, hogy személyesen kifejezhessék neki tiszteletüket teljesítménye iránt. Itt gúnyos felhangja van.

[48] Nagyon köszönöm az erőfeszítésüket, mindenért nagyon hálás vagyok... (jap.)

[49] forgácsfáklyácska: hosszú, vékony lehasított faforgács vagy pálcika, amit egy gyertyatartóhoz hasonlító állványba vagy falikarba erősítenek, és a végét meggyújtva rövid ideig világítanak vele.

[50] reader (olvasó; ang.): itt olyan ember, aki képes mások gondolatait érzékelni, kiolvasni. Gondolatolvasó.

[51] Danaidák hordói: görög legenda. Danaosz király ötven lánya közül negyvenkilencen, apjuk biztatására, a nászéjszakájukon megölték az őket erőszakkal feleségül vevő férjeiket. Haláluk után, az Alvilágban, büntetésből egy lyukas hordóba kell vizet hordaniuk, örökkön-örökké.

[52] Johnny lejön Hilóba, szegény öregfiú. (ang.)

[53] hectotylus (lat.): a hím lábasfejűek karjának szaporítószervvé alakult vége, ami a szaporodás során leválik, és a nőstény köpenye alá fúródva megtermékenyíti.

[54] celoma (lat.): testüreg.

[55] szűktűrésű élőlények: az élőlények azon fajtái, amelyek nagyon érzékenyek a környezet bizonyos jellemzőinek változásaira. Például a lábasfejűek a víz sótartalmára.

[56] köpenyüreg: a puhatestű állatok külső burkolata (köpeny) és teste között kialakult üreg, ami leggyakrabban légzőszervként szolgál. A lábasfejűeknél itt találhatók a kopoltyúk. A kopoltyúk csak akkor képesek az oxigénfelvételre, ha megfelelően nedvesek.

[57] Koncsiva! (jap): Jó napot!

[58] termit: nagyon magas (-2400 °C) hőmérsékleten égő anyag; finomra őrölt vasoxid és magnézium keveréke

[59] Mboga a 19. századi USA néger házirabszolgáit utánozza a „Missus” kifejezéssel, ami az elferdített Missis (Mrs.), angolul „-né asszony” jelentésű szóból származik. Bizonyos szlengekben napjainkban is használatos ez a forma a ház asszonyának, esetleg egy férfi élettársának megnevezéseként.

[60] ainuk: Japán északi szigeteinek és a Kuril-szigetek őslakói.

[61] Részlet a Kendermagos tyúkocska című orosz verses meséből

[62] Megjött a tengerész, haza a tengerről!

És a vadász is hazatért a hegyről.

(Robert Louis Stevenson: Rekviem)

[63] Sebesen, de ne túl gyorsan. Zenei ütemjelölés.

[64] Idézet az 1929-ben megjelent Agni yoga előszavából

[65] Arkagyij Natanovics Sztrugackij (1925-1991)

[66] Molodaja Gvargyija (Ifjú Gárda) kiadó: 1922-ben alapították, így a leghosszabb ideje működő orosz könyvkiadó. Tudományos, művészeti, társadalompolitikai irodalommal foglalkozik.

[67] Borisz Natanovics Sztrugackij (1933-2012)

[68] Gyetgiz: leningrádi (ma Szentpétervár) ifjúsági könyvkiadó.

[69] Alekszandr Iszajevics Szolzsenyicin (1918-2008): Nobel-díjas orosz író. Fő műve A Gulag szigetvilág, ami miatt 1973-ban megfosztották szovjet állampolgárságától, és kiutasították a Szovjetunióból.

[70] Kiszlodovszk: a Kaukázustól északra fekvő város, Szolzsenyicin születési helye

[71] ajran: tejből erjesztett, a kumiszhoz hasonló dagesztáni ital.

[72] Ne a gyerek előtt! (ném.) Olyankor használják, amikor a felnőttek nem akarják, hogy a körülöttük sertepertélő gyerekek megértsék az épp szóban forgó kényes témát, emiatt olyan nyelven kezdenek beszélgetni róla, amit a gyerekek nem beszélnek.

[73] Znanyie – szila (A Tudás – hatalom): 1926-ban alapították, tizenéveseknek szóló népszerű-tudományos és kalandos irodalmi magazinként indult, de az évek során „felnőttebbé” vált, és fiatalokhoz szóló népszerű-tudományos havi kiadvány lett belőle, a kaland lekopott az évek során. Hitvallásuk: „A Tudás – hatalom; híd a tudomány és a társadalom között.”

[74] Szmena (Változás): 1924-ben alapított, illusztrált, erős irodalmi hagyományokkal bíró magazin. A Szovjetunió legnépszerűbb ifjúsági kiadványa volt.

[75] Junoszty (Ifjúság): 1955-ben alapított szovjet, majd később orosz ifjúsági, irodalmi magazin. Első főszerkesztője Valentyin Petrovics Katajev.

[76] Valentyin Petrovics Katajev: (1897-1986) népszerű orosz regény- és drámaíró. Legismertebb műve a Távolban egy fehér vitorla.

[77] Ogonyok (láng, de a szellem ereje értelemben): a forradalom előtt (1899-ben) alapított és azóta is folyamatosan megjelenő képes, politikai-irodalmi-művészeti hetilap.

[78] Mir prikljucsenyij (Kalandos világ): 1955 és 1990 között évente megjelent tudományos-fantasztikus antológia. Az említett novella az 1961-es, 6. számban jelent meg.

[79] ikerparadoxon: egy ikerpár nagy sebességgel mozgó űrhajón utazó tagja lassabban öregszik, mint a Földön maradt ikertestvére.

[80] Magyarul A csillagember fia címmel jelent meg.

[81] Glavatom: az atomenergia hasznosítását és titkait felügyelő központi hivatal

[82] SzKP (KPSzSz): a Szovjetunió Kommunista Pártja

[83] Az SzKP XXII. kongresszusa, 1961. október 17-31. Ezen az akkori főtitkár, Nyikita Hruscsov nyíltan beszélt a sztálinizmus bűneiről és a személyi kultuszt támogató civil és katonai káderek felelősségéről.

[84] Alekszandr Iszajevics Szolzsenyicin kisregénye

[85] Arkanar: a Sztrugackij fivérek Nehéz istennek lenni című könyvének helyszínéül szolgáló távoli bolygó egyik nagyvárosa, ahol a helyi főminiszter, don Reba áltat irányított gárda szisztematikusan kiirtja az írástudókat, majd a király meggyilkolása után a papság veszi át a hatalmat, és ezt a Földről odaküldött progresszor kénytelen tétlenül szemlélni, mert tudja, voltak olyan progresszorok, akik hasonló helyzetben a zsarnokság ellen lázadók élére álltak, de ők mindig elbuktak, mert aminek meg kell történne, az mindig megtörténik.

TARTALOM

- ELSŐ RÉSZ Rokonlelkek

- Éjszaka a Marson

- Rokonlelkek

- MÁSODIK RÉSZ Újrakezdés

- Üknagyapó
- Bajkeverők
- Közlemény
- Ketten a Tajmirról
- Önjáró utak
- A „terülj, terülj, asztalkám”
- Újrakezdés

- HARMADIK RÉSZ Egy kényelmesen berendezett bolygó

- A lélek gyötrelmei
- Partraszállók
- Mélytengeri kutatás
- A hátsó láb rejtélye
- Gyertyák a konzolok előtt
- Természettudomány a szellemvilágban
- A vándorokért és utazókért
- Egy kényelmesen berendezett bolygó

- NEGYEDIK RÉSZ Ilyenné lesznek

- A vereség
- A látogatás
- Ilyenné lesznek

- UTÓSZÓ

- A HAZATÉRÉS HAZATÉRÉSE

- ARKAGYIJ ÉS BORISZ SZTRUGACKIJ

- JEGYZETEK