ARKAGYIJ és BORISZ
SZTRUGACKIJ

MENEKÜLÉSI KÍSÉRLET

A fordítás alapját képező kiadás:

Arkagyij & Borisz Sztrugackij

Daljokaja Raduga – Popütka na begsztvu

Izdatyelsztvo Sztalker, 2004, 2009

Sorozatszerkesztő: Burger István

Irodalmi szerkesztő: Németh Attila

Fordította: Weisz Györgyi

Szerkesztette: Képes Gábor

Borító: Sallai Péter

ISBN 978 963 9828 55 1

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 1962, 1963 by Arkagyij & Borisz Sztrugackij

© Hungarian translation 2010, Weisz Györgyi

© Hungarian edition 2010, Metropolis Media Group

fantasztikus

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

Nyomdai munkák: Radin Print Kft.

Felelős vezető: Antun Basic

TARTALOM

Távoli Szivárvány

Menekülési kísérlet

Távoli Szivárvány

1. FEJEZET

Tánya meleg és kissé érdes tenyere Robert szemén pihent, és Robertet ezen kívül semmi más nem érdekelte. Érezte a por kesernyés-sós szagát; félálomban csiviteltek a sztyeppei madarak, tarkóját szúrta és csiklandozta a száraz fű. Kényelmetlen helyzetben feküdt a kemény földön, a nyaka tűrhetetlenül viszketett, de nem mozdult, Tánya halk, egyenletes lélegzését hallgatta. Mosolygott, és örült a sötétségnek, mert mosolya alighanem képtelenül ostoba és elégedett volt.

Azután – a helyhez és időponthoz nagyon nem illően – odafent a laboratóriumban megszólalt a hívásjelző. Hadd szóljon! Nem is először. Ezen az estén egyetlen hívás sem felel meg a helynek és az időpontnak.

– Robik – szólalt meg suttogva Tánya. – Hallod?

– Egyáltalán semmit nem hallok – mormolta Robert.

Pislogott, hogy szempillájával megcsiklandozza Tánya tenyerét. Minden messze, nagyon messze volt, és tökéletesen fölösleges. A kialvatlanságtól folyton bamba Patrick messze volt. Maljajev a fagyos szfinxhez illő manírjaival messze volt. Egész világuk a folytonos rohanással, a folytonos értelmetlen párbeszédekkel, az örökös elégedetlenséggel és gondterheltséggel, ez az egész érzéketlen világ, amelyben lenéznek mindent, ami világos, amelyben csak az érthetetlen szerez nekik örömet, amelyben az emberek elfelejtették, hogy férfiak és nők – mindez messze, nagyon messze volt… Csak az éjszakai sztyeppe volt jelen, körülöttük több száz kilométernyire csak az üres sztyeppe, amely elnyelte a nappali forróságot; meleg volt, teli sötét, izgató illatokkal.

Újból megszólalt a jelzés.

– Megint – mondta Tánya.

– Hadd szóljon. Nem vagyok. Meghaltam. Felfaltak a cickányok. Nekem így is jó. Szeretlek. Sehova nem akarok menni. Mire fel mennék? Te mennél?

– Nem tudom.

– Ez azért van, mert nem szeretsz eléggé. Aki eléggé szeret, sehova nem akar elmenni.

– Te teoretikus.

– Nem vagyok teoretikus. Gyakorlati ember vagyok. És mint gyakorlati ember, kérdezlek: mire fel kéne bárhova is mennem? Szeretni tudni kell. És ti nem tudtok. Ti csak elmélkedtek a szerelemről. Ti nem szerettek szeretni. Ti elmélkedni szerettek a szerelemről. Sokat fecsegek?

– Igen. Borzasztó sokat.

Robert elvette a lány kezét a szeméről, és a szájára tette. Most látta a fellegekkel borított eget, húsz méter magasan a torony rácsos szerkezetén a piros jelzőfényeket. A jelzés szakadatlanul szólt, és Robert maga elé képzelte a dühös Patrickot, ahogyan egyre nyomja a hívógombot, sértetten lebiggyesztve vaskos ajkát.

– Majd mindjárt kikapcsollak – mondta Robert alig hallhatóan. – Tanyka, akarod, hogy örökre elhallgasson? Maradjon így minden örökre. Örök lesz a szerelmünk, ez meg elhallgat örökre.

A sötétben is látta a lány fénylő arcát, hatalmas, csillogó szemét.

Tánya elhúzta a kezét.

– Majd én beszélek vele – mondta. – Azt mondom neki, hogy én csak hallucináció vagyok. Éjszakánként mindig vannak hallucinációk.

– Neki soha nincsenek hallucinációi. Ő már csak ilyen ember, Tányecska. Ő sosem csapja be önmagát.

– Ha akarod, megmondhatom, miféle ember. Nagyon szeretem a videofonhívások alapján kitalálni az emberek jellemét. Makacs, komisz és tapintatlan ember. És a világ minden kincséért sem üldögélne éjszaka a sztyeppén egy nővel. Hát ilyen – tisztán látom. És az éjszakáról pedig csak annyit tud, hogy éjjel sötét van.

– Nem – mondta Robert, mert igazságos volt. – Ami a világ minden kincsét illeti, az stimmel. De azért jó ember, lágy és lusta.

– Nem hiszem – mondta Tánya. – Hallgasd csak. – Hallgatóztak. – Szerinted lusta? Nyilvánvalóan „tenacem propositi virum”[1].

– Tényleg? Megmondom neki.

– Mondd! Menj, és mondd meg neki.

– Most?

– Ebben a pillanatban.

Robert felállt, a lány térdét átkarolva ülve maradt.

– Csak csókolj meg előbb – kérte.

A lift fülkéjében Robert a hideg falhoz nyomta a homlokát, így állt egy darabig, lehunyt szemmel, nevetve, nyelvével megérintve az ajkát. Fejében egyetlen gondolat sem volt, csak valamiféle diadalmas hang zengte összefüggéstelenül: „Szeret… Engem… Engem szeret!… Ezt kapjátok ki! Engem…” Azután rájött, hogy a fülke már rég megállt, és megpróbálta kinyitni az ajtót. Nem találta meg rögtön, a laboratóriumban pedig rengeteg fölösleges bútorba botlott bele: székeket borított fel, asztalokat lökött odébb, szekrényekbe ütközött, míg rá nem jött, hogy elfelejtett villanyt gyújtani. Kitört belőle a nevetés, kitapogatta a kapcsolót, felállította a karosszéket, és odaült a videofonhoz.

Amikor a képernyőn megjelent az álmos Patrick, Robert barátságosan üdvözölte:

– Jó estét, malacka! Miért nem tudsz aludni, bogaram, kiscsibém?

Patrick gondterhelten nézett rá, gyulladt szemhéjával sűrűn pislogva.

– Mit bámulsz rám, cimbora? Egyre csak csörögsz-zörögsz, elszakítasz fontos dolgaimtól, most meg csak hallgatsz!

Patrick végre kinyitotta a száját.

– Nálad… elmentek? – kopogtatta meg a homlokát, s arcán kérdő kifejezés jelent meg. – Mi van?

– Hajjaj! – kiáltott fel Robert. – Magány! Bánat! Előérzetek! Sőt mi több, hallucinációk! Majdnem el is felejtettem!

– Nem viccelsz? – kérdezte komolyan Patrick.

– Nem! Ügyeletben nem szokás viccelni. De ne is törődj vele, vágj bele!

Patrick bizonytalanul pislogott.

– Nem értem – ismerte be.

– Hogyan is érthetnéd – mondta Robert kárörvendően. – Ezek érzelmek, Patrick! Tudod?… Hogyan is magyarázzam el neked egyszerűen, érthetően? Nos, szuperbonyolult logikai rendszerek nem teljesen algoritmizálható zavarai. Érted?

– Aha – mondta Patrick. Összpontosítva megvakarta az állát. – Hogy miért hívtalak, Rob? A következőről van szó: valahol megint szivárgás van. Lehet, hogy nem is szivárgás, de lehet, hogy szivárgás. Mindenesetre ellenőrizd az ulmotronokat. Valahogy furcsa ma a Hullám…

Robert zavartan nézett a tárva-nyitva álló ablakra. Teljesen megfeledkezett a kitörésről. Elvégre a kitörések miatt gubbasztok itt. Nem azért, mert Tánya itt van, hanem mert valahol ott van a Hullám.

– Miért hallgatsz? – kérdezte Patrick türelmesen.

– Azt nézem, mi van a Hullámmal – mondta Robert dühösen.

Patrick szeme kimeredt.

– Te látod a Hullámot?

– Én? Ezt meg honnan veszed?

– Most mondtad, hogy a Hullámot nézed.

– Igen, nézem.

– Na és?

– Ennyi. Mit akarsz tőlem?

Patrick tekintete megint zavarttá vált.

– Nem értelek – mondta. – Miről is beszéltünk? Igen! Szóval okvetlenül ellenőrizd az ulmotronokat!

– Tudod, hogy mit beszélsz? Hogyan ellenőrizhetném én az ulmotronokat?

– Valahogy – mondta Patrick. – Legalább a csatlakozásokat… Teljesen tanácstalanok vagyunk. Mindjárt elmagyarázom neked. Az intézet ma elküldött a Földre egy rakás… egyébként ezt mind tudod. – Patrick széttárt ujjakkal nagyot legyintett az arca előtt. – Nagy erejű Hullámra számítottunk, ehelyett valami siralmas kis szökőkutacskát regisztráltunk. Érted, mi a lényeg? Valami siralmas kis szökőkutacska… szökőkutacska… – Szorosan a videofonjához simult, ettől a képernyőn csak hatalmas, a kialvatlanságtól homályos szeme látszott. Sűrűn pislogott. – Érted? – harsogott fülsiketítőén a hangszóróból. – A berendezéseink kvázi-nullmezőt regisztrálnak. A Young-számláló minimumot jelez… elhanyagolható. Az ulmotronok mezői úgy fedik át egymást, hogy a rezonáló felület a fokális hiperfelületre esik, el tudod képzelni? A kvázi-nullmező tizenkét komponenses, és a vevőkészülék hat páros komponensre redukálja. Vagyis a fókusz hatkomponenses.

Robert Tanyára gondolt, arra, hogy ott ül lent, és türelmesen vár. Patrick egyre csak mondta a magáét hol közelebb hajolva, hol távolodva, a hangja hol fölerősödött, hol alig hallhatóvá vált, és Robert, mint mindig, nagyon hamar elvesztette fejtegetéseinek fonalát. Bólogatott, tüntetőleg ráncolta a homlokát, felvonta meg leengedte a szemöldökét, de határozottan egy kukkot sem értett, és elviselhetetlenül szégyenkezve arra gondolt, hogy Tánya ott lenn ül állát a térdére támasztva, és arra vár, hogy ő, Robert mikor fejezi már be fontos és a beavatatlanok számára érthetetlen beszélgetését a bolygó vezető null-fizikusaival, mikor közli a vezető null-fizikusokkal a maga tökéletesen eredeti elgondolását arról a kérdésről, amely miatt ilyen késő éjjel zavarták, mikor jegyzik le noteszükbe a csodálkozó, fejüket csóváló null-fizikusok ezt az elgondolást.

Patrick ekkor elhallgatott, és furcsa arckifejezéssel nézett rá. Robert jól ismerte ezt az arckifejezést, egész életét végigkísérte. Különböző emberek – férfiak is, nők is – néztek rá így. Először közömbösen vagy kedvesen nézték, azután várakozóan, utána kíváncsian, de előbb vagy utóbb elkövetkezett az a pillanat, amikor így néztek rá. És ilyenkor sosem tudta, mit tegyen, mit mondjon vagy hogyan viselkedjen. És hogyan éljen tovább.

Kockáztatott.

– Alighanem igazad van – jelentette ki gondterhelten. – De ezt az egészet alaposan át kell gondolni.

Patrick lesütötte a szemét.

– Gondold át – mondta kelletlen mosollyal. – És kérlek, ne felejtsd el ellenőrizni az ulmotronokat.

A képernyő elsötétedett, csönd lett. Robert összegörnyedve ült, mindkét kezével belekapaszkodva a hűvös, érdes karfákba. Valamikor valaki azt mondta, hogy a hülye, aki felfogja, hogy hülye, ettől már nem is hülye. Lehet, hogy ez valamikor így is volt. De a szádon kiejtett hülyeség mindig hülyeség marad, én pedig képtelen vagyok másképp beszélni. Érdekes ember vagyok én: minden, amiről beszélek, elavult, minden, amit gondolok, banális, mindent, amit sikerült megcsinálnom, már két évszázaddal ezelőtt megcsinálták. Nem egyszerűen bunkó vagyok, hanem ritkaságszámba menő, múzeumba illő bunkó, akár egy középkori buzogány. Eszébe jutott, hogy az öreg Nyicseporenko egyszer elgondolkodva nézett az ő, Robert odaadó tekintetébe, és kijelentette: „Kedves Szkljarov, maga úgy fest, mint egy antik isten. És mint minden isten, bocsásson meg nekem, teljességgel összeférhetetlen a tudománnyal…”

Valami reccsent. Robert visszafojtotta lélegzetét, és elképedve meredt a karfa darabjára, amelyet kifehéredett öklében szorongatott.

– Igen – mondta hangosan. – Én erre vagyok képes. Patrick erre nem képes. Nyicseporenko sem. Ezt egyedül én tudom.

Az asztalra tette a letört karfát, felállt, és odament az ablakhoz. Odakint sötét és hőség volt.

– Talán el kéne mennem, mielőtt kidobnak? Igen, de mi lesz velem nélkülük? És a nélkül a csodálatos reggeli érzés nélkül, hogy talán ma végre szétpattan az a láthatatlan és áthatolhatatlan burok az agyamban, amelyik miatt én másmilyen vagyok, mint ők, és én is érteni kezdem őket félszavakból is, és a logikai-matematikai szimbólumok kásahegyében hirtelen megpillantok valami teljesen újat, Patrick vállon vereget, és örömmel mondja: „E-ez remek! Hogy csináltad?”Maljajev meg kelletlenül kiböki: „Ügyes… ügyes. Nem kézenfekvő…” És én becsülni kezdem saját magamat.

– Szörnyszülött vagyok – mormolta.

Ellenőriznie kellett az ulmotronokat, Tánya pedig csak hadd üljön és nézze, hogyan csinálja. Még jó, hogy a lány nem látta a képemet, amikor kialudt a képernyő.

– Tanyusa – szólt le az ablakból.

– Igen.

– Tanyka, tudod, hogy Rodger tavaly rólam mintázta meg a Világ Ifjúkorát?

Tánya kis hallgatás után halkan annyit mondott:

– Várj, mindjárt felmegyek.

* * *

Robert tudta, hogy az ulmotronok rendben vannak, érezte ezt. Mégis úgy döntött, ellenőriz mindent, amit laboratóriumi körülmények között egyáltalán ellenőrizni lehet, először is azért, hogy lélegzethez jusson a Patrickkal folytatott beszélgetés után, másodszor pedig azért, mert a manuális munka volt az erőssége, szívesen is csinált minden ilyesmit. Ez mindig lebilincselte, és egy rövid időre megajándékozta a tulajdon fontosságának és hasznos voltának azzal az örömteli érzésével, amely nélkül korunkban egyszerűen lehetetlen meglenni.

Tánya – kedves és tapintatos ember lévén – eleinte szótlanul ült oldalt, azután ugyanolyan szótlanul nekilátott segíteni. Éjjel háromkor megint jelentkezett Patrick, és Robert azt mondta neki: nincs semmiféle szivárgás. Patrick tanácstalan volt. Egy darabig szuszogott a képernyő előtt, valamit számolt egy papírdarabon, azután csővé tekerte a papírt, és szokásához híven feltette a költői kérdést: „És mit gondoljunk erről, Rob?”

Robert Tanyára sandított, aki épp ekkor lépett ki a zuhanyozóból, és csöndben letelepedett a videofon mellé. Óvatosan azt felelte, hogy egyáltalán semmi különöset nem talál ebben a dologban. „A soron következő szokásos szökőkút – mondta. – A tegnapi null-transzportálás után is volt ilyen. A múlt héten is.” Azután kis gondolkodás után hozzátette, hogy a szökőkút teljesítménye körülbelül száz gramm transzportált anyag tömegének felel meg. Patrick egyre hallgatott, Robertnek az volt az érzése, hogy habozik. „Az egész a tömegen múlik – mondta Robert, ránézett a Young-számlálóra, és már teljesen magabiztosan megismételte: – Igen, száz-százötven gramm. Mennyit engedtetek ma fel?” „Húsz kilót” – felelte Patrick. „Ó, húsz kilót… Igen, akkor nem stimmel. – Robertnek hirtelen támadt egy ötlete. – És milyen képlet szerint számoltátok ki a teljesítményt?” – kérdezte. „A Dramba szerint” – felelte Patrick közönyösen. Robert így is gondolta: a Dramba-képlettel egy nagyságrend pontosságig lehet kiszámítani a teljesítményt, de Robertnek már régen megvolt a maga gondosan ellenőrzött, lejegyzett, sőt színesen bekeretezett univerzális képlete a keletkezett anyag kitörési teljesítményének kiszámítására. És minden jel szerint most elkövetkezett az a pillanat, amikor bemutathatja Patrick-nak képlete minden előnyét.

Robert már nyúlt a ceruza után, amikor Patrick hirtelen kiúszott a képből. Robert ajkát beharapva várakozott. Valaki megkérdezte: „ Ki akarod kapcsolni?” – Patrick nem reagált. A képernyőhöz Karl Hofmann lépett oda, szórakozott kedvességgel biccentett Robertnek, és oldalra fordulva megkérdezte: „Patrick, beszélsz még?” Patrick hangja távolról dörmögte: „Egy kukkot sem értek. Ezt alaposan meg kell vizsgálni.” „Azt kérdeztem, beszélsz-e még?” – ismételte meg Hofmann. „Nem, dehogy…” – felelte Patrick ingerülten. Hofmann ekkor bűntudatos mosollyal ennyit mondott: „Bocsáss meg, Rob, de mi most ledőlünk aludni. Kikapcsolom, oké?”

Úgy összeszorítva fogát, hogy belecsikordult, Robert szándékosan lassú mozdulatokkal maga elé tett egy papírlapot, néhányszor egymás után leírta a nevezetes képletet, vállat vont, és élénken kijelentette:

– Gondoltam. Minden világos. Akkor most kávézzunk.

Mélységesen undorodott önmagától, és addig ült az edényes szekrényke előtt, amíg úgy nem érezte, hogy uralkodni tud már az arcán. Tánya megszólalt:

– Főzd meg te a kávét, rendben?

– Miért én?

– Csak főzd meg, én majd nézlek.

– Mit akarsz?

– Szeretem nézni, ahogy dolgozol. Nagyon tökéletesen csinálsz mindent. Egyetlen fölösleges mozdulatot sem teszel.

– Mint egy kiber – motyogta Robert, de azért jólesett neki a dolog.

– Nem, nem mint egy kiber. Te tökéletesen dolgozol. A tökéletesség pedig mindig örömet szerez.

– A Világ Ifjúkora – motyogta Robert. Elégedettségében elvörösödött.

Előkészítette a csészéket, és a kisasztalt odatolta az ablakhoz. Leültek, és kitöltötte a kávét. Tánya lábát keresztbe vetve oldalvást ült. Elbűvölően gyönyörű volt, és Robertet megint elfogta egy kölyökkutya csodálkozása és zavara.

– Tánya – mondta –, ez nem lehet igaz. Te hallucináció vagy.

A lány elmosolyodott.

– Nevethetsz, amennyit csak akarsz. Nélküled is tudom, hogy most siralmasan nézek ki. De nem tudok mit kezdeni magammal. Szeretném a hónod alá befúrni a fejem, és a farkam csóválni. Hogy megveregesd a hátamat, és azt mondd: „Ejnye, kis butám, ejnye!”

– Ejnye, kis butám, ejnye – mondta Tánya.

– Na és a hátam?

– A hátad majd később következik. És a fejedet is később veszem a hónom alá.

– Rendben, legyen később. És most? Ha akarod, csinálok magamnak nyakörvet. Vagy szájkosarat…

– Szájkosár nem kell – mondta Tánya. – Mihez kezdjek veled szájkosárban?

– Mihez kezdesz velem szájkosár nélkül?

– Szájkosár nélkül tetszel nekem.

– Audiális hallucináció – mondta Robert. – Mi tetszik neked rajtam?

– Szép a lábad.

A lába volt Robert gyenge pontja: erős volt ugyan, de vaskos. A Világ Ifjúkorának lábához Karl Hofmann szolgált modellként.

– Gondoltam is, hogy így van – mondta Robert. Egy hajtásra kiitta a közben kihűlt kávét. – Akkor majd megmondom én, miért szeretlek. Önző vagyok. Lehet, hogy én vagyok az utolsó egoista a Földön. Azért szeretlek, mert te vagy az egyetlen ember, aki képes jó hangulatba ringatni.

– Ez a szakmám – mondta Tánya.

– Remek szakma! Csak az a baj, hogy tőled fiatalnak és öregnek jó hangulata támad. Főleg a fiataloknak. Mindenféle teljesen idegen embereknek. Akiknek normális a lábuk.

– Köszönöm, Robi.

– Legutóbb észrevettem Gyerekvárosban egy apróságot. Valjának hívják… vagy Varjának… Olyan hirtelenszőke, ragyás képű, zöld szemű.

– Varjának hívják a kisfiút – mondta Tánya.

– Ne akadékoskodj. Panaszom van. Az a zöld szemű Varja úgy merészelt rád nézni, hogy viszketett a tenyerem.

– A fékevesztett egoista féltékenysége.

– Természetesen féltékeny vagyok.

– Képzeld csak el, milyen féltékeny lehet ő.

– Micsoda?

– Képzeld csak el, milyen szemmel nézett rád. A Világ kétméteres Ifjúkorára. Az atlétatermetű szépfiú, a null-fizikus a vállán viszi a nevelőnőt, a nevelőnő meg olvadozik a szerelemtől…

Robert boldogan elnevette magát.

– Tányusa, hogy lehet ez? Hiszen akkor egyedül voltunk!

– Te voltál egyedül. Mi ott Gyermekvárosban sosem vagyunk egyedül.

– I-igen – húzta a szót Robert. – Emlékszem azokra az időkre, emlékszem. A csinoska nevelőnők meg mi, tizenöt éves mamlaszok… Egészen odáig mentem, hogy virágot dobáltam be az ablakukon. Figyelj, gyakran megesik ilyesmi?

– Nagyon gyakran – mondta Tánya elgondolkodva. – Különösen a lányoknál gyakori. Ők gyorsabban érnek. És tudod, kik a mi férfi nevelőink? Csillagközi űrhajósok, hősök… Ez egyelőre még zsákutca a munkánkban.

Zsákutca, gondolta Robert. És Tánya persze nagyon is örül ennek a zsákutcának. Mindannyian örülnek a zsákutcáknak. Ez remek ürügy nekik arra, hogy falakat döntsenek le. Egész életükben egyik falat döntik le a másik után.

– Tánya – mondta mi az, hogy hülye?

– Sértő kifejezés – felelte Tánya.

– És még?

– Olyan beteg, akin semmilyen gyógyszer nem segít.

– Az nem hülye – vitatkozott Robert –, az szimuláns.

– Nem tehetek róla. Ez egy japán közmondás: „Nincs gyógyszer, amely meggyógyítana egy hülyét.”

– Aha – mondta Robert. – Vagyis a szerelmes is hülye. „A szerelem betegség, gyógyíthatatlan.”

– Csak nem vagy szerelmes?

– Gyógyíthatatlan vagyok.

A felhők szétoszlottak, feltárva a csillagos eget. Közeledett a reggel.

– Nézd, ott a Nap – mondta Tánya.

– Hol? – kérdezte Robert különösebb lelkesedés nélkül. Tánya leoltotta a villanyt, Robert térdére ült, és arcához szorítva arcát mutogatni kezdte:

– Ott az a négy fényes csillag, látod? Az a Széplány Haj-fonata. A legfelsőtől balra van egy halvány kis csillagocska. Az a mi Napunk…

Robert karjára emelte a lányt, felállt, és óvatosan megkerülte a kisasztalt, és a készülékek halványzöldes félhomályában magas emberi figurát pillantott meg a munkaasztal előtti karosszékben. Összerezzenve megállt.

– Azt hiszem, most már villanyt lehetne gyújtani – mondta az ember, és Robert felismerte, ki az.

– És megjelent a harmadik – mondta Tánya. – Tegyél le, Rob.

Kiszabadította magát, és lehajolva keresni kezdte lepoty-tyant cipőjét.

– Tudja mit, Kamill… – kezdte Robert dühösen.

– Tudom – szólt Kamill.

– Kész csoda – mondta Tánya felhúzva cipőjét. – Nem hiszem el, hogy nálunk a népsűrűség egymillió négyzetkilométerenként egy ember. Kér kávét?

– Nem, köszönöm – mondta Kamill.

Robert felkapcsolta a villanyt. Kamill, mint mindig, nagyon kényelmetlen, látszólag elképesztő pózban ült. Mint mindig, fehér, a homlokát és fülét eltakaró műanyag sisak volt rajta, és mint mindig, arca leereszkedő unalmat tükrözött, kerek, mozdulatlan szemében sem kíváncsiság, sem zavar. Robert a fénytől hunyorogva megkérdezte:

– Legalább nem régen van itt?

– Nem régen. De nem néztem magukra, és nem hallottam, mit beszélnek.

– Köszönöm, Kamill – mondta Tánya vidáman. Fésülködött. – Maga nagyon tapintatos.

– Csak az tapintatlan, aki tétlenkedik – mondta Kamill.

Robert dühös lett.

– Egyébként mit akar itt, Kamill? Mi ez az unalmas manír, hogy úgy bukkan fel, mint egy látomás?

– Sorban válaszolok – közölte Kamill nyugodtan. Ez is szokása volt, sorban válaszolni a kérdésekre. – Azért jöttem ide, mert kitörés kezdődik. Maga, Robi, nagyon jól tudja – még a szemét is lehunyta az unalomtól –, hogy minden alkalommal idejövök, amikor a maguk megfigyelőállása előtt kitörés kezdődik. Azonkívül… – kinyitotta a szemét, és egy darabig szótlanul nézte a műszereket – Azonkívül maga rokonszenves nekem, Robi.

Robert Tanyára sandított. A lány haját magasba emelve nagyon figyelmesen hallgatta őket.

– Ami pedig a manírjaimat illeti – folytatta Kamill monoton hangon –, azok furcsák. Bármelyik ember manírjai furcsák. Természetesnek csak a saját manírjainkat érezzük.

– Kamill – szólalt meg váratlanul Tánya –, mennyi lesz hatszáznyolcvanöt szorozva hárommilliónyolcszáz-ezerötvenhárommal?

Legnagyobb elképedésére Robert azt látta, hogy Kamill arcán valami mosolyféle suhan át. Riasztó látvány volt. A Young-számláló tudna így mosolyogni.

– Sok – felelte Kamill. – Úgy hárommilliárd körül lesz.

– Furcsa – sóhajtotta Tánya.

– Mi furcsa? – kérdezte ostobán Robert.

– Kicsi a válasz pontossága – magyarázta Tánya. – Mondja, Kamill, miért nem iszik egy csésze kávét?

– Köszönöm, nem szeretem a kávét.

– Akkor viszontlátásra. Gyerekvárosig négy óra a repülési idő. Robik, lekísérsz?

Mint a Szivárványon rendszerint, az aprócska, fehér Nap tökéletesen tiszta égbolton kelt fel. Az éjszakai szél elcsendesült, a levegő még fülledtebb lett. A szikes foltokkal tarkázott sárgásbarna sztyeppe halottnak tűnt. A szikes foltok fölött reszketeg ködpamacsok lebegtek – a kavargó só párái.

Robert becsukta az ablakot, bekapcsolta a légkondicionálót, majd sietség nélkül és nagy élvezettel megjavította a szék karfáját. Kamill puhán és zajtalanul mászkált a laboratóriumban, ki-kinézett az északra nyíló ablakon. A jelek szerint egyáltalán nem volt melege, Robertnek viszont már attól is melege lett, ha ránézett – vastag fehér lemberdzsekijére, hosszú, fehér nadrágjára, csillogó, kerek sisakjára. Ilyen sisakot a null-fizikusok viseltek néha kísérletek idején: a sugárzástól védte őket.

Egész napos ügyelet várt rá, tizenkét órás napsütés perzseli a tetőt, míg fel nem szívódnak a kitörések, és el nem tűnik az előző napi kísérlet minden következménye. Robert ledobta a trikóját és a nadrágját, egy szál alsónadrág maradt rajta. A légkondicionáló maximális teljesítménnyel működött, nem volt mit tenni.

Jó lenne folyékony levegőt spriccelni a padlóra. Van is folyékony levegő, de kevés, és a generátorhoz van rá szükség. Tűrni kell, gondolta Robert megadóan. Megint letelepedett a műszerek elé. Milyen jó, hogy legalább a karosszékben hűvös van, és a kárpit nem ragad az ember testéhez!

Végül is azt mondják, az a legfontosabb, hogy az ember a maga helyén legyen. És az én helyem itt van. Apró feladataimat ellátom, nem rosszabbul, mint a többiek. És végül is nem az én hibám, hogy ennél több nem telik tőlem. Egyébként pedig nem is az a lényeg, a helyemen vagyok-e, vagy nem. Egyszerűen akkor sem mehetnék el innen, ha akarnék. Egyszerűen hozzá vagyok láncolva ezekhez az emberekhez, akik annyira ingerelnek, és ehhez a grandiózus ügyhöz, amiből olyan keveset értek.

Emlékezett rá, már az iskolában mennyire lenyűgözte őt ez a feladat: egyetlen szempillantás alatt átjuttatni anyagi testeket a végtelen téren. Ez a feladat ellentmondott mindennek, az abszolút térről, a téridőről, a kappa-térről kialakított valamennyi elképzelésnek… Akkoriban ezt úgy nevezték: „a Rimanova-hajtás áttörése”. Később „hiper-átszivárgásnak”, „szigma-átszivárgásnak”, „null-csomagnak”. És végül null-transzportálásnak, röviden null-T-nek. „Null-T-berendezés”, a „null-T-problematika”, „null-T-tesztpilóta”. Null-fizikus. „Hol dolgozik?” „Null-fizikus vagyok.” Csodálkozó, lelkes pillantás. „Jaj, mondja már el, kérem, mi az a null-fizika! Sehogy sem értem.” „Én sem.” Hát igen…

Általában azért lehetett valamit mesélni. Az elemi megmaradási törvények elképesztő metamorfózisáról, amikor egy apró platinakockának a Szivárvány egyenlítőjén végrehajtott null-átdobása a bolygó pólusain – valami miatt éppen hogy a pólusain! – keletkezett anyag gigantikus szökőkútjait váltotta ki, tüzes gejzíreket, amelyektől meg lehetett vakulni, és iszonyatos fekete Hullámot, amely halálos veszélyt jelentett mindenre, ami él…

És a dühödt, riasztóan kibékíthetetlen összecsapásokról maguknak a null-fizikusoknak a berkeiben, ezeknek a remek embereknek a felfoghatatlan megosztottságáról, akiknek pedig minden jel szerint vállvetve kellene együtt dolgozniuk, de két pártra szakadtak (bár erről csak kevesen tudnak), és míg Étienne Lamondois makacsul a null-transzportálás keretei között tartja a null-fizikát, a fiatalok iskolája a Hullámot tekinti a legfontosabbnak a null-fizikában, a tudománynak ezt az új típusú dzsinnjét, amely ki akar törni a palackból.

És arról, hogy tisztázatlan okoknál fogva mind a mai napig nem sikerül az élő anyag null-transzportálása, és a szerencsétlen kutyák, az örök mártírok, szerves salakcsomóként érkeznek meg a végállomásra… És a null-pilótákról, azokról az „ordító tízekről”, élükön a nagyszerű Gabával, ezekről a derék, szuperül kiképzett srácokról, akik már három éve tespednek a Szivárványon, állandó készenlétben, hogy beszálljanak a startkabinba a kutyák helyett…

– Hamarosan elválunk, Robi – szólalt meg hirtelen Kamill.

Robert, aki már-már elszenderedett, felriadt. Kamill háttal neki, az északi ablaknál állt. Robert kihúzta magát, megdörzsölte az arcát. Tenyere nedves lett.

– Miért? – kérdezte.

– A tudomány. Milyen reménytelen ez, Robi!

– Ezt én már rég tudom – morogta Robert.

– A tudomány maguknak olyan, mint egy labirintus. Zsákutcák, sötét zugok, váratlan kanyarok. A falakon kívül maguk nem látnak semmit. És semmit nem tudnak a végső célról. Maguk kijelentették, hogy a céljuk – eljutni a végtelenség végére, vagyis egyszerűen kijelentették, hogy cél pedig nincsen. Sikerük mértéke nem a finisig megtett út, hanem a starttól kezdve megtett út. Az a szerencséjük, hogy nem képesek felfogni az absztrakciókat. A cél, az örökkévalóság, a végtelenség – ezek maguknak csak szavak. Absztrakt filozófiai kategóriák. A mindennapi életükben nem jelentenek semmit. De ha meglátnák felülről ezt a labirintust…

Kamill elhallgatott. Robert várt egy ideig, majd megkérdezte:

– És maga látta?

Kamill nem felelt, és Robert úgy határozott, nem erősködik. Felsóhajtott, állát az öklére tette, és lehunyta a szemét. Az ember beszél és cselekszik, gondolta. És mindez a természete legmélyén lezajló valamiféle folyamatok külső megnyilatkozása. Az emberek többségének pedig eléggé sekélyes a természete, ezért bármilyen mozgása külsőleg nyomban többnyire mint üres fecsegés és értelmetlen hadonászás jelenik meg. Az olyan embereknél viszont, mint Kamill, ezeknek a folyamatoknak rendkívül erőseknek kell lenniük, különben nem törnének fel a felszínre. Jó lenne beléjük látni, ha fél szemmel is. Robert feneketlen mélységet képzelt maga elé, amelynek alján alaktalan, foszforeszkáló árnyak gomolyognak lendületesen.

Kamillt senki sem szereti. Mindenki ismeri – nincs a Szivárványon olyan ember, aki ne ismerné Kamillt –, de senki nem szereti. Ilyen magányban én eszemet veszteném, de Kamillt a jelek szerint ez egyáltalán nem érdekli. Ő mindig magányos. Nem tudni, hol lakik. Váratlanul felbukkan, és váratlanul eltűnik. Fehér sisakját hol a Fővárosban látják, hol a nyílt tengeren; akadnak, akik azt állítják, nemegyszer megesett, hogy egy időben látták különböző helyeken. Ez természetesen a helyi folklór, de általában véve minden, amit Kamillról mesélnek, furcsa anekdotaként hangzik. Az a különös szokása, hogy úgy beszél, „én” és „maguk”. Soha senki nem látta, hogyan dolgozik, de időnként megjelenik a Tanácsban, és érthetetlen dolgokat mond. Néha sikerül megérteni, és olyankor senki nem képes ellenérvet találni. Lamondois azt mondta egyszer, hogy Kamill mellett úgy érzi magát, mint egy bölcs nagyapa ostoba unokája. Általában véve az a benyomása támad az embernek, mintha Étienne Lamondois-tól kezdve Robert Szkljarovig a bolygó összes fizikusa azonos szinten állna…

Robert úgy érezte, már nem sok hiányzik, és megfő tulajdon verejtékében. Felállt, és kiment a zuhanyozóba. Addig állt a jeges vízsugár alatt, míg a hidegtől egészen libabőrös nem lett, és el nem múlt az a késztetése, hogy bemásszon a hűtőszekrénybe, és ott elaludjon.

Mikor visszatért a laboratóriumba, Kamill épp Patrick-kal beszélgetett. Patrick a homlokát ráncolta, tanácstalanságában mozgott az ajka, és panaszosan, kérdően nézte Kamillt. Kamill unott hangon, türelmesen magyarázta:

– Próbálják meg mind a három tényezőt számításba venni. Mind a hármat egyszerre. Nem kell ide semmiféle elmélet, csak egy kis térlátás. A null-faktor a hipertérben és mindkét időkoordinátában. Nem képesek rá?

Patrick lassan megrázta a fejét. Szánalmasan nézett ki. Kamill várt egy percig, aztán vállat vont, és kikapcsolta a videofont. Robert egy durva törölközővel dörzsölve magát határozottan rászólt:

– Miért csinálja ezt, Kamill? Ez otrombaság. Sértő.

Kamill ismét vállat vont. Ez nála úgy festett, mintha fejét lenyomná a sisak, az alámerülne valahova a mellébe, majd megint felbukkanna.

– Sértő? – mondta. – És miért is ne?

Erre nem volt mit válaszolni. Robert ösztönösen érezte, hogy morális témákról fölösleges lenne Kamill-lal vitázni. Kamill egyszerűen fel sem fogja, miről van szó.

Kiterítette a törölközőt, és nekilátott a reggelikészítésnek. Szótlanul ettek. Kamill beérte egy kis szelet lekváros kenyérrel és egy pohár tejjel. Kamill mindig nagyon keveset evett.

– Robi – mondta azután –, nem tudja, mikor indították el a Nyilat?

– Tegnapelőtt.

– Tegnapelőtt… Ez baj.

– Minek kell magának a Nyíl, Kamill?

– Nekem nem kell a Nyíl – mondta Kamill közömbösen.

2. FEJEZET

Főváros peremén Gorbovszkij azt kérte, álljanak meg. Kiszállt a kocsiból, és azt mondta:

– Nagyon szeretnék sétálni egyet.

– Menjünk – mondta Mark Walkenstein, és ő is kiszállt. Az egyenes, csillogó autóút üres volt, köröskörül sárgállt és zöldellt a sztyeppe, elöl, a földi növényzet dús zöldjén át odalátszottak a városi épületek falának tarka foltjai.

– Túl nagy a hőség – vetette ellen Percy Dickson. – Megterheli a szívet.

Gorbovszkij leszakított az útszélről egy szál virágot, és az orrához emelte.

– Én szeretem a hőséget – mondta. – Jöjjön velünk, Percy. Már teljesen eltunyult.

Percy becsapta a kocsi ajtaját.

– Ahogy akarják. Őszintén szólva teljesen elegem lett mind a kettőjükből az utóbbi húsz évben. Öregember vagyok, szeretném egy kicsit kipihenni az örökös paradoxonjaikat. És legyenek szívesek nem odajönni hozzám a strandon.

– Percy, menjen inkább Gyerekvárosba – mondta Gorbovszkij. – Igaz, nem tudom, merre van, de ott gyerekeket talál, naiv kacagást, egyszerű erkölcsöket… Majd azt kiabálják: „Bácsi, gyere, játsszunk mamutosat!”

– Csak vigyázzon a szakállára – tette hozzá Mark vigyorogva. – Nehogy rácsimpaszkodjanak.

Percy mormolt valamit az orra alatt, és elhajtott. Mark és Gorbovszkij áttért egy ösvényre, és komótosan megindultak az autóúttal párhuzamosan.

– Öregszik a szakállas – mondta Mark. – Már belőlünk is elege van.

– Ugyan már, mit beszél, Mark – mondta Gorbovszkij. Előhúzta zsebéből a lejátszóját. – Egyáltalán nem belőlünk van elege. Egyszerűen elfáradt. Azonkívül csalódott is. Nem tréfadolog: ez az ember húsz évet áldozott ránk, mert mindenáron meg akarta tudni, hogyan hat ránk a kozmosz. Az meg valami miatt sehogyan sem hatott… Az Afrikát akarom. Hol van az Afrikám? Miért keverednek össze állandóan a felvételeim?

Mark mögött baktatott az ösvényen, fogai közt a virággal, a lejátszóját állítgatva, és lépten-nyomon botladozva. Végre megtalálta az Afrikát, és a sárgás-zöldes sztyeppét betöltötte a tamtam hangja. Mark visszanézett a válla fölött.

– Köpje már ki azt a szemetet – mondta megvetően.

– Miért volna ez szemét? Ez egy virág.

Bömbölt a tamtam.

– Legalább halkítsa le – kérte Mark.

Gorbovszkij lehalkította.

– Még halkabbra, kérem.

Gorbovszkij úgy csinált, mintha lehalkítaná.

– Így jó? – kérdezte.

– Nem is értem, miért nem törtem még össze – mondta Mark a pusztaságnak.

Gorbovszkij sietve egészen lehalkította, és bedugta a mellzsebébe.

Vidám, tarka, orgonával körbeültetett házacskák mellett haladtak el, mindegyik tetején ott meredezett az energiafogadó egyforma, rácsos kúpja. Vöröses macska vágott át lopakodva az ösvényen. „Cic-cic” – hívta megörülve Gorbovszkij. A cica hanyatt-homlok bevágtatott a sűrű fűbe, és onnan nézett rájuk vad tekintettel. A forró levegőben lustán zümmögtek a méhek. Valahonnan vaskos, harsány hortyogás hallatszott.

– Tiszta falu – mondta Mark. – És ez Főváros. Kilencig alszanak…

– Ugyan már, Mark – szállt vele vitába Gorbovszkij. – Nekem például nagyon tetszik itt. Méhecskék… Most futott itt el egy cicus… Mi kell még magának? Akarja, hogy felhangosítsam?

– Nem akarom – mondta Mark. – Nem szeretem az ilyen lusta falvakat. A lusta falvakban lusta emberek laknak.

– Ismerem én magát, ismerem – mondta Gorbovszkij. – Magának mindig küzdelem kell, hogy senki senkivel ne értsen egyet, hogy villogjanak az eszmék, jó lenne valami jó kis összecsapás, na persze csak elméletben… Várjon csak, várjon. Van itt valami csalánféle. Milyen szép, és nagyon csípős…

Leguggolt egy dús, nagy, fekete csíkos levelű bokor előtt. Mark undorral jelentette ki:

– Mit üldögél itt, Leonyid Andrejevics? Nem látott még csalánt?

– Soha életemben nem láttam. De olvastam róla. És tudja mit, Mark, elbocsátom a hajóról… Maga valahogy elromlott, elfinnyásodott. Elfelejtett örülni az egyszerű életnek.

– Nem tudom, milyen az az egyszerű élet – mondta Mark. – De ezek a mindenféle virágocskák-csalánocskák, mind ezek az utacskák-ösvényecskék, a különböző sétautak, mindez szerintem, Leonyid Andrejevics, csak demoralizál. Éppen elég rendezetlen dolog akad még a világban, korai még ezeken a bukolikus gyönyörűségeken ámuldozni.

– Rendezetlen dolgok, igen, vannak – értett vele egyet Gorbovszkij. – De hát azok mindig is voltak, mindig is lesznek. Milyen lenne az élet rendezetlen dolgok nélkül? Egyébként pedig minden nagyon jó. Valaki énekel, hallja? Minden rendezetlen dologtól függetlenül…

Szemben velük felbukkant a pályán egy hatalmas atommeghajtású teherkocsi. A platón megtermett, félmeztelen fiúk üldögéltek ládákon. Egyikük önfeledten előregörnyedve, vadul csépelte egy bendzsó húrjait, és mindannyian teli torokból zengték:

Nőt akarok rögtön – lehet csúf vagy szépség,
Annyi kell, hogy nő legyen, s hagyja ott a férjét…

Az atommeghajtású elszáguldott mellettük, a forró levegő nyomán egy pillanatra elfeküdt a fű.

– Ez csak tetszik magának, Mark – mondta Gorbovszkij. – Kilenckor már talpon vannak az emberek, és dolgoznak. És hogy tetszett a dal?

– Ez sem az igazi – makacskodott Mark.

Az ösvény elkanyarodott, megkerülve egy sötét vízzel teli, hatalmas, kibetonozott medencét. Magas, mellig érő, sárgás fűben haladtak. Hűvösebb lett, fekete akácfák sűrű lombja borult föléjük.

– Mark – szólalt meg suttogva Gorbovszkij –, egy lány jön!

Mark megállt, mintha odacövekelték volna. A fűből magas, telt, barna hajú lány bukkant elő fehér sortban és rövid fehér felsőben, amelyről leszakadtak a gombok. A lány látható erőfeszítéssel súlyos kábelt vonszolt maga után.

– Jó napot – köszöntötte kórusban Gorbovszkij és Mark. A barna lány összerezzent és megállt. Arcára ijedtség ült ki. Gorbovszkij és Mark összenézett.

– Jó napot, kislány! – kiáltotta Mark.

A lány elengedte a kábelt, és lehajtotta a fejét.

– Jó napot – suttogta.

– Az az érzésem, Mark – mondta Gorbovszkij –, hogy zavarunk.

– Ne segítsünk? – kérdezte Mark gálánsán.

A lány gyanakvóan nézett rá.

– Kígyók – mondta hirtelen.

– Hol? – kiáltott fel Gorbovszkij, és rémülten felkapta az egyik lábát.

– Kígyók, csak úgy – magyarázta a lány. Végigmérte Gorbovszkijt. – Látták ma a napkeltét? – érdeklődött behízelgően.

– Ma négy napkeltét láttunk – közölte Mark hanyagul.

A lány hunyorogni kezdett, és pontosan kiszámított mozdulattal megigazította a haját. Mark nyomban bemutatkozott:

– Walkenstein. Mark.

– D-csillagűrhajós – tette hozzá Gorbovszkij.

– Ah, D-csillagűrhajós – mondta a lány furcsa hangsúly-lyal. Felemelte a kábelt, rákacsintott Markra, és eltűnt a fűben. A kábel sustorogva kúszott az ösvényen. Gorbovszkij Markra pillantott. Mark a lány után nézett.

– Menjen, Mark, menjen – mondta Gorbovszkij. – Ez teljesen logikus lépés lesz. A kábel súlyos, a lány gyönge, szép, maga pedig ereje teljében levő csillagűrhajós.

Mark elgondolkodva rálépett a kábelre. Az megrándult, és a fűből felharsant a kiáltás:

– Lazítsd meg, Szemjon, lazítsd meg!

Mark sietve elkapta a lábát. Folytatták útjukat.

– Furcsa lány – mondta Gorbovszkij. – De kedves! Egyébként maga miért nem nősült meg, Mark?

– Kit vettem volna el?

– Nana, Mark. Nem kell ez. Mindenki tudja. Nagyon remek és kedves asszony. Intelligens és nagyon finom teremtés. Mindig is úgy véltem, hogy maga kissé darabos hozzá képest. De ő, a jelek szerint, nem gondolta így…

– Hát csak így, nem nősültem meg – mondta Mark kelletlenül. – Nem jött össze.

Az ösvény ismét visszavezette őket az autópálya mellé. Balról most valamiféle hosszú, fehér ciszternák húzódtak, előttük pedig a Tanács épülete fölötti ezüstös csúcs csillogott a napfényben. Köröskörül változatlanul néptelen volt minden.

– Túlságosan szerette a zenét – mondta Mark. – Elvégre mégse vihet az ember magával minden űrutazásra koriólát[2]. Untig elegem van már a maga lejátszójából is. Percy sem tűrheti a zenét.

– Minden űrutazásra – ismételte meg Gorbovszkij. – Annyi az egész, Mark, hogy túlságosan öregek vagyunk. Húsz évvel ezelőtt eszünkbe sem jutott volna mérlegelni, mi fontosabb – a szerelem vagy a barátság. Most meg már késő. Nekünk most már végünk. Egyébként ne veszítse el a reményt, Mark. Talán találkozunk még egy asszonnyal, aki minden másnál drágább lesz nekünk.

– Percyvel ez nem történhet meg – mondta Mark. – Ő senkivel sem barátkozik, kettőnket kivéve. És egy szerelmes Percy…

Gorbovszkij maga elé képzelte a szerelmes Percy Dicksont.

– Percy nagyszerű apa lenne – mondta bizonytalanul.

Mark elfintorodott.

– Ez nem lenne tisztességes. A gyereknek különben sem jó apára van szüksége. A gyereknek jó tanárra van szüksége. Az embernek – jó barátra. Az asszonynak pedig egy szeretett férfira. De beszéljünk inkább az ösvényekről-utacskákról.

A Tanács épülete előtti tér üres volt, csak a bejárat előtt álldogált egy nagy, esetlen aerobusz. – Szeretnék találkozni Matvejjel – mondta Gorbovszkij. – Jöjjön velem, Mark.

– Ki az a Matvej?

– Bemutatom magukat egymásnak. Matvej Vjazanyicin. Matvej Szergejevics. Ő az itteni igazgató. Régi barátom, csillaghajós. Még a deszantosok közül. Emlékeznie kell rá, Mark. Bár nem, ez még korábban volt.

– Hát jó – mondta Mark. – Menjünk. Udvariassági látogatás. Csak kapcsolja ki a zajmasináját. Kínos lenne, ez itt mégiscsak a Tanács.

Az igazgató nagyon megörült nekik.

– Remek! – mennydörögte letelepítve őket a karosszékekbe. – Ez remek, hogy iderepültetek! Derék srác vagy, Leonyid! Hej, micsoda derék srác vagy! Walkenstein? Mark? Hogyne, hogyne… De maga miért nem kopasz? Leonyid határozottan azt állította, hogy maga kopasz… Ja persze, Dicksonról mondta! Igaz, Dickson a szakálláról nevezetes, de ez semmit nem jelent – ismerek egy csomó kopasz és szakállas embert! Egyébként ez ostobaság, ostobaság! Micsoda hőség van nálunk, észrevették? Leonyid, te meg helytelenül táplálkozol, tiszta disztrófiás képed van! Ebédeljünk együtt… Addig is hadd kínáljalak meg benneteket valami itallal. Ez itt narancslé, ez paradicsomlé, az meg gránátalmalé… Mind saját termés! Igen! Bor! Saját termésű borunk a Szivárványon, hitted volna, Leonyid? Na, milyen? Fura, nekem ízlik… Na és maga, Mark? Na, sosem hittem volna, hogy nem iszik bort! Ja, a helyi termésű borokat nem issza? Leonyid, vagy ezer dolgot akarok kérdezni tőled… Azt sem tudom, hol kezdjem, de egy perc múlva már nem is ember leszek, hanem megvadult adminisztrátor. Még sosem láttatok megvadult adminisztrátort? Mindjárt meglátjátok! Ítélkezni fogok, büntetni, javakat elosztani! Uralkodni fogok, előzetesen eldöntve az elosztást. Most fogom fel, milyen rossz életük lehetett a királyoknak meg mindenféle császároknak-diktátoroknak! Figyeljetek, barátaim, csak azt kérem, el ne menjetek! Én lázas munkába merülök, ti meg csak üljetek és érezzetek együtt velem. Itt senki nem tanúsít együttérzést irántam… Jó itt nektek, igaz? Kinyitom az ablakot, egy kis szellő… Leonyid, el sem tudod képzelni… Mark, húzódjon félre az árnyékba. Úgy, úgy. Nos, Leonyid, tisztában vagy vele, mi megy itt végbe? A Szivárvány megvadult, és ez már második éve tart.

Belerogyott a diszpécserpult előtti karosszékbe, amely felnyögött alatta; hatalmas volt, feketére égett, borzas, bajusza előre meredt, mint egy macskáé, ingét hasáig kigombolta, válla fölött elégedetten pillantott vissza a csillaghajósokra, akik szorgalmasan hörpölték szívószálon a jéghideg gyümölcslevet. Bajusza megmozdult, már-már szóra nyitotta száját, amikor a hat képernyő egyikén megjelent egy kedves, sovány, sértett pillantású asszony képe.

– Igazgató úr – mondta nagyon komolyan –, Haggerton vagyok, talán nem emlékszik rám. Az alabástromhegyi zárósugár ügyében fordulok Önhöz. A fizikusok nem hajlandóak feloldani.

– Hogyhogy nem hajlandóak?

– Beszéltem Rodrigosszal – azt hiszem, ő ott a vezető null-fizikus. Kijelentette, hogy magának nincs joga beavatkozni a munkájukba.

– Csak szédítik magát, Helen – mondta Matvej. – Rodrigos olyan vezető null-fizikus, amilyen kakukkmadár én vagyok. Rodrigos szervomechanikus, és annyit sem ért a null-problémákhoz, mint maga. Mindjárt utánanézek.

– Tegye meg, nagyon kérjük…

Az igazgató fejét csóválva a kapcsolótáblához nyúlt.

– Alabástrom! – ordította. – Kapcsolja Pagavát!

– Hallgatlak, Matvej.

– Sota? – Szervusz, kedvesem! Miért nem oldod fel a zárósugarat?

– Már feloldottam. Mi az, hogy nem oldom fel?

– Aha, rendben. Mondd meg Rodrigosnak, hogy hagyja abba az emberek szédítését, különben berendelem magamhoz. Mondd meg neki, hogy nagyon jól emlékszem rá. Mi van a Hullámotokkal?

– Tudod… – Sota hallgatott egy darabig. – Érdekes a Hullám. Hosszú lenne elmesélni, majd később elmondom.

– Hát, sok sikert! – Matvej a karfán áthajolva az űrhajósokhoz fordult. – Erről jut eszembe, Leonyid – kiáltotta. – Erről jut eszembe. Mit beszélnek nálatok a Hullámról?

– Hol nálunk? – kérdezte közömbösen Gorbovszkij, és nagyot kortyolt a szívószálon keresztül. – A Tarielen[3]?

– Hát például te mit gondolsz a Hullámról?

Gorbovszkij elgondolkozott.

– Nem gondolok semmit – mondta. – Talán inkább te, Mark? – nézett bizonytalanul navigátorára.

Mark nagyon egyenesen, hivatalos képpel ült poharát szorongatva.

– Ha nem tévedek – mondta –, a Hullám valamiféle folyamat, amely a null-transzportálással függ össze. Keveset tudok erről. A null-transzportálás természetesen engem is érdekel, mint minden csillagközi űrhajóst – könnyedén meghajolt az igazgató felé –, de a Földön nem tulajdonítanak nagy jelentőséget a null-problémáknak. A diszkrét fizikai kérdésekkel foglalkozó földi szakemberek szemében ez túlságosan is részprobléma, nyilvánvalóan mellékes jelentőségű.

Az igazgató epésen felnevetett.

– Hogy tetszik ez neked, Leonyid? – kérdezte. – Részprobléma! Igen, láthatóan túl messze van tőletek ez a mi Szivárványunk, és mindazt, ami itt nálunk történik, túlságosan is aprócskának látjátok. Kedves Mark, ez a teljességgel részprobléma egészen betölti az életemet, holott én nem is vagyok null-fizikus. Teljesen kimerültem, barátaim! Tegnapelőtt, itt, ugyanebben az irodában saját kezemmel választottam szét Lamondois-t és Arisztotelészt, és most, hogy a kezemre nézek – kinyújtotta maga elé jókora, napbarnított mancsait –, becsületszavamra azon csodálkozom, hogyhogy nincsenek rajtuk harapások és karmolások. Az ablak alatt meg két tömeg ordibált, az egyik azt üvöltötte: „Hullám, Hullám!” A másik meg azt bömbölte: „Null-T!” És azt hiszik, tudományos vita volt ez? Nem! Középkori társbérleti marakodás volt az elektromos áram miatt! Emlékeznek arra a mulatságos, bár, bevallom, nem egészen érthető könyvre, amelyikben azért esnek neki egy embernek, mert nem oltotta el a villanyt a vécében? Aranykecske vagy Aranyszamár?[4] Nos, Arisztotelész és bandája azért esett neki Lamondois-nak és csapatának, mert azok megkaparintották a teljes energiatartalékot… Szentséges Szivárvány! Még egy évvel ezelőtt is Arisztotelész és Lamondois összeölelkezve járt-kelt! Null-fizikus a null-fizikus barátja volt, társa és testvére, senkinek eszébe sem jutott, hogy Forster szórakozása a Hullámmal két táborra szakítja az egész bolygót. Micsoda világban élek! Semmiből nincs elég: nincs elég energia, nincs elég berendezés, egy zöldfülű laboránsért kész csatát vívnak! Lamondois emberei lopják az energiát, Arisztotelész emberei outsiderekre vadásznak és toborozzák őket – ezeket a szerencsétlen turistákat, akik pihenni repültek ide, vagy hogy írjanak valami jót Szivárványról! A Tanács – a Tanács! – konfliktuskezelő szervvé változott! Már kértem, hogy küldjék el nekem a Római jogot… Az utóbbi időben már csak történelmi regényeket olvasok. Szentséges Szivárvány! Rövidesen megalakítom itt a rendőrséget és az esküdtbíróságot. Új, teljesen vad terminológiához kell hozzászoknom. Tegnapelőtt már alperesnek neveztem Lamondois-t, Arisztotelészt meg felperesnek. Már nyelvbotlás nélkül használok olyan szavakat, mint a  iurisprudentia, rendőrhatóság…

Az egyik képernyő felvillant. Két kerek arcú, tíz év körüli kislány jelent meg rajta. Az egyiken rózsaszín, a másikon világoskék ruhácska volt.

– Na, beszélj! – mondta félig suttogva a rózsaszín.

– Miért én, mikor megbeszéltük, hogy te…

– Megbeszéltük, hogy te!

– Te élősködő… Jó napot, Matvej Szemjonovics.

– Szergejevics…

– Matvej, Szergejevics, jó napot!

– Szervusztok, gyerekek – mondta az igazgató. Látszott az arcán, hogy megfeledkezett valamiről, amire most emlékeztették. – Szervusztok, csibéim! Szervusztok, egérkék!

A rózsaszín és a kék kislány egyből elvörösödött.

– Matvej Szergejevics, meghívjuk Gyerekvárosba a nyári ünnepünkre.

– Ma tizenkét órára…

– Tizenegyre!

– Nem, tizenkettőre…

– Elmegyek! – kiáltotta az igazgató lelkesen. – Feltétlenül elmegyek! Tizenegyre is elmegyek, meg tizenkettőre is!

Gorbovszkij kiürítette poharát, töltött magának megint, és lábát a szoba közepéig kinyújtva elfeküdt a fotelban, a poharat mellére állította. Jól, kellemesen érezte magát.

– Én is elmegyek Gyerekvárosba – jelentette ki. – Végképp nincs mit csinálnom. Ott meg tartok majd valamilyen beszédet. Soha életemben nem szónokoltam, nagyon szeretném kipróbálni.

– Gyerekváros! – Az igazgató megint áthajolt a karfán. – Gyerekváros az egyetlen hely, ahol még megőrzik nálunk a rendet. Remek népség a gyerekek! Tökéletesen megértik azt, hogy „nem lehet”… A null-fizikusainkról ezt nem mondhatjuk el, ó nem! Tavaly kétmillió megawattórát pusztítottak el! Az idén már eddig tizenötöt, és még hatvanra nyújtottak be igénylést! Az a baj lényege, hogy egész egyszerűen nem óhajtják ismerni azt, hogy „nem lehet”.

– Ezt a kifejezést mi sem ismertük – jegyezte meg Mark.

– Kedves Mark, maga meg én jó korban éltünk. A fizika válságának idején. Nem kellett nekünk több, mint ameny-nyit adtak. Minek is kellett volna? Mink volt? D-folyamatok, elektronikus struktúrák. A terek összekapcsolásával csak néhányan foglalkoztak, ők is csak papíron. És most? A diszkrét fizikának ez az eszement korszaka, az átszivárgás elmélete, a hipertér… Szentséges Szivárvány! Ez az összes null-probléma! Az összes tejfölösszájú legénykének, vékony lábú laboránslánynak minden nyomorúságos kísérletéhez megawattok ezrei, olyan egyedi berendezések kellenek, amilyeneket a Szivárványon nem lehet előállítani, és amelyek egyébként a kísérlet után már használhatatlanok… Ti most hoztatok száz ulmotront. Köszönet érte. Csakhogy hatszáz kellene! És energia… Energia! Honnan vegyek? Hiszen energiát nem hoztatok! Sőt nektek magatoknak is kell az energia. Kanekóval a Géphez fordultunk: „Add meg az optimális stratégiát!” Az meg szegény csak széttárta a karját…

Feltárult az ajtó, és lendületesen bemasírozott egy alacsony, akkurátusan öltözött férfi. Simára fésült fekete hajába valami bogáncsféle akadt bele, mozdulatlan arca hideg, elfojtott dühöt tükrözött.

– Farkast emlegettek… – kezdte az igazgató a kezét nyújtva felé.

– Kérem a nyugdíjazásomat – mondta zengő, fémes hangon az érkezett. – Úgy vélem, nem vagyok már képes emberekkel dolgozni, ezért kérem a nyugdíjazásomat. Bocsássanak meg, kérem. – Röviden meghajolt az űrhajósok felé. – Kaneko vagyok, a Szivárvány tervező energetikusa. Volt tervező energetikusa.

Gorbovszkij sietve maga alá húzta lábát a síkos padlón, igyekezve felállni és rögtön meghajolni. Szörpös poharát eközben a feje fölé emelte, úgy festett így, mint egy részeg vendég Lucullus tricliniumában[5].

– Szentséges Szivárvány! – mondta az igazgató gondterhelten. – Mi történt már megint?

– Fél órával ezelőtt Szimeon Galkin és Alekszandra Posztiseva rákapcsolódott a körzeti energiahálózatra, és a teljes következő két napi energiát leszívták. – Kaneko arca megrándult. – A Gépet becsületes emberekre számítva szerkesztették meg. Nem ismerek olyan alprogramot, amely tekintetbe venné Galkin és Posztiseva létezését. A tény önmagában véve megengedhetetlen, bár sajnos már nem újdonság számunkra. Talán egyedül is boldogulnék velük. De nem vagyok sem dzsúdóbajnok, sem akrobata. És nem egy óvodában dolgozom. Nem engedhetem meg, hogy kelepcéket állítsanak nekem… Egy sűrű bokros részen, a szakadékon túl álcázva kapcsolódtak rá a hálózatra, az ösvényen meg drótot feszítettek ki keresztben. Nagyon jól tudták, hogy rohannom kell, hogy megakadályozzam a hatalmas veszteséget… – Hirtelen elhallgatott, és idegesen kezdte kiszedni hajából a bogáncsot.

– Hol van Posztiseva? – kérdezte az igazgató, akinek fejét elöntötte a vér.

Gorbovszkij egyenesen ült, kissé ijedten maga alá húzta a lábát. Mark arcán a történtek iránti élénk érdeklődés tükröződött.

– Posztiseva mindjárt itt lesz – felelte Kaneko. – Biztos vagyok benne, hogy éppenséggel ő volt ennek a disznóságnak az értelmi szerzője. A maga nevében ide rendeltem.

Matvej maga elé húzta az általános tájékoztatás mikrofonját, és halkan beledörmögött.

– Figyelem, Szivárvány! Itt az igazgató beszél. Tudomásom van az energia elszivárgásának ügyéről. Az ügy kivizsgálása folyik.

Felállt, oldalról odalépett Kanekóhoz, a vállára tette a kezét, és bűntudatosan megszólalt.

– Hát mit tehetnénk, barátocskám… Hiszen megmondtam neked: a Szivárvány eszét vesztette. Tűrj, barátocskám! Én is tűrök. Posztisevának meg majd mindjárt befűtök. Nem lesz benne öröme, majd meglátod…

– Értem – mondta Kaneko. – Kérem, bocsásson meg: elvesztettem a fejem. Engedelmével most kimegyek az űrrepülőtérre. Alighanem a legkellemetlenebb mai feladat az ulmotronok kiosztása. Tudja, befutott egy deszantos egy rakomány ulmotronnal.

– Igen – mondta az igazgató mély átérzéssel. – Tudom. Tessék – bökött szögletes állával az űrhajósok felé. – Szíves figyelmébe ajánlom a barátaimat. A Tariel parancsnoka, Leonyid Andrejevics Gorbovszkij, és navigátora, Mark Walkenstein.

– Örvendek – mondta Kaneko, meghajtva bogáncsokkal ékes fejét.

Mark és Gorbovszkij is fejet hajtott.

– Igyekszem a minimumra csökkenteni a hajóban okozott kárt – mondta Kaneko mosoly nélkül, megfordult, és az ajtóhoz ment.

Gorbovszkij nyugtalanul nézett utána.

Az ajtó kinyílt Kaneko előtt, ő udvariasan félrelépett utat adva. Az ajtóban a nemrég látott barna lány állt fehér, gombjavesztett blúzban. Gorbovszkij észrevette, hogy a lány sortja oldalt megperzselődött, bal keze kormos volt. Mellette az elegáns, feszes tartású Kaneko a távoli jövőből érkezett lénynek látszott.

– Kérem, bocsássanak meg – mondta a barna lány bársonyos hangon. – Bejöhetek? Hívatott, Matvej Szergejevics?

Kaneko, arcát elfordítva megkerülte, és eltűnt az ajtó mögött. Matvej visszatért karosszékébe, leült, két kézzel a karfákra támaszkodva. Arca megint elkékült.

– Azt hiszed, Posztiseva – kezdte alig hallhatóan –, nem tudom, kinek az ötletei ezek?

A képernyőn megjelent egy rózsás képű ifjonc, kacéran félrecsapott barettben.

– Bocsásson meg, Matvej Szergejevics – mondta vidáman mosolyogva. – Csak emlékeztetni szeretném, hogy két komplett ulmotron minket illet.

– A meghatározott sorrend szerint, Karl – dörmögte Matvej.

– A meghatározott sorrend szerint mi vagyunk az elsők – közölte a fiatalember.

– Akkor ti kapjátok meg elsőként. – Matvej egész idő alatt Posztisevát nézte, megőrizve dühödt, engesztelhetetlen arckifejezését.

– Még egyszer elnézését kérem, Matvej Szergejevics, de nagyon nyugtalanít minket Forster csoportjának viselkedése. Láttam, hogy már kiküldték az űrrepülőtérre a teherautójukat…

– Ne nyugtalankodjon, Karl – mondta Matvej. Nem állta meg, szélesen elmosolyodott. – Csak gyönyörködj. Leonyid! Idejön és árulkodik. Ki? Hofmann. Kire? Fors-terre. Tűnjön el, tűnjön el, Karl! Senki nem kapja meg soron kívül.

– Köszönöm, Matvej Szergejevics – mondta Hofmann.

– Maljajevvel nagyon számítunk magára.

– Ő és Maljajev! – mondta Matvej, a mennyezet felé emelve pillantását.

A képernyő kialudt, de egy pillanat múlva újra felvillant. Mogorva, idősebb férfi jelent meg rajta, sötét szemüvegének keretéhez valami szerkezet volt rögzítve. Elégedetlenül dörmögte:

– Matvej, az ulmotronok ügyét szeretném tisztázni…

– Az ulmotronokat a meghatározott sorrendben adják ki – mondta Matvej.

A barna lány halkan felsóhajtott, éles pillantást vetett Markra, és alázatos képpel letelepedett a szék szélére.

– Nekünk soron kívül jár – mondta a szemüveges ember.

– Akkor soron kívül kapjátok meg – mondta Matvej. – Megvan a soron kívüliek listája is, és azon te a nyolcadik vagy…

A barna lány kecsesen oldalt hajolva szemügyre vette a lyukat a sortján, majd ujját megnyálazva elkezdte ledörzsölni a kormot a könyökéről.

– Egy pillanat, Posztiseva – mondta Matvej, és odahajolt a mikrofonhoz. – Figyelem, Szivárvány! Itt az igazgató beszél. A Tariel nevű csillaghajón érkezett ulmotronokat a Tanács által jóváhagyott jegyzékek alapján osztjuk ki, nem lesz semmiféle kivételezés. Nos hát, Posztiseva… Azért hívattalak, hogy közöljem, torkig vagyok veled. Eddig lágyszívű voltam… Igen, igen, türelmes voltam. Mindent elviseltem. Nem vádolhatsz kegyetlenséggel. De szentséges Szivárvány! Mindennek van határa! Egy szóval közöld Galkinnal, hogy felmentettelek a munka alól, és a legelső űrhajóval visszaküldelek a Földre.

Posztiseva hatalmas, gyönyörű szeme azonnal megtelt könnyel. Mark bánatosan ingatta a fejét, Gorbovszkij elszontyolodott. Az igazgató állát előreszegve meredt Posztisevára. – És most már késő a sírás, Alekszandra – mondta. – Korábban kellett volna sírni. Velünk együtt.

Plisszírozott szoknyát és könnyű pulóvert viselő, csinos nő lépett be az irodába. Haja fiúsra volt nyírva, egy sötétszőke hajfürt a szemére hullott.

– Hello! – mondta barátságosan mosolyogva. – Nem zavarom, Matvej? Ó! – Észrevette Posztisevát. – Ez meg mi? Sírunk? – Átölelte Posztiseva vállát, a fejét melléhez szorította. – Matvej, ezt maga csinálta? Hogy nem szégyelli magát? Biztosan goromba volt vele. Maga néha kibírhatatlan!

Az igazgató megmozgatta a bajuszát

– Jó reggelt, Gina – mondta. – Engedje el Posztisevát, büntetést kapott. Súlyosan megbántotta Kanekót, és energiát lopott…

– Micsoda gyalázat! – kiáltotta Gina. – Nyugodj meg, kislány! Micsoda szavak: „megbántotta”, „lopott”, „energia”! Kitől lopta el az energiát? Elvégre nem Gyerekvárostól! Nem mindegy, melyik fizikus használja fel az energiát – Alja Posztiseva vagy az a szörnyű Lamondois?!

Az igazgató méltóságteljesen felállt.

– Leonyid, Mark – mondta –, ez itt Gina Pickbridge, a Szivárvány vezető biológusa. Gina, ez Leonyid Gorbovszkij és Mark Walkenstein űrhajós.

Az űrhajósok felálltak.

– Hello – mondta Gina. – Nem, nem akarok megismerkedni magukkal… Miért van az, hogy maguk, két erős, jóképű férfi ilyen közönyös? Hogyan képesek ülni, és nézni egy síró lányt?

– Nem vagyunk közönyösek – tiltakozott Mark. Gorbovszkij csodálkozva nézett rá. – Éppen közbe akartunk lépni…

– Akkor lépjenek közbe! Csinálják! – mondta Gina.

– Hát tudják, emberek! – mennydörögte az igazgató. – Ez nekem egy csöppet sem tetszik! Posztiseva, elmehet. Menjen, menjen… Miről van szó, Gina? Engedje el Posztisevát, és adja elő, mi járatban van. Posztiseva, menjen, már megmondtam!

Posztiseva felállt, arcát tenyerével eltakarva kiment. Mark kérdően nézett Ginára.

– Hát persze – mondta a nő.

Mark megrántotta zakóját, szigorúan Matvejre nézett, meghajolt Gina előtt, és szintén távozott. Matvej elgyengülten legyintett.

– Lemondok – közölte. – Semmi fegyelem. Tisztában van vele, mit csinál, Gina?

– Tisztában – mondta Gina az asztalhoz lépve. – Ez a maga egész fizikája meg energiája nem ér fel Alja egyetlen csepp könnyével.

– Mesélje ezt el Lamondois-nak. Vagy Pagavának. Vagy Forsternek. Vagy például Kanekónak. Ami pedig a könnycseppeket illeti, mindenkinek megvan a maga fegyvere. Erről, engedelmével, elég ennyit. Hallgatom.

– Igen, elég erről – mondta Gina. – Tudom, hogy ugyanolyan makacs, mint amennyire jóságos. Következésképp végtelenül makacs. Matvej, emberekre van szükségem. Nem, nem – emelte fel aprócska tenyerét. – Nagyon kockázatos és érdekes dologról van szó. Csak a kisujjammal kell intenem, és a fizikusok fele otthagyja zordon főnökeit.

– Ha maga int – mondta Matvej –, maguk a főnökök is futnak…

– Köszönöm, de én polipvadászatról beszélek. Húsz emberre van szükségem, hogy elhajtsuk a polipokat a Puskin-parttól.

Matvej felsóhajtott.

– Mi baja a polipokkal? – kérdezte. – Nincs emberem.

– Legalább tíz embert adjon. A polipok rendszeresen dézsmálják a halgazdaságokat. Mivel foglalkoznak mostanában a berepülők?

Matvej felélénkült.

– Igen, igaz is! – mondta. – Gaba! Hol van most Gaba? Aha, emlékszem… Minden rendben, Gina, megkapja a tíz embert!

– Hát ez nagyszerű! Tudtam, hogy maga jóságos. Megyek megreggelizem, keressenek meg. Viszontlátásra, kedves Leonyid. Ha szívesen velünk tartana, nagyon fogunk örülni.

– Pfú! – mondta Matvej, mikor becsukódott az ajtó. – Csodálatos nő, de szívesebben dolgozom inkább Lamon-dois-val… De micsoda figura ez a te Markod!

Gorbovszkij önelégülten elvigyorodott, és töltött magának még egy adag szörpöt. Ismét kényelmesen elterült a karosszékben, halkan motyogta: „Megengeded?”, és bekapcsolta a lejátszóját. Az igazgató is hátradőlt székében.

– Hát igen – mondta álmodozva. – Emlékszel, Leonyid, a Vakfolt, Sztanyiszlav Liska teleüvöltötte az étert… Igaz is! Tudod…

– Matvej Szergejevics – szólalt meg egy hang a hangszóróból. – Közlemény a Nyílról.

– Olvasd – mondta Matvej előrehajolva.

– „Elmegyek deritrinizációra. A következő kapcsolatfelvétel negyven óra múlva. Minden rendben. Anton”. A kapcsolat elég gyenge, Matvej Szergejevics: a mágneses vihar…

– Köszönöm – mondta Matvej. Gondterhelten fordult Gorbovszkijhoz. – Mellesleg, Leonyid, mit tudsz Kamillról?

– Hogy sosem veszi le a sisakját – mondta Gorbovszkij. – Egyszer egyenesen nekiszegeztem ezt a kérdést, amikor fürödtünk. És egyenes választ adott.

– És mit gondolsz róla?

Gorbovszkij elgondolkodott.

– Azt gondolom, hogy ez szíve joga.

Gorbovszkij nem akart erről a témáról beszélni. Egy darabig hallgatta a tamtamot, azután megszólalt:

– Értsd meg, Matyusa, valahogy úgy alakult, hogy engem csaknem Kamill barátjának tekintenek. És mindenki engem faggat róla, hogy miként van ez meg az. De nem szeretem ezt a témát. Ha valamilyen konkrét kérdésed van, tessék, tedd föl.

– Van – mondta Matvej. – Kamill nem elmebeteg?

– Ne-em, dehogy! Egyszerűen csak közönséges zseni.

– Tudod, folyton azon tűnődöm: egyre csak jósolgat meg jósolgat, miért? Ez valami mániája, a jósolgatás…

– És mit jósol?

– Csak úgy, hülyeségeket – mondta Matvej. – A világvégét. Az a legnagyobb baj, hogy szegényt senki nem képes megérteni… Egyébként hagyjuk ezt a témát…Miről is beszéltünk?

Megint felvillant a képernyő. Kaneko jelent meg rajta. Nyakkendője félrecsúszott.

– Matvej Szergejevics – mondta, és alig kapott levegőt –, engedje meg, hogy egyeztessük a listát. Magánál kell lennie a másolatnak.

– Ó, hogy mennyire unom már ezt az egészet! – mondta Matvej. – Leonyid, bocsáss meg, kérlek. El kell mennem.

– Persze, menj csak – felelte Gorbovszkij. – Addig én visszasétálok az űrrepülőtérre. Mi lehet az én Tarielemmel…

– Kettőre gyertek vissza hozzám ebédre – mondta Matvej.

Gorbovszkij kiürítette a poharát, felállt, és elégedetten a maximumra állította a tamtam hangerejét.

3. FEJEZET

Tíz órára elviselhetetlen lett a hőség. A felhevült sztyeppéről a zárt ablakok résein át beszivárgott a ragadós, szállongó sópára. A sztyeppe fölött délibábok táncoltak. Robert két nagy teljesítményű ventilátort állított fel a széke mellett, félig elfeküdt, és egy régi folyóirattal legyezte magát. Azzal a gondolattal vigasztalódott, hogy három óra körül még rosszabb lesz majd, azután meg majd csak eljön az este. Kamill mozdulatlanná dermedt az északi ablak előtt. Már nem beszélgettek.

A regisztrátorból kígyózva kúszott ki a végtelen kék szalag, rajta az automata mérések fogazott vonalai, a Young-számlálót szemmel érzékelhetetlenül lassan elborította a vaskos lilás fény, finoman zúgtak az ulmotronok – tükröződő ablakocskáik mögött baljóslatúan villogott az atomláng visszfénye. A Hullám erősödött. Valahol az északi horizonton túl, a halott föld beláthatatlan kiterjedésű pusztasága fölött a sztratoszférába törtek a forró, mérgező por gigászi szökőkútjai…

Felberregett a videofon, és Robert haladéktalanul ügybuzgó pózt öltött. Arra gondolt, hogy Patrick lesz az, vagy – ami szörnyű lenne ilyen hőségben – Maljajev. De kiderült, hogy Tánya az, vidám volt, és friss; nyomban látszott, hogy ott náluk nincs negyvenfokos hőség, nem bűzölög a halott sztyeppe, a levegő hűvös és üde, a közeli tenger felől az apályban lecsupaszodott partok, virágoskertek tiszta illatát hozza a szél.

– Hogy vagy ott nélkülem, Robik? – kérdezte a lány.

– Rosszul – panaszolta Robert. – Büdös van. Hőség. Fülledt a levegő. Te sem vagy itt. Kibírhatatlanul álmos vagyok, de nem alhatok el.

– Szegény kisfiú! Én viszont remekül kialudtam magam a helikopteren. Nekem is nehéz napom lesz. A nyári ünnep – általános nyüzsgés, lepényevés-zsákban futás, fényjáték. A gyerekek úgy rohangálnak, mint az őrültek. Egyedül vagy?

– Nem. Ott áll Kamill, és nem lát, nem hall minket. Tanyka, várlak ma. Csak hol találkozzunk?

– Leváltanak? Kár. Repüljünk el délre!

– Repüljünk. Emlékszel a kávézóra Halászfaluban? Pisztrángot eszünk, újbort iszunk… jégbe hűtve! – Robert felnyögött, kimeredt a szeme. – Most egész idő alatt ezt az estét fogom várni. De még mennyire fogom várni!

– Én is… – Alany körülnézett. – Csókollak, Robi – mondta. – Majd hívlak.

– Nagyon várom – tette hozzá sietve Robert.

Kamill egyre kibámult az ablakon, kezét háta mögött összefűzve. Ujjai folyamatos mozgásban voltak. Kamillnak rendkívül hosszú, fehér, hajlékony ujjai voltak, körmeit rövidre vágta. Bizarr módon egyre összefonta és ismét szétbogozta ujjait, és Robert azon kapta magát, hogy utánozni próbálja.

– Megkezdődött – mondta hirtelen Kamill. – Javaslom, hogy nézze meg.

– Mi kezdődött meg? – kérdezte Robert.

– Megindult a sztyeppe – mondta Kamill.

Robert kelletlenül feltápászkodott, és odament hozzá. Először semmit nem vett észre. Azután úgy tűnt neki, mintha délibábot látna. Alaposabban megnézve annyira előrehajolt, hogy homloka nekiütközött az ablaküvegnek. A sztyeppe mozgolódott. Gyorsan változtatta a színét – félelmetes, vöröses kása kúszott a sárgás vidéken át. Látni lehetett, hogy lent, a torony aljánál a kiszáradt növényszárak közt piros és sárga pontok nyüzsögnek.

– Anyám! – jajdult fel Robert. – A vörös magevő! Mit áll itt?! – A videofonhoz ugrott. – A pásztorok! – kiáltotta.

– Az ügyeletest kérem!

– Itt az ügyeletes.

– A sztyeppei megfigyelő beszél. Észak felől jön a magevő! Az egész sztyeppét elborították a magevők!

– Micsoda? Ismételje meg… Ki beszél?

– Itt a sztyeppei megfigyelő. Szkljarov vagyok, a szolgálatban lévő megfigyelő! Észak felől jön a vörös magevő! Rosszabb a helyzet, mint tavalyelőtt volt! Érti? Az egész sztyeppe fortyog a magevőktől!

– Igen… Világos… Köszönöm, Szkljarov! Ez aztán a csapás! A mieink meg mind lenn vannak délen… Micsoda csapás… Na jó…

– Ügyeletes! – kiáltotta Robert –, figyeljen, lépjen kapcsolatba az Alabástrommal vagy Greenfielddel, ott hemzsegnek a null-fizikusok, ők segítenek!

– Mindent értek! Köszönöm, Szkljarov! Kérem, rögtön közölje, ha a magevő befejezte a vonulást!

Robert megint az ablakhoz ugrott. A magevő tengerként áradt, a fű már egyáltalán nem is látszott.

– Micsoda szerencsétlenség – mormolta Robert arcát az üveghez szorítva. – Ez aztán igazán nagy baj.

– Ne képzelődjön, Robi – mondta Kamill. – Ez még nem nagy baj. Ez egyszerűen csak érdekes.

– De hát kipusztítja a vetést – mondta Robert dühösen. – Kenyér nélkül, jószág nélkül maradunk!

– Nem maradunk, Robi. Nem jut rá ideje.

– Remélem. Csakis ebben reménykedhetem. De csak nézze meg, hogy nyomul. Már az egész sztyeppe vörös.

– Kataklizma – mondta Kamill.

Váratlanul rájuk tört az alkonyat. Hatalmas árnyék borult a sztyeppére. Robert körülnézett, és átrohant a keleti ablakhoz. Hatalmas, vibráló felhő takarta el a napot. És Robert már megint nem fogta fel rögtön, mit lát. Először egyszerűen csak csodálkozott, mert a Szivárványon napközben sosincsenek felhők. Azután meglátta, hogy nem felhő, hanem madarak. Ezerszer ezernyi madár repült észak felől, és még a bezárt ablakon keresztül is hallatszott szárnyuk suhogása és átható, vékony hangú kiáltozásuk. Robert az asztalhoz hátrált.

– Honnan jönnek a madarak? – szólalt meg.

– Minden menekül – mondta Kamill. – Minden fut. A maga helyében, Robi, én is elfutnék. Jön a Hullám.

– Miféle Hullám? – Robert előre hajolt, és a műszerekre nézett. – Nincs semmiféle Hullám, Kamill…

– Nincs? – mondta Kamill egykedvűen. – Annál jobb. Akkor maradjunk és nézzük.

– Nem is állt szándékomban elfutni. Egyszerűen csak elképeszt ez az egész. Alighanem tájékoztatni kellene Greenfieldet. De ami a legfontosabb: honnan jöttek ezek a madarak? Hiszen ott sivatag van.

– Ott nagyon sok a madár – mondta Kamill nyugodtan. – Ott hatalmas kék tavak vannak, nádasok… – Elhallgatott.

Robert bizalmatlanul nézett rá. Tíz éve dolgozott a Szivárványon, és mindig is meggyőződése volt, hogy a Forró Párhuzamostól északra semmi nincs: sem víz, sem fű, sem élet. Fogni egy kisgépet, és elrepülni oda Tányuskával, futott át a fején a gondolat. Tavak, nádasok…

Felberregett a hívásjelző, és Robert visszatért a képernyő elé. Maga Maljajev volt az.

– Szkljarov – mondta megszokott barátságtalan modorában, és Robert, mint mindig, nyomban bűnösnek érezte magát, bűnösnek mindenért, beleértve a magevőket és a madarakat is. – Szkljarov, hallgassa meg az utasítást. Haladéktalanul evakuálja a megfigyelőpontot. Hozza el mind a két ulmotront.

– Fjodor Anatoljevics – mondta Robert –, jönnek a magevők, menekülnek a madarak. Éppen most akartam tájékoztatni önt…

– Ne beszéljen mellé. Megismétlem. Szerelje le a két ulmotront, szálljon be a helikopterbe, és haladéktalanul induljon Greenfieldbe. Megértette?

– Igen.

– Most… – Maljajev valahova lefele nézett –, most tíz óra negyvenöt van. Tizenegy nulla-nullakor a levegőben kell lennie. Vegye figyelembe, hogy elindítom a Kharüb-diszeket, mindenesetre repüljön magasan. Ha nem sikerül leszerelnie az ulmotronokat, hagyja ott őket.

– Mi történt?

– Jön a Hullám – mondta Maljajev, és először nézett Robert szemébe. – Átlépte a Forró Párhuzamost. Igyekezzen.

Robert egy másodpercig állt, összeszedte a gondolatait. Azután végignézte a műszereket. Azok azt mutatták, hogy a kitörés ereje csökkent.

– Hát ez nem az én dolgom – mondta Robert hangosan. – Kamill, segít nekem?

– Most senkinek nem tudok segíteni – felelte Kamill. – Egyébként ez nem az én dolgom. Mit kellene – az ulmotronokat cipelni?

– Igen. De előbb le kell őket szerelni.

– Akar egy jó tanácsot? – kérdezte Kamill. – A hétezernyolcszázharminckettes számú tanácsot?

Robert már kikapcsolta az áramot, és ujjait megégetve már a csatlakozásokat csavarta szét.

– Halljuk azt a tanácsot.

– Hagyja a csudába ezeket az ulmotronokat, üljön be a helikopterbe, és repüljön el Tanyához.

– Jó tanács – mondta Robert sietősen szétszerelve az egységeket. – Kellemes. Segítsen már kihúzni…

Az ulmotron körülbelül egy mázsát nyomott, vaskos, másfél méter hosszú, sima henger volt. Kihúzták a helyéről, kivitték a liftkabinba. Felbőgött a szél, a torony rezegni kezdett.

– Elég – mondta Kamill. – Menjünk le együtt.

– A másikat is ki kell hozni.

– Robi, magának erre az egyre sem lesz többet szüksége. Hallgasson a tanácsomra.

Robert az órájára nézett.

– Van még idő – szólt ügybuzgóan. – Vigye le, és gurítsa ki a földre!

Kamill becsukta a liftajtót. Robert visszament a berendezéshez. Odakint mindent vörös félhomály borított. A madarak eltűntek, de az eget zavaros lepel borította el, amelyet alig világított meg az aprócska napkorong. A torony remegett és ingadozott a szélrohamoktól.

– Csak legyen elég időm – mondta Robert hangosan.

Erejét megfeszítve kihúzta a második ulmotront, a vállára emelte, és kivitte a lifthez. Ebben a pillanatban recsegve-ropogva betörtek az ablakkeretek, és a laboratóriumot szúrós porral keveredett forró szélroham árasztotta el. Valami erősen nekicsapódott a lábának. Robert gyorsan leguggolt, a falhoz támasztotta az ulmotront, és megnyomta a hívógombot. A lift motorja üresen felbődült, majd nyomban el is hallgatott.

– Kamill! – kiáltotta Robert, arcát a lift rácsához szorítva.

Senki nem válaszolt. A szél üvöltött, fütyült a kitört ablakokon át, a torony ingott, Robert alig tudott talpon maradni, Megint megnyomta a gombot. A felvonó nem működött. Akkor, megküzdve a széllel, odavergődött az ablakhoz, és kinézett. A sztyeppét pokolian kavargó porfelhők borították. Valami csillogó dolog villant fel odalent, a torony lábánál, és Robert elhűlt rádöbbenve, hogy a pterokar[6] kifordított és letépett szárnya hánykódik, csapódik ide-oda a szélben. Robert lehunyta a szemét, megnyalta kiszáradt ajkát. Szája maróan keserű ízzel telt meg. Szép kis csapda, gondolta. Patrick kellene ide…

– Kami-i-ll! – kiáltotta teli torokból.

De alig hallotta a saját hangját. Az ablakon keresztül… Nem lehet, a szélvihar elsodorná. Van-e értelme egyáltalán kínlódni: A pterokar is összetört… Na itt aztán végem. Nem, le kell mászni. Mit vacakol ott Kamill, én a helyében már megcsináltam volna a liftet… A lift!

A romokon átgázolva visszament a rácsos liftajtóhoz, és két kézzel belekapaszkodott. Na rajta, Világ Ifjúkora, gondolta. Az ajtó alapos munkával készült. Ha a torony tartószerkezetét is így csinálták volna, a lift nem romlott volna el. Robert nekivetette a hátát a liftajtónak, behajlított lábát pedig a liftakna falának. Na most… Még egyszer! A szeme előtt elsötétült minden. Valami reccsent: vagy az ajtó, vagy az izmai. Na még egyszer! Az ajtó engedett egy kicsit. Mindjárt kirepül, gondolta Robert, és belezuhanok az aknába. Húsz métert zuhanok fejjel lefelé, és felülről rám esik az ulmotron. Megfordult, hátát a falnak vetette, és lábával támaszkodott az ajtónak. Reccs! Az ajtó alsó fele kirepült, és Robert hanyatt esett, beverte a fejét. Néhány másodpercig mozdulatlanul feküdt. Úszott a verejtékben. Azután lenézett a résen. Mélyen lent látszott a fülke teteje. Félelmetesnek tűnt lemászni, de ekkor a torony dőlni kezdett, és Robert csúszott lefelé. Nem próbált ellenállni, mert a torony egyre jobban megdőlt, és ennek nem volt vége.

A rácsszerkezetbe és az ütközőkbe kapaszkodva ereszkedett lefelé, a vad, portól szúrós szél nekiszorította a forró fémnek. Közben érzékelte, hogy jóval kevesebb lett a por, és hogy a sztyeppét ismét napfény önti el. A torony egyre jobban megdőlt. Annyira sietett megtudni, mi van a pterokarral és hova tűnt Kamill, hogy kiugrott az aknából, amikor még vagy négy méter volt a földig. Fájdalmasan beverte a lábát, azután a kezét is. És Kamillnak a száraz földet markoló ujjai voltak az elsők, amit megpillantott.

Kamill a felfordult pterokar alatt feküdt, nagyra tárva kerek, üveges szemét, hosszú, vékony ujjai a földet markolták, mintha ki akarná vonszolni magát az összetört gép alól, de az is lehet, hogy nagy fájdalmai voltak halála előtt. Fehér zakóját por borította, poros volt az arca, nyitott szeme is.

– Kamill – szólította Robert.

Feje fölött a szél vadul csapkodta a letépett szárny maradványát. Sárga porfelhőket hajszolt, fütyült és süvöltött a megdőlt torony rácsszerkezetei között. A zavaros égbolton vadul lángolt az apró napkorong. Bozontosnak látszott.

Robert talpra állt, és nekiveselkedve megpróbálta odébb tolni a pterokart. Egy másodpercre sikerült megemelnie a súlyos gépet, de csak egyetlen másodpercre. Megint Kamillra nézett: egész arcát por borította, fehér zakója vörhenyes színű lett, csak ostoba fehér sisakján nem volt egyetlen porszem sem, a matt műanyag vidáman csillogott a napfényben.

Robertnek reszketett a lába, és leült a halott mellé. Sírhatnékja támadt. Isten vele, Kamill. Becsületszavamra kedveltem. Senki nem szerette magát, de én igen. Igaz, soha nem hallgattam meg, ahogyan a többiek sem, de becsületszavamra csak azért nem figyeltem oda, mert nem is reméltem, hogy megérthetem, amit mond. Mindenkinél egy fejjel magasabb volt, nálam meg pláne. Most meg nem vagyok képes lelökni összetört mellkasáról ezt a halom ócskavasat. A barátság okán itt kellene maradnom maga mellett. De vár rám Tánya, talán Maljajev is vár, na meg borzasztóan szeretnék még élni. Itt nem segít semmiféle érzés, semmiféle logika. Tudom, hogy nem menekülhetek el. Mégis elindulok. Futni fogok, vánszorogni, talán kúszni is, de elmegyek a legvégsőkig… Ostoba vagyok, hallgatnom kellett volna hétezredik tanácsára, de mint soha, most sem értettem meg magát, pedig hát mit kellett itt érteni?…

Összetört és fáradt volt, csak nagy erőfeszítéssel sikerült rávennie magát, hogy felálljon és elinduljon. Amikor visszafordult, hogy még egy pillantást vessen Kamillra, meglátta a Hullámot.

Nagyon-nagyon messze, az északi horizont fölött, a leülepedő por vöröses ködén át a fehéres égbolton vakító sáv ragyogott, fényesen, mint a nap.

Hát ennyi volt – gondolta Robert ernyedten. – Nem jutok messzire. Félóra múlva itt lesz, és megy tovább, itt pedig csak sima, fekete pusztaság marad. A torony persze megmarad, az ulmotronokkal sem történik semmi, itt marad a pterokar, letépett szárnya itt lóg majd a szélcsöndben. És Kamillból talán megmarad a sisakja. Belőlem meg egyáltalán semmi nem marad. Mintha búcsúzkodna, végignézett önmagán – megveregette csupasz mellét, megtapogatta bicepszét. Kár, gondolta. És ekkor észrevette a kisgépet.

A kétszemélyes kisrepülő a torony mögött állt, olyan volt, mint egy tarka teknősbéka, gazdaságos, gyors, meglepően egyszerű és kényelmesen vezethető. Kamill gépe volt. Hát persze, Kamill gépe!

Robert tett felé néhány bizonytalan lépést, azután hanyatt-homlok rohant felé, megkerülve a tornyot. Le nem vette a szemét a gépről, mintha attól félne, hirtelen eltűnik, elbotlott valamiben, és hason csúszott a szúrós fűben, lehorzsolva mellét és hasát. Talpra ugorva megfordult. Az ulmotron súlyos, szinte kékesre polírozott oldalú hengere még lassan ingadozott az ütközéstől. Robert észak felé pillantott. A horizont mögül már fekete fal emelkedett a magasba. Robert porfelhőt felkavarva a géphez rohant, beugrott az ülésre, és alig érintve az irányítókart, helyből teljes gázzal indult.

A sztyeppei zóna egészen Greenfieldig húzódott, és Robert óránként ötszáz kilométeres átlagsebességgel hagyta maga mögött. A kisgép úgy haladt a sztyeppe fölött, mint a bolha – hatalmas ugrásokkal. A vakító sáv hamarosan megint eltűnt a horizont mögött. A sztyeppén minden a megszokottnak látszott: a szúrós, száraz fű, a reszkető délibábok a szikes foltok fölött, a csenevész bokros részek ritka sávjai. A nap irgalmatlanul tűzött. És valamilyen oknál fogva sehol nem látszottak nyomai sem a magevőnek, sem a madaraknak, sem a szélviharnak. A vihar valószínűleg elsodort minden élőt, maga pedig felmorzsolódott a Szivárvány északi részének ezeken a terméketlen, az idők kezdete óta puszta térségein, amelyeket a természet a null-fizikusok őrült kísérleteinek terepéül rendelt. Egyszer, amikor Robert még újonc volt, amikor Fővárost egyszerűen csak állomásnak nevezték, Greenfield pedig még egyáltalán nem létezett, a Hullám, amelyet az elhunyt Lew Feantshen hatalmas horderejű kísérlete váltott ki, átvonult már ezen a vidéken. Akkor itt minden fekete volt, de mindössze hét év telt el azóta, és a makacsul kapaszkodó, igénytelen fű ismét visszaszorította a sivatagot messze északra, egészen a kitörések övezetéig.

Minden visszatér, gondolta Robert. Minden úgy lesz, mint volt, csak Kamill nincs többé. És ha hirtelen megjelenik valaki a hátam mögötti karosszékben, pontosan tudni fogom, hogy az csak látomás. Most elmegyek Maljajevhez, és egyenesen a képébe mondom: „Hagytam a fenébe az ulmotronjait.” Ő pedig a fogain keresztül sziszegi: „Hogy merészelte, Szkljarov?” És akkor megmondom neki: „Köpök az ulmotronjaira, mert Kamill a maga ulmotronjai miatt halt meg!” Ő erre azt mondja: „Ez persze nagyon sajnálatos, de az ulmotronokat el kellett volna hoznia.” És akkor én, végre feldühödve, mindent kipakolok neki: „Te szemétláda! – mondom. – Te elektronikus irányítású hóember! Hogy mersz az ulmotronokra gondolni, mikor Kamill meghalt?… Közömbös ember vagy te, egy ősgyík!”

Greenfieldtől kétszáz kilométerre megpillantotta a Kharübdiszeket – a gigantikus telemechanikus tankokat az energiaelnyelő berendezések tágra nyitott pofáival. A Kharübdiszek a horizont egyik szélétől a másikig láncot alkotva vonultak, megtartva az egyenletes, fél kilométeres távközt, ezer lóerős motorjaik csörömpölése, mennydörgő dübörgése közepette. Nyomukban a sárga sztyeppén a talaj kiforgatott, egészen a kontinens bazaltalapjáig lenyúló barna sávjai húzódtak. A lánctalpak elemei fel-felvillantak a napfényben. Jobbra távol, a homályos égbolton pedig egy alig észrevehető pont mozgott – az irányító helikopter, amely ezeknek a fémszörnyeknek a mozgását vezényelte. A Kharübdiszek a Hullám felé haladtak.

Az energiaelnyelők a jelek szerint még nem működtek, de Robert, biztos, ami biztos, jó magasra emelkedett, és csak akkor kezdett lejjebb ereszkedni, amikor a füstből előbukkant Greenfield – néhány fehér házacska és a távolsági ellenőrzés szögletes tornya, amelyeket a dús földi növényzet zöldje vett körül. Északi peremén, egy pálmaligetet maga alá gyűrve, makacsul feketéllett egy Kharübdisz, egyenesen Robertre meresztve elnyelőjének feneketlen kürtőjét, és másik kettő is állt a településtől jobbra és balra. A torony fölött két helikopter húzott el, dél felé haladtak. A téren, a zöld virágágyások között pterokarok hártyás szárnyai csillogtak.

Robert egészen a torony bejáratáig vitte gépét, és felugrott a bejárati lépcsőre. Valaki visszahőkölt, egy női hang azt kiáltotta: „Ez meg ki?” Robert megragadta az üvegajtó kilincsét, egy pillanatra mozdulatlan maradt tükörképét nézve – csaknem meztelen, rászáradt por borítja, a szeme dühödt, mellén és hasán széles fekete karmolás húzódik végig… Na jó, gondolta, és felrántotta az ajtót. „De hiszen ez Robert!” – kiáltották mögötte. Lassan fölment a lépcsőn, és belebotlott Patrickba. „Patrick – szólt Robert –, Patrick, barátom, Kamill meghalt…” Patrick pislogott, és hirtelen a szája elé kapta a tenyerét. Robert továbbment. A diszpécserszoba ajtaja nyitva állt. Ott volt Maljajev, Sota Petrovics Pagava, a null-fizikusok főnöke, Karl Hofmann és még néhány ember, talán biológusok. Robert a félfába kapaszkodva megállt az ajtóban. Mögötte dobogtak a lépcsőn, valaki azt kiabálta: „Honnan tudja?”

– Kamill… – mondta Robert rekedten, és krákogni kezdett. Mindannyian értetlenül bámultak rá.

– Miről van szó? – kérdezte élesen Maljajev. – Mi van magával, Szkljarov, mért néz ki így?

Robert odament az asztalhoz, koszos öklével valamilyen papírokra támaszkodott, és Maljajev arcába mondta:

– Kamill meghalt. Szétlapult.

Nagy csend támadt. Maljajev szeme összeszűkült.

– Hogyhogy szétlapult? Hol?

– Egy pterokar lapította szét – közölte Robert. – A maga drágalátos ulmotronjai miatt. Nyugodtan elmenekülhetett volna, de segített nekem lecipelni a maga drágalátos ulmotronjait, és szétlapult. Az ulmotronjait meg ott hagytam. Majd összeszedik, ha elvonult a Hullám. Érti? Ott hagytam. Most ott hányódnak.

Kezébe nyomtak egy pohár vizet. Megfogta a poharat, és mohón kiürítette. Maljajev hallgatott. Sápadt arca egészen fehér lett. Karl Hofmann céltalanul lapozgatott valamiféle tervrajzokat, és nem nézett fel. Pagava feltápászkodott, és lehajtott fejjel állt.

– Ez nagyon súlyos csapás… – szólalt meg végül Maljajev. – Nagy ember volt. – Megtörölte a homlokát. – Nagyon nagy ember. – Megint Robertre nézett. – Maga nagyon fáradt, Szkljarov…

– Nem vagyok fáradt.

– Hozza rendbe magát, és pihenjen.

– Ez minden? – kérdezte Robert keserűen.

Maljajev arca ismét a régi lett – közömbös és merev.

– Még egy percig feltartom magát. Látta a Hullámot?

– Láttam. A Hullámot is láttam.

– Milyen típusú a Hullám?

Robert agyában kattant valami, és minden a megszokott helyére került. Ott volt Maljajev, a tekintélyes, bölcs főnök, és ott volt az ő örökös megfigyelő-laboránsa, Robert Szkljarov, aki egyben a Világ Ifjúkora is.

– Azt hiszem, hármas típusú – mondta engedelmesen. – Lew-hullám.

Pagava felemelte a fejét.

– Ez jó! – mondta váratlanul élénken. De rögtön el is csüggedt, és bágyadtan leült az asztalra könyökölve. – Jaj, Kamill, jaj, Kamill – motyogta. – Ó, a szegény… – Megragadta saját nagy, elálló füleit, és fejét kezdte rázni a papírjai fölött.

Az egyik biológus, óvatosan Robertre pillantva, megérintette Maljajev könyökét.

– Elnézést – mondta alázatosan –, miért jó, hogy Lew-hullám?

Maljajev végre abbahagyta, hogy fürkésző pillantását Robertbe fúrja.

– Ez azt jelenti – mondta –, hogy a vetéseknek csak az északi része pusztul el. De még nem vagyunk biztosak benne, hogy Lew-hullám. A megfigyelő tévedhetett.

– Na de mégis hogy lehet ez? – kezdett siránkozni a biológus. – Hiszen megállapodtunk… Itt vannak ezek a maguk… Kharübdiszei… Nem lehet megállítani? Micsoda fizikusok maguk?

Karl Hofmann válaszolt:

– Talán sikerülhet kioltani a Hullám inerciáját a diszkrét különbség szintjén.

– Mit jelent az, hogy talán? – kiáltott fel a biológus mellett álló ismeretlen asszony. – Tudja, hogy ez disznóság? Hol vannak a garanciáik? Hol vannak a remek szónoklataik? Tisztában vannak vele, hogy kenyér és hús nélkül hagyják a bolygót?

– Nem veszem tudomásul az ilyen követeléseket – mondta hidegen Maljajev. – Mélyen együtt érzek magukkal, de követeléseikkel forduljanak Étienne Lamondois-hoz. Nem mi végezzük a null-kísérleteket. Mi a Hullámot tanulmányozzuk.

Robert megfordult, és lassan az ajtóhoz ment. Nem is törődnek Kamill-lal, gondolta. A Hullám, a vetések, a hús… Miért utálták ennyire? Azért, mert okosabb volt, mint mindannyian együttvéve? Vagy egyszerűen csak senkit nem szeretnek? Az ajtóban állt néhány srác, ismerős arcok, nyugtalanok, szomorúak, gondterheltek. Valaki megfogta a könyökét. Föntről lenézve Patrick apró, szomorú szemének pillantásával találkozott.

– Gyere, Rob, segítek megmosakodni…

– Patrick – mondta Robert, és a vállára tette a kezét. – Patrick, menj el innen. Hagyd itt őket, ha ember akarsz maradni…

Patrick arca fájdalmas grimaszba torzult.

– Mit beszélsz, Rob – motyogta. – Nem kell ez. Majd elmúlik.

– Elmúlik – ismételte meg Robert. – Minden elmúlik. A Hullám is elmúlik. Az élet is elmúlik. És minden feledésbe merül. Nem mindegy, hogy mikor? Rögtön vagy egy kicsit később…

Mögötte már teljesen nyíltan veszekedtek a biológusok. Maljajev jelentést követelt, Sota üvöltözött: „Egyetlen másodpercre se hagyják abba a méréseket! Használják a teljes automatikát! Egye meg a fene, legfeljebb majd kidobják!”

– Menjünk, Rob – kérte Patrick.

És ebben a pillanatban, véget vetve a vitának és ordibá-lásnak, a diszpécserszobában felzendült az ismerős monoton hang:

– Figyelmet kérek!

Robert hirtelen megfordult. A térde elgyengült. A diszpécser videofónjának nagy képernyőjén megpillantotta a ronda, fénytelen sisakot – és Kamill kerek, nem pislogó szemét.

– Kevés az időm – mondta Kamill. Az igazi, eleven Kamill; a feje remegett, mozgott vékony ajka, és szavai ütemére rezgett hosszú orrának vége. – Nem tudok kapcsolatba lépni az igazgatóval. Azonnal hívják a Nyilat. Haladéktalanul evakuálják az egész északi területet. Haladéktalanul! – Fejét elfordítva valahova oldalra nézett, és láthatóvá vált porral borított arca. – A Lew-hullám mögött új típusú Hullám közeledik. Maguknak…

A képernyő vakítóan felvillant, valami reccsent, majd a képernyő kialudt. A diszpécserszobában halálos csönd volt, és Robert hirtelen meglátta Maljajev összehúzott szemét, rá meredő szörnyű pillantását.

4. FEJEZET

A Szivárványon csak egyetlen űrrepülőtér volt, és ezen a repülőtéren csak egyetlen csillaghajó állt, a Tariel-Kettő szigma-D deszant csillaghajó. Messziről látszott, a hetven méter magas, kék-fehér kupola ragyogó felhőként magasodott a töltőállomások lapos sötétzöld tetői fölé. Gorbovszkij tett fölöttük két bizonytalan kört. Az űrhajó mellett nehéz lett volna leszállni: különböző járművek szoros gyűrűje vette körül. Fentről látszottak az esetlen üzemanyag-töltő robotok, amelyek a hat tartály töltőcsonkjához tapadtak, a szorgos hibaelhárító kiberek, amelyek végigtapogatják a burkolat minden egyes centiméterét, a szürke anyarobot, amely tucatnyi fürge elemzőkészüléket irányít. Megszokott, a gazda szemének kedves látvány volt ez.

Ám a teherraktár ajtajánál minden előírás nyilvánvaló megsértése folyt. Az engedelmes reptéri kibereket félreszorítva mindenféle típusú szállítóeszköz sereglett össze. Voltak ott közönséges teherszállító „sufnik”, turista „delizsánszok”, személyszállító „teknőcök” és „gepárdok”, sőt egy „vakond” is, az érckitermelésben használt jókora markológép. Valamiféle bonyolult mozgásokat végeztek a rakodótér ajtaja körül, egymást kiszorítva, lökdösve. Oldalt, a tűző napsütésben állt néhány helikopter, és üres ládák hányódtak, amelyekben Gorbovszkij könnyedén felismerte az ulmotronok csomagolását. A ládákon bánatosan üldögélt néhány ember.

Leszállóhelyet keresve Gorbovszkij éppen megkezdte a harmadik kört, amikor észrevette, hogy gépét egy nehézkes pterokar követi, amelynek vezetője derékig kihajolva a nyitott ajtón valamiféle ismeretlen jeleket ad neki. Gorbovszkij a helikopterek és ládák közé tette le gépét, és a pterokar abban a pillanatban nagyon ügyetlenül mellé zökkent.

– Magát keresem – kiáltotta ügybuzgón a pterokar vezetője kiugorva a vezetőfülkéből.

– Nem tanácsolom – mondta kedvesen Gorbovszkij. – Semmi közöm a sorrendhez. Én ennek az űrhajónak a kapitánya vagyok.

A vezető arca felragyogott.

– Nagyszerű! – kiáltotta félhangosan, óvatosan szétnézve. – Most majd elkenjük a nullások száját. Hogy hívják ennek a hajónak a kapitányát?

– Gorbovszkij – mondta Gorbovszkij könnyedén meghajolva.

– És a navigátort?

– Walkenstein.

– Pompás – szólt élénken a pterokar vezetője. – Akkor maga lesz Gorbovszkij, én meg Walkenstein. Menjünk!

Megfogta Gorbovszkij könyökét. Gorbovszkij lecövekelt.

– Figyeljen, Gorbovszkij, semmit nem kockáztatunk. Nagyon jól ismerem ezeket a hajókat. Én is ilyen deszant-hajón érkeztem ide. Bejutunk a raktárba, fogunk egy-egy ulmotront, és bezárkózunk a társalgóba. Amikor meg ennek az egésznek vége – mutatott hanyag mozdulattal a kocsikra –, nyugodtan elmegyünk.

– És ha hirtelen előkerül az igazi navigátor?

– Az igazi navigátornak jó sokáig kell bizonygatnia, hogy ő az igazi – vetette ellene fontoskodva az önjelölt navigátor.

Gorbovszkij kuncogva mondta:

– Menjünk.

Az álnavigátor megigazította a haját, mély lélegzetet vett, és határozottan megindult előre. Átverekedték magukat a kocsik között. Az álnavigátor szakadatlanul beszélt – hangja hirtelen mély, áthatóan öblös lett.

– Feltételezem – adta hangosan mindenki tudtára –, hogy a diffuzorok megtisztítása csak hátráltat minket. Azt javaslom, egyszerűen cseréljük ki az egységek felét, és a burkolat vizsgálatának szenteljük a fő figyelmet. Hé, ember, vigye kicsit odébb a kocsiját. Útban van… Nos hát, Valentyin Petrovics, amikor denitritizálásra megyünk… Vigye már hátrébb a teherautóját. Nem értem, minek tülekednek! Megvan a sorrend, megvan a lista, elvégre törvény is van … Küldjék előre a képviselőiket… Nem tudom, maga hogy van ezzel, Valentyin Petrovics, de engem elképeszt a bennszülöttek vadsága. Ilyesmit még a Pandorán, a tahorgok[7] között sem láttunk.

– Teljesen igaza van, Mark – mondta Gorbovszkij, aki remekül szórakozott.

– Mi? Hát igen, persze… Szörnyű erkölcsök!

Egy selyemkendőt viselő lány, kihajolva egy teherautó vezetőfülkéjéből, megérdeklődte:

– Ha nem tévedek, a hajó kapitánya és navigátora, ugye?

– Igen! – vetette oda kihívóan az álnavigátor. – És én, mint navigátor, azt javaslom, olvassa el még egyszer a kirakodás rendjére vonatkozó előírást!

– Úgy véli, ez elengedhetetlen?

– Feltétlenül. És teljesen fölösleges volt ideállnia a teherautójával a húszméteres zónába…

– Tudjátok, srácok – harsant fel egy vidám, fiatal hang –, ennek a navigátornak szegényesebb a fantáziája, mint az előző kettőé volt…

– Mit akar ezzel mondani? – kérdezte sértődötten az álnavigátor. Az arcában volt valami egy ál-Néró kifejezéséből.

– Tudja – mondta szívhez szólóan a kendős lány –, ott, azokon az üres ládákon már ül két navigátor és egy kapitány. Az üres ládák pedig azoknak az ulmotronoknak a csomagolásai, amelyeket a fedélzeti mérnök vitt el – egy szerény fiatal nő. A Tanács megbízottai már a nyomában vannak…

– Hogy tetszik ez magának, Valentyin Petrovics? – kiáltott fel az álnavigátor. – Bitorlók, igaz?

– Az az érzésem – mondta Gorbovszkij elgondolkodva –, hogy nem jutok fel a saját hajómra.

– Helyes megállapítás – mondta a kendős lány. – És még csak nem is új.

A navigátor már éppen meg akart indulni előre, amikor a tőlük jobbra álló teherautó kicsit balra húzódott, a balra álló sárga-fekete „delizsánsz” pedig kicsit jobbra, és a „vakond” dühödten forgolódva földcsomókat zúdított tátott pofájából egyenesen az űrhajó ajtaja felé.

– Valentyin Petrovics! – kiáltotta felháborodottan az álnavigátor. – Ilyen körülmények között nem garantálhatom a hajó felszállásra kész állapotát!

– Ócska szöveg! – mondta bánatosan a „delizsánsz” vezetője.

Csengő, vidám hang szólalt meg:

– Micsoda egy navigátor ez! Tiszta unalom. Emlékezzetek a második navigátorra, az igazán szórakoztató volt! Ahogy felcibálta a pólóját, és a meteoritbecsapódások nyomait mutogatta!

– Nem, az első jobb volt – mondta odafordulva a „vakond” vezetője.

– Igen, az jó volt – értett vele egyet a fejkendős lány. - Ahogy ment a kocsik között, szeme elé tartva egy fényképet, és azt mondogatva: „Gálja, Gálja, Galjecskám, én egyetlen párocskám! Messze vagy te, Galocska, messze van a házacska”.

Az álnavigátor megsemmisülten lehajtva fejét a földet kezdte kikapirgálni a „vakond” csillogó fogai közül.

– Na és maga mit mond? – fordult a delizsánsz vezetője Gorbovszkijhoz. – Miért hallgat egyre? Valamit mondania kell… valami meggyőzőt.

Mindannyian kíváncsian vártak.

– Végül is bemehetnék az utasbejárón át – mondta Gorbovszkij elgondolkodva.

Az álnavigátor reménykedve felkapta a fejét, és ránézett.

– Nem mehetne – ingatta a fejét a vezető. – Belülről bezárták.

A beállt csendben tisztán lehetett hallani Kaneko hangját:

– Nem adhatok magának tíz készletet, értse meg, Prozorovszkij!

– Maga értsen meg engem, Kaneko! Tíz készletre szól az igénylésünk. Hogy mehetnék haza hattal?

Valaki közbeszólt:

– Vigye, Prozorovszkij, vigye… Vigye el egyelőre ezt a hatot. Egy hét múlva felszabadul négy készlet, elküldöm maguknak.

– Megígéri?

– Egyszerűen sajnálom Prozorovszkijt – mondta a fejkendős lány. – Tizenhat rendszerük működik ulmotronnal.

– Hát igen, nyomorúságos helyzet – sóhajtott a delizsánsz vezetője.

– Nálunk meg öt – mondta keserűen az álnavigátor. – Öt rendszer, és egyetlen ulmotronunk van. Mibe került volna nekik vagy kétszáz darabot hozni.

– Hozhattunk volna kétszázat, sőt háromszázat is – mondta Gorbovszkij. – De most mindenkinek ulmotron kell. A Földön hat új u-gyártósort helyeztek üzembe.

– U-gyártósor! – mondta a fejkendős lány. – Könnyű mondani! Ismerik az ulmotrongyártás technológiáját?

– Csak nagyon nagy vonalakban.

– Hatvan kilogrammnyi ultramikroelem… az összeszerelés kézi vezérlésű, félmikronos hibahatár… És melyik magára valamit is adó ember megy el szerelőnek? Maga elmenne?

– Önkénteseket toboroznak – mondta Gorbovszkij.

– Á! – mondta undorral a „vakond” vezetője. – Egy hét a fizikusok támogatására…

– Nos, Valentyin Petrovics – mondta az álnavigátor szégyenlős mosollyal –, úgy látszik, nem engednek fel minket…

– Leonyid Andrejevics a nevem – mondta Gorbovszkij.

– Az enyém Hans – ismerte be leverten az álnavigátor. – Jöjjön, üljünk le a ládákra. Hátha történik valami…

A fejkendős lány integetett nekik. Kivergődtek a kocsik tömkelegéből, és letelepedtek a ládákra a többi álűrhajós mellé. Együtt érző, vidám hallgatással fogadták őket.

Gorbovszkij megtapogatta a ládát. A műanyag durva és merev volt. Gorbovszkijnak itt a világon semmi teendője nem volt, de mint mindig, rettentően szeretett volna megismerkedni ezekkel az emberekkel, megtudni, kifélék, hogyan sodorta őket ide az élet, és egyáltalán hogy mennek a dolgaik. Összetolt néhány ládát, és megkérdezte: „Lefek-hetek?” Lefeküdt, kinyújtózott teljes hosszában, és egy csipesszel rögzített a feje mellett egy mikro-légkondicionálót. Azután bekapcsolta a lejátszóját.

– Gorbovszkij a nevem – mutatkozott be –, Leonyid. Én voltam ennek a csillaghajónak a kapitánya.

– Én is voltam kapitánya ennek a hajónak – közölte komoran a jobbra ülő, testes, sötét arcú ember. – Alpa a nevem.

– Engem Banyinnak hívnak – jelentette be egy félmeztelen, fehér panamakalapot viselő, sovány fiatalember. – Én voltam a navigátor, és az is maradok. Legalábbis addig, míg meg nem kapom az ulmotront.

– Hans – mutatkozott be röviden az álnavigátor, és a fűre telepedett le, minél közelebb a mikro-kondicionálóhoz.

A harmadik álnavigátor a jelek szerint oda sem figyelt rájuk. Háttal ült nekik, és írt valamit, térdére téve a noteszt.

A kocsik tömegéből előgördült egy hosszú „gepárd”. Kinyílt az ajtaja, kirepültek rajta a kiürült ulmotronos ládák, a „gepárd” pedig elszáguldott a sztyeppe felé.

– Prozorovszkij – mondta Banyin irigykedve.

– Igen – mondta Alpa keserűen. – Prozorovszkijnak nem kell hazudoznia. Lamondois jobbkeze. – Nagyot sóhajtott. – Utálok hazudni. És most nagyon rossz a lelkiismeretem.

Banyin mélyértelműen megjegyezte:

– Ha az ember tulajdon akarata ellenére hazudni kezd, valahol valami elromlott. Bonyolult utóhatás.

– Az egész a rendszeren múlik – jelentette ki Hans. – Az egész abból az alapállásból fakad, hogy annak jut több, akinek nagyobb a szerencséje.

– Javasoljon más alapállást – mondta Gorbovszkij.

– Ha nem jól jönnek ki a dolgok, tessék, itt egy ulmotron. Ha jól alakul, üldögélj csak a ládákon…

– Igen – mondta Alpa. – Valami furcsa szakadás állt be. Hallott valaha is valaki arról, hogy sorba kelljen állni a berendezésekért? Vagy az energiáért? Beadtad az igénylést, és megkaptad, ami kellett… Soha nem is érdekelt, honnan veszik. Vagyis intuitíve világos volt, hogy van egy sereg ember, aki szívesen tevékenykedik a tudomány anyagi feltételeinek megteremtésén. Ez egyébként valóban nagyon érdekes munka. Emlékszem, az iskola elvégzése után én magam is nagyon szívesen foglalkoztam a neutrínó alapú panelek szerelésének ésszerűsítésével. Ezekre ma már nem is emlékeznek, de valamikor nagyon népszerű módszer volt a neutrínóanalízis. – Megfeketedett pipát húzott elő a zsebéből, és lassú, magabiztos mozdulatokkal megtömte. Mindenki érdeklődve figyelte. – Közismert tény, hogy a berendezések felhasználóinak és a berendezések előállítóinak száma azóta nem változott lényegesen. De úgy látszik, a felhasználói igényeknek valami iszonyatosan nagy ugrása következett be. A jelek szerint – elég csak körülnézni – egy átlagos kutatónak most hússzor annyi energiára és felszerelésre van szüksége, mint az én időmben. – Mélyet szippantott, és a pipa szortyogni, pöfékelni kezdett.

– A helyzet érthető. Időtlen idők óta azt tartják, hogy az a probléma érdemli meg a legnagyobb figyelmet, amelyik új eszmék legnagyobb áradatát indítja el. Ez természetes, másképp nem is lehet. De ha az elsődleges probléma szubelektron szintű, és a megoldásához mondjuk egységnyi eszközre van szükség, akkor a tíz másodlagos probléma már legalább eggyel alacsonyabb szintű, és már kétszáz egységnyi eszközt igényel. A problémák tömege az igények tömegét váltja ki. Arról aztán nem is beszélek, hogy az eszközök előállítóinak érdekei koránt sem mindig esnek egybe a felhasználók érdekeivel.

– Ördögi kör – tűnődött Banyin. – Elaludtak a közgazdászaink.

– A közgazdászok is kutatók – vitatkozott vele Alpa. – Nekik is problémák tömegével van dolguk. És ha már erről beszélünk, van egy érdekes paradoxon, amely az utóbbi időben nagyon érdekel. Itt van a null-T. Fiatal, nagyon hasznos és igen perspektivikus probléma. És mivel igen hasznos, Lamondois joggal kap hatalmas anyagi és energetikai ellátást. Ahhoz, hogy megőrizze ezt az anyagi támogatást, Lamondois kénytelen folyamatosan rohanni előre – gyorsabban, mélyebbre és… és kész. És minél gyorsabban, minél mélyebbre halad, annál többre van szüksége, annál jobban szorítja a hiány, egészen addig, míg végül le nem fékezi önmagát. Nézzék meg ezt a sort itt. Negyven ember várakozik, fecsérli a drága időt. A Szivárvány összes kutatójának egyharmada pazarolja az idejét, az idegi energiáit, gondolkodásának ütemét! A másik kétharmad meg ölbe tett kézzel üldögél a laboratóriumokban, és csak egyre tud gondolni: meghozzák vagy nem hozzák meg? Ez talán nem önmagunk lefékezése? Az a törekvés, hogy megőrizzük az anyagi javak áradatát, hajszát szül, a hajsza az igények aránytalan megnövekedéséhez vezet, és ennek következménye önmagunk lefékezése.

Alpa elhallgatott, és elkezdte kiverni a pipáját. A kocsik tömegéből, jobbra-balra szétzavarva őket, kiverekedte magát a „vakond”. A képtelenül magas vezetőfülke ablakában ott meredezett az új ulmotron teteje. Elhaladva mellettük a sofőr integetett az álűrhajósoknak.

– Azt szeretném tudni, minek a nyomkeresőknek ulmotron – dörmögte Hans.

Senki nem válaszolt. Tekintetükkel a „vakondot” kísérték, amelynek hátsó falán ott díszelgett a nyomkövetők jele – piros pajzson fekete hétszög.

– Szerintem mégis a közgazdászok a hibásak – mondta Banyin. – Látniuk kellett volna előre. Húsz éve úgy át kellett volna alakítani az oktatást, hogy most legyen elég szakember a tudomány ellátására.

– Nem tudom, nem tudom – tétovázott Alpa. – Tervezhető-e egyáltalán egy ilyen folyamat? Erről keveset tudunk, de még az is kiderülhet, hogy egyáltalán lehetetlen megteremteni az egyensúlyt a kutatók szellemi potenciálja és az emberiség anyagi lehetőségei között. Durván fogalmazva ötletből mindig jóval több lesz, mint ulmotronból.

– Hát ezt még be kell bizonyítani – mondta Banyin.

– Nem is mondtam, hogy ez már bizonyított tény. Csak feltételeztem.

– Ez alapjában téves feltételezés – jelentette ki Banyin. Kezdett dühbe jönni. – Örökkévalónak tekinti a válságot! Ez zsákutca…

– Miért lenne zsákutca? – kérdezte halkan Gorbovszkij. – Ellenkezőleg.

Banyin meg sem hallotta.

– A válságból ki kell jutni – mondta. – A kiutat kell keresni. És a kiutat természetesen nem a borús feltételezések jelentik.

– Miért volnának borúsak? – kérdezte Gorbovszkij.

De megint nem figyeltek rá.

– Az elosztás alapelvéről nem lehet lemondani – mondta Banyin. – Az egyszerűen tisztességtelen lenne a legjobban dolgozókkal szemben. Maga húsz évig rágódik valami kis részproblémán, de mondjuk energiából ugyanannyit igényelne, mint Lamondois. Ez ostobaság! Vagyis nem ez jelenti a kiutat? Nem ez. Maga lát valami kiutat? Vagy beéri a hűvös megállapítással?

– Én régi tudományos munkatárs és öreg ember vagyok – mondta Alpa. – Egész életemben fizikával foglalkoztam. Igaz, nem sok mindent csináltam, egyszerű beosztott kutató vagyok, de nem ez a dolog lényege. A mindenféle új teóriák ellenére meggyőződésem, hogy az emberi élet értelme a tudományos megismerés. És tulajdonképpen szomorúan látom, hogy korunkban emberek milliárdjai kerülik a tudományt, a természettel folytatott szentimentális párbeszédben látják a hivatásukat, amit művészetnek neveznek, megelégszenek a jelenségek felszínén csúszkálással, amit meg esztétikai érzékelésnek neveznek. Nekem úgy tűnik, maga a történelem határozta meg az emberiség három csoportra való osztását: a tudomány katonái, a tanárok és orvosok, akik egyébként szintén a tudomány katonái. A tudomány most az anyagi feltételek hiányának korszakát éli, ugyanakkor emberek milliárdjai képecskéket festenek, rímeket farigcsálnak… tulajdonképpen illúziót gyártanak. Holott rengeteg köztük a potenciális remek munkaerő. Energikusak, éles elméjűek, munkabírók.

– Nana – mondta Banyin.

Alpa elhallgatott, és tömni kezdte a pipáját.

– Ha megengedi, folytatnám a gondolatát – mondta Gorbovszkij. – Látom, hogy maga nem szánja rá magát.

– Próbálja meg – mondta Alpa.

– Jó lenne az összes ilyen művészt meg költőt átnevelő táborba kergetni, elvenni az ecsetjüket meg lúdtollukat, rövid tanfolyamokat elvégeztetni velük, és arra kényszeríteni őket, hogy a tudomány harcosai számára építsenek új u-gyártósorokat, tau-traktorokat szereljenek össze, ergochron lencséket öntsenek…

– Ez ostobaság – mondta Banyin csalódottan.

– Igen, ez ostobaság – értett vele egyet Alpa. – De a gondolatok nem függnek szimpátiáinktól vagy antipátiáinktól. Nekem ez a gondolat mélyen ellenszenves, sőt riaszt, mégis eszembe jutott… és nem csak nekem.

– Ez terméketlen gondolat – mondta lustán Gorbovszkij az eget bámulva. – Kísérlet az ellentmondás feloldására az emberiség egészének általános szellemi és anyagi potenciálja között. Új ellentmondáshoz vezet, amely régi és banális – a gépies logika, valamint az erkölcs és a nevelés rendszere között. Az ilyen összeütközésekben mindig a gépies logika marad alul.

A füstfelhőbe burkolózott Alpa bólintott.

– Félelmetes gondolat ez – mondta Hans elgondolkodva. – Emlékeznek a „tízek tervére”? Amikor azt javasolták a Tanácsnak, csoportosítsák át ez energia egy részét a jóléti alapból a tudományosba… A tiszta tudomány nevében korlátozzák az emberiség elemi szükségleteinek kielégítését. Emlékeznek a jelszóra? „A tudósok készek koplalni.”

Banyin csatlakozott hozzá:

– És akkor felállt Jamakava, és azt mondta: „De hatmilliárd gyerek nem kész rá. Ugyanúgy nem készek, ahogyan önök nem készek szociális projekteket kidolgozni.”

– Én sem szeretem a fanatikusokat – mondta Gorbovszkij.

– Nemrégiben elolvastam Lorenz könyvét, az Emberek és problémákat – mondta Hans. – Olvasták?

– Olvastuk – felelte Gorbovszkij.

Alpa tagadólag rázta a fejét.

– Jó könyv, igaz? És megragadott benne egy gondolat. Igaz, Lorenz nem időzik el rajta, csak mellesleg beszél róla.

– Na és? – kérdezte Banyin.

– Emlékszem, egész éjszaka ezen töprengtem. Nem volt elég készülékünk, arra vártunk, hogy meghozzák. Tudják, a szokásos idegeskedés. És a következőre jutottam. Lorenz a tudományban végbemenő természetes kiválasztódásról beszél. Milyen tényezők határozzák meg a tudományos irányzatok hierarchiáját napjainkban, amikor a tudomány nem hat vagy alig hat az anyagi jólétre?

– Na? – sürgette Banyin.

– Erre a következtetésre jutottam: eltelik egy bizonyos idő, és azok a tudományos kutatások, amelyek a legsikeresebbnek bizonyultak, magukba szívják az összes anyagi eszközt, túlzottan elmélyülnek, a többi irányzat pedig magától megszűnik. Az egész tudomány csak két-három irányzatból áll majd, amelyekben a korifeusokat nem számítva, senki nem igazodik el. Értik, amit mondok?

– Á, ez badarság! – mondta Banyin.

– Miért lenne badarság? – kérdezte sértetten Hans. – Tessék a tények. A tudománynak több százezer irányzata van. Mindegyikben emberek ezrei dolgoznak. Én személyesen ismerek négy olyan kutatócsoportot, amelyek a rendszeres sikertelenség miatt otthagyták a munkájukat, és beolvadtak más, sikeresebb csoportokba. Én magam kétszer is így tettem…

Alpa szólalt meg:

– Elég a tréfából, nézzük inkább a nevezetes Lamondois-t. Nyakát töri, hogy megvalósítsa a null-T-t. A null-T pedig, ahogyan az várható is volt, tömegével szüli az új részterületeket. De Lamondois kénytelen lefaragni szinte az összes ilyen részterületet, egyszerűen kénytelen figyelmen kívül hagyni őket. Mert nincs semmi lehetősége arra, hogy minden ilyen részterületet alaposan kimunkáljon, perspektivikussá tegyen. Sőt: kénytelen tudatosan semmibe venni nyilvánvalóan lenyűgöző és érdekes dolgokat is. Ez történt például a Hullámmal. Váratlan, elképesztő és véleményem szerint fenyegető jelenség. De célját követve Lamondois még táborának szakadását is vállalta. Összeveszett Arisztotelésszel, megtagadja az eszközöket a Hullámot vizsgálóktól. Egyre mélyebbre és mélyebbre hatol, az őt érdeklő probléma egyre szűkebbé válik. A Hullámot messze maga mögött hagyta. A szemében az csak zavaró tényező, hallani sem akar róla. Közben meg a Hullám felégeti a vetéseket…

Az űrrepülőtér fölött felharsant a hangosbeszélőben egy általános közlemény:

– Figyelem, Szivárvány! Itt az igazgató beszél. Kérem Gabát, a berepülök brigádjának vezetőjét, hogy csapatával együtt haladéktalanul jelentkezzen nálam.

– Szerencsés fickók – mondta Hans. – Nekik nem kell semmiféle ulmotron.

– Nekik is megvan a maguk gondja – mondta Banyin.

– Láttam egyszer, hogyan edzenek, na nem, akkor inkább álnavigátor leszek… Aztán meg két éve ülnek munka nélkül, mindennap azt hallgatják, „várjatok még egy kicsit. Talán majd holnap…”

– Örülök, hogy szóba hozták, mi van a hátországban – mondta Gorbovszkij. – A tudomány fehér foltjai. Ez a kérdés engem is foglalkoztat. Szerintem nem jól mennek a dolgok nálunk a hátországban… Például a massachusettsi gép. – Alpa bólogatott. Gorbovszkij feléje fordult. – Magának persze emlékeznie kell rá. Mostanában ritkán emlegetik. Elmúlt a kibernetikai mámor.

– Semmi nem jut eszembe a massachusettsi géppel kapcsolatban – mondta Banyin. – Mi az?

– Tudja, a régi mumus: a gép okosabb lett az embernél, és maga alá gyűrte… Fél évszázaddal ezelőtt Massachusettsben üzembe helyezték a valaha létezett legbonyolultabb kibernetikai berendezést. Valami fantasztikusan nagy műveleti sebességgel, hihetetlen memóriával és minden ilyesmivel… És ez a gép teljes négy percig működött. Kikapcsolták, minden ki- és bemenetet lecementeztek, lekapcsolták az energiaellátásról, aláaknázták és szögesdróttal vették körül. A legvalóságosabb rozsdás szögesdróttal, ha akarják, elhiszik, ha nem akarják, nem hiszik.

– Tulajdonképpen miről van szó? – kérdezte Banyin.

– Viselkedni kezdett – mondta Gorbovszkij.

– Nem értem.

– Én sem értem, de alig tudták időben kikapcsolni.

– Érti ezt valaki?

– Beszéltem az egyik alkotójával. Megfogta a vállamat, a szemembe nézett, és csak ennyit mondott: „Leonyid, iszonyatos volt.”

– Ez már igen – mondta Hans.

– Á, hülyeség – szólt közbe Banyin. – Ez engem nem érdekel.

– De engem érdekel – mondta Gorbovszkij. – Hiszen újra bekapcsolhatják. Igaz, a Tanács megtiltotta, de miért ne lehetne feloldani a tilalmat?

– Minden kornak megvannak a maga gonosz varázslói és kísértetei – mormolta Alpa.

– Apropó, gonosz varázslók – kapott a szón Gorbovszkij. – Hirtelen a Sátáni Tucat ügye jutott eszembe.

Hansnak felcsillant a szeme.

– A Sátáni Tucat ügye, hát persze – mondta Banyin. – A tizenhárom fanatikus… Egyébként hol vannak most?

– Elnézést, elnézést – szólt közbe Alpa. – Ezek azok a tudósok, akik összeolvasztották önmagukat a gépekkel? De hát ők elpusztultak.

– Azt beszélik, igen – mondta Gorbovszkij. – De nem ez a dolog lényege. A precedens megszületett.

– Na és – mondta Banyin. – Fanatikusoknak nevezik őket, de szerintem van bennük valami vonzó. Megszabadulni minden gyengeségtől, szenvedélytől, érzelmi hullámzástól… A puszta értelem plusz a szervezet tökéletesítésének korlátlan lehetőségei. A kutató, akinek nincs szüksége eszközökre, aki önmaga az eszköz és hordozója. És semmiféle sorban állás ulmotronokért. Az ember-repülőgép, az ember-reaktor, az ember-laboratórium. Sebezhetetlen, halhatatlan…

– Elnézést kérek, de ez nem ember – morogta Alpa. – Ez a massachusettsi gép.

– És hogyan pusztultak el, ha egyszer halhatatlanok? – kérdezte Hans.

– Önmagukat semmisítették meg – mondta Gorbovszkij. – Úgy látszik, nem fenékig tejfel, ha valaki emberlaboratórium.

A kocsik mögül előbukkant egy ember, az erőlködéstől vörös volt az arca, a vállán egy ulmotron hengerét cipelve. Banyin felpattant a ládáról, és rohant, hogy segítsen neki. Gorbovszkij elgondolkodva figyelte, hogyan teszik be az ulmotront a helikopterbe. A vörös képű panaszkodott:

– Nem elég, hogy három helyett csak egyet adnak. Nem elég, hogy elfecséreltél egy fél napot. Még igazolnod is kell, hogy jogosult vagy! Nem hisznek neked! El tudják képzelni – nem hisznek az embernek!

Amikor Banyin visszatért, Alpa szólalt meg:

– Mindez eléggé fantasztikus. Ha magát a hátország érdekli, inkább a Hullámot nézze meg figyelmesen. Minden héten végrehajtják a soron következő null-transzportálást. És minden null-transzportálás Hullámot vált ki. Kisebb vagy nagyobb kitörést. És dilettáns módon foglalkoznak a Hullámmal. Ebből még nem jött volna össze egy második massachusettsi gép, csak kikapcsoló gomb nélkül. Kamill – ismeri Kamillt? – az egész bolygót érintő jelentőségűnek tartja, de az ő érvei nehezen érthetőek. Nagyon nehéz vele együtt dolgozni.

– Apropó – szólalt meg Hans –, ismerik Kamill nézetét a jövőről? Úgy véli, ez a mostani tudomány iránti lelkesedés afféle hála a jólétért, azoknak a koroknak a maradványa, amikor a világ logikus észlelésének képessége volt az emberiség egyetlen reménysége. Így beszél: „Az emberiség a szakadás küszöbén áll. Az érzelmek és a logika képviselői – nyilván a művészetek és a tudományok művelőit nevezi így – idegenné válnak egymás számára, megszűnnek megérteni egymást, és szükségük sem lesz egymásra. Az ember vagy érzelmi vagy logikus lénynek születik. Ez magából az emberi természetből fakad. És egyszer majd az emberiség két társadalomra szakad szét, amelyek éppolyan idegenek lesznek egymás számára, mint nekünk a leonidasziak…”

– Eh – mondta Banyin micsoda ostobaság. Miféle szakadás? Hová legyen az átlagember? Pagava talán úgy bámul Surd új képére, mint borjú az új kapura, és Surd talán nem is érti, minek van a világon Pagava, erről nincs mit mondani, az egyik a logika, a másik az érzelmek embere. De ki vagyok én? Igen, tudományos munkatárs vagyok. Igen, időm háromnegyed részét és idegeim háromnegyedét a tudomány köti le. De művészet nélkül sem tudok meglenni! Valakinél például szól itt egy lejátszó, és ez nekem nagyon jó. Meglennék lejátszó nélkül is, de ha van, az sokkal jobb… Hát akkor velem mi lesz, én hogyan szakadok szét?

– Én is így gondolom – mondta Hans. – De azt is mondta, először is, hogy korunk géniusza a jövőben átlagember lesz, másodszor pedig, hogy nem egy átlagember létezik, hanem kettő, egy érzelmi és egy logikus beállítottságú. Én legalábbis így értettem, amit mondott.

– Csak bámullak téged – mondta Banyin. – Szerintem ha Kamillt hallgatja az ember, úgysem érthet meg semmit.

– Lehet, hogy ez Kamill soron következő paradoxonja? – kérdezte Gorbovszkij elgondolkodva. – Szereti a paradoxonokat. Bár paradoxonnak ez az okfejtés túlságosan is egyenes vonalú.

– Nos, Leonyid Andrejevics – mondta Hans jókedvűen –, mindenesetre vegye tekintetbe, hogy ezek nem Kamill okfejtései, hanem az enyéim. Tegnap napoztam a strandon, és hirtelen egy kövön ülve megjelent Kamill – ismeri ezt a szokását? –, és hangosan elmélkedni kezdett, főként a tengeri hullámokhoz intézve a szavait. Én feküdtem, hallgattam, azután elaludtam.

Mindannyian elnevették magukat.

– Kamill gyakorlatozik – mondta Gorbovszkij. – Nagyjából el tudom képzelni, mire kell neki ez a szakadás elmélet. Nyilvánvalóan az emberiség fejlődésének kérdése foglalkoztatja, és modelleket gyárt. Valószínűleg a logikai és érzelmi beállítottságúak szintézisében látja az új embert, aki már nem lesz ember.

Alpa felsóhajtott, és eltette a pipáját.

– Problémák és problémák – mondta. – Ellentmondások, szintézisek, hátország, front… És azt észrevette, kik ülnek itt? Maga, maga, ő, én… Pancserek. A tudomány kitaszítottjai. A tudomány ott van – az ulmotronokat veszi át.

Mondani akart még valamit, de ekkor ismét felbődült a hangosbeszélő:

– Figyelem, Szivárvány! Az igazgató beszél. A Tariel-Kettő csillaghajó kapitánya, Leonyid Andrejevics Gorbovszkij. A bolygó tervező energetikusa, Kaneko. Kérem, haladéktalanul jelenjenek meg nálam.

A kocsikból azonnal kihajoltak a vezetők. Az arcukon végtelen elégedettség tükröződött. Mindannyian az ál-űrhajósokat nézték. Banyin fejét válla közé húzva széttárta a karját. Hans vidáman kiáltotta: „Ez nem nekem szól, én a navigátor vagyok!” Alpa felnyögött, kezébe temette arcát. Gorbovszkij sietve felállt.

– Ideje mennem – mondta. – Nagyon nem akaródzik elmennem. Nem volt időm elmondani, amit akartam. Hát csak röviden, ez az álláspontom: nem kell elkeseredni, a kezünket tördelni. Az élet gyönyörű. Mellesleg éppen azért, mert sosem fogynak el az ellentmondások, az új fordulatok. Ami pedig az elkerülhetetlen kellemetlenségeket illeti, nagyon szeretem Kuprint[8], és van neki egy hőse, ez az ember folyvást vodkát vedel és boldogtalan. Fejből emlékszem rá, mit mond. – Megköszörülte a torkát. – „Ha a vonat alá esem, az elvágja a hasamat, a belső részeim összekeverednek a homokkal és feltekerednek a kerékre, és ebben az utolsó pillanatban megkérdezik tőlem: »Mi van, most is szép az élet?«, én akkor is hálás lelkesedéssel azt mondom: »Ó, milyen gyönyörű!«” – Gorbovszkij zavartan elmosolyodott, és zsebre dugta a lejátszót. – Ezt három évszázaddal ezelőtt mondták, amikor az emberiség még négykézláb járt. Ne panaszkodjunk! A kondicionálót meg itt hagyom maguknak, nagy itt a hőség.

5- FEJEZET

Matvej nem volt egyedül. Az asztalán, kezét maga alá téve, lábával harangozva apró termetű, fekete hajú ember ült, eleven volt, végzős iskolásra emlékeztetett. Étienne Lamondois volt az, a korszerű null-fizika vezéralakja, a „gyors fizikus”, ahogyan kollégái nevezték.

– Szabad? – kérdezte Gorbovszkij.

– Hát itt is van – mondta Matvej. – Ismerik egymást?

Lamondois fürgén leugrott az asztalról, és odalépve hozzá, alulról fölnézve rá keményen megszorította Gorbovszkij kezét.

– Örülök a találkozásnak, kapitány – mondta. – Épp magáról beszéltünk.

Gorbovszkij hátralépett, és letelepedett egy karosszékbe.

– Mi pedig magáról – mondta.

Étienne élénken meghajolt, és visszatért az igazgató asztalára.

– Szóval folytatom. A Kharübdiszek derekasan állják a sarat. Meg kell adni, Maljajev remek gépeket csinált. Érdekes, hogy az északi Hullám teljesen új típusú. A srácok már nevet is adtak neki. P-hullám, hogy tetszik? A nagyorrú Sota tiszteletére. Az ördög vigye el, kénytelen vagyok beismerni, hogy a hajamat tépem. Hogyhogy korábban oda sem figyeltem erre a nagyszerű jelenségre? Bocsánatot kell kérnem Arisztotelésztől. Neki volt igaza. Neki és Kamillnak. Fejet hajtok Kamill előtt. Korábban is fejet hajtottam előtte, de most azt hiszem, értem, mire gondolt. Egyébként tudják, hogy Kamill meghalt?

Matvej feje megrándult.

– Megint?

– Á, szóval tud róla! Fura história. Meghalt, és megint feltámadt. Hallottam ilyesmiről. Semmi új nincs a világon. Ugyanez volt Krisztussal is. Egyébként maguk elhiszik, hogy Szkljarov képes volt otthagyni őt a Hullám martalékául? Én nem hiszem. Szóval az északi Hullám elérte az ellenőrző állomások sávját. Az első, a Lew-hullám szétoszlott, a második, a T-hullám húsz kilométer per órás sebességgel szorítja vissza a Kharübdiszeket. Úgyhogy az északi vetések valószínűleg mégiscsak elpusztulnak. A biológusokat kénytelenek voltunk helikopteren elszállítani…

– Tudom – mondta az igazgató. – Elpanaszolták.

– Mit tehettem volna? Bár a viselkedésük érthető, ugyanakkor méltatlan. Az óceánon sikerült megállítani a Hullám mozgását. Így megfigyelhető az a jelenség, amelyért Lew a fél életét odaadta volna: a gyűrű alakú Hullám deformálódása. Ez a deformáció a kappa-egyenletnek felel meg, és ha a Hullám nem más, mint kappa-mező, egyből minden világossá válik, amin szegény Maljajev törte a fejét: a D-áteresztőképesség is, a szökőkutak telegenitása is, a „másodlagos fantomok” is… Vigye el az ördög, három óra alatt többet tudtunk meg a Hullámról, mint előtte tíz év alatt. Matvej, jegyezze meg: ahogy vége ennek az egésznek, szükségünk lesz egy U-regisztrátorra, sőt talán kettőre. Vegye úgy, hogy beadtam az igénylést. A hagyományos számlálók nem segítenek rajtunk. Csak a Lew-algoritmus, csak a Lew-féle logika!

– Jó, jó – mormolta Matvej. – És mi a helyzet délen?

– Délen ott az óceán. A dél miatt ne fájjon a feje. Ott a Hullám elérte a Puskin-partot, felperzselte a Déli Szigetcsoportot, és megállt. Az a benyomásom, hogy nem megy tovább, és ez nagy kár, mivel a megfigyelők olyan sietve rohantak el onnan, hogy otthagyták a teljes automatikát, és a déli Hullámról szinte semmit sem tudunk. – Dühösen pattintott az ujjával. – Tudom, magát egészen más érdekli. De mit tegyünk, Matvej? Szemléljük a dolgokat realisztikusan. A Szivárvány a fizikusok bolygója. Ez a mi laboratóriumunk. Az energiaszolgáltatók megsemmisültek, ezen nem tudunk változtatni. Ha ennek a kísérletnek vége, újjáépítjük őket, együtt. Hiszen rengeteg energiára lesz szükségünk! Ami pedig a halgazdaságokat illeti, vigye el az ördög…. A nullások készek lemondani a poliplevesről! Ne haragudj ránk, Matvej!

– Nem haragszom – mondta az igazgató nagyot sóhajtva. – De egy kicsit olyanok vagytok, mint a gyerekek, Étienne. Mint a gyerek, játszva tönkretesztek mindent, ami oly drága a felnőtteknek. – Megint felsóhajtott. – Próbáljátok meg legalább a déli vetéseket megóvni. Nagyon nem szeretném elveszíteni az autonómiánkat.

Lamondois az órájára pillantott, bólintott, és egyetlen szó nélkül kiszáguldott. Az igazgató Gorbovszkijra nézett.

– Hogy tetszik ez neked, Leonyid? – érdeklődött, és minden vidámság nélkül elnevette magát. – Hát igen, barátocskám. Szegény Posztiseva! Ezekhez a vandálokhoz képest ő angyal. Amikor arra gondolok, hogy összes gondom-bajom tetejébe jönnek még az ellátási rendszer és a csatornázás helyreállításával kapcsolatos kalamajkák, hát égnek áll a hajam. – Megcibálta a bajuszát. – Másrészt viszont Lamondois-nak igaza van – a Szivárvány valóban a fizikusok bolygója. De mit mond Kaneko, mit mond Gina… – Megrázta fejét, és vállat vont. – Igen, Kaneko! Hol van Kaneko?

– Matvej – szólt Gorbovszkij –, megtudhatom, miért hívtál ide?

Az igazgató hátat fordítva neki a szelektor billentyűit nyomkodta.

– Kényelmesen ülsz? – kérdezte.

– Igen – felelte Gorbovszkij. Már feküdt.

– Nem vagy szomjas?

– De igen.

– Szolgáld ki magad a hűtőszekrényből. Nem vagy éhes?

– Még nem, de rövidesen az leszek.

– Majd akkor beszélünk. De addig ne zavard a munkámat.

Gorbovszkij szörpöket vett elő a hűtőszekrényből, kerített poharat, kevert magának egy koktélt, és ismét elfeküdt a karosszékben, hátradöntve a támláját. A szék puha volt és hűvös, a koktél jéghideg és ízletes. Poharának tartalmát szürcsölve feküdt, és az elégedettségtől félig lehunyt szemmel hallgatta az igazgató párbeszédét Kanekóval. Kaneko azt mondta, képtelen elszakadni, nem engedik el. Az igazgató megkérdezte, ki nem engedi. „Negyven ember van itt – válaszolta Kaneko –, és egyik sem enged.” „Mindjárt oda-küldöm hozzád Gabát” – mondta az igazgató. Kaneko tiltakozott, mondván, hogy már így is nagy ott a lárma. Matvej akkor mesélt neki a Hullámról, és mentegetőző hangon emlékeztette, hogy Kaneko egyéb kötelezettségei mellett a Szivárvány SZBSZ-ének is a főnöke. Kaneko dühösen közölte, hogy erre nem emlékszik, és Gorbovszkij együttérzett vele.

A Személyi Biztonsági Szolgálat főnökei iránt mindig sajnálatot és együttérzést táplált. Minden meghódított bolygón, néha még a nem egészen meghódított bolygókon is előbb vagy utóbb kezdtek megjelenni az outsiderek – turisták, szabadságukat töltők (egész családjukkal, gyerekekkel), szabadúszó művészek, akik új benyomásokat kerestek, sikertelen alakok, akik a magányt keresték, vagy valamilyen nehezebb munkát, mindenféle dilettánsok, sportvadászok és hasonló figurák, aki semmilyen jegyzékben nem szerepeltek, akiket a bolygón senki nem ismert, senkivel nem álltak kapcsolatban, és akik gyakran nagy igyekezettel tértek ki mindenféle kontaktus elől. Az SZBSZ főnökének személyesen meg kellett ismerkednie minden egyes outsiderrel, eligazítást kellett adnia nekik, és oda kellett figyelnie, hogy mindegyikük naponta feltétlenül adjon jelet magáról a regisztrációs berendezésen. A veszélyes bolygókon, mint például a Jajla vagy a Pandora, ahol az újoncot lépten-nyomon mindenféle veszedelem fenyegette, az SZBSZ csapatai nem egy emberéletet mentettek meg. De az asztal simaságú Szivárványon, amelynek egyenletes a klímája, szegényes az állatvilága, tengere pedig mindig nyugodt és sima, az SZBSZ-nek elkerülhetetlenül puszta formalitássá kellett válnia, és a jelek szerint azzá is vált. És az udvarias, korrekt Kaneko, érezvén helyzetének kétértelműségét, természetesen nem az irodalmárok eligazításával foglalkozott, akik azért utaztak ide, hogy magányba vonulva dolgozzanak, nem a szerelmesek és nászutasok kalandos utazásainak szemmel tartásával törődött, hanem saját tervező munkájával és másféle valódi elfoglaltságaival.

– Hány kívülálló van jelenleg a Szivárványon? – kérdezte Matvej.

– Úgy hatvan ember. Talán valamivel több.

– Kaneko, barátom, az összes kívülállót azonnal meg kell keresni és Fővárosba irányítani.

– Nem egészen értem, mi az értelme ennek a rendelkezésnek – mondta udvariasan Kaneko. – A veszélyeztetett körzetekben gyakorlatilag sosem tartózkodnak outsiderek. Ott csak a csupasz, forró sivatag van, büdös és hőség…

– Kérlek, Kaneko, ne vitatkozzunk – mondta Matvej. – A Hullám az Hullám. Ilyenkor jobb, ha mindenki, akinek nincs dolga, a kezünk ügyében van. Mindjárt idejön Gaba a naplopóival, odaküldöm őket hozzád. Szervezzétek meg ott a dolgot.

Gorbovszkij a szívószálat félretéve egyenesen a pohárból szürcsölte az italt. Kamill meghalt, gondolta. És miután meghalt, feltámadt. Velem is megesett ilyesmi. Ez a híres-nevezetes Hullám minden jel szerint rendes kis pánikot keltett. Pánik idején mindig meghal valaki, te meg nagyon elcsodálkozol meglátva az illetőt egy kávéházban, több millió kilométerre halála helyszínétől. A képe összekarmolva, hangja rekedt és élénk, vicceket hallgat, és a hatodik adag marinírozott garnélát pusztítja éppen szecsuani káposztával.

– Matvej – szólította –, hol van most Kamill?

– Ja persze, te még nem tudod – mondta az igazgató. Odament az asztalhoz, és italt kevert magának gránátalmaléből és ananászszörpből. – Maljajev hívott Greenfield-ből. Kamill valahogyan egy előretolt megfigyelőállomásra került, ott ragadt, és elkapta a Hullám. Zavaros história. Ez a Szkljarov, a megfigyelő, Kamill kisgépén elszáguldott, hisztériázott, és kijelentette, hogy Kamill szétlapult, de tíz perc múlva Kamill kapcsolatba lépett Greenfielddel, szokása szerint jósolt, majd eltűnt. De hát komolyan lehet-e venni Kamillt az ilyen mutatványok után?

– Igen, Kamill nagyon eredeti figura. De ki az a Szkljarov?

– Megfigyelő Maljajevnél, mondtam neked. Nagyon igyekvő, kedves fiú, eléggé korlátolt… De azt feltételezni, hogy elárulta Kamillt, képtelenség. Maljajevnek folyton vad gondolatai vannak…

– Ne bántsd Maljajevet – mondta Gorbovszkij. – Egyszerűen csak logikusan gondolkodik. Egyébként hagyjuk ezt. Beszéljünk inkább a Hullámról.

– Beszéljünk – mondta az igazgató szórakozottan.

– Nagyon veszélyes?

– Mi?

– A Hullám. Veszélyes?

Matvej nagyot szusszant.

– Egészében véve a Hullám halálosan veszélyes – mondta. – Az a baj, hogy a fizikusok sosem tudják előre, hogyan fog viselkedni. Például bármelyik pillanatban széthullhat. – Hallgatott egy sort. – De az is lehet, hogy nem hullik szét.

– Nem lehet elrejtőzni előle?

– Nem hallottam róla, hogy bárki megpróbálta volna. Azt mondják, eléggé félelmetes látvány.

– Te még nem is láttad?

Matvej bajusza fenyegetően felborzolódott.

– Észrevehetted volna, hogy nemigen jut időm a bolygón kóborolni. Folyton várok valakit, lecsillapítok valakit, vagy valaki vár rám… Biztosíthatlak, ha lenne szabadidőm…

Gorbovszkij óvatosan érdeklődött:

– Matvej, bizonyára azért van szükséged rám, hogy az outsidereket keressem, igaz?

Az igazgató dühösen nézett rá.

– Éhes vagy?

– Ne-em.

Matvej fel-alá kezdett járkálni az irodában.

– Megmondom neked, mi az, ami nyugtalanít. Először is, Kamill megjósolta előre, hogy ez a kísérlet nem végződik majd jól. Egyáltalán nem törődtek ezzel. Következésképp én sem. Lamondois most meg beismeri, hogy Kamillnak igaza volt…

Nyílt az ajtó, és remek fogait villogtatva benyomult rajta egy hatalmas termetű, fiatal néger fehér rövidnadrágban és fehér ingben, meztelen lábán fehér cipőben.

– Megjöttem! – jelentette, meglengetve hatalmas tenyerét. – Mit kívánsz tőlem, ó, én igazgató uram? Kívánod, hogy leromboljam a várost, és palotát építsek a helyén? Szerettem volna, kívánságodat kitalálva, elragadni számodra az asszonyok legszebbikét, akinek Gina Pickbridge a neve, de az ő bubája erősebbnek bizonyult az enyémnél, így ő Halászfaluban maradt, onnan küldi neked nem éppen hízelgő üdvözletét.

– Nekem ehhez semmi közöm – mondta az igazgató. – Az üdvözletét pedig küldje csak Lamondois-nak.

– Valóban neki kellene! – kiáltotta a néger.

– Gaba – mondta az igazgató –, tudsz a Hullámról?

– Ugyan már, ez is Hullám? – mondta a néger megvetően. – Majd ha belépek a startfülkébe, és Lamondois megnyomja az indítógombot, akkor lesz igazi Hullám! De ez most semmiség, szellőcske fodrozza a vizet. De hallgatlak, és kész vagyok engedelmeskedni.

– A brigádoddal jöttél? – kérdezte az igazgató türelmesen. Gaba szó nélkül az ablakra mutatott. – Indulj velük az űrrepülőtérre, Kaneko rendelkezésére állsz majd.

– Testestül-lelkestül – mondta Gaba. Ebben a pillanatban az ablakon túl harsány hangok harsantak fel bendzsó-kísérettel, a Jerikó falai című zsoltár dallamára zengték:

A szépséges Szivárvány,
Szivárvány, Szivárvány…

Gaba egyetlen lépéssel az ablaknál termett, és kiüvöltött:

– Csön-det!

A dal elhallgatott. Egy vékony, tiszta hang húzta panaszosan:

Dig my grave both long and narrow,
Make my coffin neat and strong…[9]

– Megyek – mondta Gaba némileg zavartan, és egy lendületes ugrással átvetette magát az ablakpárkányon. Odakint felbődültek.

– Gyerekek… – morogta az igazgató gúnyos mosollyal. Becsukta az ablakot. – Elunták magukat a taknyosok. Nem tudom, mit csinálok majd nélkülük.

Állva maradt az ablaknál, és Gorbovszkij, tenyerével beárnyékolva szemét, az igazgató hátát nézte. Ez a hát széles volt, de valahogyan annyira görnyedt és szerencsétlen, hogy Gorbovszkij nyugtalan lett. Matvejnek, az űrpilótának, a deszantosnak egyszerűen nem lehet ilyen a háta.

– Matvej – szólalt meg –, valóban szükséged van rám?

– Igen – mondta az igazgató. – Nagyon nagy szükségem. – Egyre kibámult az ablakon.

– Matvej – ismételte meg Gorbovszkij –, mondd el, miről van szó!

– Rosszkedv, rossz előérzet, gondok – sorolta Matvej, majd elhallgatott.

Gorbovszkij fészkelődött, kényelmesebben elhelyezkedett, halkan bekapcsolta a lejátszóját, és szintén halkan ezt mondta:

– Rendben van, haver. Egyszerűen csak elüldögélek itt veled.

– Aha. Csak üldögélj, kérlek.

Szomorúan, lassan pengett egy gitár, az ablakon túl lángolt az üres égbolt, de az irodában hűvös volt, és félhomály.

– Várni. Várni fogunk – mondta hangosan az igazgató, és visszatért karosszékébe.

Gorbovszkij hallgatott egy darabig.

– Igaz is – mondta aztán. – Milyen udvariatlan vagyok! Teljesen kiment a fejemből. Hogy van Zsenyecska?

– Köszönöm, jól van.

– Nem tért vissza?

– Nem. Nem tért vissza. Szerintem most hallani sem akar erről.

– Még mindig Aljoska miatt?

– Természetesen. Egyszerűen elképesztő, mennyire fontos lett Zsenyecska számára.

– Emlékszel, hogy esküdözött: „Csak szülessen meg…”

– Emlékszem mindenre. Olyasmire is, amiről te nem is tudsz. Eleinte rettenetesen kínlódott a kicsivel. Panaszkodott. „Nem – azt mondja –, nincs bennem anyai érzés. Szörnyszülött vagyok. Érzéketlen fadarab.” Azután történt valami. Én még csak észre sem vettem, hogyan. Igaz, nagyon remek kis kölyök. Nagyon kedves és okos. Egyik este a parkban sétáltam vele. Hirtelen azt kérdezte: „Mi az, ami ott mindig leguggol?” Először nem is értettem. Aztán… Tudod, fújt a szél, lengett a lámpa, és ettől inogtak az árnyékok a falon. „Leguggol”. Nagyon kifejező, ugye?

– Igen – mondta Gorbovszkij. – Író lesz belőle. Csak jobb lenne mégiscsak beadni egy internátusba.

Matvej legyintett.

– Szóba sem jöhet – mondta. – Zsenyka nem adja oda. És tudod, eleinte vitatkoztam vele, aztán arra gondoltam: minek? Miért kellene elvenni egy embertől az élete értelmét? Az ő életének ez az értelme. Talán azért van az egész, mert én sokkal öregebb vagyok nála. És Aljoska az én számomra túlságosan későn érkezett. Néha arra gondolok, milyen magányos lennék, ha nem tudnám, hogy mindennap láthatom. Zsenyka azt mondja, nem mint az apja szeretem, hanem mintha a nagyapja lennék. Nos, nagyon is meglehet. Érted, miről beszélek?

– Értem. De ez ismeretlen számomra. Én, Matvej, sosem voltam magányos.

– Igen – mondta Matvej. – Amennyire én ismerlek, körülötted mindig nyüzsögnek az emberek, akiknek égető szükségük van rád. Nagyon szerencsés a jellemed, téged mindenki szeret.

– Nem így van – mondta Gorbovszkij. – Én szeretek mindenkit. Majdnem száz évet megértem, és képzeld el, Matvej, egyetlen kellemetlen emberrel sem találkoztam.

– Nagyon gazdag ember vagy – szaladt ki Matvej száján.

– Egyébként Moszkvában megjelent egy könyv – jutott Gorbovszkij eszébe. – Nincs keserűbb az örömödnél, ez a címe, a szerzője Szergej Volkov. Az érzelempártiak soron következő bombája. Genykin epés cikkben ment neki. Nagyon szellemes volt, de nem meggyőző: az irodalomnak, úgymond, olyannak kell lennie, hogy kellemes legyen bíbelődni vele. Az emocionalisták ezen harsányan nevettek. Ez valószínűleg azóta is tart. Én ezt sosem fogom megérteni. Miért nem képesek türelemmel viseltetni egymás iránt?

– Ez nagyon egyszerű – mondta Matvej. – Mindegyik azt képzeli, hogy történelmet csinál.

– De hát történelmet csinál! – vetette ellene Gorbovszkij. – Mindegyik valóban történelmet csinál. Elvégre mi, középszerű emberek egész idő alatt így vagy úgy az ő hatásuk alatt állunk.

– Nincs kedvem erről vitatkozni – mondta Matvej. – Nincs időm erről gondolkodni, Leonyid. Én nem állok a hatásuk alatt.

– Jó, ne vitatkozzunk – mondta Gorbovszkij. – Inkább igyunk gyümölcslevet. Ha akarod, akár helyi bort is ihatnánk. De csak akkor, ha tényleg segít rajtad.

– Rajtam most csak egy dolog segíthetne. Ha Lamondois megjelenne itt, és csalódottan közölné, hogy a Hullám szétoszlott.

Egy darabig szótlanul szürcsölték a gyümölcslevet, a poharak fölött egymást nézve.

– Egy ideje valahogy senki sem hív téged – mondta Gorbovszkij. – Ez valahogy furcsa.

– A Hullám – mondta Matvej. – Mindenki elfoglalt. Még a viszálykodásról is megfeledkeztek. Valamennyien rohangásznak.

A szoba mélyén feltárult az ajtó, és a küszöbön Étienne Lamondois jelent meg. Arca töprengő volt, szokatlanul lassan és kimérten mozgott. Az igazgató és Gorbovszkij szótlanul figyelte, amint közeledik, és Gorbovszkijnak valami kellemetlen érzés támadt a gyomrában. Fogalma sem volt arról, mi történik vagy történt, de tudta már, hogy a kényelmes heverészésnek vége. Kikapcsolta a lejátszót.

Az asztalhoz érve Lamondois megállt.

– Azt hiszem, elkeserítem magát – mondta lassan és monoton hangon. – A Kharübdiszek nem bírták ki. – Matvej a válla közé húzta a fejét. – A front északon és délen átszakadt. A Hullám másodpercenként tízméteres gyorsulással halad. Az ellenőrzőállomásokkal megszakadt a kapcsolat. Csak arra jutott időm, hogy kiadjam a parancsot az értékes berendezések és archívumok evakuálására. – Gorbovszkijhoz fordult. – Kapitány, magában reménykedünk. Legyen szíves megmondani: mekkora a hajója szállítási kapacitása?

Gorbovszkij nem felelt, Matvejra nézett. Az igazgató szeme csukva volt. Hatalmas tenyerével céltalanul simogatta az asztal lapját.

– Szállítási kapacitás? – ismételte meg Gorbovszkij, és felállt. Odament az igazgatói asztalhoz, az általános tájékoztatás mikrofonja fölé hajolt, és beleszólt: – Figyelem, Szivárvány! Walkenstein navigátor és Dickson fedélzeti mérnök haladéktalanul jelentkezzen az űrhajó fedélzetén.

Azután Matvejhez fordult, és a vállára tette a kezét.

– Semmi vész, barátocskám – mondta. – Beférünk. Add ki a parancsot, hogy evakuálják Gyerekfalut. A bölcsődékkel majd én foglalkozom. – Lamondois-ra nézett. – A szállítási kapacitásom pedig kicsi, Étienne – mondta.

Étienne Lamondois szeme fekete volt, és nyugodt – egy olyan ember szeme, aki tudja, hogy mindig igaza van.

6. FEJEZET

Robert látta, hogyan történt az egész. A távolsági ellenőrzés tornyának lapos tetején guggolt, és óvatosan szerelte le a vevőantennákat. Negyvennyolc darab volt – vékony, súlyos rudak, a csúszós parabolakeretbe beszerelve, és mindegyiket akkurátusan ki kellett csavarni, és az összes megfelelő óvintézkedéssel belehelyezni a speciális tokba. Nagyon igyekezett, és a válla fölött időnként észak felé pillantott.

Az északi horizonton magas, fekete fal meredezett. A gerincén, ahol a tropopauzába[10] ékelődött, vakító fényperem húzódott, még magasabban, az üres égen halványlila töltések villantak fel és aludtak ki. A Hullám megállíthatatlanul, de nagyon lassan mozgott. Hihetetlen volt, hogy feltartóztatja az esetlen, onnan fentről egészen kicsinek látszó gépek ritka lánca. Valahogy különösen nagy volt a csönd és a forróság, a nap furcsán fényesnek látszott, mint vihar előtti percekben a Földön, amikor minden elcsöndesedik, a nap hét ágra süt, de az égbolt felét már súlyos, kékesfekete felhők borítják. Volt valami különösen baljós ebben a csöndben, szokatlan volt, szinte túlvilági, mert a közeledő Hullám rendszerint rendkívüli erejű orkánt és számos bömbölő villámot hajszolt maga előtt.

De most tökéletes csönd volt. Roberthez tisztán elértek a hadaró hangok lentről, a térről, ahol egy nehézhelikopterbe rámolták be rohamléptekkel a különösen értékes berendezéseket, a megfigyelési naplókat, az automata berendezések regisztrált eredményeit. Hallani lehetett, hogy Pagava torokhangon szidalmaz valakit, mert túl korán szerelte le az analizátorokat, Maljajev pedig komótosan elemezgeti Patrickkal a merőben elméleti kérdést a Hullám fölötti energetikai gát töltéseinek lehetséges eloszlásáról. Greenfield teljes lakossága itt gyűlt most össze, ebben a toronyban, Robert lába alatt és a téren. A lázadozó biológusokat és két turistacsoportot, amelyek az előző éjszakát a településen töltötték, már elindították a vetésterületeken túlra. A biológusokat a laboránsokkal együtt pterokaron indították útnak, Pagava kiadta nekik az utasítást, hogy a vetésterületeken túl szereljék fel az új megfigyelőpontot, a turistákért pedig speciális aerobuszt küldtek Fővárosból. A biológusok is, a turisták is nagyon elégedetlenek voltak, és amikor elrepültek, Greenfieldben csak az elégedettek maradtak.

Robert szinte gépiesen dolgozott, és mint mindig, ha manuális munkát végzett, a legkülönbözőbb dolgokra gondolt. Nagyon fáj a vállam. Furcsa: a vállamat sehol sem vertem be. A hasam sajog, de ez érthető – amikor átestem az ulmotronon. Vajon hogy festhet most az az ulmotron? És hogy nézhet ki a pterokarom? És hogy nézhet ki… Érdekelne, mi lesz itt három óra múlva. Kár a virágágyakért… Egész nyáron dolgoztak a gyerekek, a legfantasztikusabb virág-összeállításokat találták ki. Akkor ismerkedtünk meg Tanyával. Tánya – szólította halkan. Mi van most veled? Gondolatban felmérte a távolságot a Hullám frontja és Gyerekváros között. Biztonságos, gondolta elégedetten. Ők ott valószínűleg nem is tudnak arról, hogy Hullám van, hogy lázadoznak a biológusok, hogy csaknem meghaltam, hogy Kamill…

Felállt, tenyere hátoldalával megtörölte az arcát, és elnézett délre, a végtelen zöld gabonaföldek felé. Megpróbált az óriási marhacsordákra gondolni, amelyeket most a kontinens belseje felé terelnek; arra, milyen sok munkába kerül majd Greenfield helyreállítása, mikor szétoszlik a Hullám; és hogy milyen kellemetlen lesz kétévnyi bőség után visszatérni a szintetikus táplálékhoz, a mesterséges bélszínhez, a fogkrém utóízű körtéhez, a moszatból főtt húsleveshez, a kvázibiotikus báránybordához és a többi szintetikus csodához, egye meg őket a fene… Mindenfélére gondolt, de nem tehetett semmit.

Nem bújhat el Pagava csodálkozó tekintetétől, Maljajev jeges hangjától, Patrick túlzóan együttérző stílusától. Az a legszörnyűbb, hogy nincs mit tenni. Hogy kívülről szemlélve finoman fogalmazva is furcsa ez az egész. De tulajdonképpen miért is kellene finoman fogalmazni? Az egész teljesen egyértelműen fest. A holtra rémült megfigyelő megtépázott külsővel beállít egy idegen repülőgéppel, és bejelenti társa halálát. A társáról meg kiderül, hogy él. A társa, mint kiderül, csak azután pusztult el, hogy a rémült megfigyelő az ő gépén meglépett. De hát már halálra volt zúzva, ismétli magában már vagy tizedszer Robert. Vagy talán csak képzelődés volt? Lehet, hogy annyira megrémültem, hogy rémképeket láttam? Sosem hallottam ilyesmiről. Na de arról sem hallottam soha, ami megtörtént – ha megtörtént. Egye meg a fene, gondolta kétségbeesetten. Ne higgyék el. Tányuska elhiszi. Csak ő higgyen nekem! Ezeknek meg úgyis mindegy, Kamillról is rögtön megfeledkeztek. Csak akkor jut majd eszükbe, ha engem meglátnak. És elméletekkel teli tekintetükkel néznek majd, és elemeznek, egybevetnek, mérlegelnek. Legkevésbé ellentmondásos hipotéziseket állítanak fel, csak az igazságot nem fogják soha megtudni… És én sem tudom meg soha az igazságot.

Kifordította az utolsó antennát, betette a tokjába, majd az összes tokot betette egy lapos kartondobozba, amikor észak felől visszhangos dörrenés hallatszott, mintha egy hatalmas és üres teremben kidurrant volna egy léggömb. Robert megfordult, és azt látta, hogy a Hullám palafekete hátterén hosszú fehér fáklya lobban fel. Az egyik Kharübdisz égett. Odalent elhallgattak a hangok, felsüvített, majd lefulladt a helikopter üresben járó motorja. Biztosan mindenki hallgatózik és észak felé néz odalent. Robert még nem fogta fel, mi történt, amikor dübörögve, rázkódva, a megmaradt pálmákat maga alá taposva előkúszott a tartalék Kharübdisz, menet közben magasba emelve energiaelnyelő tölcsérjét. A nyílt terepen fülsiketítően feldübörgött, és vörös porfelhőbe burkolózva elvágtatott északra, hogy betömje a rést.

Eléggé megszokott dolog volt ez: az egyik Kharübdisz nem tudta időben levezetni a bazaltba a felesleges energiát, és Robert már éppen lehajolt volna a kartondobozért, amikor a fekete fal lábánál valami fényesen felvillant, színes lángok legyezője bomlott ki, és szemlátomást vastagodva, kiáradva az ég elé emelkedett egy másik fehér füstoszlop. Újabb csattanás hallatszott. Odalent egyszerre kiáltottak fel, és Robert egyből észrevett távolabb, kelet felé még néhány fáklyát. Egyik Kharübdisz robbant fel a másik után, és egy perc múlva a Hullám ezer kilométeres fala, amely most krétával összefirkált iskolai táblára emlékeztetett, megremegett és előre kúszott, fekete, dagadozó pacákat hajítva maga előtt a sztyeppére. Robert kiszáradt torkával nehezen nyelt egyet, és a dobozt felragadva, rohanva megindult a lépcsőn lefele.

A folyosókon emberek rohangáltak. Elfutott mellette a holtra rémült Zinocska, egy halom filmmel teli dobozt szorítva melléhez. Hasszán Alizade és Karl Hofmann természetellenes gyorsasággal cibálta a kijárat felé egy laboratóriumi kemosztáz hatalmas szarkofágját – mintha szélvihar sodorná őket. Valaki kiabált: „Gyertek ide! Nem bírom el egyedül! Hasszán!” Az előcsarnokban törött üveg csörömpölt. A téren felbőgtek a motorok. A diszpécserszobában, a szétszórt térképeken és papírokon taposva Pagava ugrált a képernyő előtt, és türelmetlenül ordította: „Miért nem hallod? Égnek a Kharübdiszek! A Kharübdiszek égnek! A Hullám megindult! Semmit, érted, semmit nem hallok! Étienne! Ha érted, bólints…”

Robert a fájdalomtól fintorogva a vállára dobta a dobozt, és megindult lefelé, az előcsarnokba. Mögötte valaki lihegve dübörgött lefelé a lépcsőn. Az előcsarnokot csomagolópapírok és valamilyen készülék roncsai borították. A törhetetlen üvegből készült kapu hosszában megrepedt. Robert oldalazva kipréselte magát a bejárat előtti lépcsőre, és megállt. Látta, amint egymás után a magasba emelkednek a zsúfolásig teli pterokarok. Látta, amint Maljajev szó nélkül, dermedt arccal bevezényli az utolsó pterokarba a laboránslányokat. Látta, hogy Hasszán és Karl, az erőlködéstől tátott szájjal megpróbálja betuszkolni szarkofágját egy helikopter ajtaján, belül valaki próbál nekik segíteni, és a szarkofág minden alkalommal ráesett az ujjaira. Meglátta a tökéletesen nyugodt Patrickot, az álmos Patrickot, amint hátával nekidől a helikopter hátsó lámpájának, arcán összpontosító, elgondolkodó kifejezéssel. És fejét elfordítva meglátta, szinte a feje fölött a Hullám szénfekete falát, amely bársonyfüggönyként borította el az eget.

– Hagyjátok abba a berakodást! – kiáltotta a füle mellett Pagava. – Térjetek észhez! Azonnal dobjátok el azt a koporsót!

A kemosztáz súlyos döndüléssel zuhant a betonra.

– Dobjatok ki mindent! – ordította Pagava lerohanva a lépcsőn. – Mindenki azonnal szálljon be a helikopterbe! Nem látjátok? Kinek beszélek, Szkljarov! Patrick, elaludtál?

Robert nem mozdult a helyéről. Patrick sem. Maljajev eközben nekidőlve becsapta a pterokar ajtaját, és intett. A pterokar kitárta szárnyait, nehézkesen nekilendült, és oldalra dőlve eltűnt a tetők fölött. A helikopterből repültek ki a ládák. Valaki sírós hangon kiabált: „Nem adom, Sota Petrovics! Ezt nem adom nekik…” „Adod, galambom! – bömbölte Pagava. – De mennyire, hogy adod!” Maljajev Pagavához rohant valamit kiáltozva és az égre mutatva. Robert felnézett. Az apró felvezető helikopter, amely úgy tele volt tűzködve antennákkal, mint valami sündisznó, iszonyatosan bőgő túlterhelt motorjával áthúzott a tér fölött, és elszáguldott dél felé. Pagava öklét rázta az ég felé.

– Hová? – ordította. – Vissza! Vissza, te kurafi! Elég a pánikból! Abbahagyni!

Ezalatt Robert végig ott állt a lépcsőn, sajgó vállán a súlyos kartondobozzal. Az volt az érzése, mintha egy filmben szerepelne. A helikopterből kipakolnak. Vagyis egyszerűen kidobálnak belőle mindent, ami a kezük ügyébe esik. A helikopter valóban túlterhelt, ez látszik lesüllyedt futóművein. A helikopter körül tolonganak. Kezdetben kiabálva tolongtak, most viszont csöndben vannak. Hasszán az ujjait szopogatja – biztosan lehorzsolta őket. Patrick mintha teljesen elaludt volna. A legjobbkor és főleg a legjobb helyen! Hofmann, a pedáns ember (akit megfontolt és óvatos tudósnak szoktak nevezni), elkapkodja a helikopterből kidobált ládákat, és igyekszik akkurátusan felhalmozni őket – bizonyára önigazolásként. Pagava türelmetlenül ugrál a helikopter körül, és folyton hol a Hullámot, hol az ellenőrzőtornyot nézi. Láthatóan nincs kedve elrepülni, és sajnálja, hogy ő itt a rangidős. Maljajev oldalt áll, és szintén a Hullámot nézi – egyfolytában és hideg ellenségességgel. És annak a villának az árnyékában, amelyben Patrick lakott, ott áll a kisgépem. Érdekes, ki vitte oda, és miért? A gépre senki nem figyel, de nincs is rá szüksége senkinek: talán legfeljebb tíz ember maradt itt. A helikopter jó, erős gép, Griff típusú, bár ilyen súllyal legfeljebb fél sebességgel haladhat csak. Robert letette a dobozt a lépcsőre.

– Nem lesz elég időnk – mondta Maljajev.

Hangjában annyi keserűség és fájdalom volt, hogy Robert elcsodálkozott. De már tudta, hogy jut mindenre idő. Odament Maljajevhez.

– Van még tartalék Kharübdiszünk – mondta. – Egy negyedóra elég lesz?

Maljajev értetlenül nézett rá.

– Két tartalék Kharübdiszünk van – mondta hidegen, aztán hirtelen megértette.

– Rendben – mondta Robert. – Ne feledkezzen meg Patrickról. A helikopter túloldalán van.

Robert megfordult, és futni kezdett. Utána kiabáltak, de nem fordult meg. Teljes erejéből rohant, átugrálva a szétdobált berendezéseken, a dísznövényekkel teleültetett virágágyásokon, a gondosan nyírt, illatos fehér virágokkal teli bokrokon. A település nyugati pereme felé rohant. Jobbra, a tetők fölött bársonyos fekete fal magasodott egészen a zenitig érve, balról vakítóan tűzött a fehéren izzó nap. Robert megkerülte az utolsó házat, és rögtön beleütközött a Kharübdisz hatalmas fedélzetébe. Meglátta a gigantikus lánctalp elemei közé beszorult földgöröngyöket, a szétszaggatott növényi maradványokat, a lánctalpakra tapadt tarka virágszirmokat, egy fiatal pálmának az elemek közül kimeredő, megtépázott törzsét, és föl sem nézve felkapaszkodott a keskeny felhágón. Kezét égették a napon felhevült keresztpántok. Még mindig nem nézett fel, háttal becsúszott a kézi irányítás kabinjába, betelepedett az ülésbe, félretolta arca elől az acéllemezt, és keze a megszokott módon gépiesen működni kezdett. Jobbja előrenyúlt és bekapcsolta a gyújtást, a balja ugyanekkor működésbe hozta a tengelykapcsolót, átállította kézi működtetésre, jobb kezével már nyúlt is hátra az indítógombot keresve. És amikor körülötte minden feldübörgött, felbődült, rázkódni kezdett, bal keze, már teljesen fölöslegesen, bekapcsolta a légkondicionáló rendszert. Ezután – már tudatosan – kitapogatta az energiaelnyelő irányítókarját, maga felé húzta, ameddig csak lehetett, és csak ekkor szánta rá magát, hogy kinézzen a félretolt lemez helyén.

Közvetlenül előtte volt a Hullám. Lew után valószínűleg még egyetlen ember sem volt ennyire közel a Hullámhoz. Egyszerűen fekete volt, egyetlen erecske sem törte meg, és az egészen a horizontig húzódó, napsütötte sztyeppe élesen kirajzolódott a hátterén. Látható volt minden fűszál, minden bokor. Robert még az odújuk előtt sárga oszlopokként megdermedt cickányokat is látta.

A feje fölött száraz, fémes bömbölés harsant fel, és egyre erősödött – működésbe lépett az elszívó. A Kharübdisz menet közben folyamatosan ingadozott. A visszapillantó tükörben ugrándoztak a porban a település épületei. A helikopter nem volt látható. Még száz méter, nem, még ötven méter – és elég. Balra pillantott, és az az érzése támadt, mintha a Hullám egy kissé már meggörbült volna. Ezt egyébként nagyon nehéz volt megítélni. Talán már nem is lesz rá idő, jutott hirtelen az eszébe. Nem vette le a szemét a fehér füstoszlopokról, amelyek a horizont mögül bukkantak elő. A füst gyorsan szétoszlott, már alig látszott. Vajon mi éghetett a Kharübdiszekben?

Elég, gondolta, és beletaposott a fékbe. Különben nem tud már elfutni. Megint belenézett a visszapillantó tükörbe. Sokáig, jaj, nagyon sokáig piszmognak, gondolta. A Kharübdisz előtt a sztyeppe lassan elsötétedett egy hatalmas háromszögben, amelynek csúcsában az elszívó tölcsére volt. A cickányok hirtelen nyugtalanul ugrálni kezdtek, az egyik vagy húszlépésnyire hirtelen a hátára esett, és görcsösen kapálózott a lábával.

– Fussatok, ostobák! – mondta hangosan Robert. – Ti megtehetitek…

És ekkor észrevette a másik Kharübdiszt. Fél kilométernyire állt tőle keletre, mohón kinyújtva elnyelője fekete tölcsérjét, és előtte ugyanúgy feketéllett a fű, összehúzódva az elviselhetetlen hidegtől.

Robert nagyon megörült.

Remek srác! – gondolta. – Okos! Vakmerő! Talán Maljajev? Miért is ne? Hiszen ő is ember, és semmi emberi nem idegen tőle… Vagy talán maga Pagava? Neki egyébként egyszerűen nem engednék meg. Megkötözik, bedugják az ülések alá, sőt még a lábukkal is lenyomják, hogy ne rugdalózzon. Nem, remek srác, remek!

Félretolta a homlokzati lemezt, kihajolt, és átkiáltott:

– Hé! Tartsd magad, haver! Kettesben egy évig is tartjuk magunkat!

A műszerekre nézett, rögtön megfeledkezett mindenről. A tárolók csurig voltak: a fénylő mutató a beporosodott üveg alatt már a határon volt. Gyorsan belenézett a visszapillantó tükörbe, és egy kissé megkönnyebbült. A település tetői fölött, a fehér égbolton gyorsan kisebbedő sötét pont lebegett. Még tíz perc, gondolta. Most már tisztán látszott, hogy a Hullám frontja a település előtt meggörbült. A Hullám keletről és nyugatról körülfolyta a Kharübdisz hatókörét.

Robert fogát összeszorítva ült még egy darabig. Minden energiája elment arra, hogy elűzze a vezetőülésben fekvő, összeégett holttest látványát. Jó lenne megtanulni, hogyan kapcsolja ki az ember kívánságra a fantáziáját… Megrázkódott, és nekilátott, hogy kinyissa az összes nyílást, ahány csak eszébe jutott. A nehéz, kerek ablakot a feje fölött. A bal oldalit – teljesen kitárni! A jobb oldali már nyitva – azt is teljesen kitárni… A háta mögötti ajtót, amelyik a gépházba nyílik… Nem, azt jobb bezárni – a robbanás alighanem épp ott, a tárolókban történik… Rátolni a reteszt, a reteszt… Ebben a pillanatban a szomszédos Kharübdisz felrobbant.

Robert rövid, fülsiketítő dörrenést hallott, forró léglökést érzett, és a nyíláson kihajolva azt látta, hogy a szomszédja helyén hatalmas sárga porfelhő hömpölyög, elborítja a sztyeppét, az eget, a Hullámot, és a felhő mélyén reszkető, éles fénnyel izzik valami. Valami suhogott a levegőben, és döngve nekiütközött a páncélzatnak. Robert a műszerekre pillantott, és egyetlen lendülettel kivetette magát a bal oldali nyíláson.

Arccal előre a forró és száraz fűre zuhant, rögtön fel is pattant, és előregörnyedve a település felé futott. Soha életében nem rohant még így. Kharübdisze akkor robbant fel, amikor már a szélső ház előkertjében volt. Vissza sem nézett, csak válla közé húzta a fejét, még mélyebben előrehajolt és még gyorsabban futott. Örök dicsőség neked, hajtogatta. Örök dicsőség neked… Azután rájött, hogy azóta ismételgeti ezeket a szavakat, hogy a szomszéd Kharübdisz helyén meglátta azt a félelmetes poroszlopot.

A tér üres volt, a virágágyásokat letaposták, mindenfelé hányódtak a legértékesebb egyedi berendezések, a pótolhatatlan feljegyzésekkel teli dobozok, a gyenge szellő lustán lapozgatta az egyedülálló megfigyelésekről készült egyedülálló jegyzeteket.

Robert lihegve átvágott a téren, és a kisgéphez rohant. A gép motorja működött, és a vezetőülésen a megszokott álmos képével ott ült Patrick.

– Hát itt vagy – mondta kedvesen Patrick. Robert elképedve bámult rá. – Már azt hittem, ott maradtál. Ülj be gyorsan, el kell hordanunk az irhánkat. A sebessége most, ajaj…

Robert bepattant mellé.

– Várj – mondta lihegve. – Lehet, hogy a másik… ő is megmenekült? Ki volt az? Maljajev, Hofmann?

Patrick ügyetlenül elfordította a kart, beállítva a gépet a motor felpörgetéséhez.

– Én voltam a másik – mondta szégyellősen.

– Te?

– Én – ismételte meg Patrick idegesen vihogva. Kikormányozta a gépet az útra, és végre a magasba emelte. – Éreztem, hogy felrobbanok, kimásztam és elfutottam. Jókorát durrant, igaz? Egész a faluig lökött…

A település lassan elfordult alattuk, és hátrafelé úszott. Ejha, ez a Patrick, gondolta Robert értetlenkedve.

– Az enyém nagyobbat szólt – jelentette ki Patrick. –  gondolsz, Rob?

– Hová röpülsz? – kérdezte Robert.

– Hűvös Forrásra – mondta Patrick. – Ott lesz az új bázis.

7. FEJEZET

Robert visszanézett a válla fölött. Már semmi nem látszott, csak a fehér égbolt és a zöld mezők. Ma már kétszer megléptem előle, gondolta. Nem úszom meg a harmadikat.

– Mi lesz most? – kérdezte.

Patrick lebiggyesztette vaskos ajkát.

– Semmi jó. Hatalmas az energiatartaléka.

– Megpróbáltad kiszámítani?

– Igen.

– És?

Patrick mélyet sóhajtott, és nem válaszolt. Robert szemöldökét felvonva egyenesen maga elé nézett. Azután bekapcsolta a gép kommunikációs rendszerét, és Gyerekfalu hullámhosszát állította be. Többször is megnyomta a hívás gombot, de Gyerekfalu nem válaszolt. Nem kell idegeskedni, gondolta. A nyári ünnep meg minden. Milyen furcsa, ők még nem tudnak semmit. Ne is tudjanak semmit. Csak én fogom tudni. És megint megkérdezte:

– Hová repülünk?

– Ezt már kérdezted.

– Ja igen… Patrick, barátocskám, mindenképpen kell neked az a Forrás?

– Hát persze. Hova máshova mehetnénk?

Robert hátradőlt az ülésen.

– Igen – mondta. – Kár volt itt maradnod.

– Hogy érted azt, hogy kár?

– Nem tudsz gyorsabban menni?

– Tudok…

– És még gyorsabban?

Patrick hallgatott egy sort. A motor bőgött, nyelve a levegőt.

– Mindig sietünk… – mormolta Patrick. – Valaki vagy valami folyton hajszol minket. Gyorsabban, még gyorsabban… Nem lehetne még gyorsabban? Lehet, válaszoljuk. Tessék! Nincs idő körülnézni. Nincs idő eligazodni – hogy érdemes-e sietni. Azután meg megjelenik a Hullám. És mi már megint sietünk.

– Adj rá több üzemanyagot – mondta Robert. Egészen máshol járt az esze. – És tarts kicsit jobbra.

Patrick elhallgatott. Alattuk az érő gabona zöld táblái úsztak el, a szinoptikus állomások elszórt, fehér házacskái. Látni lehetett, hogy a gabonatáblákon át hajtották dél felé a csordákat. Ebből a magasságból a kiberpásztorok morzsányi, fénylő csillagocskáknak látszottak. Minderre már nem volt szükség.

– Hallottál valamit a Nyílról? – kérdezte Robert.

– Nem. A Nyíl messze van. Már nem érne ide. Ne is gondolj rá, Rob!

– És mire gondoljak? – mormolta Robert.

– Semmire. Ülj kényelmesen, és nézz körül. Nem tudom, hogy vagy vele, de én korábban semmit nem vettem ebből észre. Szerintem korábban sosem láttam, ahogy a szél hullámokat kelt a gabonaföldeken… Hullám! Fúj! Tudod, mikor vettem észre mindezt először? Amikor kinéztem a Kharübdiszből a vasellenző mögül a sztyeppére. Egyre azt a feketeséget bámultam, hirtelen megláttam a sztyeppét, és megértettem, hogy vége az egésznek. És borzasztóan sajnáltam mindezt. A cickányok a Hullámot nézték, és nem értettek semmit… És tudod, mire jöttem rá, Rob? Valahol elszámoltuk magunkat.

Robert hallgatott. Későn kaptál észbe, gondolta. Korábban kellett volna megnézned, legalább az ablakon keresztül.

Lent szögletes, fehér épületek tűntek fel, lebetonozott terek, az energiaantennák csíkos tornyai – az északi félteke számos energetikai állomásának egyike.

– Szállj le – mondta Robert.

– Hova?

– Arra a térre, látod? Ahol a pterokarok vannak.

Patrick lenézett.

– Tényleg – mondta. – De minek?

– Fogsz egy pterokart, ezt a gépet meg ideadod nekem.

– Mit találtál ki? – kérdezte Patrick

– Egyedül repülsz tovább. Nekem semmi dolgom a Forrásnál. Szállj le!

Patrick engedelmesen leereszkedett a géppel. Azért mégiscsak undorítóan vezette a kisgépet. Robert végignézett a téren.

– Kitűnő szervezés – morogta gúnyosan. – Mi ott kínlódunk, mindent ott hagyunk, itt meg két ügyeletesre három pterokar jut.

A kisgép esetlenül landolt a pterokarok között. Robert elharapta a nyelvét.

– Jaj – mondta. – Na, mássz ki, mássz ki!

Patrick nagyon lassan és kelletlenül kászálódott ki az ülésből.

– Rob – mondta bizonytalanul –, talán nem tartozik rám, de mégis: meggondoltad?

Robert fürgén átcsusszant a helyére.

– Ne aggódj, semmi vész. Boldogulsz a pterokarral?

Patrick a karját leengedve állt, arcára szánalmas kifejezés ült ki.

– Rob – mondta szemléld józanul a dolgokat. A Hullám fölött száz kilométeres plazmagát van. Nem tudod átugrani.

Robert csodálkozva nézett rá.

– Ő már régen meghalt – mondta Patrick. – Az első alkalommal tévedhettél, de azóta átvonult ott a Hullám.

– Miről beszélsz? – kérdezte Robert. – Nem készülök átugrani a Hullám fölött, hogy egye meg a fene. Fontosabb dolgom van. Isten veled. Mondd meg Maljajevnek, hogy nem jövök vissza. Isten veled, Patrick!

– Isten veled – mondta Patrick.

– Nem válaszoltál, boldogulsz-e a pterokarral, vagy sem.

– Boldogulok – mondta Patrick bánatosan. – A pterokart jól ismerem. Eh, Rob!

Robert hirtelen mozdulattal maga felé húzta az irányítókart, és amikor öt perc múlva körülnézett, az energiaállomás már eltűnt a horizont mögött. Gyerekfaluig kétórányi volt a repülési idő. Robert ellenőrizte az üzemanyagot, belehallgatott a motorba, átállította a leggazdaságosabb üzemmódra, és bekapcsolta a robotpilótát. Azután megpróbálta megint felhívni Gyerekfalut. Gyerekfalu hallgatott. Robert ki akarta kapcsolni a kommunikációt, de azután meggondolta magát, és átkapcsolta a készüléket automatikus keresésre.

– …a kilencedik osztályos Asmodeus Barro találta egy kiránduláson a tengeri sünre emlékeztető, megkövesedett szervezeteket. A lelőhely elég messze esik a partvidéktől…

– …tanácskozás az igazgatónál. Itt valamiféle furcsa hírek keringenek. Azt beszélik, a Hullám elérte Greenfieldet. Ne térjek vissza a bázisra? Szerintem most nem az ulmotronokkal kell foglalkozni.

– …saját erőből nem tudjuk színre vinni. Nincs Othel-lónk. Őszintén szólva abszurdnak érzem a gondolatot, hogy Shakespeare-t állítsunk színpadra. Nem hiszem, hogy képesek lennénk új interpretációra, és addig várni, amíg…

– …Vitya, hallasz engem? Vitya, elképesztő újságom van! Bullit dekódolta azt a gént! Fogj egy papírt, és írd! Hat… Tizenegy… Azt mondtam, tizenegy…

– …Figyelem, Szivárvány! Valamennyi kutatócsoport vezetőjének! Megkezdeni az evakuációt. Különös figyelmet fordítani arra, hogy az összes, a Medúza osztálynál magasabb kategóriájú repülő szállítóeszközt küldjék Fővárosba.

– …egy kis kék villa, közvetlenül a parton. Itt nagyon friss a levegő, remek a napsütés. Sosem szerettem Fővárost, és sosem értettem, miért az egyenlítőre építették. Mi? Hát persze, nagyon fülledt…

– …Sawyer! Sawyer! Itt Kaneko. Azonnal változtass útirányt! A festőket nem találjuk. Menj délre. Keresd meg a harmadik helikoptert. A harmadik helikopter nem érkezett meg…

– …Figyelem, berepülők! Ma tizennégy órakor megtörténik egy ember soron kívüli null-transzportálása a Földre. Kérem, legkésőbb tizenhárom óráig jelentkezzenek az Intézetben…

– …Nem értek semmit. Sehogyan sem tudok kapcsolatba lépni az igazgatóval. Minden csatorna foglalt. Nem tudod, mi történik itt?

– …Adolf! Adolf! Könyörgöm, jelentkezz! Könyörgöm, azonnal gyere vissza! Még van esély, hogy feljussunk az űrhajóra! – A hang kezdett elúszni, de Robert megfogta a finomhangolót. – Szörnyű katasztrófa! Valami miatt semmit nem közölnek róla, de nekem azt mondták, a Szivárványnak befellegzett! Azonnal gyere vissza! Veled akarok most lenni…

Robert elengedte a finomhangolót.

– …mint mindig. Veszelovszkijnál. Nem, Szinyica olvassa fel új verseit. Szerintem érdekesek. Azt hiszem, tetszeni fognak neked. Nem, persze, hogy nem remekművek, de azért…

– … Miért, tökéletesen értek mindent. ítéld meg te magad. A Tariel-Kettő deszant űrhajó. Próbáltad felmérni, hány embert tud felvenni. Nem, én már csak itt maradok. Vera is úgy döntött, hogy marad. Nem mindegy, hol…

– …Nyomolvasók! Nyomolvasók! A gyülekezés helyszíne Főváros! Mindenki Fővárosba! Hozzátok magatokkal a „vakondokat”, óvóhelyet ásunk. Talán lesz elég idő…

– Tariel, beszélnek? Tudom, persze, Gorbovszkij. Igen, a befogadóképessége sajnos nem túl nagy. Nos, ez van… Körülbelül a következő listát javaslom: a diszkrétfizikusok közül Pagava, a hullámkutatók közül Arisztotelész, talán Maljajev, a barikádosok közül Forstert javasolnám… Na és, ha öreg? Nagy koponya! Maga, galambom, negyvenéves, és úgy látom, rossz elképzelése van az öregség pszichológiájáról. Már mindössze csak öt-tíz évig élhet, és azt is elvennék…

– …Gaba! Gaba! Hallottál a null-transzportról? Mi? Nem érsz rá? Te aztán fura figura vagy! Repülök az Intézetbe. Miért őrültem volna meg? Igen, tudok mindent, tudom… Éppen most! És ha sikerül? Na, viszlát. Ami megmarad belőlem, keresd valahol a Protion mellett…

– …A fizikusok megint felrobbantottak valamit az északi póluson. Oda kéne repülni megnézni, de most jött valami helikopter, és Fővárosba rendelnek mindannyiunkat. Á, benneteket is? Furcsa! Na, ott majd találkozunk.

Robert kikapcsolta a készüléket. Tariel-Kettő, deszant hajó… Visszavette az irányítást a robotpilótától, és maximálisra emelte a motor fordulatszámát. Lent elfogytak a gabonaföldek, itt kezdődött a trópusi erdők övezete. Semmit nem lehetett kivenni ebben a tarka, sárgás-zöldes sűrűségben, de Robert tudta, hogy ott lent, a hatalmas fák árnyékában egyenes autópályák húzódnak, és ezeken az autópályákon alighanem már kocsik száguldanak a menekülőkkel. Délnyugaton, a horizont peremén néhány hatalmas teherszállító helikopter húzott el. Eltűntek a szeme elől, és Robert megint egyedül maradt. Előhúzta radiofonját, és Patrick számát tárcsázta. Patrick sokáig nem jelentkezett. Végre meghallotta a hangját:

– Halló!

– Patrick, én vagyok, Szkljarov. Patrick, mi hír a Hullámról?

– Minden változatlan, Rob. A Puskin-partnak vége. Aodzora leégett. Halászfalu most ég. Néhány Kharübdisz megmaradt, azokat most vontatják Fővároshoz. Te hol vagy?

– Nem érdekes – mondta Robert. – Milyen messze van a Hullám Gyerekfalutól?

– Gyerekfalutól? Miért érdekel Gyerekfalu? Attól messze van. Figyelj, Rob, ha egyben maradsz, repülj azonnal Fővárosba. Fél óra múlva mind ott leszünk. – Hirtelen elvihogta magát. – Maljajevet be akarták ültetni az űrhajóba. Kár, hogy nem voltál ott. Beverte Hasszán orrát. Pagava meg elbújt valahova.

– Téged nem próbáltak feltuszkolni?

– Mire jó ez, Rob…

– Jól van, bocsáss meg. Tehát Gyerekfalutól egyelőre messze van a Hullám?

– Hát azért nem túl messze. Egy-másfél óra…

– Kösz, Patrick. Viszontlátásra.

Robert megint megpróbált kapcsolatba lépni Tanyával, ezúttal radiofonon. Öt percig várt. Tánya nem válaszolt…

Gyerekfalu üres volt. Az üveges hálótermek, a kertek, a tarka villák fölé csönd borult. Itt nem volt olyan pánik okozta rendetlenség, amilyet a null-fizikusok hagytak maguk után Greenfieldben. A homokos utacskákat akkurátusan felseperték, a parkban a padok egyenletes sorokban álltak, mint mindig; az ágyakat gondosan bevetették. Csak a Tánya villája előtti úton hevert a homokban egy ott felejtett baba. Mellette nagy szemű, bozontos házi Kaljam[11] üldögélt. Buzgón szagolgatta a babát, Robertra jóindulatú kíváncsisággal pislogott.

Robert bement Tánya szobájába. Az, mint mindig, tiszta volt, világos és jószagú. Az asztalon nyitott füzet hevert, a szék támláján átvetve bolyhos törölköző lógott. Robert megérintette – még nyirkos volt.

Robert az asztal mellett álldogált, aztán pillantása szórakozottan végigsiklott a füzeten. Kétszer is elolvasta a saját nevét, mire eljutott a tudatáig. Neve nagy nyomtatott betűkkel állt ott:

„ROBIK! Sürgősen Fővárosba evakuáltak minket. Keress Fővárosban. Feltétlenül találj meg! Nem mondtak nekünk semmit, de úgy látszik, valami szörnyűség közeledik. Szükségem van rád, Robik. Keress meg. A te Tanyád”

Robert kitépte a lapot a füzetből, négyrét hajtotta, és bedugta a zsebébe. Még egyszer végignézett Tánya szobáján, kinyitotta a faliszekrényt, megérintette a lány ruháit, újra becsukta a szekrényt, és kiment a villából.

Tánya villájától jól látszott a tenger – nyugodt volt, olyan, mint a megdermedt zöld olaj. Ösvények tucatjai vezettek a gyepen át a sárga strandra, amelyen napozópadok, nyugágyak hevertek szerteszét. Néhány felfordított csónak feküdt közvetlenül a víz szélén. Északon elviselhetetlenül fényesen villogott a napfényben a horizont. Robert visszasietett repülőgépéhez. Átlépett a peremén, megállt, ismét a tengerre pillantott. És hirtelen megértette: nem napfény volt az, hanem a Hullám gerince.

Fáradtan belezökkent az ülésbe, és magasba emelte a gépet. Ugyanez van délen is, gondolta. Észak felől is szorít minket, dél felől is. Egérfogó. Folyosó két halál között. A gép ismét a trópusi erdő fölött repült. Mennyi maradhatott, gondolta. Két óra, három? Két hely az űrhajóban, tíz?

A gép alatt hirtelen véget ért az erdő, és Robert egy tágas tisztáson meglátott egy nagy utasszállító aerobuszt, körülötte egy sereg embert. Gépiesen lassított, és ereszkedni kezdett. Az aerobusz láthatóan balesetet szenvedett, és azok az emberek ott körülötte – különös, milyen kicsik! – arra vártak, hogy a vezető kijavítsa a hibát. Meglátta a pilótát – egy hatalmas termetű, fekete bőrű embert, aki a motorban kotorászott. Azután megértette, hogy azok ott lenn gyerekek, és rögtön észrevette Tanyát. A lány a pilóta mellett állt, és valamiféle alkatrészeket vett át tőle.

A kisgép az aerobusztól tízlépésnyire szállt le, rögtön mindenki odafordult. De Robert csak Tanyát látta, elkínzott, gyönyörű arcát, melléhez szorított vékony kezét, benne a maszatos fémdarabokkal, és meglepetten nagyra nyitott szemét.

– Én vagyok – mondta Robert. – Mi történt, Tánya?

Tánya szótlanul nézett rá, és amikor Robert a fekete bőrű pilótára pillantott, felismerte Gabát. Gaba szélesen elmosolyodott és felkiáltott:

– Á, Robert! Gyere csak ide, segíts! Tánya remek lány, de sosem volt még dolga aerobusszal. Nekem sem! Ennek meg folyton lefullad a motorja.

A gyerekek – hétéves kisfiúk és kislányok – érdeklődve nézték Robertet. Ő odament az aerobuszhoz, menet közben arcát gyengéden hozzáérintette Tánya hajához, és belenézett a motorba. Gaba megveregette a hátát. Jól ismerték egymást. Remekül kijöttek egymással – Robert és a tíz kétségbeesetten unatkozó null-berepülő pilóta, akik már két éve ültek itt munkátlanul a Fimka kutyával végzett sikertelen kísérlet óta.

Attól, amit Robert a motorban látott, a lélegzete is elakadt. Igen, Gabának korábban nyilván sosem volt még dolga aerobusszal. Semmit nem lehetett tenni – kifogyott az üzemanyag. Gaba teljesen feleslegesen szedte szét szinte teljesen a motort. Megesik az ilyen. Még a legtapasztaltabb vezetővel is megesik: az aerobuszokból nagyon ritkán fogy ki az üzemanyag. Robert titkon Tanyára sandított. A lány még mindig a melléhez szorította az olajtól mocskos hengereket, és várt.

– Nos? – kérdezte Gaba élénken. – Helyesen gyanakodtunk ott arra a nem tudom hogy hívják karra?

– Nos – mondta Robert –, nagyon könnyen meglehet. – Megfogta a kart, és megrángatta. – Tudja valaki, hogy itt szálltatok le?

– Közöltem – felelte Gaba. – De azoknak ott nincs gépük. Ismered az esetet az embriókezdeményekkel?

– Nem én – mondta Robert, és teljesen céltalanul, de nagyon akkurátusan megtisztította az adagolókar hüvelyét. Úgy előrehajolt, hogy ne láthassák az arcát.

– Szállítóeszközre volt szükség. Kaneko nekilátott, hogy „medúzákat” növesszen, de kiderült, hogy nem „medúzák” voltak, hanem kibernetikus konyhák. Ellátási hiba, mi? – Gaba hahotázni kezdett. – Hogy tetszik?

– Tiszta röhej – motyogta Robert a foga között szűrve a szót.

Felemelte a fejét, felnézett az égre. Az üres, kék-fehér eget látta, és északon, a távoli fák csúcsa fölött a Hullám vakítóan villogó gerincét. Akkor finoman lecsukta a motorháztetőt, és ezt mormolta: „Hát így… Meglátjuk.” Megkerülte az aerobuszt a másik oldalon, ahol nem volt senki. Ott leguggolt, homlokát a csillogóra polírozott burkolathoz szorította. Az aerobusz másik oldalán Gaba bársonyos, dörmögő hangon énekelni kezdett:

One is none, two is some,
Three is a many, four is a penny
Five is a little hundred…[12]

Szemét kinyitva Robert meglátta széttárt ujjú, magasba emelt kezének a füvön táncoló árnyékát. Gaba a gyerekeket szórakoztatta. Robert felállt, kinyitotta az ajtót, és beszállt az aerobuszba. A vezetőülésben egy kisfiú ült, keményen markolva az irányítókarokat. Szokatlan helyzetbe állította őket, és közben fütyült meg búgó hangokat adott ki.

– Vigyázz, letöröd – mondta Robert.

A fiú nem is figyelt rá.

Robert be akarta kapcsolni a vészjelzés adóját, de látta, hogy már be van kapcsolva. Megint felnézett az égre. A spektrolit szélvédőn keresztül az ég halványkéknek látszott, tökéletesen üres volt. Dönteni kell, gondolta. A kisfiúra sandított. A legényke ügyesen utánozta a szél-zúgást.

– Gyere csak ide, Rob – szólt Gaba. Az ajtó mellett állt. Robert leszállt.

– Csukd be az ajtót – mondta Gaba.

Hallani lehetett, hogy az aerobusz másik oldalán Tánya mesél valamit a kicsinyeknek, a pilótaülésben pedig a kisfiú fütyül és dudál.

– Mikor ér ide? – kérdezte Gaba.

– Fél óra múlva.

– Mi van a motorral?

– Nincs üzemanyag.

Gaba arca elszürkült.

– Miért? – kérdezte ostobán. Robert hallgatott. – És a te gépedben?

– Egy ekkora ládának öt percre sem lenne elég.

Gaba öklével verte a homlokát, majd leült a fűbe.

– Te műszaki ember vagy – mondta –, találj ki valamit.

Robert nekitámaszkodott az aerobusznak.

– Emlékszel a mesére a farkasról, a bárányról meg a káposztáról? Itt van egy tucat gyerek, egy nő meg mi ketten. A nő, akit a világon mindennél jobban szeretek. A nő, akit megmentek, kerül, amibe kerül. Hát így állunk. A gépem kétüléses.

Gaba bólintott.

– Értem. Nincs is itt miről beszélni. Tánya beül a gépbe, és magával visz annyi gyereket, ahány befér.

– Nem – mondta Robert.

– Miért nem? Két óra múlva Fővárosban lesznek.

– Nem – ismételte meg Robert. – Ez őt nem menti meg. A Hullám három óra múlva Fővárosban lesz. Ott várakozik egy űrhajó. Tanyának el kell vele repülnie. Ne vitatkozz velem! – suttogta dühösen. – Csak két változat lehetséges: vagy én repülök el Tanyával, vagy te repülsz el Tanyával, de akkor megesküszöl nekem mindenre, ami szent, hogy Tánya elrepül azzal az űrhajóval. Válassz!

– Te megőrültél! – mondta Gaba. Lassan feltápászkodott a fűből. – Ezek gyerekek! Kapj észbe!

– És akik itt maradnak, nem gyerekek? Ki választja ki azt a hármat, aki Fővárosba utazik, és a Földre? Te? Menj, válassz!

Gaba hang nélkül kinyitotta, majd becsukta a száját. Robert észak felé nézett. A Hullám már jól látszott. A ragyogó sáv mind magasabbra emelkedett, maga után vonszolva a súlyos fekete függönyt.

– Na? – kérdezte Robert. – Megesküszöl? – Gaba lassan megrázta a fejét.

– Akkor isten veled – mondta Robert. Lépett egyet előre, de Gaba elállta az útját.

– Gyerekek! – lehelte szinte hangtalanul.

Robert két kézzel megragadta zubbonyának hajtókáját, arcát szorosan a magáéhoz húzta.

– Tánya! – mondta.

Néhány másodpercig szótlanul egymás szemébe meredtek.

– Meggyűlöl téged – mondta Gaba halkan.

Robert ellökte, és elnevette magát.

– Három óra múlva én is meghalok – mondta. – Mindegy lesz nekem. Isten veled, Gaba.

Eltávolodtak egymástól.

– Nem repül el veled – szólt utána Gaba.

Robert nem válaszolt. Ezt én is tudom, gondolta. Megkerülte az aerobuszt, és hatalmas ugrásokkal a kisgép felé rohant. Látta Tánya felé fordított arcát, a Tanyát körülvevő nevető gyerekek képét, vidáman integetett nekik, erős fájdalmat érezve gondtalan mosolyra húzott arcizmaiban. Odafutott a kisgéphez, belenézett, majd kiegyenesedve odakiáltott:

– Tányuska, gyere csak, segíts nekem!

És ebben a pillanatban az aerobusz másik oldalán előbukkant Gaba. Négykézlábra ereszkedve ugrált.

– Mi az, mit búslakodtok itt? – ordította. – Ki kapja el Sir Kánt, a dzsungel hatalmas királyát?

Elnyújtott bőgést hallatott, és lábait dobálva négykézláb benyargalt az erdőbe. A gyerekek pár másodpercig tátott szájjal bámultak rá, azután valaki vidáman felvisított, más harciasan elbődült, és ahányan voltak, Gaba után futottak, aki már a fák mögül kandikált ki morogva.

Tánya körülnézett, és tanácstalanul mosolyogva odament Roberthez.

– Milyen furcsa – mondta. – Mintha szó sem lenne semmiféle katasztrófáról.

Robert egyre Gaba után nézett. Már nem látszott senki, de a sűrűből odahallatszott a nevetés, a kiáltozás, a bokrok zörgése és Sir Kán fenyegető bömbölése.

– Milyen furcsán mosolyogsz, Robert – mondta Tánya.

– Csuda egy figura ez a Gaba – mondta Robert, de rögtön meg is bánta: hallgatnia kellett volna. A hangja nem engedelmeskedett.

– Mi történt, Rob? – kérdezte nyomban Tánya. Robert önkéntelenül a lány feje fölé nézett. Tánya is megfordult, szintén felnézett, és rémülten Roberthez simult.

– Mi ez? – kérdezte.

A Hullám már elérte a napot.

– Sietni kell – mondta Robert. – Mássz be, és emeld meg az ülést.

A lány ügyesen beugrott a fülkébe, és Robert akkor hatalmas ugrással bepattant utána, jobb karjával átfogta Tánya vállát, és úgy megszorította, hogy mozdulni se tudjon, és helyből a magasba emelte a kisgépet.

– Robi – suttogta Tánya. – Mit csinálsz, Robi?! Robert nem nézett rá. Kipréselt a gépből mindent, amit csak lehetett. És csak szeme sarkából látta lent a tisztást, a magányos aerobuszt, és a kis arcot, amely kíváncsian kandikált ki a vezetőfülkéből.

8. FEJEZET

A nappali hőség már kezdett csökkenni, amikor az utolsó túlterhelt és agyonzsúfolt pterokarok futóművüket összetörve leszálltak a Tanács épülete előtti térre befutó utcákon. Most ezen a tágas téren gyülekezett a bolygó szinte teljes lakossága.

Északról és délről lassan kígyóztak be a városba az ormótlan földkotró „vakondok” dübörgő oszlopai, rajtuk a nyomkeresők jelvényével és az építők-energetikusok sárga villámaival. A tér közepén letáboroztak, és egy lendületes tanácskozás után, amelyen csupán két ember beszélt – mindkettő három-három percig és halkan –, nekiláttak, hogy mély óvóhelyet, föld alatti járatot ássanak. Fülsiketítően feldübörögtek a „vakondok”, feltörték a betonburkolatot, majd nehézkesen meggörbülve egymás után kezdtek behatolni a földbe. A járat körül hamarosan körben magasodott a kitermelt talaj, és a tér fölött megült a denaturált bazalt fojtó, savas szaga.

A null-fizikusok a Tanács épületével szemközti színház emeleteit töltötték meg. Egész nap hátráltak, a Kharüb-diszek rohamegységeivel belekapaszkodva minden egyes megfigyelőpontba, a távolsági ellenőrzés minden egyes állomásába, mentve mindent, amit sikerült megmenteniük a felszerelésből és a tudományos dokumentációból, minden másodpercben az életüket kockáztatva, amíg Lamondois és az igazgató kategorikus parancsa Fővárosba nem rendelte őket. Fel lehetett őket ismerni nyugtalan, bűntudatosan kihívó ábrázatukról, természetellenesen élénk hanghordozásukról, nem mulatságos tréfáikról a rendkívüli körülményekre való utalásokkal és ideges, hangos nevetésükről. Most Arisztotelész és Pagava vezetésével kiválogatták és mikrolemezekre másolták át a legértékesebb anyagokat, hogy evakuálni lehessen őket a bolygóról.

A mechanikusok és meteorológusok egy nagy csoportja kivonult a város szélére, és nekilátott, hogy futószalagon kis rakétákat gyártson. Az volt a terv, hogy a legfontosabb dokumentumokat ezekkel a rakétákkal kijuttatják az atmoszférán kívülre, arra számítva, hogy később összegyűjtik és a Földre szállítják őket. A rakétagyártókhoz csatlakozott az outsiderek egy csoportja is – azok, akik ösztönösen érezték, hogy képtelenek lennének ölbe tett kézzel várakozni, és azok, akik valóban tudtak és akartak segíteni, valamint akik őszintén hittek a legfontosabb dokumentumok megmentésének szükségességében.

De a „gepárdokkal”, „medúzákkal”, „sufnikkal”, „delizsánszokkal”, „vakondokkal”, „griffekkel” telezsúfolt téren még nagyon sok ember maradt. Voltak itt biológusok és planetológusok, akik a hátralévő órákra elvesztették életük értelmét, outsiderek – képzőművészek és színészek –, akiket elképesztett a váratlan helyzet, dühösek, fejvesztettek voltak, nem tudták, mit tegyenek, hová menjenek, és kinek mondják el panaszaikat. Néhány nagyon kitartó és nyugodt ember a járművek közt csoportokba verődve komótosan beszélgetett különböző témákról. És voltak még csöndes emberek is, akik szótlanul és csüggedten ültek a vezetőfülkékben – vagy az épületek falának dőlve álldogáltak.

A bolygó elnéptelenedett. Az egész lakosságot, minden embert ide rendeltek, ide fuvaroztak, felkutattak Szivárvány legtávolabbi és legeldugottabb vidékén is, és Fővárosba hozták. Főváros az egyenlítőn épült, és most a bolygó összes szélességi fokán, északon és délen minden néptelen volt. Csak néhány ember maradt ott: kijelentve, hogy nekik mindegy, na meg valahol a trópusi erdőben tűnt el egy aerobusz gyerekekkel és a nevelőjükkel, valamint a keresésükre kiküldött nehéz griff.

A hegyes, ezüstös torony alatt az utóbbi órákban megszakítás nélkül ülésezett Szivárvány Tanácsa. Az általános tájékoztatás hangosbeszélője időnként Kaneko vagy az igazgató hangján név szerint szólította a legváratlanabb embereket. Ezek futva igyekeztek a Tanács épületébe, és eltűntek a kapu mögött, aztán kirohantak, pterokarba vagy kisgépbe ültek, és elrepültek a városból. Sokan azok közül, akiknek nem volt dolguk, irigykedve néztek utánuk. Nem lehetett tudni, milyen kérdésekről tárgyal a Tanács, de a legfontosabbakat már közölték az általános tájékoztatás hangszórói: a katasztrófaveszély nagyon is reális; a Tanácsnak mindössze egyetlen kis teherbírású deszant űrhajó áll rendelkezésére; Gyerekvárost evakuálták, a gyerekek a városi parkban vannak nevelőik és orvosok felügyelete alatt; a Nyíl nevű utasszállító űrhajó állandó kapcsolatban áll a Szivárvánnyal, úton van felé, de legkorábban tíz óra múlva érhet ide. A Tanács ügyeletese óránként háromszor tájékoztatta a teret a Hullám frontjainak helyzetéről. A hangszóró felbődült: „Figyelem Szivárvány! Tájékoztatást adunk…” A tér ilyenkor elcsöndesült, mindenki mohón fülelt, bosszúsan nézegetve a tárna felé, amelyből kihallatszott a „vakondok” dübörgése. A Hullám különösen mozgott. Gyorsulása hol növekedett – az emberek ilyenkor elkomorultak, lesütötték a szemüket –, hol csökkent – az arcok ilyenkor felderültek, bizonytalan mosolyok tűntek fel –, de a Hullám közeledett, égtek a gabonaföldek, lángoltak az erdők, lángba borultak az elhagyott települések.

Nagyon kevés volt a hivatalos információ – talán azért, mert nem volt ember és nem volt idő arra, hogy ezzel foglalkozzanak, és mint ilyen helyzetekben mindig, a legfőbb információs forrást a szóbeszédek alkották.

A nyomkeresők és építők egyre mélyebbre hatoltak a talajban, és a vágatból feljövő maszatos, fáradt emberek vidáman villogtatva fogsorukat azt kiabálták, hogy már csak vagy két-három órára van szükségük, és elkészülnek a mély és megfelelően biztonságos óvóhellyel valameny-nyiük számára. Bizonyos reménykedéssel néztek rájuk, és ezt a reménységet táplálták azok a makacs hírek, amelyek szerint Lamondois, Pagava és valamiféle Patrick állítólag számításokat végzett. Ennek értelmében az északi és a déli Hullám, az egyenlítőnél összetalálkozva „energetikailag feltétlenül kölcsönösen kioltják egymást és deritrinizálód-nak”, nagy mennyiségű energiát elnyelve. Azt beszélték, hogy ezt követően Szivárványra másfél méter vastag hótakaró zúdul le.

Azt is beszélték, hogy másfél órával korábban a Diszkrét Terek Intézetében, amelynek vak, fehér falait bárki láthatta a térről, végre sikeresen megvalósították egy ember null-transzportálását a Naprendszerbe, meg is nevezték a pilótát, a világ első null-űrhajósát, aki állítólag sikeresen meg is érkezett már a Plútóra.

Meséltek a déli Hullám mögül fogott valamiféle jelekről is. A jeleket a zavarok erősen eltorzították, de sikerült megfejteni őket, és akkor állítólag kiderült, hogy néhány ember, akik önként ott maradtak a Hullám útjába eső egyik energiaállomáson, túlélték, kielégítően érzik magukat, ami azt bizonyítja, hogy a P-hullám, a korábban ismert Hullám-típusoktól eltérően nem jelent reális életveszélyt. Tudni vélték a szerencsések nevét is, sőt akadtak emberek, aki személyesen ismerték őket. Mindezt megerősítendő elmesélték egy szemtanú beszámolóját arról, hogy a közismert Kamill egy égő pterokaron kitört a Hullámból, és szörnyűséges üstökösként száguldott el mellette, valamit kiabálva és hadonászva.

Széles körben terjedt a hír arról, hogy egy tapasztalt űrhajós, aki jelenleg az alagútban dolgozik, állítólag valami ilyesmit mondott: „Száz éve ismerem a Nyíl parancsnokát. Ha ő azt mondja, leghamarabb tíz óra múlva ér ide, akkor legfeljebb három órán belül itt lesz. És nem kell bedőlni a Tanácsnak. Dilettánsok ülnek ott, fogalmuk sincs arról, milyen egy korszerű űrhajó – és mire képes tapasztalt kezekben.”

A világ egyszeriben elvesztette egyszerűségét és átláthatóságát. Nehéz volt megkülönböztetni az igazat a nem igaztól. A legbecsületesebb ember, a gyermekkori ismerős is képes volt könnyű lélekkel hazudni csak azért, hogy támogasson, megnyugtasson téged, azután húsz perc múlva azt láttad, hogy összegörnyed a bánattól az ostoba hír hallatán, hogy a Hullám, bár nem életveszélyes, de visszafordíthatatlanul eltorzítja a pszichikumot, visszavetve az embert a barlanglakók szintjére.

A téren álldogáló emberek látták, amint egy magas, testes, kisírt szemű asszony bement a Tanács épületébe, kézen fogva egy öt év körüli, piros nadrágos fiúcskát. Sokan felismerték – Zsenya Vjazanyicina volt az, a Szivárvány igazgatójának felesége. Nagyon gyorsan kijött Kaneko kíséretében, aki udvariasan, de határozottan vezette a könyökénél fogva. Az asszony már nem sírt, de az arca olyan dühödt eltökéltséget tükrözött, hogy az emberek ijedten kitértek előle, utat adva neki. A kisfiú nyugodtan rágcsált egy mézeskalácsot.

Sokkal jobb volt azoknak, akiknek akadt elfoglaltságuk. Ezért a képzőművészek, írók és színészek nagy csoportja, miután rekedtre vitatkoztak magukat, végül elhatározásra jutott, és elindult a város szélére a rakétagyártókhoz. Aligha jelenthettek komoly segítséget bármiben is, de biztosak voltak benne, hogy találnak majd valami tennivalót. Néhányan lementek az alagútba, ahol már a vízszintes kitermelés folyt. Néhány tapasztalt pilóta pedig pterokarokba ült, és elindult északra meg délre, hogy csatlakozzanak a Tanács kiküldött megfigyelőihez, akik már több órája farkasszemet néztek a halállal.

A téren maradtak látták, amint egy megpörkölődött, horpadásokkal, foltokkal teli kisgép leszáll a Tanács bejárata előtt. Ketten szálltak ki belőle nagy nehezen, reszkető lábbal megálltak, majd egymást támogatva megindultak a kapu felé. Arcuk sárgás és püffedt volt, nehezen lehetett felismerni bennük Karl Hofmannt, a fiatal fizikust és Timothy Sawyer null-berepülőt, aki remek bendzsójátékáról volt ismert. Sawyer egyre a fejét rázta és érthetetlenül motyogott, Hofmann pedig egy darabig a torkát köszörülte, és összefüggéstelenül elmesélte, hogy épp most próbáltak meg átugrani a Hullámon, húsz kilométernyire megközelítették, de ott Tim szemével valami baj történt, kénytelenek voltak visszafordulni. Kiderült, hogy a Tanácsban felmerült a javaslat, telepítsék át a lakosságot a Hullám túloldalára. Sawyer és Hofmann volt a felderítő. És ekkor valaki azt mesélte, hogy két nyomkereső egy kutató batiszkáffal megpróbált átkelni a Hullám alatt a nyílt tengeren, de egyelőre még nem tértek vissza, semmit nem tudni róluk.

Ekkorra körülbelül kétszáz ember maradt a téren – Szivárvány felnőtt lakosságának kisebbik fele. Az emberek igyekeztek csoportokban együtt maradni. Lassan beszélgettek egymással, szemüket le nem véve a Tanács ablakairól. A téren csend lett: „a vakondok” már mélyen jártak, robajuk alig hallatszott. A párbeszédek nem voltak jókedvűek.

– Megint tönkrement a szabadságom. Ezúttal, azt hiszem, hosszú időre.

– Óvóhely, föld alatti menedék… illegalitás… Megint jön a fekete fal, és az emberek a föld alá húzódnak.

– Kár, hogy semmi kedvem festeni. Nézzék csak, milyen gyönyörű a Tanács épülete! A színek micsoda mélysége. Nagyon szívesen lefesteném… és ábrázolnám a feszültségnek és várakozásnak ezt a hangulatát, de… Nem vagyok rá képes. Émelygek.

– Mégiscsak furcsa. Mintha titkos Tanácsot választottunk volna. Tipikus titokzatoskodó tempó. Bezárkózni az irodába, és ott megvitatni a bolygó sorsát… Nekem végül is nem olyan fontos, miről beszélnek ott, de azért ez mégsem járja…

– Nagyon nem tetszik nekem Ananyev. Csak gyönyörködjenek benne, már két órája ül egyedül, nem beszél senkivel, egész idő alatt a bicskájával farigcsál… Megyek, beszélek vele. Nem jön velem, nincs kedve?

– Aodzora leégett… Az én Aodzorám. Én építettem. Most újra kell majd építeni… És majd megint felgyújtják.

– Sajnálom őket. Itt ülünk ketten, és becsületszavamra semmitől nem félek! Matvej Szergejevics viszont az utolsó órákban sem lehet a feleségével. Nincs ez így jól. Mire jó ez?

– Itt ülök és fecsegek, mert úgy vélem, az egyetlen lehetőség az űrhajó. Minden más csak jelentéktelen semmiség, handabandázás, amatőrködés.

– Minek jöttem ide? Mi bajom volt a Földön? Szivárvány, Szivárvány, alaposan elbántál velünk…

Felbődült az általános tájékoztatás hangszórója:

– Figyelem, Szivárvány! Itt a Tanács beszél. Összehívjuk a bolygó lakosságának közgyűlését! A közgyűlés a Tanács terén lesz, és tizenöt perc múlva kezdődik. Megismétlem…

A Tanács épülete felé a tömegen átvergődve Gorbovszkij felfedezte, hogy hihetetlen népszerűségnek örvend. Utat nyitottak neki, szemükkel, sőt kezükkel is felé intettek, köszöntötték, kérdezgették: „Mi a helyzet, Leonyid Andrejevics?” A háta mögött halkan ismételgették a nevét, felsorolták a csillagokat és bolygókat, amelyekkel dolga volt, sőt az általa parancsnokolt hajók nevét is emlegették. Gorbovszkij, aki már régen elszokott ettől a nagy népszerűségtől, meghajolt, tisztelgett, mosolygott, válaszolgatott: „Egyelőre minden rendben.” És arra gondolt: „Most mondja nekem valaki, hogy a széles tömegeket nem érdekli már a csillagközi űrhajózás.” Ugyanakkor szinte fizikailag érzékelte a téren uralkodó iszonyú idegfeszültséget. Valamelyest egy nagyon nehéz és sorsdöntő vizsga előtti utolsó percekre emlékeztetett. Őt is megfertőzte ez a feszültség. Mosolyogva, tréfálkozva igyekezett felmérni ennek a tömegnek a hangulatát és közös gondolatait, megpróbálta kitalálni, mit mondanak majd, ha kihirdeti, mit határozott. Bízom bennetek, ismételgette magában kitartóan. Hiszek bennetek, történjen bármi is. Hiszek bennetek, ti rémülten figyelő, csalódott fanatikusok. Ti emberek.

Közvetlenül a bejáratnál utolérte és megállította egy speciális bányász védőruhát viselő, ismeretlen ember.

– Leonyid Andrejevics – mondta gondterhelten mosolyogva –, egy percre. Betű szerint egyetlen percre.

– Tessék, tessék – mondta Gorbovszkij.

Az ember sietve belekotort a zsebébe.

– Amikor megérkezik a Földre – mondta –, legyen szíves… Hová tűnhetett? Nem hiszem, hogy nagy terhet jelentene. Aha, megvan… – Egy kettőbe, hajtott borítékot húzott elő. – Itt a cím, nyomtatott betűkkel… Kérem, tegye meg, küldje el.

Gorbovszkij bólintott.

– Az írott betűket is el tudom olvasni – mondta kedvesen, és átvette a borítékot.

– Undorító a kézírásom. Én magam sem tudom elolvasni, és most kapkodva írtam… – Elhallgatott, majd kezet nyújtott. – Szerencsés utat! Előre is köszönöm.

– Hogy állnak az alagúttal? – kérdezte Gorbovszkij.

– Remekül – válaszolta az ember. – Miattunk ne nyugtalankodjon.

Gorbovszkij belépett a Tanács épületébe, és megindult a lépcsőn fölfele, a Tanácshoz intézendő beszédének első mondatán töprengve. A mondat sehogyan sem akart összejönni. Még nem ért fel az első emeletre, amikor azt látta, hogy szemben vele a Tanács tagjai jönnek lefelé a lépcsőn. Elöl, ujjait a korláton húzva Lamondois lépkedett könnyedén, tökéletesen nyugodt volt, sőt kissé szórakozott. Gorbovszkijt meglátva zavartan elmosolyodott, és félrefordította tekintetét. Gorbovszkij utat adott nekik. Lamondois mögött az igazgató lépkedett, vörös volt, és dühös. „Készen állsz?” – mormolta, és választ sem várva elment mellette. Mögötte sorjázott a Tanács többi tagja, akiket Gorbovszkij nem ismert. Hangosan és élénken a föld alatti menedék bejáratának kialakításáról tárgyaltak, de ebben a hangerőben és élénkségben pontosan érezhető volt a hamisság, látszott, hogy gondolataik egészen máshol járnak. Utolsóként, kissé lemaradva a többiektől Sztanyiszlav Liska jött lefelé, ugyanolyan testes, feketére égett és dús hajú volt, mint huszonöt évvel korábban, amikor a Napraforgó parancsnoka volt, és Gorbovszkijjal együtt a Vakfoltot ostromolták.

– Nocsak – mondta Gorbovszkij.

– Ó – kiáltott fel Sztanyiszlav Liska.

– Te meg mit művelsz itt?

– Szidom a fizikusokat.

– Jól teszed – helyeselt Gorbovszkij. – Majd csatlakozom hozzád. De addig is azt mondd meg nekem, ki felel a gyerekkolóniáért.

– Én – felelte Liska.

Gorbovszkij hitetlenkedve nézett rá.

– Én, én – nevette el magát Liska. – Nem úgy festek? Mindjárt meggyőződhetsz róla. A téren. Amikor kitör a haddelhadd. Biztosíthatlak, egyáltalán nem pedagógiai jellegű látványosság lesz.

Lassan megindultak lefelé, a kijárathoz.

– Jöjjön csak a haddelhadd – mondta Gorbovszkij. – Téged ez nem érint. Hol vannak a gyerekek?

– A parkban.

– Nagyszerű. Menj oda, és azonnal – érted? –, azonnal kezdd meg a gyerekek beszállítását a Tarielbe. Mark és Percy már ott vár. A bölcsődéseket már beszállítottuk. Indulj gyorsan.

– Remek fickó vagy – mondta Liska.

– Még szép – mondta Gorbovszkij. – És most rohanj.

Liska vállon veregette, és kacsázva lerohant a lépcsőn.

Gorbovszkij követte.

Több száz felé fordult arcot látott, és meghallotta a megafonba beszélő Matvej recsegő hangját:

– …és gyakorlatilag most döntjük el a kérdést, mi a legértékesebb az emberiség számára és a mi számunkra, mint az emberiség részének számára. Elsőként a gyerekkolóniáért felelős Sztanyiszlav Liska kap szót.

– Elment – mondta Gorbovszkij.

Az igazgató körülnézett.

– Hogyhogy elment? – kérdezte suttogva. – Hová?

A téren nagy csönd volt.

– Akkor engedjék meg, hogy én szóljak – mondta Lamondois. Megfogta a mikrofont.

Gorbovszkij látta, hogy hosszú, fehér ujjai szorosan rásimulnak Matvej összeszorított, vaskos ujjaira. Az igazgató nem engedte át rögtön a mikrofont.

– Mindannyian tudjuk, mi az a Szivárvány – kezdte Lamondois. – A Szivárvány olyan bolygó, amelyet a tudomány gyarmatosított, és fizikai kísérletek lefolytatására rendelt. Ezeknek a kísérleteknek az eredményét az egész emberiség várja. Mindenki, aki Szivárványra érkezett és itt él, tudja, hová jött és hol él. – Lamondois élesen, magabiztosan beszélt, most nagyon jól festett: sápadt volt, kihúzta magát, feszült volt, mint egy húr. – Mindannyian a tudomány katonái vagyunk. Egész életünket a tudománynak szenteltük. Neki szenteltük egész szeretetünket, mindazt, ami jó bennünk. És az, amit létrehoztunk, lényegében már nem a miénk. Az a tudomány része, az mind a húszmilliárd földi ember tulajdona, azoké, akik a Mindenségben szétszórva élnek. A morális témájú viták mindig nagyon nehezek és kellemetlenek. És ezekben a vitákban nagyon gyakran zavarja az értelmet és a logikát a tisztán érzelmi alapú „akarom” és „nem akarom”, a „tetszik” és „nem tetszik”. De létezik az emberi társadalmat mozgató objektív törvény. Ez nem függ az érzelmeinktől. És így szól: az emberiség kötelessége a megismerés. Számunkra ez a legfontosabb – a tudás küzdelme a nem tudás ellen. És ha nem akarjuk, hogy ennek a törvénynek a fényében cselekedeteink ostobának tűnjenek, ezt a törvényt kell követnünk, még akkor is, ha ennek érdekében túl kell tennünk magunkat néhány velünk született vagy belénk nevelt eszményen. – Lamondois elhallgatott egy percre, és kigombolta inge nyakát. – A Szivárványon a legnagyobb érték a mi munkánk. Harminc évig tanulmányoztuk a diszkrét teret. Összegyűjtöttük itt a Föld legjobb null-fizikusait. A munkánk nyomán keletkezett elgondolások még most is az elsajátítás stádiumában vannak, annyira mélyek, perspektivikusak és többnyire paradoxak. Nem tévedek, ha azt mondom, csak itt, a Szivárványon élnek azok az emberek, akik a tér új értelmezésének hordozói, és csak itt, a Szivárványon létezik olyan kísérleti anyag, amely alapul szolgálhat ezen értelmezések elméleti kidolgozásához. De még mi, szakértők sem vagyunk képesek most megmondani, milyen gigantikus, felmérhetetlen hatalmat ad a világ fölött az emberiségnek új elméletünk. Nem harminc évvel, hanem százzal, kétszázzal… háromszáz évvel lép majd előre a tudomány.

Lamondois elhallgatott, arcán vörös foltok ütköztek ki, válla legörnyedt. A város fölé halotti csönd borult.

– Nagyon szeretnék élni – mondta hirtelen Lamondois. – És a gyerekek… Nekem kettő van, egy kisfiam és egy kislányom, ott vannak a parkban… Nem tudom. Döntsenek.

Leengedte a mikrofont, és ott maradt a tömeg előtt állva, teljesen elgyengülten, megöregedve és szánalmasan.

A tömeg hallgatott. Hallgattak az első sorokban álló null-fizikusok, a tér új fogalmának szerencsétlen hordozói, az egyedüliek az egész Világmindenségben. Hallgattak a képzőművészek, az írók és a színészek, akik nagyon jól tudták, mit jelent harmincévnyi munka, és nagyon is jól tudták, hogy minden mestermű megismételhetetlen. Hallgattak a kitermelt föld kupacain az építők, akik harminc éve dolgoztak vállvetve a null-fizikusokkal, a null-fizikusok javára. Hallgattak a Tanács tagjai – azok az emberek, akiket a legokosabbaknak, legjáratosabbaknak, legjobbaknak tekintettek, és akiktől elsősorban függött az, aminek történnie kellett.

Gorbovszkij több száz arcot látott, fiatalt és öreget, férfi- és női arcokat, és ekkor valamennyit egyformának látta, elképesztően hasonlónak Lamondois arcához. Nagyon pontosan el tudta képzelni, mire gondolnak. Nagyon szeretnének élni: a fiatalok azért, mert még olyan keveset éltek, az öregek azért, mert már olyan kevés lenne hátra. Ez a gondolat még kezelhető: az akaraterő megfeszítésével elnyomható, eltakarítható az útból. Aki nem képes erre, többé már semmi másra nem tud gondolni, minden energiáját felemészti, hogy ki ne mutassa halálos rettegését. A többiek… Nagyon sajnálják a munkájukat. Nagyon sajnálják, elviselhetetlenül sajnálják a gyerekeiket. Nem is csak arról van szó, hogy sajnálják – sok ember van itt, akik közömbösek a gyerekek iránt, de aljasságnak érezték volna valami másra gondolni. És dönteni kell. Jaj, milyen nehéz is ez – dönteni! Dönteni kell, és kimondani fennhangon, hangosan, mit választottál. És ezzel iszonyatos felelősséget venni magadra, teljesen szokatlan súlyú felelősséget ön-magaddal szemben, hogy életed hátralévő három órájában embernek érezd magad, ne görnyedj meg az elviselhetetlen szégyentől, utolsó leheletedet ne az önmagadnak címzett kiáltásra kelljen fecsérelned: „Hülye! Aljas féreg!”

Irgalom – gondolta Gorbovszkij.

Odament Lamondois-hoz, elvette tőle a megafont. Lamondois a jelek szerint ezt észre sem vette.

– Tudják – mondta Gorbovszkij nyomatékosan a megafonba –, attól félek, valami félreértés van itt. Lamondois azt javasolja, döntsenek. De, tudják, lényegében nincs miről dönteni. Már minden eldőlt. A bölcsődések és az anyák az újszülöttekkel már az űrhajón vannak. (A tömeg hangosan felsóhajtott.) A többi gyereket most szállítják be. Azt hiszem, mind beférnek. Sőt, nemcsak hiszem, hanem biztos vagyok benne. Bocsássanak meg nekem, hogy önállóan döntöttem. Ehhez megvan a jogom. Sőt ahhoz is jogom van, hogy határozottan elejét vegyem, ha bárhogyan akadályozni próbálnának döntésem végrehajtásában. De szerintem ennek a jognak semmi jelentősége. Lamondois nagyon érdekes gondolatokat fejtett ki. Szívesen vitatkoznék vele, de mennem kell. Kedves szülők, teljesen szabad a belépés az űrrepülőtérre. Igaz, bocsássanak meg, az űrhajó fedélzetére nem léphetnek.

– Hát ennyi – mondta valaki hangosan a tömegben. – És nagyon helyes. Vájárok, utánam!

A tömeg felbolydult, mozgásba lendült. Felszállt néhány pterokar.

– Miből kell kiindulni? – mondta Gorbovszkij. – A legértékesebb, amink van, az a jövő…

– Nekünk nincs jövőnk – mondta egy komor hang a tömegből.

– Ellenkezőleg, van! A jövőnk: a gyerekek! Nem valami vadonatúj gondolat, igaz? Egyébként igazságosnak kell lennünk. Az élet gyönyörű, és ezt mi már tudjuk. A gyerekek még nem tudják. Csak szeretetből mennyi vár még rájuk! A null-problémákról nem is beszélve. – A tömegben tapsoltak. – És most mennem kell.

Gorbovszkij a Tanács egyik tagjának kezébe nyomta a megafont, és odalépett Matvejhez. Az igazgató többször keményen megveregette a hátát. Az oszladozó tömeget nézték, a felélénkült arcokat, amelyek most nagyon különbözőek lettek, és Gorbovszkij nagyot sóhajtva így szólt:

– Azért mégiscsak nevetséges. Egyre tökéletesedünk, tökéletesedünk, jobbak, okosabbak leszünk, mégis milyen kellemes dolog, ha más dönt helyettünk…

9. FEJEZET

A Tariel-Kettő szigma-D osztályú deszant csillagközi űrhajó arra szolgált, hogy kisebb létszámú, minimális laboratóriumi felszereléssel ellátott kutatócsoportokat juttasson el nagy távolságokra. Nagyon jól megfelelt tomboló atmoszférájú bolygókon való leszállásra, nagyon jó volt a manőverező képessége, szilárd volt, megbízható, és kilencvenöt százalékát az energiatartályok tették ki. Természetesen volt rajta lakótér öt tenyérnyi kajüttel, egy aprócska társalgóval, miniatűr hajókonyhával és egy tágas fülke az irányítás és ellenőrzés vezérlőpultjaival telezsúfolva. Volt raktere is, elég tágas, csupasz falú, alacsony mennyezetű helyiség, amelyben nem volt légkondicionáló, és – legvégső esetben – tábori laboratórium berendezésére volt alkalmas. Normális esetben a Tariel-Kettő, a legénységet is beleértve, legfeljebb tíz embert vett a fedélzetére.

A gyerekeket a két bejáraton át szállították be – a kicsiket az utasokén, a nagyobbakat a tehertér ajtaján át. Az ajtók mellett emberek sürögtek-forogtak, sokkal többen voltak, mint Gorbovszkij várta. Első pillantásra látható volt, hogy nem csak szülők és nevelők vannak itt. Távolabb hevertek a ki nem osztott ulmotronok és a Lalande nyomkeresőinek szánt felszerelések ládái. A felnőttek hallgatagok voltak, de a hajó körül szokatlanul nagy volt a zsivaj: csipogás, nevetés, vékony hangú, kusza éneklés – az a hangzavar, amely mindig is jellemezte az internátusokat, a játszótereket, gyerekrendelőket. Ismerős arcokat nem látott, csak oldalt pillantotta meg Alja Posztisevát. De most ő is egészen más volt – csüggedt, szomorú, és takarosan, elegánsan öltözött. Egy üres ládán ült, kezét térdére téve a hajót nézte. Várt.

Gorbovszkij kiszállt a pterokarból, és az űrhajóhoz ment. Amikor elhaladt Alja mellett, a lány szánalmasan rámosolygott, és azt mondta: „Markot várom.” „Igen, igen, nemsokára jön” – mondta kedvesen Gorbovszkij, és továbbment. De rögtön megállították, és rájött, hogy nem lesz egyszerű eljutnia az ajtóig.

Egy testes, szakállas, panamakalapos férfi állta el az útját.

– Kedves Gorbovszkij – mondta –, kérem, vegye ezt át. Hosszú, nehéz tekercset nyújtott Gorbovszkij felé.

– Mi ez? – kérdezte Gorbovszkij.

– Az utolsó képem. Johann Surd vagyok.

– Johann Surd – ismételte meg Gorbovszkij. – Nem tudtam, hogy itt van.

– Fogja. Alig van súlya. Ez a legjobb, amit életemben csináltam. Egy kiállításra hoztam ide. Ez A szél…

Gorbovszkijnak görcsbe rándult a gyomra.

– Adja ide – mondta, és óvatosan átvette a tekercset.

Surd meghajolt.

– Köszönöm, Gorbovszkij – mondta, és eltűnt a tömegben.

Valaki erősen és fájdalmasan megragadta Gorbovszkij karját. Megfordult, és egy fiatal nőt pillantott meg. Az asszonynak remegett az ajka, arca könnyes volt.

– Maga a kapitány? – kérdezte elcsukló hangon.

– Igen, Igen. Én vagyok.

A nő még erősebben markolta a karját.

– Ott van a kisfiam… A hajón… – Az ajka kezdett legörbülni. – Féltem…

Gorbovszkij csodálkozó képet vágott.

– De hát mitől? Ott teljes biztonságban van.

– Biztos benne? Megígéri nekem?

– Teljes biztonságban van ott – ismételte meg Gorbovszkij határozottan. – Ez nagyon jó hajó.

– Mennyi gyerek – mondta a nő szipogva. – Mennyi gyerek…

Elengedte Gorbovszkij karját, és elfordult. Gorbovszkij bizonytalanul toporgott, majd továbbindult a karjával és az oldalával védelmezve Surd remekművét, de azonnal megragadták a könyökét mind a két oldalról.

– Ez mindössze három kilót nyom – mondta egy sápadt, szögletes férfi. – Soha senkitől semmit nem kértem…

– Látom – hagyta rá Gorbovszkij. Valóban látható volt.

– Ez itt a Hullámról tíz év alatt gyűjtött megfigyelések összefoglalója. Hatmillió fotókópia.

– Ez nagyon fontos! – erősítette meg a másik ember, aki Gorbovszkij bal könyökét fogta. Vaskos ajka, borotválatlan arca, és apró könyörgő szeme volt. – Tudja, ez Maljajev… – mutatott a másik emberre. – Feltétlenül magával kell vinnie ezt a csomagot….

– Hallgasson, Patrick – mondta Maljajev. – Leonyid Andrejevics, értse meg… Hogy ne ismétlődhessen meg ez… Hogy soha többé… – a hangja elfulladt –, hogy soha többé senki ne állíthasson minket ilyen szégyenteljes választás elé…

– Hozzák utánam – mondta Gorbovszkij. – Foglalt a kezem.

Elengedték, megindult, de térde beleütközött egy jókora, ponyvába burkolt tárgyba, amelyet látható erőlködéssel tartott két egyforma kék barettet viselő fiatalember.

– Nem vinné ezt el? – lihegte az egyik.

– Ha lehetséges – mondta a másik.

– Két évig építettük…

– Kérem…

Gorbovszkij megrázta a fejét, és óvatosan megpróbálta megkerülni őket.

– Leonyid Andrejevics – mondta panaszosan az első.

– Könyörgünk magának.

Gorbovszkij megint megrázta a fejét.

– Ne alázkodj meg – mondta a másik dühösen. Hirtelen elengedte a maga oldalát, a beburkolt csomag döngve a földre zuhant. – Mit tartogatod?

Váratlan dühvel belerúgott a dologba, és erősen sántítva odébb ment.

– Vologyka! – kiáltott utána rémülten a másik. – Ne őrülj meg!

Gorbovszkij megfordult.

– A szobrászoknak természetesen nincs miben reménykedniük – szólalt meg közvetlenül mellette egy behízelgő hang.

Gorbovszkij csak a fejét rázta: képtelen volt megszólalni. A nyomában, a sarkára hágva lihegett Maljajev. Egy másik csapat ember, tekercsekkel, mappákkal, csomagokkal a kezében nyomban nekilódult, és megindult mellette.

– Talán lenne valami értelme… – szólalt meg idegesen az egyikük. – Talán mindet… Összerakni a raktér ajtajánál… Tudjuk, hogy kevés az esély… De hátha marad majd hely… Végül is ezek nem emberek, ezek tárgyak… Be lehet dugni őket valahogy… valahova…

– Igen… igen… – mondta Gorbovszkij. – Kérem, szervezze ezt meg. – Megállt, a remekművet áttette a másik vállára. – Közölje ezt mindenkivel. Tegyenek le mindent a raktér ajtajánál. Úgy tízlépésnyire, oldalt. Rendben?

A tömegben mozgolódás kezdődött, már nem fogták körül olyan szorosan. A tekercses, csomagos emberek kezdtek szétszéledni, és Gorbovszkij végre kijutott az utasbejárat előtti szabad térségre, ahol a párosával felsorakozott apróságok vártak a sorukra, hogy Percy Dickson kezébe kerüljenek.

A tarka ingecskét, nadrágocskát és sapkát viselő aprónépet örömteli izgalommal töltötte el az előttük álló igazán igazi űrutazás. Nagyon el voltak foglalva egymással és a hatalmas hajó kékes tömegével, a körülöttük tolongó szülőket legfeljebb szórakozott pillantásokra méltatták. Kisebb gondjuk is nagyobb volt a szülőknél. A kerek ajtónyílásban ott állt Percy Dickson nagyon öreg, rég feledésbe merült, fullasztóan nehéz űrhajós díszegyenruhájában, sebtében megezüstözött gombjaival jelvényeivel, vakítóan csillogó paszományaival. Szőrös arcán patakokban folyt a verejték, és időről időre medvehangon elbődült: „Fel a su-su-sudárvitorlát, horgonyt emelni, indulás!” Ez nagyon mulatságos volt, és az izgatott kicsik le nem vették róla elbűvölt pillantásukat. Volt velük két nevelő is, a férfi a névsorokat szorongatta, a nő nagyon vidáman együtt énekelt a gyerekekkel a hős orrszarvúkölyökről. A kicsik, le nem véve szemüket Dicksonról, nagy lelkesedéssel énekeltek, mindegyik fújta a magáét.

Gorbovszkij arra gondolt, hogy ha így, háttal áll valaki a tömegnek, azt hiheti, hogy a jóságos Percy bácsi kirándulást szervezett az óvodásoknak, és vidáman körberepülik Szivárványt egy igazi űrhajóval. De ekkor Dickson karjára emelte a következő kicsit, megfordult, átadta valakinek az előtérben, és ekkor Gorbovszkij háta mögött hisztérikus női hang sikította: „Tolik! Tolik, kicsikém…” Gorbovszkij körülnézett, meglátta Maljajev sápadt arcát, az apák feszült arcát, az anyák arcán a szánalmas, görbe mosolyt, könnyes szemüket, beharapott ajkukat, kétségbeesésüket, egy hisztériásán vergődő asszonyt, akit vállát átölelve sietve elvezetett egy földtől mocskos kezeslábast viselő férfi. És volt, aki elfordult, volt, aki összegörnyedve, gyorsan elment összeütközve a szembejövőkkel, és volt, aki egyszerűen lefeküdt a betonra, fejét átfogva karjával.

Gorbovszkij meglátta Zsenya Vjazanyicinát, aki meghízott, csinosabb lett, hatalmas szeme száraz volt, ajkát eltökélten összeszorította. Kövér, nyugodt, piros nadrágos kisfiú kezét fogta. A gyerek egy almát rágcsált, és szemét a ragyogó Percy Dicksonra meresztette.

– Szervusz, Leonyid – mondta az asszony.

– Szervusz, Zsenyecska – mondta Gorbovszkij. Maljajev és Patrick távolabb ment.

– Milyen sovány vagy – mondta az asszony. – Még mindig ugyanolyan sovány. Sőt még jobban kiszáradtál.

– Te viszont csinosabb lettél.

– Nagyon feltartalak?

– Nem, minden rendben folyik, ahogyan kell. Nekem csak át kell majd néznem a hajót. Nagyon félek, hogy mégis kevés lesz a hely.

– Nagyon rossz így egyedül. Matvej meg nem ér rá, nem ér rá, nem ér rá… Néha az az érzésem, neki teljesen mindegy.

– Egyáltalán nem mindegy neki – mondta Gorbovszkij. – Beszélgettem vele. Tudom, hogy nagyon nem mindegy neki… De nem tehet semmit. A Szivárvány minden gyereke – az ő gyereke. Nem tehet másként.

Az asszony bágyadtan legyintett szabad kezével.

– Nem tudom, mit csináljak Aljoskával – mondta. – Teljesen az otthoni körülményekhez szokott. Még óvodában sem volt soha.

– Megszokja. A gyerekek nagyon gyorsan hozzászoknak mindenhez, Zsenyecska. És ne félj: jó dolga lesz.

– Azt sem tudom, kihez fordulhatnék.

– Mindegyik nevelő jó. Hiszen ezt te is tudod. Mind egyformák. Aljoskának jó dolga lesz.

– Nem értesz engem. Hiszen ráadásul egyik névsorban sem szerepel.

– Na és ez miért baj? Akár szerepel a névsorban, akár nem, egyetlen gyerek sem marad Szivárványon. A névsor csak arra kell, nehogy elveszítsünk egy gyereket. Ha akarod, odamegyek, és szólok, hogy írják be a nevét. Akarod?

– Igen – mondta az asszony. – Nem… Várj. Felmehetnék vele együtt a hajóra?

Gorbovszkij szomorúan rázta a fejét.

– Zsenyecska – mondta lágyan –, nem lehet. Nem szabad nyugtalanítani a gyerekeket.

– Senkit nem fogok nyugtalanítani. Csak látni akarom, milyen helye lesz… Ki lesz vele…

– Ugyanilyen gyerekek. Vidám és kedves gyerekek.

– Felmehetek vele?

– Nem kell ez, Zsenyecska.

– Kell. Nagyon kell. Nem tud meglenni egyedül. Hogyan él majd nélkülem? Nem értesz semmit. Egyiketek sem ért semmit. Mindent megcsinálok, amit csak kell. Szeretek dolgozni. És mindenhez értek. Ne légy ilyen érzéketlen…

– Zsenyecska, nézz körül. Ezek itt anyák.

– Az én fiam nem olyan, mint a többiek. Gyenge. Szeszélyes. Megszokta az állandó figyelmet. Nem tud meglenni nélkülem. Nem képes! Hiszen én mindenki másnál jobban ismerem őt! Talán azzal élsz vissza, hogy senkinek nem tehetek panaszt rád?

– Talán képes lennél elfoglalni egy gyerek helyét, akinek emiatt itt kell maradnia?

– Senki nem marad itt – mondta az asszony szenvedélyesen. – Biztos vagyok benne, hogy senki! Mindenki elfér! Nekem egyáltalán nem kell hely! Hiszen biztosan vannak valamiféle géptermek, valamiféle kamrák… Vele kell lennem!

– Semmit nem tehetek érted. Bocsáss meg.

– Tehetsz! Te vagy a kapitány! Te mindent megtehetsz. Mindig jó ember voltál, Ljonya!

– Most is jó vagyok. El sem tudod képzelni, milyen jó vagyok.

– Nem mozdulok mellőled – mondta a nő, és elhallgatott.

– Rendben – mondta Gorbovszkij. – Csináljuk a következőt. Most felviszem Aljoskát a hajóra, átvizsgálom a helyiségeket, és visszajövök hozzád. Jó lesz így?

Az asszony merően a szemébe nézett.

– Te nem csapsz be. Tudom. Hiszek neked. Te soha senkit nem csaptál be.

– Nem is fogok. Amikor a hajó elindul, mellettem leszel. Add a fiút!

Az asszony le nem véve szemét Gorbovszkij arcáról mintegy álomban odatolta elé Aljoskát.

– Menj, menj, Alik – mondta. – Menj Ljonya bácsival.

– Hová? – kérdezte a kisfiú.

– A hajóra – mondta Gorbovszkij kézen fogva a gyereket. – Hová máshová? Erre a hajóra. Oda, ahhoz a bácsihoz. Akarod?

– Ahhoz a bácsihoz akarok menni – közölte a fiú. Anyjára rá sem nézett többet.

Együtt odamentek a lépcsőhöz, amelyen az utolsó gyerekek haladtak fölfelé. Gorbovszkij odaszólt a nevelőnek:

– Vegye fel a névsorba. Alekszej Matvejevics Vjazanyicin.

A nevelő a fiúra nézett, majd Gorbovszkijra, bólintott, és feljegyezte a nevet. Gorbovszkij lassan felment a lépcsőn, karjánál fogva átemelte a gyereket a magas küszöbön.

– Ezt előtérnek hívják – mondta.

A fiú megrántotta a karját, kiszabadította magát, és szorosan Percy Dickson elé állva felbámult rá. Gorbovszkij leemelte a válláról, és a sarokba állította Surd képét. Mi is van még, gondolta. Ja igen! Visszatért az ajtónyíláshoz, és kihajolva elvette a csomagot Maljajevtől.

– Köszönöm – mondta Maljajev elmosolyodva. – Nem felejtette el… Nyugodt plazmát.

Patrick is mosolygott. Biccentettek, visszahátráltak a tömegbe. Zsenya közvetlenül az ajtónyílás alatt állt, Gorbovszkij intett neki. Azután odafordult Dicksonhoz.

– Meleg van? – kérdezte.

– Szörnyen. Jó lenne lezuhanyozni. De a zuhanyozóban is gyerekek vannak.

– Szabadítsák fel a zuhanyozókat – mondta Gorbovszkij.

– Könnyű mondani – sóhajtott nagyot Dickson, és nyakát megtekerve meglazította egyenruhája szoros gallérját. – A szakállam becsúszik a gallér alá – morogta. – Elviselhetetlenül szúr. Az egész testem viszket.

– Bácsi – szólalt meg a kisfiú, Aljosa –, igazi a szakállad?

– Meghúzhatod – mondta Dickson sóhajtva, és lehajolt.

A fiú megcibálta.

– Akkor sem igazi – jelentette ki.

Gorbovszkij megfogta a vállát, de a fiú elrántotta magát.

– Nem akarok veled menni. A kapitánnyal akarok.

– Hát ez remek – mondta Gorbovszkij. – Percy, vigye el a nevelőhöz.

Odalépett a folyosó ajtajához.

– Ne ájuljon el – szólt utána Dickson.

Gorbovszkij kinyitotta az ajtót. Hát igen, ilyen még nem fordult elő a hajón. Visítás, nevetés, csivitelés, gurgulázás, harci kiáltások, csörömpölés, lábdobogás, fémcsörömpö-lés, a csecsemők nyávogó sírása… A tej, a méz, a gyógyszerek, a felhevült gyermektestek, a szappan megismételhetetlen illata – a légkondicionálótól, a szakadatlanul működő tartalék ventilátoroktól függetlenül… Gorbovszkij végigment a folyosón jól megnézve, hova lép, óvatosan belesett a nyitott ajtókon, odabent vagy négy tucat két és hat év közötti kisfiú és kislány ugrált, táncolt, babákat dajkált, játék puskával célzott, lasszót vetett, hihetetlen zsúfoltságban tolongtak, ültek vagy másztak a nyitott ágyakon, az asztalokon, az asztalok alatt, az ágyak alatt. A gondterhelt nevelők egyik kajütből a másikba rohangáltak. A társalgóban, ahonnan szinte minden bútort kidobtak, fiatal anyák szoptatták, pelenkázták újszülöttjeiket, itt volt a bölcsőde is, öt csöppség mondta a magáét a maga madárnyelvén, négykézláb közlekedve az elkerített sarokban. Gorbovszkij megpróbálta mindezt elképzelni a súlytalanság állapotában, elfintorodott, és átment az irányítófülkébe.

Nem ismert rá a helyiségre. Teljesen üres volt. Eltűnt a hatalmas ellenőrző berendezés, amely a helyiség egyharmadát foglalta el. Eltűnt az irányítópult, a másodpilóta széke. Eltűnt a panoráma-képernyő vezérlőpultja. Eltűnt a számítógép előtti szék. Maga a számítógép félig szétszedve villogtatta lecsupaszított blokkjait. Az űrhajó már nem volt csillagközi jármű. Önjáró bolygóközi bárkává változott, megőrizve jó manőverező képességét, de már csak inerciális pályán való közlekedésre volt alkalmas.

Gorbovszkij zsebre dugta a kezét. Dickson a füle mellett lihegett.

– Hát így – mondta Gorbovszkij. – És hol van Walkenstein?

– Itt – bújt elő a számítógép belsejéből Walkenstein. Komor volt, és nagyon eltökélt.

– Remek ember maga, Mark – mondta Gorbovszkij. – És maga is remek ember, Percy. Köszönöm.

– Már háromszor kereste Liska – mondta Mark, és megint eltűnt a gép belsejében. – A teherbejáratnál van.

Gorbovszkij átvágott a fülkén, és belépett a raktérbe. A rosszullét kezdte kerülgetni. Itt, ebben a hosszú és keskeny, két halvány fényű lámpával gyengén megvilágított helyiségben szorosan egymáshoz simulva álltak az iskolás fiúk és lányok – az elsősöktől a felső osztályosokig. Szótlanul, szinte mozdulatlanul, csak egyik lábukról a másikra állva sorakoztak, és a nyitott ajtót nézték, amelyen át csak a kék ég és a távoli poggyászraktár lapos teteje látszott. Gorbovszkij néhány másodpercig ajkát harapdálva nézte a gyerekeket.

– Az elsősöket átvinni a folyosóra – mondta. – A másodikosokat és harmadikosokat a vezérlőbe. Azonnal.

– Ez még nem minden – mondta halkan Dickson. – Tíz ember valahol elakadt úton Gyerekvárosból… Ők alighanem elpusztultak. Felső osztályosok egy csoportja megtagadta a beszállást. És még van egy csoport, az outsiderek gyerekei, ők épp most érkeztek meg. Egyébként majd meglátja.

– Azért csak csinálja, ahogy mondtam – javasolta Gorbovszkij. – Az első három osztályt a folyosóra és a vezérlőbe. Ide pedig világítást, képernyőt, vetítsenek filmeket. Történelmi filmeket. Hadd lássák, hogyan is volt régen. Munkára, Percy. És még valami – szervezzen a gyerekekből csatárláncot Walkensteinig, így futószalagon továbbadhatják az elemeket, ez egy kicsit le is köti őket.

Nagy nehezen átverekedte magát az ajtónyílásig, és leszaladt. A lépcső alján, a nevelőktől körülvéve nagy csapat különböző korú gyerek állt. Balra, vagy húszlépésnyire rendetlen halomban hevert Szivárvány anyagi kultúrájának minden értéke: dokumentumkötegek, mappák, gépek és gépmodellek, textilbe burkolt szobrok, festmények vászontekercsei. Jobbra pedig, úgy húszlépésnyire álltak a makacs, tizenöt-tizenhat éves fiúk és lányok, előttük, kezét hátratéve, fejét lehajtva járkált a nagyon komoly Sztanyiszlav Liska. Halkan, de tisztán, érthetően beszélt.

– …Vegyétek úgy, hogy ez egy vizsga. Kevesebbet gondoljatok magatokra, és többet másokra. És egyáltalán, mit szégyelltek? Szedjétek össze magatokat, küzdjétek le ezt az érzést.

A felső osztályosok konokul hallgattak. És nyomott hangulatban hallgattak a teherbejáró előtt csoportba verődött felnőttek is. Néhány gyerek titkon körbe-körbe nézett, látható volt, szívesen elszelelnének, de lehetetlen volt elfutni – körben ott álltak a szüleik. Gorbovszkij felnézett az ajtónyílásra. Még innen is látható volt, hogy a hajó csordultig megtelt. A kapu szélességű nyílásban szoros sorban álltak a gyerekek. Arcuk egyáltalán nem gyerekes volt – túlságosan komoly és túlságosan szomorú.

Gorbovszkij felé valahogy oldalazva megindult egy hatalmas termetű, nagyon szép fiatalember, bánatos, könyörgő pillantással, amely képtelenül elütött egész megjelenésétől.

– Egy szóra, kapitány – szólalt meg remegő hangon. – Csak egyetlen szóra…

– Egy pillanat – mondta Gorbovszkij. És odament Liskához, átölelte a vállát.

– Mindenkinek jut hely – mondta Liska. – Emiatt ne nyugtalankodjatok…

– Sztanyiszlav – mondta Gorbovszkij –, intézkedj a még hátralévők beszállításáról.

– Nincs már hely – vetette ellene nagyon következetlenül Liska. – Téged vártunk. Jó lenne kiüríteni a tartalék D-kamrát.

– A Tarielen nincs tartalék D-kamra. De mindjárt lesz hely. Intézkedj.

Gorbovszkij szemtől szemben állt a felsősökkel.

– Nem akarunk elrepülni – mondta egyikük, egy langa-léta, szőke, csillogó zöld szemű legényke. – A nevelőknek kell elrepülniük.

– Helyes! – mondta egy aprócska, sortot viselő lány.

Hátul felharsant Dickson kiáltása:

– Dobáljátok ki! Le a földre!

Az ajtónyíláson zúdultak kifelé a kiszerelt blokkok. A futószalag működésbe lépett.

– Fiúk, lányok, a helyzet a következő – mondta Gorbovszkij. – Először is, nincs szavazati jogotok, mert még nem fejeztétek be az iskolát. Másodszor pedig lelkiismeretesnek kell lenni. Igaz, még fiatalok vagytok, és vágytok a hősies tettekre, de az a helyzet, hogy itt nincs rátok szükség, a hajón viszont igen. Még rágondolni is félek, mi lesz ott a repülés inerciális szakaszán. Minden kajütbe két-két idősebbre lesz szükség az óvodások mellé, és legalább három ügyes lányra a bölcsődéseknél és az újszülöttjükkel utazó anyáknál. Rövidre fogva: ott lesz szükség a hőstetteitekre.

– Elnézést, kapitány – mondta gúnyosan a zöld szemű –, mindezt a feladatot remekül ellátják majd a nevelők.

– Elnézést, fiatalember – mondta Gorbovszkij –, feltételezem, hogy tisztában van a kapitány jogaival. Mint kapitány, megígérem nektek, hogy a nevelők közül mindössze két ember repül el. Ami a legfontosabb – vegyetek erőt magatokon, és próbáljátok meg elképzelni, hogyan élnének tovább a nevelőitek, ha elfoglalnák a hajón a ti helyeteket. A játéknak vége, fiúk, lányok, láthatjátok, milyen tud lenni néha az élet, szerencsére ritkán. Most megbocsássatok, nem érek rá. Megnyugtatásotokra csak egyet mondhatok: ti szálltok be utolsóként a hajóba. Végeztem.

Hátat fordított nekik, és lendületből beleütközött a szomorú szemű fiatalemberbe.

– Ó, elnézést – mondta Gorbovszkij. – Magáról egészen megfeledkeztem.

– Azt mondta, két nevelő repül el – szólalt meg rekedten a fiatalember. – Ki lesz az?

– Maga kicsoda? – kérdezte Gorbovszkij.

– Robert Szkljarov vagyok. Null-fizikus. De nem rólam van szó. Mindjárt mindent elmagyarázok. De mondja meg előbb, ki repül a nevelők közül.

– Szkljarov… Szkljarov… Nagyon ismerős név. Hol hallottam?

– Kamill… – mondta Szkljarov. kényszeredetten mosolyogva.

– Á – mondta Gorbovszkij. – Szóval az érdekli, ki repül? – Végigmérte Szkljarovot. – Rendben, megmondom magának. Csak magának. A vezető nevelő és a főorvos repül. Ők még nem tudják.

– Nem – mondta Szkljarov megragadva Gorbovszkij karját. – Még valaki megy. Egy nő. Tatyjana Turcsina. Nevelő. Nagyon szeretik, Ő a legtapasztaltabb nevelő…

Gorbovszkij kiszabadította a karját.

– Nem lehet – mondta. – Lehetetlen, kedves Robert. Csak a gyerekek repülnek és az anyák az újszülöttekkel, érti? Csak a gyerekek és az anyák a csecsemőkkel.

– És ő! – vágta rá nyomban Szkljarov. – Ő is anya! Gyereke lesz… Az én gyerekem! Kérdezze meg tőle… Ő is anya!

Gorbovszkij vállát erősen meglökték. Megtántorodott, és azt látta, hogy Szkljarov rémülten hátrál, és egy alacsony, karcsú, meglepően elegáns asszony megy felé szó nélkül, arany hajában ősz sáv, az arca gyönyörű, de szinte kővé dermedt. Gorbovszkij végigsimította a homlokát, és visszatért a lépcsőhöz.

Ott már csak a felsősök és a nevelők maradtak. A többi felnőtt – az apák és anyák, azok, akik az alkotásaikat hozták ide, azok, akiket nyilván valami homályos, öntudatlan reménykedés vonzott az űrhajó közelébe – lassan hátrált, visszahúzódott, csoportokra bomlott. Az ajtónyílásban széttárt karral Sztanyiszlav Liska állt és kiabált:

– Húzódjatok kicsit összébb, gyerekek! Michael, kiabálj be a vezérlőbe, hogy húzódjanak összébb! Még egy kicsit!

Komoly gyerekhangok feleltek neki:

– Már nincs hova! Mind nagyon szorosan állunk! Felbődült Percy Dickson vaskos hangja:

– Hogyhogy nincs hova? És itt, a pult mögött? Ne félj, kicsim, nem ráz meg az áram, gyere ide, gyere… És te is… És te pisze… Több elevenséget! Te is… így… így…

Megszólalt Walkenstein hideg, fémesen csikorgó hangja is:

– Húzódjatok összébb, gyerekek… Engedjetek át… Menj arrébb, kislány… Engedj át, kisfiú…

Liska félreállt, és megjelent mellette Walkenstein, a vállára vetett zakójával.

– Én Szivárványon maradok – mondta. – Nélkülem kell mennie, Leonyid Andrejevics. – Szeme a tömeget kutatta, valakit keresve.

Gorbovszkij bólintott.

– Az orvos a fedélzeten van? – kérdezte.

– Igen – felelte Mark. – A felnőttek közül csak az orvos és Dickson van fent.

Az ajtónyílásból hirtelen nevetés harsant fel.

– Hé, ti! – harsant fel Dickson hangja. – Ez az, így kell ezt… Egy-kettő… egy-kettő…

Az ajtónyílásban megjelent Dickson. Liska feje fölött bukkant fel, lefelé fordított arca izzadt és málnavörös volt.

– Kapjon el, Leonyid – visította. – Mindjárt lezuhanok. A gyerekek hahotáztak. Valóban nagyon mulatságos volt: a kövér fedélzeti mérnök a mennyezeten függött, mint egy légy, kezével-lábával a rakomány rögzítésére szolgáló kampókba kapaszkodva. Nehéz volt, és forró; és amikor Liska meg Gorbovszkij kihúzta és talpra állította, lihegve mondta:

– Öreg vagyok. Öreg vagyok már… Bűntudatosan pislogva nézett Gorbovszkijra:

– Nem bírom ott ki, Leonyid. Tömeg van, fülledtség, hőség… Ez a szerencsétlen egyenruha… Itt maradok, repüljön Markkal. Na meg elegem is van magukból, őszintén szólva.

– Isten vele, Percy – mondta Gorbovszkij.

– Isten veled, barátocskám – mondta Dickson meghatottan.

Gorbovszkij elnevette magát, és megveregette Percy paszományait.

– Nos, Sztanyiszlav – mondta. –, fedélzeti mérnök nélkül kell boldogulnod. A feladatod: egyenlítői pályára állni a bolygó körül, és bevárni a Nyilat. A többi már a Nyíl parancsnokának a gondja.

Liska néhány másodpercig elképedten hallgatott. Végül felfogta.

– Miért csinálod ezt? – kérdezte nagyon halkan Gorbovszkij arcát fürkészve. – Miért csinálod? Te deszantos! Miféle gesztusok ezek?

– Gesztusok? – mondta Gorbovszkij. – Ahhoz én nem értek. De te menj. Mindannyiukért te felelsz végig. – Odafordult a felsősökhöz: – Mars a fedélzetre! – kiáltotta. - Menj előre, különben nem férsz be – mondta Liskának.

Liska ránézett a csüggedt felsősökre, akik lassan cammogtak fel a lépcsőn, ránézett az ajtónyílásra, amelyből gyerekarcok kandikáltak kifele, ügyetlenül belecsípett Gorbovszkij arcába, bólintott Marknak és Dicksonnak, és lábujjhegyre csimpaszkodva megragadta a kampókat.

Gorbovszkij fellökte. A felsősök szándékosan fontoskodó képpel és lassú léptekkel kezdtek egymás után bepréselődni, hősiesen kiáltozva: „Hé, mozduljatok már! Vidd odébb a képed, rá ne lépjenek! Ott meg ki bömböl? Fel a fejjel!” Utolsónak a sortot viselő lány ment fel. Egy pillanatra megállt, és reménykedve nézett Gorbovszkijra, de ő rezzenéstelen képet vágott.

– Már nincs hely – mondta a lány halkan. – Látja? Nem férek be.

– Majd lefogysz – ígérte neki Gorbovszkij, megfogta a vállát, és óvatosan betolta a tömegbe. Azután megkérdezte Dicksont: – Mi van a filmvetítéssel?

– Mindent számításba vettünk – felelte fontoskodva Percy. – A vetítés a start pillanatában kezdődik. A gyerekek szeretik a meglepetéseket.

– Liska! – kiáltotta Gorbovszkij. – Készen vagy?

– Készen! – zengett Liska válasza.

– Startolj, Liska! Nyugodt plazmát! Zárd le az ajtókat! Fiúk, lányok, nyugodt plazmát!

A súlyos ajtólemez hangtalanul csúszott ki a résből, és siklott az alsó keret felé. Gorbovszkij búcsút intve hátralépett a küszöbtől. Hirtelen eszébe jutott valami.

– Jaj – kiáltotta –, a levél!

A mellzsebében nem volt a levél, az oldalsóban sem. Az ajtó lassan zárult. A levél valami miatt a belső zsebében volt. Gorbovszkij a sortos kislány kezébe nyomta, és sietve elrántotta a kezét. Az ajtó bezárult. Gorbovszkij, maga sem tudta miért, megsimogatta a kékes fémet, és senkire sem nézve lement, Dickson és Mark elhúzta a lépcsőt. A hajó körül már csak nagyon kevesen maradtak, de a hajó fölött helikopterek és pterokarok tucatjai köröztek.

Gorbovszkij megkerülte az értékes holmik halmát, belebotlott valami mellszoborba, és a hajót megkerülve az utasbejáróhoz ment, ahol Zsenya Vjazanyicinának kellett őt várnia. Legalább Matvej iderepült volna, gondolta szomorúan. Kifacsartnak, kiszikkadtnak érezte magát, és nagyon megörült, amikor meglátta Matvejt. Az igazgató elé ment. De egyedül volt.

– Hol van Zsenya? – kérdezte Gorbovszkij.

Matvej megállt és körülnézett. Zsenya nem volt sehol.

– Itt volt – mondta. – Radiofonon beszéltem vele. Mi van, már lezárták az ajtókat? – Egyre körbe-körbe nézelődött.

– Igen, mindjárt startolnak – mondta Gorbovszkij. Ő is körbekémlelt. Talán egy helikopteren van – gondolta Zsenyáról. De tudta, hogy ez lehetetlen.

– Furcsa, hogy Zsenya nincs itt – mondta Matvej.

– Talán az egyik helikopteren van – mondta Gorbovszkij. Hirtelen megértette, hol van az asszony. Micsoda nő, gondolta.

– Aljoskát még csak nem is láttam – mondta Matvej.

Furcsa, áradó, görcsös lihegésre emlékeztető hang terjedt szét az űrrepülőtér fölött. A hajó hatalmas kék tömege hangtalanul elszakadt a talajtól, és lassan megindult fölfelé. Életemben először látom a saját hajóm startját – gondolta Gorbovszkij. Matvej tekintetével kísérte a hajót – és hirtelen, mint akibe belecsíptek, Gorbovszkij felé fordult, és elképedve meredt rá.

– Várjunk csak… – motyogta. – Ez meg micsoda? Miért vagy te itt? És mi van a hajóval?

– Liska ott van – mondta Gorbovszkij.

Matvej szeme kimeredt.

– Hát itt van – suttogta.

Gorbovszkij megfordult. A horizont fölött vakítóan fénylett egy egyenletes, villogó sáv.

10. FEJEZET

Főváros határában Gorbovszkij kérte, hogy álljanak meg. Dickson lefékezett, és várakozóan nézett rá.

– Gyalog megyek – mondta Gorbovszkij.

Kiszállt. Nyomban utána Mark is kimászott, és kezét nyújtva segített kiszállni Alja Posztisevának. A pár az űrrepülőtértől egész úton hallgatott a hátsó ülésen. Erősen, kisgyerekek módjára fogták egymás kezét, Alja szemét lehunyva Mark vállához szorította az arcát.

– Jöjjön velünk, Percy – kérte Gorbovszkij. – Virágot szedünk, már nincs olyan nagy hőség. Jót tesz majd a szívének.

Dickson megrázta borzas fejét.

– Nem, Leonyid – mondta. – Inkább búcsúzzunk el. Én kocsival megyek.

A nap már a horizont alján volt. Hűvös lett. A nap mintha egy fekete falú folyosón fénylett volna: már mind a két Hullám – az északi és a déli – magasan a horizont fölé emelkedett.

– Ezen a folyosón – szólt Dickson. – Amerre a szemem lát. Isten vele, Leonyid, isten veled, Mark. Isten veled, kislány. Menjetek… De előbb még utoljára megpróbálom kitalálni, mit fogtok csinálni. Ezt most különösen könnyű lesz megjósolni.

– Igen, ez könnyű – mondta Mark. – Isten vele, Percy. Gyere, kicsim.

Röviden elmosolyodott, Gorbovszkijra nézett, majd átölelte Alja vállát, és elindultak a sztyeppén. Gorbovszkij és Dickson utánuk nézett.

– Kicsit elkésett – mondta Dickson.

– Igen – értett vele egyet Gorbovszkij. – Azért mégiscsak irigylem.

– Maga szeret irigykedni. Mindig olyan gusztusosan irigykedik, Leonyid. De most én is irigylem. Irigylem, hogy lesz, aki rá gondol az utolsó percekben, de rám senki… na meg magára sem, Leonyid…

– Ha akarja, én majd magára gondolok – ajánlotta komolyan Gorbovszkij.

– Nem, nem érdemes – felelte Dickson, és hunyorogva nézett az alacsonyan álló napra. – Igen – mondta. – Úgy fest, ezúttal nem ússzuk meg. Isten vele, Leonyid!

Bólintott és elhajtott, Gorbovszkij pedig lassan elindult az országúton más emberekkel együtt, akik ugyanolyan kényelmesen ballagtak a város felé. Nagyon könnyűnek érezte magát, és nyugodtnak, először ezen a kaotikus, feszült és borzalmas napon. Többé már nem kellett senkiről gondoskodnia, nem kellett döntéseket hoznia, körülötte mindenki önálló volt, és ő maga is teljesen önállóvá vált. Soha életében nem volt ennyire önálló.

Az este szép volt, és ha nem lettek volna jobbról és balról azok a kék égbe lassan belenövő fekete falak, egyszerűen gyönyörű lett volna: csöndes, áttetsző, mérsékelten hűvös, átszőtték a nap ferde, rózsaszín sugarai. Az úton egyre kevesebb ember maradt; sokan kimentek a sztyeppére, mint Walkenstein Aljával, mások egyszerűen ott maradtak az útszélen.

A városban, a főút mentén tarka foltokként virítottak a képek, amelyeket utoljára kiállítottak a festők – a fáknál, a házak falánál, az út fölött áthúzódó vezetékeken, az energiarendszer oszlopain. A képek előtt emberek álldogáltak, emlékeztek, halkan örvendeztek, valaki – egy nyughatatlan alak – vitát provokált, egy kedves, sovány asszony pedig keservesen sírt, hangosan ismételgetve: „Ez nem igazság… Nem igazság!” Gorbovszkij arra gondolt, valahol már látta a nőt, de nem jutott eszébe, hol.

Ismeretlen zene hallatszott: a Tanács épülete melletti kávézó kerthelyiségében egy csenevész emberke szokatlan szenvedéllyel és temperamentummal játszott egy koncertkoriólán, az asztaloknál ülő emberek mozdulatlanul hallgatták, és sokan ültek a lépcsőkön vagy egyszerűen a kávézó előtt a füvön és hallgatták, a koriólának pedig neki volt támasztva egy nagy kartonlap, amelyre girbe-gurba betűkkel felírták: „Távoli Szivárvány. Dal. Befejezetlen.”

A tárna lejárata körül sok ember volt, mind csinált valamit. Tompán fénylett a lejárati keszon még befejezetlen kupolája. A színházépülettől null-fizikusok csatárlánca húzódott odáig, mappákat, iratkötegeket, dobozhalmokat adva kézről kézre. Gorbovszkijnak hirtelen az az iratköteg jutott eszébe, amelyet Maljajev adott át neki. Igyekezett felidézni, hová tette. Talán a vezérlőben hagyta. Vagy az előtérben? Nem kell emlékeznie rá. Nem fontos. Jobb, ha teljesen gondtalan. Furcsa, a fizikusok talán reménykednek még? Igaz, a csodában mindig lehet reménykedni. De mégiscsak mulatságos, hogy most a bolygó legszkeptikusabb, leglogikusabban gondolkodó lényei reménykednek a csodában.

A Tanács falánál, a feljáró mellett lábait kinyújtva, megviselt pilóta-kezeslábast viselő, bekötözött arcú vak ült. Fejét hátravetve a dalt, a Távoli Szivárványt hallgatta.

A kupola alól kibukkant Hans, az álnavigátor, vállán jókora köteggel. Gorbovszkijt meglátva elmosolyodott, és menet közben odavetette: „Á, kapitány! Hogy vannak az ulmotronjai? Megszerezte? Mi meg most az archívumot temetjük. Nagyon kimerítő. Valahogy bolond egy nap ez…” A jelek szerint ő volt az egyetlen ember Szivárványon, aki nem tudta meg, hogy Gorbovszkij a Tariel igazi kapitánya.

A Tanács ablakából Matvej szólt le Gorbovszkijnak.

– A Tariel már pályára állt! – kiáltotta. – Most köszöntek el. Náluk minden rendben.

– Gyere le – javasolta Gorbovszkij. – Menjünk együtt.

Matvej megrázta a fejét.

– Nem, barátocskám – mondta. – Rengeteg a dolgom, és kevés az időm… – Elhallgatott, majd zavartan hozzátette: – Megkerült Zsenya, tudod, hol?

– Kitalálom – mondta Gorbovszkij.

– Miért csináltad? – kérdezte Matvej.

– Becsületszavamra nem csináltam semmit – mondta Gorbovszkij.

Matvej szemrehányóan megrázta a fejét, majd eltűnt a szoba mélyén, Gorbovszkij pedig továbbment.

…Kiment a tengerpartra, a csodálatos sárga strandra, ahol tarka védőponyvák, kényelmes napozópadok, a kis kikötőben sorakozó evezős- és motorcsónakok voltak. Letelepedett az egyik napozópadra, elégedetten kinyújtotta a lábát, hasán összetette a kezét, és nyugat felé nézett, a lenyugvó, bíbor nap felé. Balról és jobbról bársonyos fekete falak csüngtek le, igyekezett észre sem venni őket.

Most kellene startolnom a Lalande-ra, gondolta félálomban. Ott ülnénk hárman a vezérlőben, arról mesélnék, milyen remek bolygó a Szivárvány, hogyan jártam be az egészet egy nap alatt. Percy Dickson hallgatna, ujjaira csavarva a szakállát. Mark egyre zsémbelne, hogy öreg már, hogy mindent un, hogy mindenütt egyforma. És holnap ugyanebben az időben jönnénk ki a deritrinizációból…

Fejét lehajtva elment mellette az a gyönyörű lány az ősz sávval arany hajában, aki olyan jókor szakította félbe az űrrepülőtéren kellemetlen párbeszédét Szkljarovval. A lány egészen a víz széléig ment, az arca most nem kővé dermedtnek látszott, inkább végtelenül fáradtnak. Vagy ötvenlépésnyire Gorbovszkijtól megállt, álldogált egy darabig, majd leült a homokba, állát térdére támasztotta. Gorbovszkij füle mellett ugyanekkor valaki mélyet sóhajtott, ő odasandított, és Szkljarovot pillantotta meg. Szkljarov is a lányt nézte.

– Minden értelmetlen – mondta halkan. – Szürkén éltem, fölöslegesen! És a legrosszabb mind az utolsó napra összpontosult…

– Barátom – mondta Gorbovszkij –, mi lehet jó az utolsó napban?

– Maga még nem tudja…

– Tudom – mondta Gorbovszkij. – Mindent tudok…

– Nem tudhat mindent. Hallom abból, ahogy velem beszél.

– Hogyan?

– Mint egy hétköznapi emberrel. Csakhogy én gyáva vagyok, és bűnöző.

– Ejnye, Robert – mondta Gorbovszkij –, miféle gyáva és bűnöző maga?

– Gyáva vagyok, és bűnöző – ismételte meg makacsul Robert. – Sőt valószínűleg még rosszabb, mert úgy gondolom, mindent helyesen tettem.

– Nincsenek gyávák és bűnözők – mondta Gorbovszkij. – Előbb hiszek egy olyan emberben, aki képes feltámadni, mint abban, aki képes bűntettet elkövetni.

– Nem kell engem nyugtatgatni. Hiszen mondom, hogy nem tud mindent.

Gorbovszkij lustán felé fordította a fejét.

– Robert – mondta –, ne töltse fölöslegesen az időt. Menjen oda hozzá. Üljön mellé… Nagyon kényelmesen fekszem, de ha akarja, segítek magának…

– Semmi sem úgy történik, ahogyan kellene – szólt Robert szomorúan. – Biztos voltam benne, hogy megmentem. Azt képzeltem, kész vagyok bármire. De kiderült, hogy mindenre nem vagyok felkészülve… Megyek – mondta hirtelen.

Gorbovszkij figyelte, ahogyan lépkedett – eleinte nagy, magabiztos léptekkel, azután egyre lassabban és lassabban, végül mégis odaért a lányhoz, leült mellé, és a lány nem húzódott el.

Gorbovszkij egy darabig nézte őket, igyekezve eldönteni, irigykedik-e vagy nem, azután valóban elaludt. Valami hidegnek az érintése ébresztette fel. Kinyitotta az egyik szemét, és Kamillt pillantotta meg, örökös képtelen sisakját, örökké savanyú és makacs arcát, kerek, nem pislogó szemét.

– Tudtam, hogy itt van, Leonyid – mondta Kamill. – Kerestem magát.

– Jó napot, Kamill – mormolta Gorbovszkij. – Valószínűleg nagyon unalmas lehet mindent tudni…

Kamill odahúzott egy napozópadot, és leült, egy törött gerincű ember pózában.

– Vannak unalmasabb dolgok is – mondta. – Elegem van mindenből. Ez óriási hiba volt.

– Mi újság a túlvilágon? – kérdezte Gorbovszkij.

– Ott sötét van – mondta Kamill. Hallgatott egy sort. – Ma háromszor haltam meg és támadtam fel. Mindegyik alkalommal nagyon fájdalmas volt.

– Háromszor – ismételte meg Gorbovszkij. – Ez rekord. – Kamillra nézett. – Kamill, mondja meg nekem az igazat. Képtelen vagyok megérteni. Maga ember? Ne restelkedjen. Már nem lesz időm senkinek elmondani.

Kamill elgondolkodott.

– Nem tudom – mondta. – Én vagyok az utolsó a Sátáni Tucatból. A kísérlet kudarcot vallott, Leonyid. Az „akarod, de nem vagy képes” állapot helyett jött a „képes vagy, de nem akarod” állapot. Ez elviselhetetlenül fájdalmas – képesnek lenni és nem akarni.

Gorbovszkij lehunyt szemmel hallgatta.

– Igen, értem – mondta. – Képesnek lenni és nem akarni – ez a géptől ered. A bánat pedig az emberé.

– Nem ért maga semmit – mondta Kamill. – Maguk szívesen álmodoznak néha a pátriárkák bölcsességéről, akiknek nincsenek sem kívánságaik, sem érzelmeik, sőt érzékeléseik sem. A testetlen értelem. A színvak agy. A Nagy Logikus. A logikus módszerek abszolút összpontosítást követelnek. Ahhoz, hogy sikerüljön valamit elérni a tudományban, éjjel és nappal ugyanarról kell gondolkodni, ugyanarról kell olvasni, ugyanarról kell beszélni… De hogyan szabadulhatsz meg a tulajdon pszichikumod prizmájától? A veled született képességtől, hogy érezz… Hiszen szeretni kell, olvasni kell a szerelemről, kellenek a zöld dombok, a zene, a képek, a kielégületlenség, a félelem, az irigység… Maguk korlátozni igyekeznek önmagukat – és ezzel elveszítik a boldogság egy nagy részét. És tökéletesen tisztában vannak ezzel a veszteséggel. És akkor, hogy kiirtsák magukból ezt a tudást, és megszüntessék ezt a kínzó kettősséget, kasztrálják saját magukat. Elszakítják maguktól az ember emocionális felét, és a környező világra adott reakcióként csak egyet őriznek meg – a kételyt. „Kételkedj benne!” – Kamill hallgatott egy darabig. – És akkor a magány vár magukra. – Kimondhatatlan fájdalommal nézte az esti tengert, a hűlő strandot, az üres nyugágyakat, amelyek különös hármas árnyékot vetettek. – Magány – ismételte meg. – Maguk, emberek, mindig magamra hagytak. Mindig fölösleges, tolakodó és érthetetlen csodabogár voltam. És most maga is elmegy. Egyedül maradok. Ma éjjel negyedszer is feltámadok, egyedül egy halott, hamuval és hóval borított bolygón…

Hirtelen zaj támadt a strandon. Belesüppedve a homokba a berepülők ereszkedtek le a tengerhez – a nyolc berepülő pilóta, akik sosem lettek a null-átvitel részesei. Heten vitték a vállukon a nyolcadikat, a bekötözött fejű vakot. A vak, fejét felvetve játszott a bendzsóján, és mindnyájan énekeltek:

Mikor mint zúgó áradat
Gonosz, vad baj mind rád zuhant,
S átcsapott arcodon,
Te meg sem hajtva fejedet
Az égre vetve szemedet
Csak mentél utadon…

Körül sem nézve, énekelve bemasíroztak a tengerbe derékig, mellig, majd úszni kezdtek a lenyugvó nap nyomában, hátukon tartva vak társukat. Jobbra tőlük fekete, csaknem a zenitig érő fal, balra tőlük fekete, csaknem a zenitig érő fal, és csak az ég keskeny sötétkék sávja és a vörös nap, na meg az olvasztott aranyhoz hasonlatos ösvény maradt, amelyben úsztak. Hamarosan már nem lehetett látni őket a reszkető villanásokban, csak a bendzsó hangja és a dal hallatszott:

Te meg sem hajtva fejedet,
Az égre vetve szemedet
Csak mentél utadon…[13]

Menekülési kísérlet

1

Ma szép napunk lesz – mondta hangosan Vagyim. A széttolt fal előtt állt, saját meztelen vállát csapkodta, és kinézett a kertbe. Éjjel esett, a fű nedves volt, a bokrok nedvesek voltak, a szomszédos villa teteje is nedvesen csillogott. Az ég szürke volt, az ösvényen tócsák fénylettek. Vagyim mélyen, hangosan beszívta a nyirkos reggeli levegőt, elfutott az átnedvesedett nyugágyak, a nedves ládák és batyuk, a szomszéd előkertje mellett, ahol belsejét a világ elé tárva egy félig szétszerelt kolibri éktelenkedett; átügetett a nedves, vadul burjánzó bokrok, a nedves fenyők törzsei között. Meg sem állva beugrott a tóba, kievickélt a sással benőtt szemközti partra, és onnan alaposan kimelegedve, nagyon elégedetten önmagával, a tempót egyre fokozva visszafutott. Átugorta a jókora, nyugodt pocsolyákat, és az apró szürke békákat riogatva egyenesen az Anton villája előtti tisztásra nyargalt, ahol a Hajó állt.

A Hajó még egészen fiatal volt, kétévesnél is ifjabb. Matt fekete oldala teljesen száraz volt, finoman remegett, hegyes csúcsa erősen megdőlt, és a szürke égboltnak arra a pontjára meredt, ahol a felhők mögött a nap rejtőzött: a Hajó szokás szerint energiát gyűjtött. A Hajó körül dér borította a magas, megfonnyadt, megsárgult füvet. Egyébként elég jó, megbízható, turista típusú csillaghajó volt. Egy menetrend szerint közlekedő csillaghajó egyetlen éjszaka alatt tíz kilométeres körzetben az egész erdőt kifagyasztotta volna.

Vagyim, a kanyarokban meg-megcsúszva, körülfutotta a Hajót, majd hazaindult. Miközben az élvezettől nyögdécselve ledörzsölte magát egy bolyhos törölközővel, a szemközti nyaralóból kijött a szomszéd Szása bácsi egy szikével a kezében. Vagyim integetett neki a törölközővel. A szomszéd százötven éves volt, és nap mint nap bütykölte a helikopterét, de mindhiába – a kolibri nemigen akart repülni. A szomszéd elgondolkodva nézte Vagyimot.

– Nincsenek tartalék bioelemeid? – kérdezte.

– Mi baj, kiégtek?

– Nem tudom. Abnormális a karakterisztikájuk.

– Kapcsolatba lehet lépni Antonnal, Szása bácsi – javasolta Vagyim. – A városban van. Hozhat néhányat.

A szomszéd odament a helikopterhez, és orrba bökte a szikével.

– Miért nem repülsz, te kis hülye? – mondta dühösen.

Vagyim nekilátott az öltözködésnek.

– Bioelemek… – motyogta Szása bácsi beletúrva a szikével a kolibri belsejébe. – Kinek van erre szüksége? Élő mechanizmusok… Szinte élő mechanizmusok… Se szerelés, se elektronika… Csak idegek! Már elnézést, de én nem vagyok sebész. – A helikopter összerándult. – Nyugalom, te állat! Maradj nyugton! – Kihúzta a szikét, és odafordult Vagyimhoz: – Ez végül is nem humánus! – jelentette ki. – Szegény elromlott gép olyan lesz, mint egy fájós fog. Lehet, hogy túlságosan ódivatú vagyok? Sajnálom szegényt, érted?

– Én is – mormolta Vagyim belebújva az ingébe.

– Mit mondasz?

– Azt mondtam: ne segítsek?

Szása bácsi egy darabig a szikéről a gépre és a gépről a szikére nézett.

– Nem – mondta határozottan. – Nem akarok alkalmazkodni a körülményekhez. Repülni fog!

Vagyim leült reggelizni. Bekapcsolta a sztereovíziót, és maga elé tette A tahorg felkutatásának legújabb módszereit. A könyv régi volt, papírból készült, még Vagyim nagyapja forgatta sűrűn. A borítóján a természetvédelmi területté nyilvánított Pandora bolygó egy tája látszott, az előtérben két szörnyeteggel.

Vagyim a könyvet lapozgatva evett, elégedetten pillantott néha a csinos bemondónőre, aki a kritikusoknak az emociolizmus kapcsán folytatott csetepatéiról mondott valamit. A bemondónő új volt, és már egy egész hete tetszett Vagyimnak.

– Emociolizmus – mondta Vagyim sóhajtva, és nagyot harapott kecskesajtos szendvicséből. – Kedves kislány, hiszen ez a szó már fonetikai szempontból is undorító! Gyere inkább velünk! Ez a szó meg maradjon itt a Földön. Biztosan kihal, mire visszajövünk – ebben biztos lehetsz.

– Az emociolizmus mint irányzat nagyon ígéretes – folytatta zavartalanul a bemondónő. – Mert jelenleg csak ez ad igazán mély perspektívát a művészetben az érzelmi információk entrópiájának érdemi csökkentéséhez.

Vagyim felállt, és szendviccsel a kezében odament a széttolt falhoz.

– Szása bácsi – szólította az öreget –, mit mond magának az emociolizmus szó?

A szomszéd, kezét hátul összefűzve, a felfordított helikopter mellett állt. A kolibri reszketett, mint a fák szeles időben.

– Mi? – kérdezte Szása bácsi meg sem fordulva.

– Az emociolizmus szó – ismételte meg Vagyim. – Biztos vagyok benne, hogy temetési harangok szólnak benne, a krematórium cifra épülete látszik, hervadt virágok illata érződik.

– Te mindig is taktikázó fiú voltál, Vagyim – mondta sóhajtva az öreg. – De a szó tényleg undorító.

– Teljesen kulturálatlan – erősítette meg Vagyim, kenyerét rágcsálva. – Örülök, hogy maga is érzi. Figyeljen, hol van a szikéje?

– Beleejtettem – mondta Szása bácsi.

Vagyim egy darabig nézte a fájdalmasan vergődő helikoptert.

– Tudja, mit csinált, Szása bácsi? – kérdezte. – Rövidre zárta a digesztációs rendszert. Mindjárt beszélek Antonnal, hogy hozzon magának másik szikét.

– És ez?

Anton szomorú mosollyal legyintett.

– Nézzen ide – mondta felmutatva szendvicse maradékát. – Látja? – Bekapta, megrágta és lenyelte a falatot.

– Na és? – kérdezte érdeklődve Szása bácsi.

– Ez szemléletes bemutatása annak, milyen sors vár a maga szerszámjára.

Szása bácsi a helikopterre nézett. Az már nem reszketett.

– Kész – mondta Vagyim. – A szikéje nincs többé. Viszont most már fel van töltve a kolibrije. Vagy harmincórányi szakadatlan üzemelésre.

A szomszéd körüljárta a helikoptert, értelmetlenül meg-megérintette egyes részeit. Vagyim elnevette magát, és visszament az asztalhoz. Megette a második szendvicset is, megivott még egy pohár aludttejet. Ekkor kattant az informátor kapcsolója, és halk, nyugodt hang közölte:

– Hívás és látogatás nem volt. Anton a városba induláskor jó reggelt kíván, és azt javasolja, rögtön reggeli után kezdd meg az elszakadást mindentől, ami földi. Az intézetbe kilenc új feladat érkezett…

– Nem érdekelnek a részletek – közölte Vagyim.

– … A tizenkilences számú feladatot egyelőre nem oldották meg. Pel Mintchin bebizonyította a Szimonjan-struktúrák Q-mezején végzett polinominális műveletek létezésére vonatkozó teorémát. Cím: Richmond tizenhéttizenhét-hét. Vége.

Kattant az informátor, hallgatott egy darabig, majd kioktató hangon hozzátette:

– Az irigység ronda dolog. Az irigység ronda dolog.

– Lüke! – mondta Vagyim. – Egyáltalán nem vagyok irigy. Örülök. Remek lány ez a Pel! – A kertbe kibámulva elgondolkodott. – Nem – mondta. – A csudába most ezzel az egésszel. Most el kell szakadnom a földi dolgoktól.

A szennyes edényt bedobta a hulladékvezetékbe, és felkiáltott:

– Fel a tahorgokra! Tahorgkoponyával ékesítjük Pel Mintchin irodáját – Richmond tizenhét-tizenhét-hét!

És dalra fakadt:

Nyüszíthet már minden tahorg,
Nyakukon a bú és vész,
Ellenük megy a legnagyobb
Strukturalista nyelvész!

– Na és most – mondta Vagyim –, hol a radiofon? – Beütötte a számot. – Anton? Mi újság?

– Sorban állok – felelte Anton.

– Mit beszélsz? És mindenki Pandorára megy?

– Sokan. Valaki azt a hírt terjeszti, hogy rövidesen betiltják a tahorgvadászatot.

– De mi még időben odaérünk?

Anton hallgatott egy sort.

– Oda – mondta.

– Lányok is vannak a sorban?

– Hogyne lennének…

– És ők is odaérnek még?

– Mindjárt megkérdezem… Azt mondják, igen.

– Add át hat láb magas, jó kiállású strukturalista nyelvész ismerősöd üdvözletét… Figyelj, Anton, mit is akartam neked mondani… Igen! Kérlek, hozz Szása bácsinak egy szikét. És néhány BE-6-ost. Meg egyből egy BE-7-est is.

– Meg egyből egy új helikoptert – mondta Anton. – Mit művelt az öreg a szikéjével?

– Mégis mit gondolsz, mit lehet művelni egy szikével?

– Nem tudom – mondta Anton elgondolkodva. – A szike évszázadokig kitart. Mint a baalbeki terasz.[14]

– Beleejtette a kolibrije hasába.

Néhány vihogó hang hallatszott a radiofonban. Nagyon jól szórakoztak.

– Na jó – mondta Anton. – Várj meg, nemsokára megyek. Légy a szuperkargóm, és kezdd meg a berakodást.

Vagyim zsebre vágta a radiofont, és felmérte a három szobán át a távolságot a kijáratig.

– A láb mindig kéznél van – rikkantotta –, használd kezed gyakrabban!

Kézenállásba lendült, és így elfutott a kijáratig. A tornácon csinált egy szaltót, és Hahó! kiáltással négykézlábra esve érkezett meg a tornác előtti fűbe. Felállva, kezét megtisztogatva rázendített:

Háború legyen, vagy párbaj,
Hiába, vele az ész,
Minden babért learat a
Strukturalista nyelvész!

Azután sietség nélkül elindult a fasorba, ahol felhalmozva várakoztak a batyuk és ládák. Elég sok poggyászuk volt. Vinniük kellett fegyvert, lőszert, élelmiszer-tartalékot, ruhaneműt – külön a vadászathoz, és külön arra, hogy felkereshessék a híres-nevezetes Vadász Kávéházat az Everina lapos tetején, ahol az asztalok közt szabadon jár a fűszeres illatú szél; a szakadék alján pedig, háromszáz méteres mélységben terpeszkedik viharfelhőhöz hasonlatosan a járhatatlan fekete bozótos, amelyben a tüskék karmolászta vadászok hahotázva ürítgetik a Tahorgvér palackjait, közben vállukat kificamítva igyekeznek megmutatni, mekkora koponyára tehettek volna szert, ha tudják, a karabélynak melyik végén van ravasz. Ahol a sötétzöld félhomályban fáradt lábú párok siklanak a Csillogó Ritmusban, a Bátrak Gerince fölött pedig a csillagtalan égen felkelnek az elmosódó, lapos holdak.

Vagyim háttal a legnehezebb láda elé guggolt, egyetlen lendülettel a vállára emelte. A ládában fegyverek voltak – három automata karabély ködös időben való használathoz szolgáló tartozékkal és hatszáz töltény lapos műanyag tárakban. Minden lépésnél rugózva a kerten át a Hajóhoz vitte a ládát. A fogadóoldal felől közelítette meg, és belerúgott az oldalába. Az ovális nyílást fedő membrán beszakadt, és Vagyim bedobta a ládát a sötétségbe, amelyből hideg áradt.

Vagyim visszament, útközben jókora hibrid bogyókat szakított a bokrokról. És minden bokor nagy szemű, hideg esőt zúdított a nyakába.

Legalább öt tahorgot kell elejteni – gondolta. Egy koponya kell Richmondi Pel Mintchinnek. Tudja csak meg, hogy derék fickó vagyok. Egy koponya kell a mamának. A mama nem fogadja el a koponyát, ő komoly ember, és akkor azt a koponyát odaajándékozom az első lánynak, aki reggel tíz után elmegy mellettem a Nyevszkij[15] és Szadovaja sarkán. A harmadik koponyával Sámsont dobom meg, hogy elbánjak a szkepszisével: a múltkor furcsán viselkedett Nellinél, mikor a legutóbbi pandorai kirándulásunkról meséltem a lánynak. A negyedik koponya Nellié, hogy nekem higgyen, ne Sámsonnak. Az ötödiket pedig felakasztom a sztereovízor fölé.

Nagy élvezettel képzelte el, hogyan fest majd a csinos bemondónő a szörnyeteg vicsorgó koponyája alatt.

Átcipelt a hajóra négy nagy ládát friss hússal, nyolc láda zöldséget és gyümölcsöt, két puha batyut a ruhaneművel és még egy nagy láda ajándékot az őslakóknak, a ládán ormótlan betűkkel: Szelence Pandorának.

Valahol a felhők fölött egyre magasabbra emelkedett a nap, mind melegebb lett. Köröskörül minden felszáradt. A békák elrejtőztek a fűben. Az üres nyaralókban surrogva széttárultak a falak. Szása bácsi felakasztotta a függőágyát, és kolibrija mellett beleheveredett egy újsággal. Vagyim befejezte a berakodást, és letelepedett az egres-bokor mellett.

– Szóval elrepülnek – mondta Szása bácsi.

– Aha.

– A Pandorára mennek?

– Ühüm.

– Itt azt írják, hogy be akarják zárni a természetvédelmi területet. Néhány évre.

– Nem vész, Szása bácsi – mondta Vagyim. – Mi még elérjük.

Szása bácsi hallgatott egy sort, majd nagyon halkan azt mondta:

– Nagyon unalmas lesz itt nekem egyedül.

Vagyim abbahagyta a csemegézést.

– De hát visszajövünk, Szása bácsi! Egy hónap múlva.

– Mindegy. Erre az egy hónapra visszamegyek a városba. Mit csináljak itt egyedül öt villában? – A helikopterre nézett. – Ezzel a kis hülyével. A félholttal.

Az égből halk berregés hallatszott.

– Ott jön még egy – mondta Szása bácsi.

Vagyim felvetette a fejét. A település fölött alacsonyan szállva lassú nyolcasokat írt le egy élénkvörös pterosaurus. Cingár hasán tisztán látszott fehér száma.

– Így én is tudok – mondta Szása bácsi. – De ti, galam-bocskám, dugóhúzót csináltok zuhanórepülésben, csak aztán nehogy oldalra billenjetek, egyenesen bele a tóba, inkább mellé…

A pterosaurus elrepült. A kert mögötti betonúton egy kocsi szuszogása hallatszott.

– Megélénkül a falucskánk – mondta Szása bácsi. – Olyan itt a forgalom, mint a Nyevszkijen.

– Ez Anton! – Vagyim felpattant, és a Hajóhoz futott. Anton beállította a kocsit a garázsba. Mikor kijött, szórakozottan azt mondta:

– Minden rendben, Gyimka. Regisztráltattam a navigációs könyvet, „jó” minősítést kaptam…

– De? – kérdezte a szemfüles Vagyim.

– Mi az, hogy de?

– Mondókádból tisztán kihallottam azt, hogy „de”…

Anton kelletlenül mondta:

– Beugrottam Galkához. Nem jön.

– Miattam?

– Nem. – Kis szünet után tette hozzá: – Miattam.

– Hát igen – mondta Vagyim jelentőségteljesen.

– Na és hogy állunk a berakodással, szuperkargó? – kérdezte Anton.

– Minden rendben, Captain. Startolhatunk.

– És mi van a házban? Rendbe hoztad?

– Kinek a házában?

– Például az enyémben.

– Nem, Captain. Elnézést, Captain. Épp most végeztem a berakodással, Captain.

Alacsonyan a tetők fölött megint elhúzott a piros ptero-saurus. Anton felnézett.

– Ez meg mi a csuda? – csodálkozott. – Megint a CS-268. Szerintem gondos megfigyelés tárgya lettem. Ez a CS-268 fedélzeti számú piros pterosaurus a Palotatértől[16] a nyomomban van.

– Nem nő van a dologban? – érdeklődött Vagyim.

– Nem hiszem. Még sosem üldöztek nők.

– El is kezdhették – mondta Vagyim, de ekkor új ötlete támadt. – Nem lehet, hogy egy titkos tahorgvédő társaság tagja?

A pterosaurus megint elhúzott a fejük fölött, és hirtelen elhallgatott.

– Á, ez Szása bácsihoz jött – mondta Vagyim. – Tartalék alkatrésznek jó lesz. Szegény pterosaurus. Apropó, hoztál?

– Hoztam – mondta Anton elnézve mellette. – Nem, te strukturalista szuperkargó. Ez nem Szása bácsihoz jött…

A bokrok mögül magas, csontos, bő fehér inget és fehér nadrágot viselő ember bukkant elő. Sovány arca napégetett, szemöldöke bozontos, és nagy barna füle volt. Kezében terjedelmes aktatáskát szorongatott.

– Ő az – mondta Anton.

– Ki?

– A fehér ruhás ember. Egyfolytában a sor mellett mászkált. És mindenkinek a szemébe nézett.

– Mindjárt elmagyarázom neki, mi az a tahorg – mondta Vagyim –, és majd megérti.

A fehér ruhás ember szorosan eléjük állt, és alaposan szemügyre vette a két vadászt.

– Tudja, hogy a tahorgok megtámadják az embert, és néha komolyan megnyomorítják? – kérdezte Vagyim. – Komoly sérüléseket okoznak.

– Valóban? – mondta a fehér ruhás ember. – A tahorgok? Először hallom. Egyébként ez nem tartozik rám. Kéréssel fordulok magukhoz. Jó napot. – Két ujját halántékához érintette.

– Jó napot – mondta Anton. – Hozzám jött?

Az ismeretlen ledobta a táskát a lábához, és megtörölte izzadt homlokát. A táskában valami tompán megcsörrent. Hatalmas, degeszre tömött, erősen kopott alkalmatosság volt ez a táska, rengeteg szíjjal és fémzárral. Az aktatáska japánul „kaban”, vagyis vadkan – gondolta Vagyim. Igazuk van a japánoknak.

Az ismeretlen lassan kezdett beszélni:

– Igen. Magához jöttem. – Hunyorgott, és megint erősen végighúzta a tenyerét az arcán. – Csak kérem, ne kérdezze meg, miért éppen önhöz. Teljesen véletlenül éppen magához… Fordulhattam volna valaki máshoz is…

– Hihetetlen szerencsénk van – mondta Vagyim vidáman. – Egyszerűen elképesztő, mekkora mázlink van.

Az ismeretlen mosoly nélkül pillantott rá.

– Maga a kapitány? – kérdezte.

– Én csak potenciálisan vagyok kapitány – felelte Vagyim. – Kinetikusan én a szuperkargó és vezető tahorg-szakértő vagyok… Ha úgy tetszik, amatőr zoológus…

Vagyimot elragadta a hév, már képtelen volt leállítani magát. Bármi áron is muszáj volt mosolyt csalnia az ismeretlen arcára, legalább egy udvarias mosolyt…

– Azonkívül amatőr másodpilóta is vagyok – mondta. – Arra az esetre, ha a kapitánynak hirtelen sólerakódása vagy teniszkönyöke támadna…

Az ismeretlen szó nélkül hallgatta.

– Nagyon mulatságos – mondta Anton halkan. Csönd lett.

– Ha jól értettem, a Pandorára repülnek – mondta az ismeretlen. Antont nézte.

– Igen, a Pandorára megyünk. – Anton az aktatáskára sandított. – Szeretne valamit elküldeni velünk?

– Nem – mondta az ismeretlen. – Nincs mit küldenem. Egészen másról van szó… Van egy ajánlatom maguknak. Hiszen szórakozni indulnak, igaz?

– Igen – mondta Anton.

– Ha a veszélyes vadászatot szórakozásnak tekinthetjük – tette hozzá jelentőségteljesen Vagyim.

– Ez remek pihenés – mondta Anton. – Turistaút és vadászat.

– Turistaút… – szólalt meg lassan, mintegy csodálkozva az idegen. – Turisták… Figyeljenek, fiatalemberek, maguk egyáltalán nem úgy festenek, mint a turisták. Fiatalok, egészségesek, felfedezőnek valók… Minek maguknak a már belakott bolygók, a villamosított dzsungelek, a sivatagi ásványvíz-automaták? De mit is beszélek! Miért nem inkább egy ismeretlen bolygót hódítanak meg?

A fiúk összenéztek.

– Melyik bolygóra gondol? – kérdezte Anton.

– Nem mindegy? Bármelyiket. Amelyiken még nem járt ember. – Az ismeretlen hirtelen tágra nyitotta a szemét. – Vagy már nincsenek ilyenek?

Nem tréfált. Ez teljesen nyilvánvaló volt, és a fiúk ismét összenéztek.

– Hogy ne lennének – mondta Anton. – Annyi ilyen bolygó van, amennyit csak akar. De mi egész télen arra készültünk, hogy vadászni megyünk a Pandorára.

– Én személy szerint – kapott a szón Vagyim – már elosztottam az ismerőseim között a még el sem ejtett tahorgjaim koponyáit.

– Azután meg, mihez kezdjünk azon az új bolygón? – kérdezte lágyan Anton. – Nem vagyunk mi tudományos expedíció, nem vagyunk szakemberek. Vagyim nyelvész, én űrhajós pilóta vagyok… Még a legvázlatosabb leírást sem vagyunk képesek összeállítani… Egyébként magának talán van valamilyen ötlete?

Az ismeretlen összehúzta bozontos szemöldökét. – Nincs nekem semmiféle ötletem – mondta élesen. – Egyszerűen egy ismeretlen bolygóra kell eljutnom. És az a kérdés: tudnak-e nekem segíteni, vagy nem.

Vagyim fel-le kezdte húzogatni dzsekije cipzárját. Az ismeretlen modora sértette: ez nem az a stílus volt, amihez hozzászokott. A helyzet mégsem volt könnyű. Az olyan ember, aki szórakozni indul, nehezen szállhat vitába azzal az emberrel, akinek valami miatt utaznia kell. Vagyimnak nem voltak érvei, és már-már azon volt, hogy beleköt az ismeretlen modorába, amikor furcsa dolog történt.

A fákon túl ugatni kezdett egy kutya. Szása bácsi aire-dale terrierje, Trofim volt az, vénséges vén, buta kutya arisztokrata származásának minden ismérvével és rendkívül öblös hanggal. Biztosan azért kezdett ugatni, mert egy darázs szállt az orrára, és nem tudta, mit csináljon vele, de az ismeretlen arca hirtelen iszonyatosan eltorzult. Összegörnyedt, és hatalmasat ugrott oldalra. Vagyim nem is értette, mi történt. Az ismeretlen az ugrás után fölegyenesedett, és szándékosan lassú léptekkel visszament előbbi helyére. A homlokán gyöngyözött a verejték. Vagyim Antonra nézett. Anton arca elgondolkodó, de nyugodt volt.

– Nos – mondta megfontoltan –, a második körzetben sok a sárga törpe, tűrhető Föld típusú bolygókkal. Repüljünk oda. Vegyük akár az EN 7031-et. Készültek oda repülni, de elhalasztották. Nem tűnt érdekesnek. Az önkéntesek nem kedvelik a sárga törpéket, nekik óriásokat adjanak, lehetőleg vöröseket… Megfelel magának az EN 7031?

– Igen, tökéletesen – mondta az ismeretlen. Már magához tért. – De csak ha valóban lakatlan bolygó.

– Ez nem bolygó – javította ki udvariasan Anton. – Ez egy csillag. Nap. De vannak bolygói. Minden jel szerint lakatlanok. Önt hogy hívják?

– Saul a nevem – mondta az ismeretlen, és először elmosolyodott. – Saul Repnyin. Történész vagyok. Huszadik század. De igyekszem hasznossá tenni magamat. Tudok főzni, földi járműveket vezetni, varrni, cipőt javítani, lőni… – Szünetet tartott. – Azonkívül tudom, hogyan csinálták mindezt hajdanán. És tudok néhány nyelven – lengyelül, szlovákul, németül, egy keveset franciául és angolul…

– Kár, hogy űrhajót nem tud vezetni – sóhajtott Vagyim.

– Igaz, kár – mondta Saul. – De ez nem tesz semmit, maguk tudnak űrhajót vezetni.

– Ne sóhajtozz, Gyimka – mondta Anton. – Ideje, hogy te is szétnézz névtelen bolygók különös tájain. Kávéházban táncolni a Földön is lehet. Ott villogj, ahol nincsenek lányok, te sóhajtozó…

– A lelkesedéstől sóhajtozom – replikázott Vagyim. – Végül is mi az a tahorg? Egy ormótlanul nagy állat, amit mindenki ismer…

Saul előzékenyen megérdeklődte:

– Remélem, nem erőszakkal csikartam ki a beleegyezésüket? Remélem, hogy beleegyezésük a megfelelő mértékben önkéntes és szabad?

– Hát persze – mondta Vagyim. – Elvégre mi a szabadság? A felismert szükségszerűség. Minden más csak jelentéktelen részlet.

– Saul Repnyin utas – mondta Anton –, start tizenkettő nulla-nullakor. A maga kajütje a hármas, ha nem kívánja elfoglalni a négyest, ötöst, hatost vagy hetest. Jöjjön, megmutatom.

Saul lehajolt a táskájáért, az inge alól kicsúszott és súlyosan a fűbe esett egy nagy, fekete tárgy. Anton felvonta a szemöldökét. Vagyim odanézett, és ő is felhúzta a szemöldökét. Egy perzselő volt – súlyos, hosszú csövű, millióvoltos töltésekkel működő dezintegráló pisztoly. Ilyesmit Vagyim eddig csak filmen látott. Az egész bolygón legfeljebb száz ilyen szörnyű tárgy volt, csak távolsági deszant űrhajók kapitányai kaphattak ilyet.

– Milyen ügyetlen vagyok – mormolta Saul felkapva a perzselőt, és bedugva a hóna alá. Majd felvette az aktatáskáját is, és kijelentette: – Készen vagyok.

Anton egy darabig nézte, mintha kérdezni készülne valamit. Azután csak ennyit mondott:

– Menjünk, Saul. Te meg, Vagyim, hozd rendbe a házat, aztán vidd el a szerszámot az öregnek. A csomagtartóban van. Mármint a szerszám.

– Értettem, Captain – mondta Vagyim, és bement a garázsba.

Nem könnyű optimistának lenni – gondolta. – Mert ki az optimista? Ha jól emlékszem, valami öreg lexikonfélében azt olvastam, hogy az optimista ember lényegében optimizmussal van teli. Ugyanígy föntebb az olvasható, hogy az optimizmus lényegében élénk, életörömmel teli világszemlélet, amelynek köszönhetően az ember hisz a jövőben, a sikerben. Jó dolog, ha nyelvész az ember – egyből minden a helyére kerül. Nincs más hátra, mint összeegyeztetni az élénk, továbbá életörömmel teli világszemléletet azzal, hogy egy fedélzeten vagy egy súlyos fegyverrel rendelkező holdkórossal…

Kivette a csomagtartóból a szikét és a bioelemeket, és Szása bácsihoz indult. Az öreg a vörös pterosaurus alatt guggolt.

– Szása bácsi – mondta Vagyim –, itt az új szike és…

– Nem kell – mondta Szása bácsi. Kimászott a pterosaurus alól. – Köszönöm. Nekem adták ezt itt. – Megveregette a pterosaurus polírozott oldalát. – Azt mondják, nagyon szívós jószág, igaz?

– Magának adták?

– Igen, egy fiatalember, talpig fehérben.

– Szóval így – mondta Vagyim. – Szóval biztos volt benne, hogy velünk jöhet. Vagy talán harcolva akart feljutni a Hajóra?

– Mi? – kérdezte Szása bácsi.

– Szása bácsi – mondta Vagyim –, tudja maga, mi az a perzselő?

– Perzselő? Igen, természetesen tudom. A szövőautomaták mikrofokozatú alkatrésze. Igaz, ma már nincsenek ilyenek, de emlékszem, hetven évvel ezelőtt még… Miért, ez a fehér ruhás ember öreg takács lenne?

– Lehet, hogy takács is, de a perzselője, Szása bácsi, nem mikrofokozatú.

Vagyim elgondolkodva ment vissza a villájukhoz. Az ágyneműt bedobta a szemétledobóba, a háztartási auto-matikát távolléti állapotra állította át, a tornácra kilépve ceruzával felírta az ajtóra: „Szabadságra mentem. Kérem, ne foglalja el.” Majd Antonhoz indult. Rendet rakva Anton nyaralójában, folytatta a tűnődést. Végül is nincs minden veszve. A tahorgok, el kell ismerni, már eléggé unalmasak. A Pandora pedig őszintén szólva nem más, mint egy nagyon divatos üdülőhely. Tulajdonképpen csoda, hogy három szezont is ott töltöttem. Micsoda szégyen – gondolta hirtelen fellelkesülve. – Hiszen volt idő, amikor tahorgfogból fűzött nyaklánccal dicsekedtem, és elképesztő pandorai históriákat mesélgettem! Hozzávágni Sámsonhoz egy tahorgkoponyát – micsoda banális ötlet! Sámson többet érdemel – és Sámson neve meg lesz örökítve! Egy ismeretlen bolygó az egy ismeretlen bolygó. Az ismeretlen bolygón ismeretlen vadak kószálnak. Szegények még nem is tudják, mi a nevük. De én már tudom. Ott majd elejtem a történelem első „páratlan ujjú, hártyásszárnyú Sámsonját”, vagy mondjuk „szilás tövishátú Sámsonját”… Hozzávágni Sámsonhoz egy sámsonkoponyát – ilyen még nem fordult elő.

Mire kiért a tisztásra, a Hajó már startra kész volt. Csúcsa már nem követte a napot, a dér eltűnt a fűről.

Vagyim kényelmesen elhelyezkedett a fülkében, a lábát lóbálva. Anton kitárt falú villáját nézte, a fenyők zöld koronáját, az alacsonyan szálló felhőket, amelyek közt hol felbukkantak, hol ismét eltűntek az ég kék foltjai. Igen, Sámson, páratlan ujjú barátom, gondolta bosszúszomjasan. Lehet, hogy nem okoz neked gondot elbánni holmi bibliai oroszlánnal, de hogyan bírhatnál egy strukturalista nyelvésszel… De az a legmulatságosabb az egészben, hogy eszembe se jutott volna egy ismeretlen bolygóra menni nyaralni, ha nincs ez a fehér ruhás öreg. Micsoda begyepesedett népség vagyunk mi, még ha a legjobbak is a strukturalista nyelvészek között! Folyton a már belakott bolygókra járunk…

A tisztásra kiballagott Trofim, az airedale. Jóságos, köny-nyező szemével Vagyimra nézett, ásított, leült, és hátsó lábával a füle tövét kezdte vakarni. Az élet gyönyörű és sokszínű volt. Itt van Trofim gondolta Vagyim. Öreg, buta jóságos, de – nézzék csak! – még képes riadalmat okozni… De az is lehet, hogy minden holdkóros fél a kutyaugatástól. Vagyim Trofimra meredt. De tulajdonképpen miért határoztam el, hogy Saul Repnyin holdkóros vagy hogy is hívták az ilyeneket… Minek ez a mesterkélt feltételezés? Egyszerűbb azt feltételezni, hogy Saul egyáltalán nem történész, hanem egyszerűen valamilyen humanoidfaj kémje itt a mi bolygónkon. Mint Benny Durov a Tagórén… Ez remek lenne – egy egész hónap ismeretlen bolygókon és titokzatos ismeretlenekkel… És milyen jól megmagyaráz mindent! Önállóan nem tud elszabadulni a Földről, fél a kutyáktól, de egy ismeretlen bolygóra kell eljutnia, hogy oda küldjék érte a hajót – úgymond semleges területre. Hazamegy az övéihez, és elmeséli: így meg úgy úgymond, jó emberek azok, teli optimizmussal, normális humanoidhoz illő kapcsolataink alakulnak majd ki velük…

Vagyim észbe kapott, és kikiabált a folyosóra:

– Anton, a fedélzeten vagyok!

– Na végre – felelte Anton. – Már azt hittem, dezertáltál. A fák mögül esetlenül billegetve farkát, feltűnt a karcsú, vörös pterosaurus, és természetellenesen süvítve tiszteletkört kezdett leírni a Hajó körül. Szása bácsi, az ajtót félretolva valami fehérrel integetett. Vagyim visszaintegetett neki.

– Start! – figyelmeztette Anton.

A Hajó megmozdult, és lágyan felszökkenve – Vagyim ellökve magát a magasba lendült – emelkedni kezdett az ég felé.

– Gyimka! – kiáltotta Anton. – Zárd be az ajtót! Huzat van!

Vagyim még utoljára intett Szása bácsinak, és felállva bezárta a nyílást.

2

Anton átadta az irányítást a kibernavigátornak, és hasán összefűzve a kezét a panoráma-képernyőt bámulta. A Hajó a délkör mentén észak felé haladt. Körülöttük a sztratoszféra sötétlila égboltja, mélyen alattuk pedig a felhők zavaros leple fehérlett. Ez a lepel simának és egyenletesnek látszott, csak itt-ott sejlettek fel hatalmas tölcsérek szakadékai a makrometeorológiai állomások fölött – a szinoptikusok, Észak-Európát esővel árasztva el, csapdába fogták a felhőket.

Anton az emberi furcsaságokon tűnődött. Különös emberek jutottak eszébe, akikkel találkozott. Jakov Oszinovszkij, a Herkules kapitánya ki nem állhatta a kopaszokat. Egyszerűen megvetette őket. „Ne is próbáljatok meggyőzni – mondogatta. – Inkább mutassatok egyetlen kopaszt, aki igazi ember.” Valószínűleg valamilyen kellemetlen asszociációt keltettek benne a kopaszok, de soha senkinek nem beszélt arról, mifélét. Még azután sem változott meg, hogy ő maga teljesen megkopaszodott a sarandaxi katasztrófa idején. Csak érezhető keserűséggel felkiáltott: „Az egyetlen! Jegyezzétek meg, az egyetlen közülük!”

Walter Schmidt a Hatteria bázisról ugyanilyen furcsán viszonyult az orvosokhoz. „Orvosok… – szűrte a szót mély megvetéssel. – Sarlatánok voltak, sarlatánok is maradnak. Régebben volt a poros pókháló meg a poshadt kígyóvér, mostanában meg a pszichodinamikus mező, amelyről senki nem tud semmit. Kinek mi köze ahhoz, mi van bennem? A lábasfejűek eléldegélnek évezredek óta mindenféle orvos nélkül, és mind a mai napig szerencsésen uralják a mélységeket…”

Volkovnak Dreadnought[17] volt a keresztneve, és ő ezzel nagyon elégedett volt. Dreadnought Adamovics Volkov. Kaneko sosem evett főtt ételt. Ralph Pinetti hitt a levitációban, és kitartóan tréningezett… Saul Repnyin történész fél a kutyáktól, és nem akar emberek közt élni. Nem lepődnék meg, ha kiderülne, éppen azért nem akar az emberek között élni, mert fél a kutyáktól. Furcsa, igaz? De ettől nem lesz rossz ember.

Furcsaságok… Nincs semmiféle furcsaság. Csak eltérések. Külső megnyilvánulásai az emberi természet legmélyén végbemenő felmérhetetlen tektonikus tevékenységnek, amelyben élethalálharcot vív az értelem az előítéletekkel, ahol a jövő életre-halálra viaskodik a múlttal. És mi mindannyian azt szeretnénk, hogy körülöttünk mindenki simulékony legyen, olyan, amilyennek szegényes fantáziánkkal mi elképzeltük… Hogy a gyermeki fogalmak elemi funkcióival leírhatóak legyenek: jó bácsi, mohó bácsi, fukar bácsi. Félelmetes bácsi. Hülye.

De lám, Saul egyáltalán nem találja különösnek, hogy fél a kutyáktól. Kaneko sem érzi különösnek, hogy ki nem állja a főtt ételt. Ugyanígy Vagyimnak sem jut soha eszébe, hogy ostoba versikéit valaki esetleg nem mulatságosnak találja, hanem furcsának. Például Galka.

Vegyünk most engem. A Pandorára készültem. Ha például Malisev kapitány megtudta volna ezt, csodálkozva nézett volna rám, és azt mondta volna: „Ha pihenni készülsz, a Földnél jobb helyet nem is találhatnál. Ha meg úgy döntöttél, dolgoznál inkább, ott az EN 8742-es fekete rendszer, ez következik soron a tervben, vagy ott az EN 6124-es óriás, valami miatt a tagórei szakemberek érdeklődnek iránta.” És Malisevnek igaza lenne. És hogy Malisev megértsen, ne csodálkozva nézzen rám, azt kellett volna mondanom, hogy Gyimka társaságára vágytam, Gyimka pedig tahorgvadászatra akart menni.

Anton elnevette magát. Miért kell ilyen bonyolultan magyarázkodni? Most egyszerűen mindenki a Pandorára repül, és Galka egyszer azt mondta nekem, szívesen oda menne. Így szerveződnek napjainkban az utazások. És ilyen könnyen változnak meg a tervek. De hát beismerhettem Malisevnek, hogy az egész dolog Galkáról szól? Miért nem képes megtanulni az ember, hogy egyszerűen éljen? Honnan mászik elő a feneketlen patriarchális mélységekből a becsvágy, az önimádat, a sértett büszkeség? És miért van mindig valami titkolnivalónk? És mindig van mi miatt restelkednünk.

Anton a képernyő előtt fekvő csokor szekfűre nézett. Eh, Galka – gondolta. Rálehelt a pultra, és ujjával odaírta a gyorsan eltűnő matt körbe: „Eh, te Galka…” A betűk gyorsan elolvadtak, arra már ideje sem maradt, hogy a felkiáltójelet is kitegye. Akkor még egyszer rálehelt a pultra, és külön odarajzolta a felkiáltójelet. Azután megint hátradőlt a karosszékben, és százegyedszer is megkísérelte logikusan megoldani a feladatot: „Szeretek egy lányt, a lány nem szeret engem, de kedvel. Mi a teendő?”

Tulajdonképpen mi változna meg, ha megszeretne? Átölelhetném és megcsókolhatnám. Állandóan vele lehetnék. Büszke lennék. Azt hiszem, ennyi. Ostobaság, de ennyi az egész. Egyszerűen még egy kívánságom teljesülne. Milyen siralmasan fest ez az egész, ha logikusan végiggondolod! Másképpen pedig nem vagyok képes gondolkodni. Üres ember vagyok, cinikus. Maga előtt látta Galkát, amint hozzá beszél – kicsit félvállról, szemét elfedi szempillája… Miért ilyen ostobán van minden elrendezve: az embert meg lehet védeni minden jelentéktelen bajtól – betegségtől, közönytől, haláltól, de az igazi bajtól – a szerelemtől – senki semmivel nem tud megmenteni… Mindig akad ezer tanácsadó, és mindegyik a maga feje után ad tanácsot. De az áldozat, az ostoba, maga sem akarja, hogy segítsenek neki, és ez az igazán furcsa.

– Elnézést, mégis hova megy? – kérdezte Saul hangosan.

– A vezérlőbe – felelte Vagyim.

– Várjon! Hiszen tulajdonképpen még meg sem ismerkedtünk…

A vezérlő ajtaja nyitva állt. Anton egész idő alatt fél füllel hallgatta őket, amint valamit motyognak a tahorgokról, a bozótosokról, a történelem folyamatosságának teóriájáról. Most figyelmesebben kezdte hallgatni őket.

– Ha jól értettem, magát Vagyimnak hívják? – kérdezte Saul.

– Többnyire igen – felelte komolyan Vagyim. – De néha úgy hívnak, a Legstrukturálisabb, néha Repülő Bikának, különleges esetekben Gyimocskának.

– Tehát Vagyim… És hány éves?

– Lokális földi idő szerint huszonkettő…

– Lokális… Ja igen, természetesen… Hogy mondta? Lokális földi?

– Igen. A régi csillagközi dolgokban még nem vettem részt.

– Nagyon helyes. Így is gondoltam. És az apja, elnézést, ki lenne?

– Ki lenne? Valószínűleg aki volt, az is marad, talajjavító mérnök.

– E…e… Értem, értem… Tulajdonképpen ilyesmire is gondoltam.

Szünet állt be.

– Nagyon csinos ez az asztal – mondta Saul zavartan.

Ismét szünet következett.

– Jó asztal. Strapabíró.

– És az anyukája?

– Anyukám? Ő… hogyan is… állomásfőnök. Egy mezo-nukleáris állomáson dolgozik.

Hallani lehetett, hogy Saul idegesen dobolni kezdett ujjával az asztalon.

– Nem kell ez, Vagyim – kérte. – Ne is törődjön ezzel… Természetesen furcsán beszélek, ez alighanem nevetséges egy kicsit… Tudja, arról van itt szó… Az életmódom… Mondjuk így, a modus vivendim… Szűk szakterület szakértője vagyok. Teljesen a huszadik században élek. Ahogyan hajdanában mondták, könyvmoly vagyok. Folyton a múzeumokat bújom, mindig a régi könyvek közt…

– A körülmények hatása.

– Igen, igen, pontosan erről van szó. Ritkán forgok emberek között, csak most alakult így. Ismeri Arnautov professzort?

– Nem.

– Nagyon neves szakember. Eszmei ellenlábasom. Megkért, hogy ellenőrizzem új elméletének néhány aspektusát. Nem térhettem ki a kérése elől, igaz? Hát ezért kellett… elhagynom a házi tűzhelyet… Hát így… De miért beszélünk folyton rólam! Maga, ha jól értem, strukturalista nyelvész?

– Igen.

– Érdekes munka?

– Talán van nem érdekes munka is?

– Igen, persze… És mivel foglalkozik?

– Strukturális elemzéssel foglalkozom. De vegye figyelembe, Saul, hogy elszakadtam mindentől, ami földi. Jobb lesz, ha mesélek még valamit magának a tahorgokról.

– De nem, köszönöm, a tahorgokról ne. Arról meséljen inkább, hogyan dolgozik.

– Saul, mondtam már, elszakadtam…

– Hogyhogy elszakadt? Ez mit jelent, most már egyáltalán nem gondol a munkájára?

– Ellenkezőleg. Folyton arra gondolok. Én mindig arra a munkára gondolok, amivel az adott pillanatban foglalkozom. Most pedig szuperkargó vagyok, és másodpilóta – ez arra az esetre számítva, ha Antonnak hirtelen sólerakódása lenne. Egyébként azt hiszem, erről már beszéltem… Úgyhogy most nagyon szeretnék odamenni, és egy kicsit vezetni a hajót.

– Vezetni lesz még ideje! És arra kérem, ne a munkája lényegéről meséljen nekem, hanem, hogy is mondjam, a külső formájáról… Megérkezett a munkahelyére. Közönséges hétköznap…

– Rendben. Hétköznap. Végigfekszem a számítógépen, és gondolkodom.

– Nana… Várjon… a számítógépen? Na jó, értem. Maga nyelvész, és ráfekszik a… És hogyan tovább?

– Egy óra hosszat gondolkodom. Még egy óráig. A harmadik órában is gondolkodom…

– És végül?

– Öt óra hosszat gondolkodom, semmi nem jön össze. Akkor lemászom a számítógépről, és elmegyek.

– Hová?

– Például az állatkertbe.

– Az állatkertbe? Miért éppen az állatkertbe?

– Csak úgy. Szeretem az állatokat.

– Na és a munka?

– Mi lenne a munkával… Másnap bemegyek, és megint elkezdek gondolkodni.

– És megint öt óra hosszat gondolkodik, és kimegy az állatkertbe?

– Nem. Éjszaka rendszerint eszembe jut valamilyen ötlet, másnap már csak végig kell gondolnom. Azután meg leég a számítógép.

– Úgy. És akkor kimegy az állatkertbe?

– Hogy jön ide az állatkert? Nekiállunk megjavítani a gépet. Reggelig javítjuk.

– Na és azután?

– Azután véget érnek a hétköznapok, és jön az ünneplés. Mindenki meregeti a szemét, mindenkinek csak egy dolog jár a fejében: most majd minden felgyorsul, kezdheted elölről a fejtörést.

– Na jó. Ezek a hétköznapok. De hát nem lehet folyton csak dolgozni…

– Nem lehet – mondta Vagyim sajnálkozva. – Én például nem vagyok képes. Végül is zsákutcába jut az ember, és akkor szórakozni kell.

– Hogyan?

– Ahogy jön. Például vitorlás szánkózom. Szereti a vitorlás szánt?

– E…e… Valahogy még nem volt alkalmam kipróbálni.

– Ejnye, Saul! Feltétlenül elviszem egyszer. Milyen az egészségi indexe?

– Egészségi index? Teljesen egészséges vagyok. És most éppen min dolgozik?

– Az elkülönült struktúrák egységesítésén.

– És az mire kell?

– Hogyhogy mire?

– Hát, kinek lesz ebből haszna?

– Mindenkinek, akit ez érdekel. Most tervezik az univerzális transzlátort. Az univerzális transzlátorhoz szükség van az elkülönített struktúrák egységesítésére.

– Mondja, Vagyim, itt a Hajón lehet zenét hallgatni?

– Természetesen. Mit szeretne hallgatni? Scheer Trilláit? Erre a zenére remekül megy a hajóvezetés.

– És Bach?

– Ó, Bach! Szerintem van Bachunk is. Figyeljen csak, Saul, magával biztosan nagyon kellemes lesz zenét hallgatni.

– Miért?

– Nem tudom. Mindig kellemes dolog olyan emberrel zenét hallgatni, aki ismeri is. Szereti Mendelssohnt?

– Ismeri Mendelssohnt?

– Saul! Mendelssohn a legremekebb a régiek közül! Remélem, szereti Mendelssohnt. Igaz, a Hajón nem olyan jó hallgatni. Ért engem?

– Alighanem…Kényelmes dolgozószobámban szoktam hallgatni.

Végre beszédbe elegyedtek, gondolta Anton. Az órára nézett. A Hajó belépett az Északi-sark fölötti startzónába. A képernyőn a sötétlila mélységben sötét pontok tűntek föl, startra várakozó űrhajók. Anton kikiáltott az ajtón:

– Elnézést, hogy közbeszólok. Rövidesen startolunk. Gyimka, mutasd meg Saulnak, hogy kell használni a biztonsági kamrát!

Anton elküldte az ellenőrző állomásra a tervezett repülés programját, és harminc perc múlva – ezt az időt a Hajó vagy két tucat kisebb-nagyobb űrhajóval együtt a sztratoszférában lebegve töltötte – megkapta a kilépés programját, hét programváltozatot a visszaútra és az engedélyt a hipertérbe való kilépésre. Akkor megkérte az utasokat, hogy bújjanak be a kamrákba, maga is bement, átkiabálva ellenőrizte őket, majd kiadta a Hajónak a start parancsot.

Mint mindig, Antont erős hányinger fogta el. Egész testét forró hullám öntötte el, arcán és hátán folyt a hideg verejték. Bódult tekintettel figyelte, hogyan ugrál vadul a piros mutató a skálán, követve a tér lendületesen változó görbületeit. Kétszáz Riemann… négyszáz… nyolcszáz… másodpercenként ezerhatszáz Riemann… A Hajó körül mind jobban összeszűkült a tér. Anton tudta, hogyan fest ez az egész kívülről. A Hajó éles, fekete kúpja bizonytalanná válik, lassan felolvad és hirtelen teljesen eltűnik, helyén kirobban a napfényre a szilárd levegő hatalmas felhője. A hőmérséklet száz kilométeres körzetben hirtelen öt-tíz fokkal csökken… Háromezer Riemann. A tüzes kis mutató megállapodott. Befejeződött az epszilon-deritrinitáció, a Hajó átment a hipertéri állapotba. Egy földi megfigyelő szemében most „szétkentnek” látszana mind a százötven parszeknyi távolságon – a Naptól az EN 7031-ig. Most következett az ellenkező irányú átmenet.

A hipertérből való kilépéskor mindig fennáll a veszély, hogy túlságosan közel kerülsz egy nagy vonzerejű tömeghez, sőt akár a belsejében is találhatod magad. Igaz, ez a veszély tisztán elméleti jellegű. Valószínűsége jóval kisebb annál, mint hogy Leningrád fölött kizuhanva egy sztratoplanból pont az Ermitázs kéményébe pottyansz bele. Az emberiség történetében legalábbis sem az egyikre, sem a másikra nem akadt még példa. Anton Hajója az EN 7031-es sárga törpétől két csillagászati egységnyire lépett ki szerencsésen a normális térbe.

Anton kifújta magát, homlokáról letörölte a verejtéket, és kilépett a kamrából. A vezérlőben minden rendben volt. Végigment a pult előtt, a panoráma-képernyőre pillantott, azután kikapcsolta az átmenet automatikáját. A pulton, a képernyő előtt változatlanul ott feküdt a szekfűcsokor. Anton megállt előtte. „Kár” – gondolta. Ujjával megérintette a csokrot, és a virágok zöld porrá hullottak szét. „Szegénykék – gondolta Anton. – Nem bírták ki. De ki bírná ki?” Eszébe jutottak utasai, és lement a társalgóba.

A társalgó kerek helyiség volt, ide nyílt mind a nyolc kajüt és az alsó szint ajtaja, ott lent voltak a raktárak, a szintetizáló konyha, a zuhanyozó és egyebek. Anton végignézett az asztalon, a foteleken, megigazította a szemétledobó fedelét, és Vagyim kajütjébe indult. Ott félretolta a kamra fedelét, a kamrából kizuhant Vagyim. Fehér volt, és csurom víz, mint egy ázott egér.

– Rosszul vagy? – kérdezte együttérzően Anton.

Vagyim mély mellhangon dalra fakadt:

Távol terek hangja bömböl,
Süvít vadul, mint szélvész,
Kibukkansz a hipertérből,
Strukturalista nyelvész.

Közben rögtön lehajtotta a díványt, és leült.

– Hát ezért nem lettem űrhajós – mondta kissé rekedten, és végigdőlt a díványon.

– Minden alkalommal ezt mondod – felelte Anton. Vagyim nem válaszolt. – Megyek, kiszabadítom Sault.

– Hallottad a beszélgetésünket? – kérdezte Vagyim, de a szemét nem nyitotta ki.

– Igen.

– Érdekes ember, igaz?

– Nem tudom – mondta Anton. – Szerintem olyan ember, aki bajban van.

– Még szép! Mást fel sem vettél volna a Hajóra. Ahányszor kettesben készülünk valahova, elkezdesz jótékonykodni. Várj, ne menj még…

Anton megállt az ajtóban.

– Valami tökéletes ostobaságról fecsegsz – mondta –, Saul meg közben biztosan rosszul van. Nem könnyű elképzelni, de az a gyanúm, hogy ő még nálad is silányabb űrhajós.

Vagyim váratlanul fojtott hangon felkiáltott:

– Vak vagy! Vak! Nem, ne menj el – én is rosszul vagyok… Hát még mindig nem érted, ki ez az ember?

– Mire gondolsz?

Vagyim végre felült.

– Gőze sincs a nyelvészetről – jelentette ki. – Remélem, észrevetted?

– És te mennyit értesz a történelemhez?

– Mondd még azt is, hogy könyvmoly. Mindannyian ismerünk egy ilyen könyvmolyt. Benny Durov a neve. Beszélgess csak vele a tahorgokról.

Anton akaratlanul elmosolyodott.

– Jól van – mondta. – Azért mégiscsak fogd vissza magad. Én bármilyen dózisban elvisellek, de egy új embert néha tökéletesen kiborítasz. Kevesebb kölyökkutya-optimizmust és több tapintatot.

– Értettem, Captain – mondta Vagyim komolyan. – Igenis, Captain.

Anton kiment. Az asztalt megkerülve elmosolyodott: Vagyim mellett sosem unatkozol. A hármas kajütben először lehajtotta a díványt, és csak ezután tolta el a fedelet felkészülve, hogy elkapja a kizuhanó testet. A kamrából ehelyett kékes füst gomolygott kifelé. Anton hátraugrott.

– Mi van, máris? – hallatszott a füstfelhőből Saul hangja. Anton belesett. Saul élére állított aktatáskáján ült, és fekete pipáját szívta. Szórakozott, barátságos képet vágott.

– Nincs hányingere? – kérdezte Anton, s hátralépve letelepedett a díványra.

– Egy csöppet sincs. Kijöhetek már?

– Legyen szíves – mondta Anton.

Saul felállt, fogta az aktatáskáját, és lehajolva kilépett a kamrából.

– Már majdnem ott vagyunk – mondta Anton. – Már csak ki kell választani a bolygót, és eldönteni, hol szálljunk le.

Saul leült mellé.

– Messze vagyunk a Földtől? – kérdezte.

– Százötven parszeknyire. Ez majdnem a maximum, ami a Hajótól telik.

Vagyim kiordított a kajütjéből:

– Saul! Ragaszkodjon a Föld típusú bolygóhoz! Szkafanderben aligha tetszene magának, az oxigénmaszk még elmegy valahogy…

Anton felállt, és szorosan becsukta az ajtót.

– Nekem mindegy, milyen a bolygó – mondta halkan Saul. – Persze jobb lenne olyan, amelyiken lehet lélegezni. – Hirtelen elnevette magát. – Az nagyon fontos, hogy lélegezni lehessen. – Anton figyelmesen nézett rá. – De az a legfontosabb, hogy ne legyen ott senki….

– Nos akkor, Saul – kezdte Anton –, bolygót találunk magának. Ez nem gond. Van a fedélzeten egy hatszemélyes lakókupola, van kisrepülőnk, van élelmiszer-tartalékunk a ciklus beindításához, van egy jó rádióállomásunk. Segítünk magának berendezkedni, és utána rögtön elmegyünk. Jó lesz így?

Saul fejét lehajtva ült.

– Igen – mondta rekedten. – Így lesz a legjobb. Biztosan.

– Nos, akkor rendben van. – Anton félretolta az ajtót. – Megyek a vezérlőbe, maga… ha akar, jöjjön oda maga is.

A vezérlőben Anton bekapcsolta a fedélzeti katalógust, megnézte az adatokat az EN 7031-es rendszerről. Nem volt bennük semmi érdekes. A sárga törpe körül négy bolygó és két aszteroidaövezet keringett. Alighanem a második bolygó volt a legmegfelelőbb: Föld típusú volt, másfél csillagászati egységnyire a napjától. Anton megadta az efemeridákat[18] a kibernavigátornak.

A társalgóból hangok hallatszottak.

– Hogy viselte el az átmenetet, Saul?

– Miféle átmenetet? Semmiféle átmenetet nem érzékeltem.

– Gondoltam.

– Mit?

– Hogy észre sem veszi. Nem akar lezuhanyozni?

– Nem. Soká tart?

– Valószínűleg nem. Érzi? – A Hajó megmozdult, a padló kiúszott a lábuk alól. – Most áll pályára. Menjünk át a vezérlőbe, jó?

– Nem leszünk útban?

– Persze, hogy nem. Elvégre turisták vagyunk. Deszan-tos vagy utasszállító űrhajón persze nem engednének be… Miért hordja magával folyton az aktatáskáját?

– Drága nekem…

– Akkor ne tegye a szemétledobó fedelére.

Anton figyelmesen nézte a panoráma-képernyőn a bolygó képét. Kék volt, akár a Föld, fehér felhőréteg burkolta, de a szárazföldek alakja nem volt ismerős – egy nagy kontinens az egyenlítő mentén húzódott, a másik, kisebb a pólus felé nyújtózott.

– Itt van a bolygója, Saul – mondta Anton, és megfogta az analizáló antenna nyílásából kiesett papírlapot. – Nagyszerű bolygó. Túlnyomás nincs. A nappalok huszonnyolc órásak, a tömege egy egész egytized. Káros gázok sincsenek. Sok az oxigén. Van egy kevés szén-dioxid is, de ez ne nyugtalanítsa.

Ránézett Saulra. Saul valamilyen furcsa arckifejezéssel nézte a bolygóját. Bozontos szemöldökét ívben felvonta, és Antonnak az az érzése támadt, hogy Saul nyomban elsírja magát. Anton megilletődött.

– Emberek – szólalt meg hirtelen Vagyim –, nevezzük el ezt a bolygót Saulnak.

– A neve Saul – mondta Anton.

Maga elé húzta a fedélzeti napló mikrofonját, és diktálta:

– Huszonöt-negyvenkettő-kilencszázhatvanhetes Julia-nus-nap. Az EN 7031-es rendszer második bolygója a Saul nevet kapja a legénység tagjának, Saul Repnyinnek a tiszteletére.

Mindennek nem volt semmi jelentősége. A bolygókat az űrhajókról, városokról, kedvenc irodalmi hősökről, készülékekről vagy egyszerűen kellemes hatású hangsorokkal nevezték el. Akinek nem volt elég fantáziája, fogott egy könyvet, kinyitotta valamelyik oldalon, és onnan kiválasztott egy szót, vagy azt alakította át valahogy. Egészen képtelen elnevezések is születtek így.

De Saul nagyon mélyen megilletődött. „Köszönöm, köszönöm, barátaim” – mormolta, és Vagyim kezét szorongatta. Nagyon megindító volt.

Közben a bolygó egyre nagyobb lett. Amikor a képernyőn már csak azt egyenlítő mentén terpeszkedő földrész látszott, Anton megkérdezte:

– Hol szálljunk le, Saul?

Saul ujjával csaknem a földrész közepére bökött. Anton úgy látta, hogy Saul közben összehúzta a szemét.

– E-emberek – húzta a szót Vagyim –, inkább partközelben. Nyilvánvaló volt, hogy szeretne megfürdeni. Megfürdeni a Saul bolygó óceánjában, a hullámokban, amelyek még soha egyetlen földi testet sem érintettek, sőt egyetlen értelmes lényt sem.

– Há-át… Ha partközeiben, hát legyen partközeiben – mondta Saul bizonytalanul. Antonra nézett. – Az én célom szempontjából – köhintett – a hely kiválasztásának nincs túl nagy jelentősége.

– Csodás! – mondta Vagyim. Fürgén az Anton melletti székbe telepedett. – Elég volt! – jelentette ki. – A kapitányt ledöntötte a lábáról a paralízis, rossz állapotban átszállítottuk a kajütjébe. A széles vállú és daliás másodpilóta vállalta az irányítást. – Ujjait a biovezérlés érintkezőire helyezte, és a Hajó abban a pillanatban zuhanni kezdett. A kontinens a képernyőn hányingert keltően pörgött. Vagyim kinyilvánította:

Mindenki rémülten reszket,
Mint fürdőlevél, megáll az ész!
A Hajót ki irányítja?
Strukturalista nyelvész.

Saul nagy zajjal elejtette a táskáját, és belekapaszkodott Anton vállába.

– Gyimka, legalább azt mondd meg, hová készülsz – kérte Anton.

– Oda – válaszolta Vagyim homályosan –, ahol kék hullámok becézik a homokot.

A Hajó a jobb oldalára dőlt.

– Finomabban, finomabban – mondta Anton. – Kevesebb érzelmet. Még a szárazföldet se találod el.

– Tán csak sikerül.

– Fékezz! Nem látod? Elsodródunk!

– Mindent látok.

– Ó, mindjárt a földhöz csap minket – mondta Anton a végtelennek.

– Bizonyára, bizonyára – morogta Vagyim.

A képernyőn zavarossá vált a kép. A Hajó belépett a légkörbe. A sűrűbb levegő felhőin szivárvány csillant fel, majd hunyt ki. Fehér és fekete foltok villogtak.

– Kifúvás – tanácsolta Anton.

– Tudom.

– Jaj, hát elsodor és félrevisz!

Vagyim gyorsan rávágta:

– Ha átveszed tőlem az irányítást, nem vagyok a barátod!

– Maga, Vagyim, valóban nem hibázza el – mondta Saul óvatosan.

A képernyőn véget ért a körforgás. Gyorsan közeledett feléjük egy fehér mező, azután a képernyő elsötétült és kialudt. A Hajó megremegett.

– Hát ennyi – mondta Vagyim. Nyújtózott egyet, az ujjait ropogtatta.

– Hogyhogy ennyi? – kérdezte Saul. – Hajótörés?

– Leszálltunk – mondta Anton. – Isten hozta a Saulon.

– Maga azért mégiscsak vakmerő pilóta – mondta Saul Vagyimnak.

– Nagyon is vakmerő – értett vele egyet Anton. – Tudod, mennyivel vitted félre a Hajót? Vagy kétszáz kilométerrel. De a képernyőt még sikerült kikapcsolnod, ügyes vagy.

– A megszokás – mondta Vagyim hanyagul.

Anton felállt.

– Egyébként mi az a fürdőlevél? – kérdezte.

Vagyim is felállt.

– Ez, Tyoska, homályos kérdés. Van egy olyan archaikus szólás: „reszket, mint a fürdőlevél”. A fürdőlevél olyan szénserpenyő-féle. – Mutatta is a kezével. – A kémény nélküli régi fürdőkben használták, felhevítették, és amikor gőzt akartak fejleszteni, leöntötték vízzel, és a felhevült vaslemez vibrálni, vagyis reszketni kezdett.[19]

Saul váratlanul hahotázni kezdett. Harsányan, élvezettel nevetett, tenyerével törölgette a könnyeit, és toporzékolt. Senki nem értett semmit, de egy perc múlva mindany-nyian nevettek.

– Mulatságos szokás, igaz? – mondta Vagyim, köhögve a nevetéstől.

– Igaz is, Saul, min nevet? – kérdezte Anton.

– Jaj! – mondta Saul. – Csak örülök, hogy megérkeztem a bolygómra…

Vagyim abbahagyta a nevetést.

– Végül is nem vagyok néprajztudós – mondta méltóságteljesen. – Az én szakmám a strukturális analízis.

– Jól van – mondta Anton. – Szálljunk ki.

Mind a hárman kimentek a vezérlőből. Vagyim, elkapva Saul könyökét, megszólalt:

– Ez nem az én elméletem. Ez a legelfogadottabb hipotézis.

– Nem fontos, nem fontos – felelte gyorsan Saul. Elkomolyodott. – Ez a maga hipotézise olyan távol áll az igazságtól, hogy nem tudtam visszafogni magam. Ha megbántottam, bocsásson meg…

– És maga mit tud erről? – kérdezte Vagyim.

Saul ingerülten válaszolt:

– Nincs olyan szólás, hogy „reszket, mint a fürdőiével”. Olyan van, hogy „reszket, mint a nyárfalevél”, és olyan, hogy „ragad, mint fürdőben a levél”.

– De hát az, hogy ragad, mint a levél, primitív metafora. Abból ered, hogy a hársfalevél ragadós. De hogy ragadhatna a fürdőlevél? Végül is nem növényi levél. Hogy kerülhetnének holmi növényi levelek a fürdőbe? Ez nevetséges!

Anton felszakította az ajtót fedő membránt. Keményen fagyos levegő áradt be a Hajóba. Saul félrelökte Vagyimot, és felkiáltott:

– Várjanak! Engedjenek előre, kérem!

Anton, aki már-már átlépte a küszöböt, megállt. Saul, feje fölé emelve a perzselőt, előrement.

– Elsőként akar kilépni? – kérdezte Anton mosolyogva.

– Igen – mormolta Saul. – Jobb, ha én megyek. Kilépett a szűk nyílásba, és megállt, elzárva az utat. Anton, aki mögötte állt, beleütközött a fejével.

– Előre, Saul – mondta.

Saul mintha kővé vált volna. Vagyim hátul türelmetlenül megkocogtatta Anton előregörnyedt hátát.

– Engedjen már kiszállni, Saul – kérte Anton.

Saul végre félreállt, és Anton kilépett. Köröskörül minden havas volt. Fentről is nagy, lusta pelyhekben hullott a hó. A Hajó egyforma, kerek dombok között állt, amelyek alig látszottak a fehér síkságon. Lábuk alatt rövid, sápadt zöld fű és sok apró, kék meg piros virág kandikált ki a hó alól. És az ajtónyílástól tízlépésnyire, hóval belepve, egy ember feküdt.

3

Vagyim szállt ki utolsóként a Hajóból, és nyomban Saulhoz fordult:

– Az lenne a legegyszerűbb, ha megnéznénk valami ősrégi értelmező szótárban. De a fedélzeten…

Ekkor észrevette, hogy Saul nem figyel rá. Saul készenlétben tartotta a perzselőt – tusát behajlított könyökére támasztva –, arca nyugtalan volt. Szeme ide-oda járt. Vagyim gyorsan körülnézett, és ő is meglátta az embert.

– Hát ez meg mi? – mondta tanácstalanul.

Anton odament a fekvő testhez, de Saul nem mozdult a helyéről.

Csak nem én sodortam el a Hajóval a leszálláskor? – gondolta Vagyim rémülten. Ettől a gondolattól egész testében összerándult. Anton után vetette magát, és ő is a test fölé hajolt. Épp csak ránézett, majd nyomban kiegyenesedett, és félrenézett. Köröskörül unalmas, hóborította, egyforma dombok sorakoztak, az eget alacsonyan szálló felhők borították, a horizonton hegygerinc halvány körvonalai látszottak. Milyen lehangoló bolygó, gondolta.

Mezők és hegyek -
A hó mindent ellopott…
Minden puszta lett.

Anton letérdelt, és óvatosan megérintette a fekvő ember kezét. Ez a kéz vékony volt, fehér, törékeny, porcelánhoz hasonló ujjakkal, hosszú körmei be voltak aranyozva.

– Na? – kérdezte Vagyim nagyot nyelve.

Anton felállt, gondosan leverte a havat meztelen térdéről.

– Megfagyott. Néhány nappal ezelőtt.

– Reménytelen?

Anton bólintott.

– Ez már kővé fagyott.

– Kővé – ismételte meg Vagyim. – Hogy lehet ez? Nézd, szinte még gyerek… – Rákényszerítette magát, hogy a halott arcába nézzen. – Nézd, Valerkára hasonlít. Emlékszel Valerkára?

Anton a vállára tette kezét.

– Igen, hasonlít.

– Úgy megijedtem. Azt hittem, én gázoltam el leszálláskor.

– Nem. Már néhány napja itt fekszik. Összeesett a gyengeségtől, és megfagyott.

– Figyelj, Anton, de miért van egy szál ingben?

– Nem tudom. Menjünk vissza a Hajóra.

Vagyim nem mozdult.

– Nem értem. Ez azt jelenti, hogy nem mi vagyunk az elsők?

Körülnézett, pillantásával Sault keresve. Saul nem volt sehol.

– Anton, talán tévedtél? Talán lehet még valamit csinálni?

– Menjünk, menjünk, Gyimka.

– És… ő?

– Honnan tudjam? Gyere.

Meglátták Sault. Lassan ereszkedett le a domboldalon, csúszkálva a nedves hóban. Megálltak, megvárták, míg odaér hozzájuk. Arca szomorú volt, nagy hópelyhek olvadoztak rajta. A térde csupa hó volt. Odaért, kivette a szájából kialudt pipáját.

– Nem jó dolog ez, fiatalemberek – mondta. – Még négyen vannak ott. Most mit akarnak csinálni?

– Menjünk fel a Hajóra – mondta Anton –, ott majd alaposan átgondoljuk.

A társalgóban beletelepedtek a fotelekbe, és egy darabig hallgattak. Vagyimot a hideg rázta. És valami miatt muszáj volt beszélnie.

– Na, szép kis bolygó! – mondta, állkapcsa megfeszült. – Soha nem hallottam ilyesmiről. Nem értek semmit. Mi ez? Honnan? Miért? Hiszen azt mondták, korábban még soha senki nem járt itt. És ami a legfőbb – az a fiú! Hogy került ide az a fiú? – Elhallgatott, lehunyta a szemét, igyekezve elűzni a behavazott arc látványát.

Anton felállt, fejét lehajtva az asztal körül kezdett mászkálni. Saul megtömte a pipáját.

– Engedjék meg, hogy rágyújtsak – kérte.

– Persze, csak tessék – mondta Anton szórakozottan. Megállt. – A következőt fogjuk most csinálni – jelentette ki határozottan. – Van egy siklórepülőnk. Felpakolunk élelmet, ruhát, és a Hajó körül spirálban végigkutatjuk a környéket. A dombokon maradhattak élők.

Hangja Vagyim számára ismeretlenül keményen csengett. Kíváncsian nézett rá, és Anton észrevette pillantását.

– Nézzétek – mondta lágyabban –, turistautunk nem sikerült. A körülmények szerintem rendkívüliek. Alighanem utasításokat kell majd adnom, nektek meg engedelmeskednetek kell. – Saulra nézett, és bűntudatosan széttárta a karját. – Láthatja, Saul, nincs mit tennünk.

– Igen – mondta Saul. – Igen. Természetesen. Készen állok, kapitány. Adja ki az utasítást.

– Mi van, te már mindent értesz? – kérdezte Vagyim.

– Majd utána beszélünk – mondta Anton. – Előbb fel kell élesztenünk a siklórepülőt. Menjünk, Vagyim

Saul letette a pipáját, és szintén felállt, megigazítva a vállán a perzselő szíját.

– Köszönöm, Saul, boldogulunk ketten is – mondta Anton.

– Szeretnék magukkal menni – mondta Saul. – Nem fogok zavarni, kapitány.

Kivitték a Tojást, és letették egy kicsit távolabbi dombra. A hó egyre sűrűbben esett, a hópelyhek csiklandozták az arcukat, Vagyim ingerülten mázolta szét őket. Fújt a szél, és fáztak, amíg nézték, ahogyan Anton sietség nélkül, akkurátusan felerősíti az aktivátorokat a mechanoembrió sima felületére. A szél égette kezüket-lábukat, és Vagyim-nak hirtelen az jutott eszébe, hogy valahol a dombokon túl most talán mezítlábas, hosszú szürke inget viselő emberek botorkálnak a hóbuckák között.

Anton felegyenesedett, rálehelt kivörösödött kezére.

– Azt hiszem, rendben van – mondta. – Ellenőrizd, Gyima.

Vagyim átnézte az aktivátorok elhelyezését. Minden rendben volt. Visszamentek a Hajóhoz. Saul haladt hátul – egész idő alatt a hátuk mögött volt. A Hajó már feltöltötte magát energiával, fekete hegyként magasodott a fehér tájban, meghajlott csúcsa követte a láthatatlan EN 7031-et. Vagyim út közben szedett néhány szál virágot, és megsajnálta őket – olyan szánalmasak és sápadtak voltak.

Holtakat, élőt -
A hó mindent ellopott…
Minden puszta lett.

Egyre erősebben szakadt a hó, és mikor odaértek a Hajóhoz, Saul azt mondta:

– Rövidesen teljesen betemeti. Nem lenne rossz felboncolni.

– Minek? – kérdezte Anton. – Reménytelenül halott.

– Éppen ez az. Ki kellene deríteni, miért haltak meg.

– Megfagytak – mondta Anton. – És semmi szükség boncolásra.

– Nekem úgy tűnt… – kezdte Saul, de hirtelen elhallgatott, és bemászott a Hajóba.

A társalgóban Anton azt mondta:

– Értse meg, én nem vagyok igazi orvos. Nem… nem akarom.

– Megértem… – mondta Saul.

– Vagyim – mondta Anton –, csomagolj élelmiszert. Minden tartalékunkat. Saul, azt mondta, tud varrni. Meg kell igazítani a kezeslábasokat. Én összeszedem a gyógyszereket.

A kezeslábasok egyforma méretűek voltak, de Anton és Saul termete között túl nagy volt a különbség. Anton számára be kellett venni, Saulnak pedig ki kellett engedni. És nyomban kiderült, hogy Saul nem tud varrni. Tanácstalanul forgatta kezében az ultrahangos eszközt, gyűrögette és simogatta a ruhákat, közben zavartan pislogott Antonra. A kényelmes dolgozószobájukban üldögélő történészeknek nyilván fogalmuk sincs az ilyen egyszerű dolgokról. Őket alighanem főként az érdekli, hogyan is csinálták ezt hajdanán. Vagyimnak el kellett vennie az eszközt Saultól, és megmutatnia, hogyan végzik ezt mostanság. Meglepetésére a történész gyors felfogásúnak bizonyult, és néhány perc múlva már mindegyikük a maga dolgával foglalkozott. Saul fejét föl sem emelve munkájáról megkérdezte:

– Miért gondolja, kapitány, hogy maradtak élők?

– Nem gondolom – felelte Anton. – Remélem.

Vagyim végzett a zsák telipakolásával, lezárta, és odaült az asztalhoz.

– A többi négy is fiatal? – kérdezte.

– Igen – mondta Saul. – Szinte kisfiúk. Majdnem kamaszok. Jóval fiatalabbak, mint maguk.

– Öt évvel ezelőtt – szólalt meg Vagyim – a fiúkkal szerezni akartunk egy hajót, és elrepülni a Tagóréra. Persze nem kaptunk… Lehet, hogy ezeknek sikerült?

– Ez érthetetlen – mondta Anton. – Hajót csak gyakorlott pilóta kaphat. Ezeknek meg miféle gyakorlatuk lehetne… Kisfiúk! Egyáltalán az egész érthetetlen. Az aranyozott körmök. Valamiféle képtelen ing a csupasz testén… És ami a legfőbb: hogy kerültek ide?

– Nagyon egyszerűen – mondta Vagyim. – Valaki repülni készült, a háza előtt hagyta a hajót, ők meg éjszaka fellopóztak és elindultak. Nyomkereső-Rumatát[20] játszottak. Itt kiszálltak és eltévedtek. Jött a fagy. Ennyi az egész.

– Az, amit te itt előadsz – mondta Anton hidegen –, tökéletes képtelenség. Még ha minden így történt volna is, arról én tudnék. Néhány nappal ezelőtt haltak meg. A Földön globális kutatást indítottak volna utánuk.

– És ha volt velük valaki az idősebbek közül?

Anton hallgatott.

– Akkor megkeressük azokat az idősebbeket – jelentette ki végül.

– Egy valami zavar – mondta Vagyim. – Azok a lehetetlen ingek…

– Azok nem ingek – szólalt meg váratlanul Saul.

A fiúk felé fordultak.

– Azok zsákok. Lyukakkal a fej és a karok számára. Durva jutazsákok. Manapság már nincsenek ilyenek. – Keserűen elnevette magát. – Tudja, Vagyim, a fiúk könnyebben szerezhettek volna perzselőt vagy batiszkáfot, mint egyetlen ilyen zsákot. Ez nagyon-nagyon régen létezett. És nekem nagyon nem tetszik, hogy meztelenek, és ruha helyett zsák van rajtuk.

Vagyim úgy érezte, megáll a szívverése. Különösnek és aggasztónak találta a jutazsákokat, amelyek csak nagyon régen léteztek. Nem veszélyérzet volt ez, inkább valami baljós sejtelem. Mintha a szemed láttára kezdene megöregedni egy ember, egyre öregebb és öregebb lesz, és rozzant, ráncos vénséggé alakul át. Megrázta magát, és a látvány eltűnt. Saul kifordította a kezeslábast, kinyújtott karral maga elé tartva megnézte.

– És ezért nem értek egyet magával – folytatta. – Én úgy gondolom, ezek helyi lakosok. És… nem tudom, megértenek-e… A jutazsákok korában szörnyű dolgok történtek. Úgy képzelem, ezeket a fiatalokat meztelenre levetkőztették. És kidobták őket ide, a pusztaságba. Próbálja fel, Anton.

Anton felvette a kezeslábast.

– Vagyis maga szerint a Saulon létezik saját civilizáció? – kérdezte hitetlenkedve. – És itt most van a jutazsákok kora?

– Honnan tudhatnám, kapitány? Csak arról beszélek, amit látok. Jutazsákokat látok, és tudom, hogy jutazsákok a mi időnkben nem léteznek a Földön. Vagyis ezek itt nem földi emberek. Lehet, hogy rablótámadás volt. Lehet, hogy ezek zarándokok. Fanatikusok. Elindultak, hogy hódoljanak a szent hatalmak előtt, mentek, fogadalomból zsákba öltöztek, letértek az útról, hóviharba kerültek… Nem tudom.

Vagyimnak mindez nehezen jutott el a tudatáig. Ezek a szavak – „zarándok”, „szentség”, „fogadalom”, ismerősek voltak neki, valami vallási rítussal voltak kapcsolatban, de semmiféle valóságos tartalmuk nem volt a számára. Futólag tisztelettel gondolt arra, hogy Saul nyilvánvalóan igazi szakember. De nem ez lepte meg.

– Elnézést – mondta. – Vagyis itt van civilizáció? Hát így… Kirándulni indultunk, és csak úgy mellesleg felfedeztünk egy civilizációt! Nem hiszem el – jelentette ki.

– Mellesleg – ismételte meg Anton elgondolkodva. – Valóban mellesleg? Az EN 7031 benne van a kutatási tervben…

– Igen, említetted ezt. De nem valósult meg az expedíció.

– Nem valósult meg az expedíció. Amúgy pedig az EN 7031 rajta van azoknak a csillagoknak a listáján, amelyek a Vándorok feltételezett útvonalán fekszenek.

– Sosem hallottam erről a listáról – mondta Vagyim.

– Van ilyen lista. A Gorbovszkij-Bader-lista. Úgyhogy volt esély arra, hogy itt civilizációra bukkanunk, Vagyim. És lehet, hogy Saulnak igaza van, ezek helybéli fiúk. De hogy mi közük a Vándorokhoz, az már egy más kérdés…

Vagyim az asztalra könyökölve ült, fejét két keze közé fogva.

Szép kis civilizáció! Rendben – gondolta, – legyenek ezek rablótámadás áldozatai. De micsoda képtelenség: egészséges tizenhat éves fiúk ellenállás nélkül hagyták magukat levetkőztetni, és engedelmesen halálra fagytak. Nem lehetnek fanatikusok! Maga elé képzelt egy fanatikust. Elcsigázott, kopasz öregember volt eszelős tekintetű szemekkel, vállán keresztbevetve rozsdás vaslánc. Nem, gondolta. Eszébe jutottak azok a ciklopikus építmények, amelyeket a Vándorok hagytak a Vlagyiszlavon, és rátört a bánat. Ilyen bánat olyankor fogta el, ha erejét meghaladó feladattal találkozott.

– Anton – mondta –, hogy áll a repülőgépünk?

Anton az órájára nézett.

– Ideje – mondta. – Menjünk. Öltözzetek fel, és fogjátok a zsákokat.

– Engedelmet, azért tisztázzuk – mondta Saul –, mit fogunk keresni?

Vagyimnak az az érzése támadt, hogy Anton habozik.

– Balesetet szenvedetteket keresünk.

Saul begombolta kezeslábasát.

– És ha szerencsére már senki nem szenved itt balesetet? A rablótámadásos változatra gondolok.

– Ebben az esetben nem szégyenlősködnék – morogta Vagyim.

– Minden más esetben – mondta Anton tagoltan – kérem, hogy egyetlen mozdulatot se tegyetek az utasításom nélkül.

Az ajtóhoz ment.

– Nem hoz fegyvert? – kérdezte Saul.

– Nem lesz szükségünk fegyverre – felelte Anton.

– Van itt már elég hulla – mondta Vagyim.

Kiléptek a Hajóból, és egyből belesüllyedtek a mély hóba. A repülőgép alig látszott a fehér lepel mögött. „Szöcske” típusú, antigravitoros siklórepülő volt, megbízható hatszemélyes gép, nagyon népszerű a deszantosok és nyomkeresők körében. Egy hatalmas olvadt gödörben állt, amelyből sűrű pára gomolygott, sima oldala még meleg volt, a kabinban egyenesen hőség uralkodott.

Bedobták a zsákokat a csomagtérbe, és bemásztak a sima, átlátszó kupola alá.

– A csudába! – szólalt meg Anton váratlanul. – Gyimka, bocsáss meg, kérlek. Hiszen neked alighanem analizátorra lesz szükséged a tolmácsoláshoz.

– Miféle tolmácsoláshoz? – kérdezte Saul.

Vagyim megdörzsölte az állát.

– Analizátor vagy sem – mondta lassan –, első alkalommal mnemokristályok nélkül nem boldogulunk. Valakinek vissza kell mennie a Hajóra.

– Eh – mondta Anton, és kimászott a gépből. – Hány darabra lesz szükséged?

– Egy pár elég lesz. De hozzál tapadókorongokat is, hogy ne kelljen kézben tartani.

Anton átszaladt a hóban a Hajóhoz.

– Miről volt itt szó? – érdeklődött Saul.

– Valahogyan mégiscsak kommunikálnunk kell az emberekkel, ha megtaláljuk őket – felelte Vagyim.

Bekapcsolta a hajtóművet, lágyan felemelte e gépet, majd visszaeresztette.

– És maga erről – Saul megmozgatta az ujjait – ilyen könnyedén beszél?

Vagyim csodálkozva nézett rá.

– Hogy kéne beszélnem?

– Hát persze, természetesen – mondta Saul.

Furcsa ember – gondolta Vagyim. – Talán tényleg egész életében a dolgozószobájában üldögélt Mendelssohnt hallgatva?

– Saul – mondta –, Szugimoto munkái után a humano-idokkal folytatott kommunikáció tisztán technikai kérdés. Talán nem emlékszik rá, hogyan állapodott meg Szugimoto a tagóreiakkal? Az hatalmas győzelem volt, rengeteget írtak és beszéltek róla…

– Hát persze – mondta Saul lelkesen. – Ezt nem lehet elfelejteni! De valami miatt azt hittem, hogy… e-e… erre csak Szugimoto képes.

– Nem – mondta Vagyim megvetően. – Ezt bármelyik strukturalista nyelvész megcsinálja.

Visszatért Anton, odaadta Vagyimnak a dobozkát a kristályokkal, és a helyére mászott.

– Indulás – mondta. Azután Saulra nézett. – Mi történt itt?

– Miről van szó?

– Úgy tűnt nekem… Na, nem fontos. Indulás.

– Figyelj – szólalt meg Vagyim a Hajó melletti alig észrevehető hókupacot nézve –, nem kéne így hagyni őket. Nem temetjük el őket előbb?

– Nem – mondta Anton. – Őszintén szólva ehhez jogunk sincs.

Vagyim megértette. Ezek nem a mi halottaink, nem temethetjük el őket a magunk törvényei szerint. Megfogta a kormányrudat, és bekapcsolta a motort. A gép simán a hóbuckák fölé emelkedett, és elindult a fehér homályban.

Vagyim szokása szerint görnyedten ült, és csak nagyon finoman mozgatta a kormányt, stabilitását ellenőrizve. Szembe száguldott velük a hófúvás. Vagyim csak egy fehér, ezerágú csillagot látott, amelynek közepe lassan úszott a szeme előtt. Bekapcsolta a kereső lokátorokat.

– Ezek miféle képernyők? – kérdezte mögötte Saul.

Vagyim elmagyarázta:

– Először is nem látok semmit, másodszor pedig befedhette őket a hó.

– Köszönöm – mondta Saul. – Értem.

A gép kisiklott a hóförgetegből. Behavazott, dombos táj fölött haladt.

Vagyim lassan fokozta a sebességet, a motor vaskos hangon búgott, a gép alatt vadul száguldottak el a kerekded dombtetők. Az ég teljesen fehér volt, a horizont fölött jobbra alacsonyan vakító folt fénylett – az EN 7031; északon tisztán kirajzolódott egy sziklás hegység körvonala. A vakító folt lassan elmaradt jobbra mögöttük: a siklórepülő tíz kilométer sugarú kört írt le a Hajó körül. Előttük jobbra is, balra is csak dombok és dombok voltak. Anton hirtelen megszólalt:

– Nézzétek, egy csorda!

Vagyim lefékezett, és megfordult. A repülőgép mozdulatlanul lebegett. A dombok közti egyik mélyedésben valamilyen állatok egy csoportja mozgott gyorsan. Négylábú, nem túl nagy testű állatok voltak, a szarvashoz hasonlóak, csak szarvuk nem volt. Lassan kifogytak az erőből, ugrottak, lerogytak a hóba, hátrafelé forgatták hosszú, fekete orrú fejüket. Vékony lábuk belemerült a hóbuckákba, és elesve kapálóztak hófelhőt kavarva, újra felugrottak, és újra rohantak, minden ugrásnál ívbe görbülve. Mögöttük a feltúrt hó barázdája húzódott. És ebben a barázdában hosszú nyakukat előrenyújtva hosszú, csupasz lábú, struccra emlékeztető jókora madarak nyargaltak. Csak a csőrük volt másmilyen, mint a struccoké – hatalmas, görbe, lefelé hajló vége hegyes.

Vagyim zuhanórepülésbe vitte a gépet, és a mélyedés mentén haladt vele. A csorda elrohant a gép alatt, de a madarak – három volt – rögtön megálltak, leültek behajlított lábukra, és fejüket föltartva fenyegetően kitátották a csőrüket. Micsoda vadászat – futott át Vagyim fején a gondolat – micsoda vadászat lehetne! Megint a magasba emelte a gépet, és átállította ugrás üzemmódra. A szörnyű csőrök egészen közel, csaknem elérve a kupola spektrolitját csattantak össze, és nyomban eltűntek. A gép most két kilométeres ugrásokkal haladt felszállva az alacsony égig, és odalent minden alkalommal mintegy kitárult a tér, és látni lehetett, hogy köröskörül több tíz kilométerre húzódik a végtelen havas pusztaság.

– Nem jó dolog ez – mormolta Saul.

– Miért?

– A madarak…

Szép kis civilizáció, gondolta Vagyim. Nem voltak képesek megszervezni a kutatást. Engedték, hogy a fiúk pucéran, fegyvertelenül induljanak el. Itt valószínűleg egyetlen lépést sem lehet tenni fegyver nélkül. Biztosan vakmerőek voltak azok a srácok…

A gép befejezte a tíz kilométeres kört, és megkezdte a másodikat, de ez már húsz kilométeres sugarú volt. Ebben a pillanatban megszólalt Anton:

– Onnan jöhettek. Harminc fok jobbra, menetirány szerint.

A síkság peremén, a hegygerinc szürkéskék tömege alatt valamilyen elmosódó, szabályos alakú sötét foltok látszottak.

– Mintha egy nagyobb település lenne – mondta Saul. – Nincs látcsövük?

A kupola fényszórója szétoszlatta a ködfelhőt, és Vagyim a szemlencsére hajolva épületek, fogazott falak és kupolák körvonalait vette ki.

– Egy város – mondta. – Most mit csinálunk?

– Város? – kérdezte Saul. – Érdekes. És milyen messze lehet?

– Úgy tizenöt kilométerre.

– Úgy. Szóval a várostól a Hajóig harminc kilométer lehet… Ezt egy kis kitartással mezítláb is meg lehet tenni.

Vagyim összerándult.

– Eszembe nem jutna megpróbálni – morogta.

A repülőgép a szélrohamoktól meg-megrándulva a talajtól vagy húszméternyire lebegett. Mennyire képtelenül van itt minden elrendezve – gondolta Vagyim. Hol vannak a kutatócsoportok? Hol vannak a repülőgépek és helikopterek az önkéntesekkel? Emberek fagytak halálra a város közvetlen közelében, és itt köröskörül több tucat kilométerre sehol egy teremtett lélek azokat a madarakat nem számítva. Azoknak a madaraknak meg éppenséggel semmi keresnivalójuk itt. Már száz éve ki kellett volna telepíteni őket innen, nem pedig ragadozók vadasparkját fenntartani a város mellett. És Anton miért habozik? Miért nem megyünk el a városba és vezetjük a helyes útra a lakóit? Az első kapcsolatfelvétel szabályait ilyen helyzetben becsületszavamra figyelmen kívül lehet hagyni! – Antonra nézett.

Anton habozott. Nagyon egyenesen ült, szemét összehúzta, ajkát összeszorította. Akkor vágott ilyen képet, amikor navigációs feladatot kellett megoldania.

– Nos, Captain? – kérdezte Vagyim.

Anton arca felvette megszokott kifejezését.

– Őszintén szólva most vissza kellene mennünk a Hajóra – szólalt meg. – De… Indulás. Megállsz a város szélén. Magasabban tartod a gépet.

A gép három ugrással tette meg a városig vezető távolságot, és Vagyim már a második ugrásnál felfogta, hogy ez itt nem város. Legalábbis rögtön megértette, miért nem izgat senkit az elveszett fiúk sorsa.

– Szörnyű robbanás történt itt – mormolta a háta mögött Saul.

A siklórepülő egy hatalmas, működő vulkán kráterére hasonlító tölcsér pereme fölött lebegett. A fél kilométer széles tölcsért a pereméig súlyosan hömpölygő füst töltötte meg. A füst kékesszürke volt, lustán rétegződött, ingadozott, és valószínűleg jóval nehezebb volt a levegőnél, mert egyetlen oszlopa sem emelkedett a tölcsér fölé. Messziről nézve úgy festett, mintha nem is füst, hanem folyadék lenne. A tölcsér oldalához hóborította romok tapadtak. A hókupacokból különböző színű falak lecsupaszított maradványai, megdőlt tornyok, összevissza görbült fémkonstrukciók, beomlott kupolák meredeztek elő.

Vagyim elképedve bámult lefelé. Saul alig hallhatóan motyogta:

– Hát ezt ismerjük… Bombázás… Felrobbant raktárak… És egyáltalán nem régen – a füst még nem oszlott szét, ott meg ég is valami…

Vagyim megrázta a fejét.

– Ilyen városban nem lehet élni. Az emberek persze szétszaladtak, ki merre látott. Az a csoda, hogy csak ötöt találtunk.

– A többiek ott vannak – mondta Saul a gödörbe nézve.

– Ez nem civilizáció, hanem lidércnyomás – mormolta Vagyim. – Micsoda aljas felelőtlenség? Ki hajt végre ilyen kísérletet egy városban? Ehhez egy utolsó alaknak kell lenni…

– Ott valami kocsik mennek – szólalt meg halkan Anton.

A tölcsérhez észak felől föntről egy út alig látható, keskeny szalagja vezetett, amelyen sűrűn és ráérősen sötét pontok kúsztak. Aha – gondolta – Vagyim, még sincs még minden elveszve. Megfordította a gépet, átkelt a tölcsér fölött, és remek autópályát pillantottak meg, amely egyenesen eltűnt a ködben, és az úton járművek végtelen sorát. Ezek a járművek az út teljes szélességét elfoglalták. Szoros rendben haladtak észak felől, csakis észak felől, lapos zöld, utasszállító atomokarokra emlékeztető, csak szélvédő nélküli kocsik, apró, kék-fehér kocsik, amelyek üres, nyitott platók hosszú sorát vontatták maguk után, tábori szintetizátorra emlékeztető narancssárga kocsik, hatalmas, fekete tornyok lánctalpakon és apró, szélesre kiterjesztett szárnyú gépek – valamennyi megállíthatatlanul haladt, egyik sor a másik után, teljes rendben gördültek az úton, látható pontossággal betartva a távolságot és a sorközöket, és egyik sor a másik után tűnt el a tölcsér szürke füstjében.

– Ezek csak automaták – mondta Vagyim.

– Igen – felelte Anton.

– Akkor tehát valaki küldi őket. Bizonyára a helyreállítási munkálatokhoz. És az embereket az út túlsó végénél találjuk meg… – Vagyim hirtelen elakadt. – Mondja, Saul, léteztek ilyen gépek a jutazsákok korában?

Saul nem válaszolt. Megbabonázva meredt lefelé, arcán lelkesedés és áhítat ült. Tágra nyílt szemét Vagyimra emelte. Bozontos szemöldöke felborzolódott.

– Micsoda technika! – mondta. – Micsoda homéroszi seregszemle! Micsoda grandiózus méretek! Se vége, se hossza!

Vagyim csodálkozott, és ő is lenézett.

– Hogy micsoda? – kérdezte. – Á! A méretek? Igen, a méretek rendkívüliek. A város helyreállításához elég lenne vagy tíz kiber.

Megint Saulra nézett. Saul sűrűn pislogott.

– Nekem tetszik – mondta. – Ez nagyon szép. Maguk talán nem látják, mennyire szép?

– Vagyim – szólt Anton –, indulj el az út mentén. Járjunk a dolog végére.

Vagyim felemelte a gépet. A lenti kocsiáradat tarka sávvá olvadt össze.

– Most tényleg szép – mondta Vagyim. – De nem felelt nekem, Saul. Összeegyeztethetőek a jutazsákok ezzel a technikával?

– Miért is ne? A lerombolt városokból az emberek üres kézzel menekültek el. De megragadta magát ez a jutazsák! A jutazsákok több évszázadig léteztek. Olcsó, kényelmes dolog. Például fát cipelni benne.

– Miféle fát?

– Tüzelőt. A fürdőt befűteni.

Vagyimnak eszébe jutott a fürdőlevél, és elhallgatott, előre bámulva. Nem látszott sem az út, sem a kocsioszlop vége. Az autópálya mindkét oldalán a végtelenségbe nyúlt el a behavazott síkság. Vagyim fokozta a sebességet. Valamiféle lehetetlen vállalkozás, tűnődött. Úgy mennek bele a füstbe, mint valami szakadékba. Próbálta felbecsülni a tölcsér lehetséges méretét és a belezuhanó kocsik mennyiségét. Képtelen eredmény jött ki. Egyébként nem vagyok mérnök. Egy átlagos tagórei – azok ott mind mérnökök – arra a következtetésre jutott volna, hogy ez az út itt egy viszonylag nagy futószalag, és egy olyan közepes méretű gép alkatrészeit szállítja, amelyet a föld alatt szerelnek össze. Egy egyszerű, bukolikus szemléletű leoni-daszinak viszont az lenne a meggyőződése, hogy ez itt egy csorda, és az állatokat a legelőről a vágóhídra hajtják.

– Anton – szólt –, képzelj egy leonidaszit a helyünkbe!

– A buta leonidaszi azt képzelné, hogy minden világos – felelte Anton. – Az okos azt mondaná, hogy kevés az információ.

Igen, kevés az információ. Minden kocsi dél felé halad, és egy sem tér vissza. Ha valóban a város újjáépítésére mennek, akkor az újjáépítést önmagukból végzik el. És tulajdonképpen miért is ne?

– Inkább arra fordítanák ezt a technikát, hogy felkutassák azokat, akik szétfutottak – mondta Vagyim.

– Ebben nincs igaza – vetette ellene Saul. – Ilyen felfordulásban nem lehet az egyes emberekkel foglalkozni.

– Hogyhogy nem lehet az emberekkel foglalkozni? Hát akkor kinek építik újjá a várost? Azoknak a fiúknak már nincs rá szükségük…

Saul megvetően legyintett.

– A robbanáskor valószínűleg vagy tízezer ilyen fiú pusztult el. Ez természetesen szomorú, de nincs idő velük foglalkozni.

Vagyim felbőszült. A repülőgép oldalra rándult.

– Magára, Saul, már megbocsásson, de kényelmes dolgozószobája és történelmi foglalatosságai különösen hatottak. Úgy okoskodik, mint nem is tudom, kicsoda. Még majd azt is kijelenti nekünk, hogy a cél szentesíti az eszközt.

– Hogyne – hagyta rá Saul hidegvérrel –, megesik, hogy szentesíti.

Vagyim visszafogta magát. Könyvtári őskövület – gondolta. De hagyd csak nadrág nélkül a hóban, és szörnyen sértett lesz, hogy miért nem siet a segítségére a bolygó egész technikája. Vagyim ekkor megpillantott egy dűlő-utat, és hirtelen lefékezett.

A dűlőút balra ágazott le az autópályából, a dombok között kanyarogva.

– Ez az első leágazás – közölte Vagyim. – Elkanyarodjunk?

– Nem érdemes – mondta Saul. – Mi érdekes lehet ott?

Anton habozott. Mit tétovázik folyton, gondolta Vagyim ingerülten. Mintha lelassították volna.

– Mi legyen most? – kérdezte. – Szerintem menjünk tovább az autóút felett.

– Szerintem is – mondta Saul. – Ide még bármikor visz-szajöhetünk. Igaz, Vagyim?

– Jól van, repülj egyenesen – mondta Anton határozatlanul. – Repülj egyenesen, bár… gondoljatok arra… Jól van, repülj egyenesen.

Vagyim megint megindította a gépet az autópálya mentén.

– Mi van ma veled, Toska? – érdeklődött. – Úgy tétovázol, mint mesehős a válaszúton: ha jobbra mész – repülődet veszted, ha balra mész – fejedet veszted[21].

– Előre, előre figyelj – felelte Anton nyugodtan. Vagyim vállat vont, és tüntetőleg előre bámult. Öt perc múlva szürke foltot pillantott meg elöl.

– Megint egy füsttel teli gödör – mondta.

Ugyanolyan tölcsér volt. A széleit hó borította, a belsejében ugyanolyan szürke füst gomolygott, és a füstből szakadatlan áradatban kúsztak elő a kocsik.

– Valami ilyesféle látványra számítottam – mondta Anton.

– De hát itt nincsenek emberek – mondta Vagyim tanácstalanul. – Megint nem tudunk meg semmit.

Különös gondolata támadt. Az iránytűre nézett, majd a szemlencse fölé hajolt. Itt nem voltak romok a gödör peremén. Ez egy másik tölcsér volt.

– Lenyűgöző – mondta Saul. – A füstből jönnek, és a füstbe mennek.

– Forduljunk meg – mondta Vagyim türelmetlenül. Antonra meredt. Anton arcán megint az az undok tanácstalanság tükröződött.

– Már elnézést – mondta Saul –, de elmenni egy ilyen csodálatos jelenség mellett!

– Ugyan már, miféle jelenség? – kiáltott fel Vagyim. – Mit lelkendezik egyfolytában? Valami tehetségtelen mérnök küldi a hipertéren keresztül a kocsikat… Jó kis helyet talált a null-transzportáláshoz! Lerombolta a várost a tehetségtelen hülyéje… Te meg mit töprengsz egyfolytában, Anton?

– Valahogy nagy lett itt a lárma – mondta Anton félrenézve.

– De hát miről van szó? Mi van, talán a helyi termelési folyamatok érdekelnek?

– Ugyan… – mondta Anton bágyadtan. – Mi közöm hozzájuk?

Vagyim székestől megfordult, kezét térdére támasztva végigmérte előbb Antont, aztán Sault. Anton úgy festett, mint aki nyomban elalszik. Még hasára is tette a kezét, összefűzve az ujjait. Saul viszont valami csodálkozó lelkesedéssel és meghatottsággal nézett Vagyimra. Száját félig eltátotta..

– Miről van szó? – kérdezte Vagyim. – Mi szállt a fejetekbe mind a kettőtöknek?

Saul a fejéhez kapott.

– Hát persze! – kiáltott fel. – Hogy nem jutott rögtön eszembe! Minden világos: van két gödör egymástól nyolcvan kilométernyi távolságra. Az egyik gödörből előjönnek a kocsik, a remek autópályán végigmennek, és minden látható hatás nélkül belemennek a másik gödörbe. A másik gödörből egy föld alatti járaton visszamennek az elsőhöz…

Vagyim nagyot sóhajtott.

– Nem mennek vissza az elsőhöz – mondta. – Ez null-transzportálás, érti? – Saul minden szó után buzgón bólogatott. – A legelemibb null-transzportálás. Valaki arra használja ezt a helyet, hogy nagy távolságra juttassa el a technikát a legrövidebb úton. Lehet, hogy több ezer kilométerre. Lehet, hogy több ezer parszekre. Talán nem érthető?

– Dehogy, miért is ne, tökéletesen érthető! – kiáltott fel Saul. Kissé bamba képet vágott. – Mit nem lehet itt érteni? Tipikus null-transzportálás.

– Hát igen – mondta Vagyim. – És nekünk semmi közünk hozzá. Nekünk embereket kell keresnünk!

– Rendben – mondta Anton. – Embereket fogunk keresni. Fordulj vissza a dűlőúthoz.

Vagyim megfordította a gépet, és visszafelé haladt az autóút mentén.

– Anton, mi van, rosszul érzed magad? – kérdezte kis hallgatás után.

– Nem vagyok túl jól – mondta Anton. – Ezt majd ne felejtsd el mondani, ha kérdezik…

– Ki kérdezi?

– Majd kérdezik – mondta Anton. – Lesznek majd… érdeklődők…

Vagyim nem faggatta – világos volt, hogy semmi értelme. Lenézett a kocsikra, majd a sebességmérőre pillantott.

– Primitív automaták – morogta. – Állandó sebesség, állandó távolság… Ezért ugyan nem érdemes meggörbíteni a teret…

Feltűnt a dűlőút.

– Hogy repüljünk? – kérdezte Vagyim. – Az út fölött, vagy vágjunk át egyenesen?

– Maradj az út fölött – felelte Anton. – És ereszkedj lejjebb.

Vagyim elégedetten lejjebb vitte a gépet csaknem a talajszintig, és pontosan az út fölött haladt – nagyon szeretett nagy sebességgel és élesen kanyarogva vezetni. Oldalt, az egyenetlenségeken ugrálva haladt a havon a gép kerekded árnyéka.

– Na tessék, már megint a madarak – mondta Saul dühösen.

Előttük, közvetlenül az út mellett toporgott néhány az imént látott gázlómadár-féle szörnyetegek közül. Karmos lábaikkal a hóbuckákban kapirgáltak, a feltúrt hóban kutattak. Amikor a repülőgép a közelükbe ért, egyszerre mind leültek a lábukra, kinyújtották a nyakukat, kitárták fekete csőrüket. Csőrükről valami cafatok lógtak le.

– Micsoda undorító dögök! – mondta Saul undorral. Az ülésen áthajolva visszanézett. – Mit szednek ott fel?

Vagyim hirtelen megértette, mit is szedegetnek fel, de ez annyira szörnyű volt, hogy el sem hitte.

– Maga nem látott tahorgot, Saul – mondta mesterkélt vidámsággal. – A tahorgokhoz képest ezek sárga csőrű kiscsibék. Le kéne lőni egyet, nem, Anton?

– Lehet – mondta Anton.

Saul kihúzta magát ültében.

– Nem tetszik nekem, hogy valamit kiásnak ott – mondta komoran.

Senki nem válaszolt. Hallgatva repültek még vagy tíz percig. A hó az úton valahogy undorítóan trágyaszínű volt. Rajta talán lánctalpak, talán kerekek nyoma látszott, és balra meg jobbra a szűz havon helyenként emberi lábnyomok lánca húzódott. A kerek dombok kétoldalt üresek voltak. A hóbuckákból itt-ott begörbített karokra emlékeztető, csenevész vesszők és fekete gyökerek meredtek ki.

– Még egy – szólalt meg Saul.

Az egyik domb tetején egy madár állt. A repülőgépet észrevéve rohanva megindult keresztben előtte. Lábait magasra kapkodva futott, apró szárnyait széttárta, eres nyakát előre nyújtotta, csőre a havat érte. Apró, villogó szemét a gépre szegezte.

– Nem ér ide – mondta Vagyim sajnálkozva. De a madár odaért.

– Durr! – krákogta Vagyim elégedetten. A gép megremegett. A levegőbe csapódott egy kimeresztett karmú láb. Anton és Saul rögtön elfordult.

– Még gurul – közölte Saul. – Ritka undorító állat… Ejha! – kiáltott fel meglepetten.

Vagyim rögtön bekapcsolta a hátsó panorámaernyőt. A felborzolt madár már talpon volt, és csapkodva a repülőgép után eredt. Nagyon vadul festett. Rövidesen elmaradt és eltűnt a következő kanyar mögött.

– Ha találkozunk emberekkel – mondta Vagyim –, azt fogom javasolni nekik, hogy irtsák ki ezt az undokságot az egész vidékről. Ha maguktól nem szánják rá magukat… Hogy gondolod, Toska?

– Majd ott meglátjuk – felelte Anton.

4

A dombok alacsonyabbak lettek, és hirtelen magas hórakás tűnt föl előttük. Anton nyomban észrevette az apró fekete figurákat, amelyek a halom gerincén ügyködtek. Na, kezdődik, gondolta, és odaszólt Vagyimnak:

– Állj meg.

– Miért? – vitatkozott Vagyim. – Nem látod? Ott emberek vannak!

– Azt mondtam, állj meg!

– Tessék – mondta Vagyim elégedetlenül, de engedelmeskedett.

Most mindjárt megfordul, és rosszallóan néz rám – gondolta Anton. Jaj, milyen nehéz ez…

Nehéz helyzetben volt. Annak esélye, hogy ismeretlen civilizációra bukkannak, rendkívül kicsi volt, de fennállt, és minden űrhajós ismerte a Kapcsolatfelvételi Bizottság utasítását, amely tiltotta az önálló kapcsolatfelvételt ismeretlen civilizációkkal. Most ostobaság lenne visszavonulni – gondolta. Rögtön itt kellett volna hagyni Sault, amint megláttuk a holttesteket. Kellett volna… Csakhogy ezt senki nem tette volna meg. Igen ám, de ott van az utasítás. És éppen az ilyen esetekre adták ki – amikor a legénységed egyik tagja csak úgy lángol a tettvágytól, a másikról pedig egyáltalán nem is lehet tudni, mit is akar. Téged magadat pedig az ellentmondások gyötörnek. Hiszen nagyon valószínű, hogy itt valahol a közelben emberek ezrei kerültek bajba. Hiszen ott vannak azok az emberkék, akik értelmetlenül mászkálnak a gerincen… Gyimka meg rosszallóan néz… Saul pedig nagyon nem helyénvaló kíváncsisággal bámészkodik. Történész perzselővel. Apropó, meg ne feledkezzek a perzselőről… Az utasítás pedig nagyon világos és egyszerű: „…semmiféle öntevékeny kapcsolat a bennszülöttekkel…” A dolog nagyon egyszerű: kiszálltál, körülnéztél, felfedezted az eleven civilizáció jeleit, és „…haladéktalanul el kell hagyni a bolygót a jelenlét valamennyi nyomát nagyon gondosan eltüntetve”. Nekem meg ott van az a hatalmas gödör a siklórepülő helyén, és a gödör mellett – öt holttest…

– Mi baj van? – kérdezte Vagyim. – Rád tört a melankólia?

A strukturalista nyelvészeknek és a történészeknek természetesen fogalmuk sincs arról az utasításról. Ha elmagyarázom nekik, személyes sértésnek fogják venni: „Nem vagyunk gyerekek! Magunktól is tudjuk, mi a jó és mi a rossz!”

Anton ekkor észrevette, hogy a gép lassan siklik a hóhegy felé. Döntött.

– Emelkedj fel a gerincre – mondta. – Az emberektől távolabb szállj le. És még valami, emberek. Nagyon kérlek benneteket! Ne rendezzétek itt meg a civilizációk barátkozását.

– Nem vagyunk gyerekek – jelentette ki Vagyim méltóságteljesen, és fokozta a sebességet.

A siklórepülő egyetlen lendülettel felszállt a hegy gerincére. Vagyim hátratolta a kupolát, kihajolt, és elképedve füttyentett egyet. Odalent, a gerincen túl gigászi katlan tárult fel, amely tele volt emberrel és gépekkel. De Anton nem lefele nézett.

Iszonyodva és szánakozva nézte a meggörnyedt, kékre fagyott, szakadt jutazsákot viselő embert, aki lassan, lábait nehézkesen emelve egyenesen a repülőgép felé ment. Arca a mocsoktól tarkának látszott, csupasz kezét és lábát repedések borították. Az ember közömbös pillantással súrolta a repülőgépet, és megkerülve tovább ment a gerincen. Ha megbotlott, panaszosan és fásultan felnyögött. Ez nem is ember – gondolta Anton – csak hasonlít az emberre…

– Uram isten – kiáltott fel rekedten Saul. – Mi történik ott?

Anton akkor lenézett. A katlan mélyén, a mocskos, agyontaposott havon több tucat különböző kocsi között emberek nyüzsögtek, ültek, sőt feküdtek is, járkáltak és futkostak, mezítlábas, hosszú, szürke inget viselő emberek. Körülöttük, a még érintetlen hó határán emberek álltak egyenetlen, girbegurba sorokban. Sokan voltak, több százan, talán több ezren. Csüggedten, a lábuk alá nézve álltak. A sorokban itt-ott fekvő alakokat is lehetett látni, velük senki nem törődött.

A katlanban néhány tucat jármű állt. Néhány belefúródott a talajba, másokat hó borított, de Anton rögtön felismerte, hogy ezek ugyanolyan kocsik, mint amilyenek az autópályán vonultak. Némelyik jármű minden látható rendszer és cél nélkül görcsösen rángatózott, sarat és havat fröcskölve.

Antonnak hirtelen feltűnt, hogy a katlanban érthetetlen csönd van. Emberek ezrei vannak ott lenn, de csak a gépezetek tompa bőgése és nagy ritkán egy-egy panaszos kiáltás hallatszik.

És köhögés. Időről időre valahol valaki elkezdett rekedten, erőlködve, fulladozva és levegő után kapkodva köhögni, ettől Anton torka is kaparni kezdett. A köhögést nyomban átvette több tucat torok, és néhány másodperc múlva a katlant betöltötték a reszelős, száraz, csikorgó hangok. Egy időre megszűnt az emberek mozgása, azután panaszos kiáltások hangzottak fel, élesek, mint a lövés, és a köhögés abbamaradt…

Anton huszonhat éves volt, már régóta űrhajósként dolgozott, és sok mindent megtapasztalt. Látnia kellett, hogyan válik valaki nyomorékká, hogyan veszti el a barátját, a hitét önmagában, hogyan haldoklik, ő maga is veszített el barátot, és ő maga is haldoklott szemtől szemben a közönyös csönddel, de ez itt valami egészen más volt. Itt sötét keserűség volt, bánat és tökéletes kilátástalanság, itt beletörődött kétségbeesést lehetett érezni, amikor senki nem remél semmit, amikor aki elesik, tudja, hogy nem emelik fel, amikor abszolút semmi nincs előtted, a halált kivéve – szemtől szemben a részvétlen tömeggel. Ez lehetetlen, gondolta. Egyszerűen nagyon nagy itt a baj. Egyszerűen még sosem láttam ilyet.

– Ezeknek soha nem tudunk segíteni – mormolta Vagyim. – Emberek ezrei, és semmijük nincs…

Anton magához tért. Vagy húsz teherűrhajó – gondolta. – Ruhanemű. Ötezer komplett felszerelés. Élelem, tucatnyi tábori szintetizátor. Kórházak, vagy hatvan épület. Vagy ez kevés? Lehet, hogy nincsenek itt mindannyian? Vagy talán nem is csak itt?

Szép kis alak lennék, ha az autópályánál azt parancsolom, menjünk vissza a Hajóra, gondolta elégedetten.

Szótlanul álltak, nem léptek ki a repülőből. Nem volt világos, mivel foglalkoznak az emberek a katlan mélyén. A járművek körül nyüzsögtek. Valószínűleg a járművek jelentették számukra a reményt. Talán meg akarták javítani őket, hogy kijussanak velük a hósivatagból.

Vagyim leült, és beindította a motort.

– Állj – mondta Anton. – Hová mész?

– A Földre – felelte Vagyim. – Mi itt nem boldogulunk.

– Kapcsold ki a motort. Felmondták a szolgálatot az idegeid.

– Mi köze ennek az idegeimhez? A mi hét kenyerünkkel ezeket itt nem lakatod jól.

Anton felkapta a gyógyszerekkel teli zsákot és átdobta a gép oldalán. Azután felvette az élelmiszeres zsákot.

– Fogja – mondta Saulnak. – Vagyim, készítsd elő a transzlátorodat. Tolmácsolni fogsz.

– Mire jó ez? – kérdezte Vagyim. – Minek kell túlbonyolítani a dolgot? Csak az időt vesztegetjük, itt meg nyilván percenként hullanak az emberek.

Anton kidobta a gépből az élelmiszeres zsákot.

– Megtudjuk, hányan vannak. Megtudjuk, mire van szükségük. Mindent megtudunk. Mivel akarsz visszamenni a Földre?

Vagyim egy szót sem szólva kiugrott a hóba, és vállára vette a gyógyszeres zsákot. Anton várakozóan nézett Saulra, aki kivette a pipát a szájából.

– Mindez nagyon helyes – mondta. – De ne vigyenek élelmiszert.

– Miért? A leggyengébbeket azonnal megetetjük.

– Ne csináljon ostobaságot! Meglátják az ételt. Meglátják a ruhaneműt. A zsákjaikkal együtt agyontapossák magukat.

– Ez nem elég mindannyiuknak – mondta kioktatóan Anton. – Elmagyarázzuk, hogy csak a leggyengébbeknek jut.

Saul néhány másodpercig furcsán szánakozó arckifejezéssel nézett rá. Azután megkérdezte:

– Tudja maga, mi az a tömeg?

– Fogja a zsákot – mondta Anton halkan. – Hogy mi a tömeg, majd később elmagyarázza.

Saul sóhajtva vállára vetette a zsákot, és lehajolt az ülésen heverő perzselőért.

– Nem, ezt a holmit hagyja itt – kérte Anton.

– Nem, magammal viszem – tiltakozott Saul. Szuszogva átdugta a fejét a perzselő szíján.

– Kérem, Saul. Maga fél, és esetleg lőni fog.

– Természetesen félek. Magukat féltem.

– Értem, hogy nem önmagát – mondta Anton türelmesen.

Saul vicsorogva kikászálódott a gépből.

– Saul Repnyin – mondta Anton kőkemény hangon –, adja ide a fegyvert!

Saul leült a gép oldalára.

– Maga nem tud lőni – jelentette ki.

– Tudok – mondta Anton a szemébe nézve.

És minden alkalommal ugyanez van – gondolta undorral. – A legfontosabb pillanatban mindig akad valaki, aki idegeskedik. És észhez kell téríteni ahelyett, hogy a dologgal foglalkoznál.

Saul átadta a perzselőt. Anton bedugta a fegyvert a ruhája alá, és kiugrott a hóba Vagyim mellé. Vagyim a zsákkal a vállán, lehajtott fejjel állt, halántékán igazgatva a mnemo-kristályt, és kíváncsian figyelte, mit csinál a parancsnoka.

– Akkor én fogom a harmadik zsákot – mondta Saul, mintha nem történt volna semmi.

– Igen, kérem – mondta Anton udvariasan.

Elindultak lefelé, a katlanhoz.

– Ha bármi történne – mondta Saul –, lőjön a levegőbe. Attól egyből szétszaladnak.

Anton nem felelt. Azon gondolkodott, hogyan legyen tovább.

– Vagyim – szólalt meg –, szót tudsz majd érteni velük?

– Valahogyan. De most te vagy fontos. Ha képes leszel igazi orvosként működni, én nem izgulok semmiért.

Igen – gondolta Anton, – ha igazi orvos lennék… Ezek persze humanoidok. És az anatómiájuk aligha különbözik a miénktől. De már a fiziológiájuk… Eszébe jutott, milyen szörnyű következményekkel járt a közönséges jód alkalmazása a Tagore humanoidjain…

– Jó lenne boldogulni a kocsikkal – mondta Vagyim gondterhelten. – Kivezetnénk őket innen. Lehet, hogy másra nincs is szükségük. De miért nem segít nekik senki? Micsoda képtelen bolygó! Nem lepne meg, ha egyszerre robbant volna fel az összes városuk…

Még a lejtő feléig sem jutottak, amikor Saul megszólalt:

– Várjanak egy percet.

Megálltak.

– Mi történt? – kérdezte Anton. – Elfáradt?

– Nem – mondta Saul. – Én sosem fáradok el. – Merően figyelt valamit odalent. – Látják azt az otromba járművet ott oldalt? Azt ott, a legközelebbit. A szárnyán egy szürke ruhás ember…

– Látom – mondta Anton bizonytalanul.

– Figyelje, figyelje… Magának fiatalabb a szeme.

Anton meregette a szemét.

– Ott ül egy ember – mondta, és hirtelen elhallgatott.

– Ez furcsa… – morogta.

– Ott ül egy ember szőrmés ruhában – közölte Vagyim.

– Én ezt látom. Az orra hegyéig szőrmébe van burkolva.

– Semmit nem értek – mondta Anton. – Lehet, hogy beteg?

– Lehet – mondta Saul. – És ott is van még két beteg. Már régóta nézem őket. Csak nagyon messze vannak…

A gerinc túloldalán, a fehéres égbolt hátterén élesen kirajzolódott két bozontos, fekete kis alak. Teljesen mozdulatlanul álltak, lábukat széles terpeszben szétvetve, eltartott kezükben vékony, hosszú rudat tartottak.

– Mi az ott náluk? – kérdezte Vagyim. – Antenna?

– Antenna volna? – szólalt meg Saul a szemét meregetve. – Azt hiszem, tudom, miféle antennák azok…

Éles kiáltás töltötte be a katlant. Anton összerezzent. Fülsiketítően felbőgött valamilyen motor, sokhangú, fájdalmas kiáltás harsant fel, és meglátták, amint az egyik hatalmas, kétéltű tankra emlékeztető jármű csikorogva megfordult helyben, és egyre gyorsulva, a többi szerkezetet felborogatva hirtelen megindult egyenesen a felsorakozott emberek felé. Belsejéből emberi alakok ugráltak ki és bukfenceztek a letaposott hóban. A sor nem mozdult. Anton a tenyerével eltakarta a száját, hogy fel ne kiáltson. A dübörgésen és bömbölésen át is hallani lehetett egy magas, panaszos hangot, és akkor a sor hirtelen szoros tömeggé zárult össze, és megindult a tank felé. Anton nem bírta ki – lehunyta a szemét. Úgy tűnt neki, hogy a motorbőgésen át félelmetes, nedves recsegést hallani.

– Istenem… – motyogta a füle mellett alig érthetően Saul. – Jaj, uram isten…

Anton kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét. A tank helyén hatalmas, mozgó kupac meredezett, amely lassan kúszott, mind jobban oldalra dőlve. Mögötte a hóban széles élénkvörös sáv terjengett. A testeknek e halma körül üres volt minden, csak négy bundás ember ment lassan, egyetlen lépéssel sem maradva el az emberekkel lepett tank mögött.

Anton gépiesen a botos emberekre nézett. Ugyanott álltak, az előbbi pózban, tökéletesen mozdulatlanul, csak az egyik tette át lassú mozdulattal a rudat a másik kezébe, és ismét mozdulatlanná dermedt. Úgy látszott, még csak le sem néznek.

A motorbőgés elhallgatott. A tankot az oldalára döntötték, az emberek lassan lemásztak róla, és félrehúzódtak. Vagyim akkor egyetlen szó nélkül előrehajította a zsákját, és hatalmas ugrásokkal utánaeredt. Anton is rohant lefelé. A fülében doboló lármán keresztül hallotta, amint a nyomában loholó Saul lihegve ordítja: „Ó, az aljasok!… A gazemberek!”

Mire Anton odaért a tankhoz, a zsákba burkolt emberek már ismét felsorakoztak, a bundás emberek pedig köztük mászkálva ordítoztak panaszos, elfúló hangon. Vagyim, a sárral és vérrel bemocskolt zsákot maga után vonszolva négykézláb mászkált a tank alá került testek között, és a jelek szerint magán kívül volt.

Sápadt arcát Antonra emelve mondta:

– Itt csak halottak vannak… Itt mind meghaltak…

Anton körülnézett. A lihegő, izzadságtól és az olvadó hótól nedves, a szakadt, szürke zsákoktól alig fedett emberek zavaros, merev tekintettel néztek rá. És a kicsit távolabb csoportba verődött bundás emberek is őt nézték. Egy másodpercig úgy tűnt neki, hogy ócska naturalista pannó van előtte: mindenki megmerevedett, és mozdulatlan szemmel mered rá.

Összeszedte magát. Akiket Vagyim keresett, a sorban álltak – egy magas, csontos öreg felhorzsolt, nyirkos, vörös arccal; egy fiatal fiú, aki melléhez szorította természetellenesen kificamodott karját; egy teljesen meztelen, szürke arcú ember szétterpesztett ujjú, aranyozott körmű kezét a hasára szorította; egy lehunyt szemű ember, aki felhúzta fél lábát, amelyből lüktetve ömlött a fekete vér… Minden élő a sorban állt.

– Nyugalom – mondta Anton hangosan. Lehajolt, kinyitotta a gyógyszeres zsákot, és elővette a kolloidos dobozt. Menet közben csavarta le a fedelét, a szétzúzott lábú emberhez indult. Vagyim egy nyaláb tamponáló tapasszal a karján a nyomában loholt.

…Ronda seb… Az izmok kifordultak, szinte már nem is vérzik. Miért nem ül le? Miért nem támogatja senki? Kolloid… Most a tapasz… Finomabban csináld, Vagyim, ne nyomd ki a kolloidot… Miért van ilyen csönd? Ez már rosszabb – felszakadt a hasa… Ez már halott. Hogyhogy áll? Kificamodott kar, ez semmiség… Tartsd erősebben, Vagyim! Erősebben! Miért nem kiabál? Miért nem kiabál senki? Ott is összeesett valaki… Emeljétek már fel, ti egészségesek!

Valaki megérintette a vállát, hirtelen hátrafordult. Egy bundás ember állt előtte. Arca pirospozsgás és maszatos volt, szeme lefelé bandzsított, rövid orrának hegyén zavaros csöpp függött. Egyujjas szőrmekesztyűbe bujtatott kezét melle előtt keresztbe tette.

– Jó napot, jó napot – mondta Anton. – Majd később… Vagyim, érts vele szót!

A bundás ember megrázta a fejét, gyorsan hadarni kezdett, és mellette nyomban megszólalt Vagyim is, nagyon hasonló hanghordozással. A bundás ember elhallgatott, elképedve bámult Vagyimra, azután Antonra, és hátrahőkölt. Anton dühös mozdulattal megigazította a súlyos perzselőt a ruhája alatt, és a sebesült felé fordult. A sebesült arcát kezével eltakarva állt. Antontól jobbra és balra minden ember arcát kezével eltakarva állt, azt az egyet, a szürke arcú halottat kivéve, aki változatlanul a hasát fogta.

– Semmi baj, semmi baj – mondta Anton gyengéden. – Engedje le a kezét, ne féljen! Minden rendben lesz…

De ebben a pillanatban a magas, panaszos hang kiáltott valamit, és az összes zsákba burkolt ember egyszerre jobbra fordult. A bundás emberek ügetve végigfutottak a sor mentén. A panaszos hang megint kiáltott valamit, és az oszlop megindult.

– Álljanak meg! – kiáltotta Anton. – Ne menjen el az eszük!

Senki még csak meg sem fordult. Az oszlop elvonult, és mindenki, aki elhaladt Anton mellett, kezével eltakarta az arcát. Csak a feltépett hasú ember maradt állva, azután valaki meglökte, és akkor lágyan leroskadt a hóba. Az oszlop elvonult.

Anton zavartan megdörzsölte a szemét nyirkos tenyerével, és körülnézett. Meglátta a hatalmas felborított tankot, mellette a hosszú, fekete Sault, Vagyimot, aki vadul meredt a távolodó oszlop után, na meg néhány tucat holttestet a letaposott hóban. És nagyon nagy lett a csend, csak ritkán hangzott fel egy-egy panaszos kiáltás a távolból.

– Miért? – kérdezte Vagyim. – Mitől ijedtek meg?

– Tőlünk ijedtek meg – felelte Anton. – És mindenekelőtt a gyógyszereinktől…

– Utánuk futok, és megpróbálom megmagyarázni…

– Semmi esetre sem. Ezt nagyon tapintatosan kell intézni. Mi a véleménye, Saul?

Saul hátat fordítva a szélnek rágyújtott a pipájára.

– A véleményem… – mondta. – Nagyon nem tetszik ez itt nekem…

– Igen – kapott a szón Vagyim. – Micsoda szörnyűséges, fájdalmas szerencsétlenség…

– Miért volna ez feltétlenül szerencsétlenség? – mondta Saul. – Maguk szerint kik azok a bundás gazemberek?

– Miért volnának okvetlenül gazemberek?

– Hát akkor kifélék maga szerint?

Vagyim hallgatott.

– Életerős, jól táplált legények bundában – mondta Saul furcsa hangsúllyal. – Megparancsolják az embereknek, hogy vessék magukat a tank alá. Ők nem dolgoznak, csak nézik, hogy más dolgozik. Tüntetőleg ácsorognak a meredélyen készenlétben tartott pikáikkal. Maga szerint kik ezek a legények?

Vagyim hallgatott.

– Hát csak gondolkozzon – mondta Saul. – Van itt min gondolkodni…

Anton felnézve az égre azt mondta:

– Sötétedik. Nézzük meg ezt a kocsit, ha már itt vagyunk. Előbb vagy utóbb mindenképpen foglalkoznunk kell ezzel is…

– Menjünk – mondta Saul.

Anton gondosan becsukta a gyógyszeres zsákot, és lementek a tankhoz. Vagyim nem mozdult. Makacsul a lejtőt figyelte, amelyen lassan haladt egy szaggatott fekete vonal – a gerincen át távolodó oszlop vége.

A tank ovális páncélja fel volt nyitva. A gép törzsét vékony, redőzött fal kerítette el. Anton bekapcsolta a zseblámpáját, és vizsgálgatni kezdték a kabin bordázott falait, a hajtómű matt illesztéseit, valamiféle csuklós, bambuszra emlékeztető karokon lévő görbe tükröket és a kabin alját – csészére hasonlított, rengeteg apró nyílás borította, olyan volt, mint valami hatalmas szűrőkanál.

– I-igen – húzta a szót Saul. – Érdekes szerkezet. De hol van, amivel irányítják?

– Lehet, hogy robot – mondta Anton szórakozottan. – Egyébként nem, aligha… Túlságosan sok itt a szabad hely…

Lemászott a hajtóműhöz. Eléggé primitív, kvázi-élő mechanizmus volt nagyfrekvenciájú energiaforrással.

– Jó erős gép – mondta Saul elismerően. – De hogyan irányíthatják?

Visszamentek a fülkébe.

– Valamiféle lyukacskák – mormolta Saul. – És hol van a kormány?

Anton megpróbálta bedugni a mutatóujját az egyik lyukba. Nem fért bele. Akkor a kisujját dugta bele. Rövid, fájdalmas szúrást érzett, és a hajtóműben valami abban a pillanatban csikorogva megfordult.

– Na tessék, minden világos – mondta Anton a kisujját nézve.

– Mi világos?

– Mi nem tudjuk irányítani ezt a gépet… És ők sem tudják.

– És ki tudja?

– Nem merem biztosan állítani, de ez itt nyilván a Vándorok holmija. Látja? Ez a gép nem humanoidoknak való.

– Mit beszél? – motyogta Saul.

Egy darabig szótlanul álltak a fülke előtt, és megpróbálták elképzelni azt a lényt, aki ugyanolyan kényelmesen érzi magát ebben a szűrőkanálban, mint ők a pultok és képernyők előtti vezetőülésben.

– Valami miatt így is képzeltem – közölte Saul. – Túlságosan paradox helyzet: jutazsákok és null-transzportálás.

– Vagyim – hívta Anton.

– Mi van? – hallatszott komoran felülről. Vagyim a tankon állt.

– Hallottad?

– Hallottam. Annál rosszabb rájuk nézve… – Vagyim nehézkesen leugrott a hóba. – Ideje visszamennünk – mondta. – Sötétedik…

Vállukra dobták a zsákokat, és megindultak fölfelé a gerincre.

Micsoda história, gondolta Anton. Gépek, amelyeket nem humanoidok hagytak hátra. Humanoidok, akik elvesztették emberi külsejüket, és kétségbeesetten próbálnak eligazodni ezeken a gépeken. Hiszen nyilvánvalóan ezzel próbálkoznak. Valószínűleg egyedül ez jelentheti számukra a megmenekülést… És persze sehogyan sem sikerül nekik. És vannak még azok a furcsa bundás emberek…

– Saul, mi az a pika? – kérdezte.

– Kopja – mondta Saul nyögve.

– Kopja…

– Hosszú fanyél – mondta Saul ingerülten. – A végén hegyes fémhegy, gyakran fogazott. Arra szolgál, hogy keresztülverhesd felebarátodon. – Saul nehezen lihegve elhallgatott. – Talán azt is el kell magyaráznom, mi az a kard?

– Tudjuk, mi az a kard – mondta Vagyim hátra sem fordulva. Ő mászott elöl.

– Nos hát, minden bundás banditának kard lógott a hátán – mondta Saul. – Figyeljenek, fiatalemberek, pihenjünk egy kicsit…

Leültek a zsákokra.

– Maga sokat dohányzik – mondta Anton. – Ez nagyon káros.

– A dohányzás árt az egészségnek – visszhangozta Saul.

Már teljesen besötétedett. A katlan mélye megtelt alkonyi árnyakkal. Az égről eltűntek a felhők, feltűntek a csillagok. Baloldalt szétterült az alkony zöldes fénye. Antonnak fázott a füle, és összerázkódott, mikor azokra a szerencsétlenekre gondolt, akik most is mezítláb gázolnak a csikorgó hóban. De hová vonulnak? Lehet, hogy itt nem messze van valamilyen menedékük? De hiszen még csak tegnap a tornácon ültünk Gyimkával, meleg volt, csodás illat áradt a kertből, lármáztak a tücskök, és Szása bácsi átszólt a villájából, hogy menjünk át megkóstolni házi készítésű gyümölcsszörpjét… Miért olyan ellenséges Saul a bundás emberekkel szemben?

Saul sóhajtva felállt.

– Menjünk – mondta.

Bezuhantak a gépbe, helyére húzták a kupolát, és Vagyim azonnal teljes teljesítményre állította a fűtést. Anton kigombolta a dzsekijét, előhúzta a felmelegedett perzselőt, és a Saul melletti ülésre dobta. Saul dühösen lehelgette a markát. Bozontos szemöldökén olvadozott a dér.

– Nos, Vagyim – kérdezte –, mire jutott?

Vagyim beült a vezetőülésre.

– Gondolkodni majd később fogunk – jelentette ki. – Most cselekedni kell. Az embereknek segítségre van szükségük, és…

– Tulajdonképpen miért véli úgy, hogy az embereknek segítségre van szükségük?

– Remélem, nem tréfál? – kérdezte Vagyim.

– Semmi kedvem tréfálkozni – mondta Saul. – Azon csodálkozom, miért nem próbálják megérteni, mi történik itt. Miért hajtogatják egyfolytában, hogy „segítségre van szükségük, segítségre van szükségük”?…

– És maga szerint? Nincs rá szükségük?

Saul felugrott, beverte a fejét a kupolába, és visszaült. Néhány pillanatig hallgatott.

– Ismét felhívom a figyelmüket arra a rendkívül fontos körülményre – mondta végül –, hogy ott a katlanban egyáltalán nem minden ember szűkölködik ruhaneműben és egyebekben. Hogy ott a katlanban láttak egészséges, jóllakott, felfegyverzett embereket. És hogy ezeknek az embereknek a szemében a helyzet egyáltalán nem tűnik olyan reménytelennek, mint ahogy maguk látják. Maguk az őröknek akarnak segíteni. Remek. Nem érzik úgy, hogy ezzel konfliktusba keverednek egy bizonyos kialakult renddel? – Elhallgatott, és merően nézett Antonra.

– Nem érezzük – felelte Vagyim. – Nem akarok rosszabbat gondolni az emberekről, mint saját magamról. Semmi alapon sincs, hogy magamat jobbnak gondoljam másoknál. Igen, ott a katlanban egyenlőtlenség van. És a szőrmebundák rondán festenek. De tökéletes meggyőződésem, hogy mindennek megvan a teljesen emberi magyarázata. És a földi segítség semmiképpen nem lehet ártalmas. – Visszafojtotta a lélegzetét. – Ami pedig a pikákat meg kardokat illeti, elvégre valakinek vigyáznia is kell a balesetet szenvedettekre, nem? Remélem, még nem felejtette el azokat a kedves madárkákat a pusztában?

Anton elgondolkodva bólogatott. Hogyan is volt a Virá-gocskán? Két hétig gubbasztottunk ott fél oxigénadagon, és nem ettünk, nem ittunk semmit. A mérnökök javították a szintetizátorokat, és mi mindenünket, amink csak volt, átadtuk nekik. És a második hét végére valószínűleg nem sokkal festettünk jobban, mint ezek az emberek itt…

Saul lehajtotta a fejét, és szomorúan ropogtatta az ujjait.

– Laposság, laposság – mormolta. – Minden egyetlen síkban, mint mindig. Mint ezer éve.

A fiúk szótlanul vártak.

– Maguk nagyszerű emberek – mondta halkan Saul. – De most nem tudom, hogy magukat nézve sírjak vagy nevessek. Maguk nem veszik észre azt, ami az én számomra teljesen nyilvánvaló. És ezért nem hibáztathatom magukat. De hallgassanak meg egy rövid példabeszédet. A beláthatatlanul távoli múltban valamilyen jövevények – lehet, hogy a maguk Vándorai – a Földön felejtettek valamilyen automata berendezést. Az két részből állt: egy automata robotból és egy a robot távirányításához szükséges készülékből. A robotot egyébként gondolati úton lehetett irányítani. Ezek a holmik néhány évezredig Arábiában kallódtak. Azután a távirányításhoz szükséges készüléket megtalálta egy Aladdin nevű arab fiú. Aladdin történetét valószínűleg ismerik. A fiú lámpának nézte a készüléket. Megdörzsölte, és akkor nem tudni, honnan, szörnyű dübörgéssel előrohant egy fekete robot, talán még lángot is okádott. Felfogta azokat az egyszerű gondolatokat, amelyek Aladdin igazán nem bonyolult kívánságait tükrözték, ezért városokat rombolt le és palotákat épített. Képzeljék el – egy nincstelen, koszos, tanulatlan arab kisfiú. Az ő világa az ifritek, varázslók világa volt, így az ő szemében a robot természetesen dzsinn, a lámpához hasonló készülék rabja. Ha valaki megpróbálta volna elmagyarázni neki, hogy a dzsinn – emberkéz műve, a fiú az utolsó leheletéig küzdött volna saját világát védelmezve, igyekezve megmaradni saját fogalmai síkján. Maguk is így járnak el. Saját világképük érintetlenségét védelmezik, igyekeznek megvédeni a józan ész méltóságát. És semmiképpen sem akarják felfogni, hogy itt nem valamilyen katasztrófával van dolgunk, valamilyen természeti vagy technikai csapással, hanem a dolgok meghatározott rendjével. Egy rendszerrel, fiatalemberek. És ez oly természetes. Mindössze két és fél évszázaddal ezelőtt az emberiség felének meggyőződése volt, hogy kutyából nem lesz szalonna, és hogy az ember, ahogyan vadállat volt, vadállat is marad. És minden alapjuk megvolt, hogy pontosan így gondolkodjanak. – A fogát csikorgatta. – Nem akarom, hogy beleavatkozzanak ebbe a dologba. Magukat itt megölik. Vissza kell menniük a Földre, és ezt az egészet el kell felejteniük. – Antonra nézett. – Én itt maradok.

– Miért? – kérdezte Anton.

– Muszáj – mondta Saul lassan. – Elkövettem egy ostobaságot. És az ostobaságért fizetni kell.

Anton lázasan töprengett: mit mondhatna ennek a különös embernek?

– Maga természetesen maradhat – mondta végül. – De most már nem magáról van szó. Nem csak magáról. Mi is maradunk. És egyelőre maradjunk együtt.

– Magukat megölik – mondta Saul reményvesztve. – Maguk nem képesek emberre lőni.

Vagyim a térdére csapott, és mély átéléssel közölte:

– Megértjük magát, Saul! De magából a történész beszél, és maga is képtelen kilépni saját fogalmai síkjából. Senki nem öl meg minket. Nézzük egyszerűen a dolgokat. Semmi szükség szellemesen túlbonyolítani őket. Emberek vagyunk, hát cselekedjünk úgy, mint az emberek.

– Cselekedjünk – mondta Saul fáradtan. – És együnk valamit. Nem tudni, mi lesz ezután.

Antonnak nem volt kedve enni, de még kevesebb kedve volt vitatkozni. És Saulnak alighanem igaza volt, de igaza volt Vagyimnak is, és mint mindig, igaza volt a Kapcsolatfelvételi Bizottságnak, és egyébként is most információra volt a legnagyobb szükség.

Vagyim kelletlenül kotorászott kanalával a konzervdobozban. Saul hatalmas étvággyal evett, közben alig érthetően mondta:

– Egyenek, egyenek. Minden vállalkozás alapja a teli gyomor.

Anton a cselekvési programot gondolta át. Természeti vagy társadalmi katasztrófa – mindegy, mindenképpen katasztrófa. És a beavatkozás elkerülhetetlen. Csak egyet nem szabad: fejvesztve, hanyatt-homlok hazarohanni a Földre segítségért kiáltozva – vagy szintén körül sem nézve belemászni az események sűrűjébe egyetlen zsák élelmiszerrel… Sajnálom Sault, de őt egyelőre itt kell hagynunk. Úgyhogy mindenekelőtt információ kell…

– Most elindulunk az oszlop nyomait követve – mondta. – Gondolom, van valahol a közelben valamilyen településük.

Saul meggyőződéssel bólogatott.

– Keresünk egy értelmesebbet – folytatta Anton –, és te, Gyimka, mindent megtudsz tőle. Azután majd meglátjuk.

– „Nyelvet” fogunk – jelentette ki Saul a kanalát lenyalogatva –, helyes.

Anton néhány pillanatig próbálta felfogni, hogy jön ide a nyelv. Azután eszébe jutott, valamilyen könyvben olvasta: „Menjen, hadnagy, és nyelv nélkül vissza se jöjjön.” Megrázta a fejét.

– Nem, Saul, hogy jön ide a nyelv? Mindennek csöndesen, békésen kell történnie. Biztos, ami biztos, az lesz a legjobb, ha maga a háttérben marad. Maradjon a gépen. Maga még sosem volt veszélyes helyzetben, és egyszerűen félek, hogy elveszti a fejét.

Saul néhány másodpercig bámult rá beesett szemével.

– Igen, persze – mondta lassan. – Könyvmoly vagyok, úgymond.

Már éjszaka volt, amikor a siklórepülő felemelkedett helyéről, átugrott a katlan fölött, és a kelet felé vezető letaposott út mentén haladt. A síkság fölött felkelt egy aprócska, fényes hold, nyugaton pedig, a gerinc fölött vékony, vöröses sarló lebegett. Az út egy magas dombot megkerülve elkanyarodott, és ekkor megpillantottak néhány sor behavazott kunyhót.

– Itt – mondta Anton. – Ereszkedj lejjebb, Vagyim.

5

Vagyim az első utcán tette le a gépet. Félretolta a kupolát, és a fülkébe iszonyú szag áradt be – a fagyott ürülék, a nagyon nagy baj szomorú bűze. Az utca két oldalán megdőlt, rozzant, ablak nélküli viskók álltak, a holdfényben ezüstösen csillogott a lapos tetők tiszta hósapkája, és undorítóan feketéllettek a bejáratok előtti hóbuckák. Az utca üres volt, azt hihette volna az ember, hogy a település elhagyott, de a csendet horkolás, sóhajok, elfojtott, száraz köhögés zajai törték meg.

Vagyim lassan vezette végig a gépet az utcán. A bűzölgő fagy marta az arcukat. Sem az utcán, sem a sötét mellékutcákban egyetlen lelket sem lehetett látni.

– Elcsigázottak – mondta Vagyim. – Alszanak. Fel kell kelteni őket. – Megint megállította a járművet. – Várjatok itt, bemegyek, szétnézek.

– Na jó, menjünk – szólt Anton.

– Semmi értelme ketten menni – tiltakozott Vagyim kiugorva az útra. – Csak benézek, és rögtön jövök. Ha itt nem sikerül semmi, megyünk tovább.

– Saul – mondta Anton –, maga üljön itt. Mindjárt vissza jövünk.

– Ne csapjanak zajt – figyelmeztette Saul.

Vagyim határozatlanul megállt a legközelebbi viskó ajtajához vezető keskeny, összerondított ösvény elején. Félt és undorodott attól, hogy odamenjen. Körülnézett. Anton már mellette állt.

– Na mi van? – kérdezte. – Indulj!

Vagyim határozott lépéssel elindult az ösvényen, megcsúszott, majdnem elesett. Hányinger fogta el, fejét magasra emelve lépkedett, hogy ne lássa az utat. Szemben vele élesen nyikorogva kinyílt az ajtó, és kiesett rajta egy teljesen meztelen ember, hosszú volt, mint a bot. Rázuhant az eljegesedett hókupacra, és nekiütközött a viskó falának. Vagyim fölé hajolt: halott volt, már régen megmerevedett. Hányat láttam ma belőlük, gondolta Vagyim. A viskóban köhögtek, és hirtelen egy magas, recsegő hang rázendített egy dalra. Inkább vonyításra hasonlított. A hang egyre egy és ugyanazt a futamot ismételgette, szöveg nélkül. De az is lehet, hogy egyszerűen sírt.

Vagyim megint körülnézett. Az úton ott feketéllett a repülőgép kerekded tömbje, mozdulatlanul meredt fölé Saul sziluettje. Az üres utcán baljósan fénylett az éles holdfényben a hó. És az ajtó mögött kitartóan sírt és panaszkodott az a magas hang. Anton finoman oldalba bökte Vagyimot.

– Mi van, félsz? – kérdezte halkan. Az arca fehér volt, mintha megfagyott volna.

Vagyim nem felelt. Kinyitotta az ajtót, felkapcsolta a zseblámpáját. Az orrába csapott az undorító, fülledt levegő, alig tudott lélegzetet venni. A fénykör a nedves, letaposott, sápadt fűvel borított földpadlóra esett. Vagyim összegörnyedt, egymáshoz tapadt testek sokaságát pillantotta meg, szikár, csupasz, összefonódott lábakat, hatalmas lábfejeket, összeaszott, éles árnyékok torzította arcokat, nyitott, fekete szájakat – az emberek a puszta földön, egymáson fekve aludtak. Úgy látszott, mintha több sorban felhalmozták volna őket, reszkettek álmukban. A vonyítás szakadatlanul, folyamatosan áradt, és Vagyim nem látta meg rögtön az énekest, azután lámpája fénykörébe fogta. Az ember hegyes térdét átkarolva az alvók hátán ült. Üveges tekintettel meredt a lámpafénybe, és repedezett ajkát csücsörítve énekelt.

– Ember – szólalt meg Vagyim. – Figyelj rám. Hagyd az éneklést. Mondj valamit.

Az ember nem mozdult. Mintha nem látná a fényt, és nem hallaná a hangot.

– Ember – ismételte meg Vagyim –, hallgass meg.

Az énekes egy rekedt kiáltással hirtelen abbahagyta a dalt, hanyatt dőlt, és mozdulatlanná vált. Rögtön beolvadt az alvók közé, és Vagyim már képtelen lett volna megtalálni. Görcsösen nyelt egyet, előrelépett, és megveregette valakinek a meztelen lábát. A láb jeges volt, halott. Akkor megfordult, és meginogva beleütközött valami széles és meleg dologba.

– Halkan – mondta Anton hangja.

Vagyim a fejét rázva magához tért. Teljesen megfeledkezett Antonról.

– Nem bírom – motyogta. – Ez teljesen reménytelen.

Anton megfogta a könyökét, és a kijárathoz vezette.

A fagyos levegőt Vagyim tisztának és édesnek érezte.

– Nem bírom – ismételte meg. – Itt nem találsz élőket. Mind merevek. Halottak. – Elhúzódott Antontól, és óvatosan elindult az ösvényen az út felé. Saul még mindig mozdulatlanul meredt a siklórepülő fölé. Vagyim észrevette, hogy a zseblámpája még mindig ég, kikapcsolta, zsebre vágta, és bemászott a gépbe. Saul szótlanul nézte. Anton is odament, rákönyökölt a gépre, és ő is Vagyimot figyelte. Vagyim a kormány ívére rejtette az arcát, és a foga közt szűrve mondta:

– Ezek nem emberek. Emberek erre nem lennének képesek. – Hirtelen felemelte a fejét. – Ezek kiberek! Azok az emberek, akik bundában vannak. De ezek kiberek, csak képtelen módon hasonlítanak az emberre!

Saul mélyet sóhajtott.

– Aligha, Vagyim – mondta.- Ezek emberek, csak képtelen módon hasonlítanak egy kiberre.

Anton bemászott, és leült a helyére.

– Na, szedjük össze magunkat – mondta. – Ne vesztegessük az időt. Nyelvre van szükségünk. – Megveregette Vagyim vállát. – Cselekedjen, hadnagy, és ne térjen vissza nyelv nélkül.

Saul talán felcsuklott, talán elnevette magát.

– Ha akarják, bemegyek a viskóba, találomra kiválasztok egyet – ajánlotta. – Csak szerintem nekünk nem erre van szükségünk.

– Akkor meg nappal dolgoznak, éjszakára pedig meghalnak – mondta Vagyim konokul. – Micsoda torz vircsaft!

– Úgy van – mondta Saul. – Torz vircsaft, és az egyik működtetőjét kell elkapni. Egy bundást.

Vagyim végignézett az utcán.

– Az optimizmus lényegében élénk, életörömmel teli világszemlélet, amelynek köszönhetően az ember…

A holdfényben hirtelen észrevette, hogy távolabb az utcát átszelve láncban vonul néhány inget viselő szürke árnyék.

– Nézzétek – mondta.

Az emberek lassan vánszorogtak át az utcán, lehettek vagy húszan, mögöttük két szőrmébe burkolt alak haladt hosszú rúddal a kezében.

– Aki mer, az nyer – mondta Saul fenyegetően. – Annyi az egész, hogy utol kell érni és elkapni…

– Úgy gondolja, ezeket? – kérdezte Anton határozatlanul.

– Talán végig akarja kutatni egyik viskót a másik után? A működtetők nem viskókban laknak, biztosíthatom. Induljunk, mert még elszalasztjuk őket…

Vagyim felsóhajtott, és elindította a gépet. Lassan haladt végig az utcán. Igyekezett elképzelni, hogyan fogják kézen a rémült, semmit sem értő embert, hogyan húzzák oda a siklórepülőhöz, lökik be a kabinba, az meg panaszosan kiabál és vergődik. Próbálnák csak ezt velem megcsinálni – gondolta. Mindannyiukat elintézném… Hallgatózott.

– Ne nyugtalankodjon – mondta Saul. – Én tudom, hogy kell ezt csinálni. Tőlem nem szabadul majd.

– Nem értette, amit mondtam – szólt Anton türelmesen. – Erőszakról szó sem lehet.

– Figyeljen, bízza ezt rám. Maguk csak elrontanák. Lebökik magukat a kopjájukkal, és olyan vérfürdő kezdődik…

Na tessék, a könyvmoly! – gondolta csodálkozva Vagyim.

– Figyeljen rám, Saul – mondta Anton. – Nem tetszik maga nekem. Üljön itt a gépben, és semmit ne merészeljen csinálni!

– Uram isten – sóhajtotta Saul, és elhallgatott.

Vagyim rákanyarodott egy keresztutcára, és távolabb megpillantottak egy csinos, emeletes házat, amely előtt emberek nyüzsögtek fáklyák vörös fényében. Csoportba verődve állt több zsákba öltözött ember, körülöttük bundás emberek mászkáltak. Vagyim nagyon lassan haladt, az utca árnyékba borult oldalán tartva a gépet. Fogalma sem volt arról, hogyan kezdjék, és mit csináljanak. A jelek szerint Anton sem tudta. Mindenesetre hallgatott.

– Hát itt laknak a működtetők – mondta Saul. – Látják, milyen kényelmes, meleg házikó? És itt a közelben árnyékszék is van. A legremekebb módszer az árnyékszék mellett elkapni a nyelvet. Egyébként észrevették, hogy egyetlen nő sincs itt?

A ház ajtaja kinyílt, ketten léptek ki, és megálltak a tornácon. Elnyújtott, panaszos kiáltás hangzott fel. A zsákba öltözött emberek csoportja mozgásba lendült, sorokba fejlődtek, és hirtelen megindultak egyenesen a repülőgép felé. A tornác körül több hang is ordítozott. Vagyim sietve lefékezte és letette a gépet.

Tágra meredt szemmel bámult, és semmit nem értett. A füle mellett nehezen kapkodott levegő után Anton. A zsákot viselő emberek gyorsan közeledtek, és gyors léptekkel elvonultak mellettük. Vagyim feljajdult. A két tucat mezítlábas ember be volt fogva egy esetlenül súlyos szánba, amelyen egy derékig szőrmékbe takart bundás ember hevert, fején kúpos szőrmesapkával. Kezében hosszú, fenyegetően fogazott hegyű kopját tartott függőlegesen. A befogott emberek arcán öröm látszott, hangosan, ujjongva fel-felkiáltottak. Vagyim Saulra nézett. Saul tekintetével kísérte a különös fogatot, száját nagyra tátotta.

– Elegem van a fejtörőkből – mondta hirtelen Anton. – Menj egyenesen a házhoz.

Vagyim maga felé rántotta a kormányt, és a ház rohanvást közeledett a repülőhöz. A tornác előtt álló bundás emberek néhány pillanatig a közeledő gépet figyelték, azután meglepő gyorsasággal félkörbe szóródtak szét, és előremeresztették kopjájukat. A tornácon egy bozontos, gömbölyű óriás ugrált, panaszosan kiabált valamit. Széles, villogó pengével hadonászott a feje fölött. Vagyim a kopják előtt tette le a gépet, és kiemelkedett a fülkéből. A bundás emberek hátráltak, közelebb húzódtak egymáshoz. A kopjak hegye egyenesen Vagyim mellére meredt.

– Béke! – kiáltotta Vagyim, és feltartotta a kezét.

A bundások még egy kicsit hátráltak. Pára és kecskeszag áradt felőlük. A kapucnik alatt rémülten tágra meredt szemek és vicsorgó fogak villogtak. A kövér ember a tornácon hosszú beszédben tört ki. Hihetetlenül kövér és hatalmas volt. Gigantikus méretű fizimiskája reszketett, csillogott a verejtéktől. Leguggolt és újra kiegyenesedett, sőt lábujjhegyre is állt, kardjával hol a lába alá, hol az ég felé bökdösött, és természetellenesen magas, panaszos női hangon sipítozott. Vagyim fejét félrehajtva hallgatta. Halántékán a mnemokristályok rögzítették az ismeretlen szavakat és intonációt, elemezték, és már közvetítették is a fordítás első határozatlan változatait. Valamiféle fenyegetésről volt szó, valami hatalmasról és erősről, kegyetlen megtorlásról… A kövér hirtelen elhallgatott, kabátujjával megtörölte az arcát, majd torkaszakadtából röviden és élesen visított valamit. Hangjában szenvedés volt. A kopjás emberek nyomban előredőltek, és nagyon lassan megindultak Vagyim felé.

– Hát, minden világos – mondta Saul. – Kezdjük?

A perzselő csövét a gép fedélzetére tette.

– Fejezze be, Saul – mondta Anton. – Vagyim, a kabinba!

– Mit spekulál még mindig? – mondta Saul dühösen. – Ezek mocskok, SS-ek! Varangyok!

A bundás emberek egyre közeledtek lassú, apró léptekkel. Amikor a széles, csillogó pengék a melléhez értek, Vagyim hátralépett, megfordult, és bemászott a gépbe.

– Tipikus izoláló nyelv – közölte leülve. – Nagyon korlátozott szókincs, a jelekből ítélve. Békét nem akarnak, ez világos.

– Legalább ijesszünk rájuk – kérte Saul. – Csak egyszer a levegőbe kell lőni, hogy teli szaladjon a nadrágjuk!

Anton becsapta a kupolát. A bundás emberek visszamentek a tornáchoz, és felemelték a kopjájukat. Mind a repülőgépet bámulták. A kövér hatalmas képén megvető vigyor ült.

– Hé, maguk! – mondta Saul. – Kell maguknak a nyelv, vagy nem? Vigyük ezt a dagadtat! Hiszen ez egy eleven Raportführer!

– Értse már meg – mondta Anton elkeseredetten –, nem akarnak tárgyalni velünk! És ez jogukban áll! És akkor mit tehetünk?

– Kell a nyelv, vagy nem? – ismételte meg Saul. – A meglepetésből fakadó előnyt már elvesztettük. Összecsapás nélkül itt nem lehet boldogulni. De ott van még az a féreg, amelyik elhajtott a fogaton.

Szókincse azután van! – gondolta Vagyim tisztelettel. Tiszta huszadik század. Milyen remek szakember! Antonra nézett. Anton sápadt és zavart volt. Vagyim még sosem látta ilyennek.

– A kettő közül az egyiket – folytatta Saul. – Vagy meg akarjuk tudni, mi folyik itt, vagy visszarepülünk a Földre, küldjenek ide döntésképesebb embereket. De gyorsan kell döntenünk, amíg csak kopjak állnak velünk szemben…

Habozunk, gondolta Vagyim. Egyfolytában tétovázunk A viskókban meg halnak az emberek.

– Toska – mondta –, érjük utol a szánt. Ott csak egy kopjás van, az ott egyszerűbb lesz. Elvesszük tőle a kopját, és meghívjuk a Hajóra.

– Vigyorognak a varangyok – szólalt meg Saul kinézve a kupola üvegén.

Nagyon kifejező mozdulattal rázta meg öklét a tornácon álló kövér felé. Az megrázta pofazacskóit, és nem kevésbé kifejezően meglengette a kardját.

– Látták? – kérdezte Saul vidám dühvel. – Milyen jól megértjük egymást, mi?

– Megpróbálom még egyszer – mondta Anton, és felnyitotta a kupolát. A kövér felkiáltott. Az egyik kopjás széles mozdulattal elfordult, bundájának ujja felcsúszott a vállára, és nagy erővel elhajította a súlyos kopját. A fegyver vascsúcsa döngve nekivágódott a kupolának. Saul még le is ült.

– Hogy a hétszázát – mondta érthetetlenül, de rendkívül energikusan. Antonnak sikerült elkapnia a kezét. Anton szeme olyan volt, mint két fekete rés.

– Világos – mondta fenyegetően és elfulladva. – Vagyim, fordulj meg.

Vagyim megfordította a gépet.

– A fogat után! – utasította Anton, és hátradőlt az ülésen. – Itt nem tudunk meg semmit – morogta. – Valamiféle áthatolhatatlan ostobaság.

– A levegőbe kéne lőni egyet – mondta Saul megvetően –, és puszta kézzel elfoghatnánk őket.

Anton hallgatott. A jármű az üres utcán száguldott, és néhány perc múlva kiért a mezőre.

– Csak egyet mondok magának – szólalt meg hirtelen Anton. – Utána valamennyien nagyon fogjuk szégyellni magunkat.

– De hát mit csináljunk? – kérdezte Vagyim. – Az emberek csak úgy hullanak!

– Hiszen ha tudnám, mit csináljunk – mondta Anton. – A Bizottság ilyen körülményekről nem is álmodott.

„Miféle Bizottság?” – akarta kérdezni Vagyim, de Saul közbeszólt:

– Ugyan hagyják már abba a röstelkedést. Ha jót akarnak tenni, azt tegyék aktívan. A jónak aktívabbnak kell lennie, mint a rossznak, különben minden leáll.

– A jó, a jó – mormolta Anton. – Ki akar szolgálatkész hülye lenni?

– Az már biztos – mondta Saul. – De a lelkiismeretük legalább nyugodt lesz.

Úgy öt kilométernyire a településtől utolérték a fogatot. Az emberek meg-megbotolva, belesüppedve a hóba futottak a pusztán, a szánon terpeszkedő bundás ember pedig időnként lustán megbökte a kopjával a lemaradókat.

– Leereszkedem – mondta Vagyim.

– A fogat előtt szállj le – utasította Anton –, és beszélj velük. Saul, adja ide a perzselőt. És maradjon a gépen, ez nem féreg, hanem ember.

– Jól van – mondta Saul. – Tessék, itt a perzselő. És ha az ott kapja magát, és leszúrja Vagyimot a kopjával? Beszélgetés helyett…

– A kopját elveszem tőle – mondta Vagyim. – Az istrángokat el kell majd vágni, és kiosztani ezek között a szegények között a ruhát és élelmet.

– Helyes – mondta Anton.

A gép éppen a fogat előtt zökkent le a hóba, az emberlovak úgy lecövekeltek, mintha gyökeret vertek volna. Vagyim kiugrott a gépből. A zsákba burkolt emberek arcukat kezükkel eltakarva álltak. Nehezen lihegve kapkodtak levegő után. Elfutva mellettük Vagyim vidáman kiáltotta:

– Mindannyian barátok vagyunk! Mindjárt hazamehettek! A szánhoz futott, útközben latolgatva, hogyan tudná legjobban elhárítani a kopját. A bundás ember feltérdelt, arcán elképedéssel és rémülettel bámult rá. Kopjáját előre szögezve tartotta.

– Menjünk – javasolta Vagyim megragadva a fegyver nyelét.

A bundás ember azonnal elengedte a kopját, és valahonnan előkapott egy kardot. Már talpon volt.

– Nana, nem kell ez – mondta Vagyim félredobva a kopját. A bundás ember hirtelen panaszos és elnyújtott kiáltást hallatott. Vagyim megfogta a kardot tartó kezét, és maga után húzta. Nagyon kényelmetlenül érezte magát. A bundás ember próbálta kitépni magát. Vagyim erőteljesebben megragadta.

– Na, mit művel tulajdonképpen, minden rendben lesz. Minden jó lesz – mondta rábeszélően, szétnyitva a kardot szorongató, izzadt kezet. A kard a hóba esett. Vagyim átkarolta a bundás ember vállát, és a repülőgéphez vezette. Holmi kedveskedő szavakat mormolt, igyekezve helyi intonációt adni a hangjának. Ekkor felhangzott Saul figyelmeztető kiáltása, és megérezte, hogy lerántják a lábáról. Valakinek a tenyere belemarkolt az arcába, valaki a nyakába akaszkodott, néhány kéz a lábába kapaszkodott – gyenge, reszkető kezek.

– Mi van, elment az eszetek? – ordította Saul sértetten. – Anton, állítsd meg őket!

A bundás ember megint erősen megrántotta magát. Vagyim fejére rádobtak valami bűzös rongyot, nem látott semmit. Alig tudott talpon maradni a nyüzsgő testek tömegében, teljes erőből magához szorítva a bundás embert. Azután éles szúrást és fájdalmat érzett az oldalában. Elengedte a nyelvet, megrántotta a vállát, kiszabadulva letépte az arcáról a bűzös zsákot. A hóban kapálózó embereket pillantott meg, és Antont, aki a testeken átlépkedve hozzá igyekezett. Megfordult. Térdig hóba süppedve egy meztelen ember állt előtte karddal a kezében.

– Miért? – kérdezte Vagyim.

Az ember nagy lendülettel felé vágott, de kezében kifordult a kard, és lapjával érte Vagyim vállát. Vagyim mellbe lökte az embert. Az a hóba zuhant, és mozdulatlanná dermedt. Vagyim felkapta a kardot, és nagy lendületet véve messzire elhajította. Érezte, hogy a csípőjén valami forró és nedves folyik végig. Körülnézett.

Az emberek mozdulatlanul feküdtek a hóban, mint a hullák. A bundás nem volt köztük.

– Élsz? – kiáltotta Anton lihegve.

– Teljes mértékben – mondta Vagyim. – De hol a nyelv?

Megpillantotta Sault, aki nagy léptekkel közeledett feléjük, gallérjánál vonszolva a bundás embert.

– Meg akart lépni – közölte. – De hogy ezek micsoda figurák!

– Menjünk innen – mondta Anton.

Odamentek a géphez, óvatosan lépkedve a mozdulatlan testek között. Saul egyetlen rántással talpra állította a bundás embert, és lapockái közt lökdösve a géphez vezette.

– Gyerünk, te gazember! – mondta. – Menj, te zsíros pofájú! Borzasztóan büdös – közölte. – Alighanem egy éve nem mosdott.

Amikor odaértek a géphez, Anton megfogta a nyelv szőrmébe burkolt vállát, és a kabinra mutatott. A bundás kétségbeesetten tekergette a nyakát, amitől leesett a fejéről a sapkája. Azután leült a hóba.

– Nem foglak itt dajkálni! – ordított rá Saul.

Bundájánál fogva felrántotta a nyelvet a földről, és átlökte a gép peremén. A nyelv nagy zajjal a kabin padlójára zuhant, és ott elcsendesedett.

– Fúj – mondta Anton –, szép kis munka!

Fogta a gép mellett álló két zsákot, és odavonszolta a fogathoz. Kipakolta a zsákokat, előszedte az összes ruhát, és szétterítette a havon. Ugyanígy tett az élelmiszerrel is. Az emberek halottnak látszottak, csak a lábukat húzták fel, amikor Anton elment mellettük.

Vagyim fáradtan a gép meleg oldalának dőlve állt, a feltúrt havat nézte, a felborult szánt, a holdfényben összegömbölyödött testeket. Hallotta, amint Anton szomorúan megszólal:

– Kapcsolatteremtési Bizottság, merre vagy?

Vagyim megtapogatta az oldalát. Még mindig vérzett.

Rosszullét kerülgette, elgyengült, bemászott a kabinba. Semmi nem stimmelt, minden rosszul alakult. A fogoly arccal lefelé, fejét kezével eltakarva feküdt. A jelekből ítélve a halált, esetleg a kínvallatást várta. Fölötte, szemét le nem véve róla ült a dühödt Saul. Odajött Anton, és ő is bemászott a gépbe.

– Mi van veled? – kérdezte.

Vagyim nehezen szólalt meg:

– Tudod, Toska, megsebesítettek. Semmit nem tudok csinálni.

Anton egy másodpercig nézte.

– Gyerünk, vetkőzz – utasította.

– Eh! – legyintett dühösen Saul.

Vagyim lehúzta a dzsekijét. Hányingere volt, elsötétült előtte minden. Megpillantotta Anton összpontosító és Saul szánalomtól eltorzult arcát. Majd hideg ujjakat érzett az oldalán.

– Késsel – mondta Saul. Hangja mintha fal mögül jött volna. – Hogy lehetnek ennyire ügyetlenek?! Én fél kézzel elintéztem volna!

– Nem ő volt – motyogta Vagyim. – Karddal… az egyik csupasz…

– Csupasz? – mondta Saul. – Na, emberek, ezt én sem értem.

Anton válaszolt valamit, de ekkor Vagyim szeme előtt körök és csillagok úsztak, és elvesztette az eszméletét.

6

Nézze, Anton – mondta Saul. – Anton! Elájult, látja?
– Alszik – mondta Anton. Figyelmesen megvizsgálta a sebet. Vágott, eléggé mély seb volt. A bordák alatt érte a csapás, a kard az izmokat vágta át, és Anton megkönnyebbülten felsóhajtott. Saul a válla fölött figyelt izgatottan szuszogva.

– Nagy a baj? – kérdezte suttogva.

– Nem, semmiség – mondta Anton. – Egy óra múlva minden rendben lesz. – Félretolta Sault. – Csak üljön le, kérem.

Saul hátradőlt az ülésen, és dühödten meredt a mozdulatlan nyelvre. Anton sietség nélkül kioldotta a zsákot, előszedte a kolloidos dobozt, és vastagon bekente a sebet. A narancssárga zselé rögtön rózsaszínű lett, rózsaszín ráncocskák borították el, olyan lett mint a tej föle. Itt a vér, gondolta Anton. Erős gyerek ez a Gyimka! Vagyim arcába nézett. Kicsit sápadtabb volt a megszokottnál, de ugyanolyan nyugodt és békés, mint mindig, ha aludt. És orrán át lélegzett, mint mindig, mélyen, hangtalanul, nyugodtan. Anton a seb két szélére tette ujjait, és lehunyta a szemét.

A pszichosebészet elemi fogásai az űrhajósok felkészítéséhez tartoztak. Gyakorlatilag minden pilóta képes volt összezárni és beforrasztani az eleven szöveteket, a pszichodinamikai rezonancia alkalmazásával. Ez nagy feszültséget és összpontosítást igényelt. Normális körülmények között neurogenerátorokat használtak, de tábori feltételek között kuruzsló módjára kellett eljárni, és Anton minden alkalommal sajnálta a kuruzslókat.

Mintha álmában hallaná, Anton érzékelte, hogy mögötte Saul fészkelődik, és a fogoly motyog, hüppög. A fogolytól kellemetlen savanyú szag töltötte be a kabint.

Anton kinyitotta a szemét. A seb összehúzódott, kiszorította a kolloidot – most egyszerűen egy rózsaszín sebhely látszott csak. Talán elég lesz, gondolta Anton. Különben nem tudom majd vezetni a gépet. Szakadt róla a verejték.

– Hát ennyi az egész – mondta lélegzetét visszafojtva.

Saul felállt, megnézte a sebet.

– Mi az ördög – mormolta. – Ezt meg hogy csinálta?

Anton körülnézett, és összerezzent. Kívülről szörnyű arcok tapadtak a kupolához, soványak, beesettek, vicsor-góak. Volt ebben valami ősi rettenet: mintha halottak bámulnának be az ablakodon. Antonnak végigfutott a hátán a hideg. Saul felvonta bozontos szemöldökét, és ujjával megfenyegette a kintieket. Az üvegen hangtalanul dörömböltek a csontos öklök.

– Menjetek haza! Haza! – mondta Saul hangosan.

Anton nekilátott felöltöztetni Vagyimot.

– Mindjárt felszállunk – mondta.

– Azzal megöli őket.

Anton megrázta a fejét, és betelepedett a vezetőülésbe. A repülőgép megremegett, és lassan emelkedni kezdett. Az arcok eltűntek az üveg mögül. Egy törött körmű, hosszú, csontos kar lecsúszott az üvegen, és szintén eltűnt.

Beállva a Hajó iránymérőjére, Anton teljes sebességre kapcsolt. Sietett – már éjfélre járt.

– Mit esznek rajta? – morogta Saul. – Ez egy SS-pribék. Egy állat, magam láttam, hogy pikával bökdöste, úgy noszogatta őket.

Anton hallgatott.

– Istenem! – mondta Saul. – Mennyiféle undokság van rajta. Csak úgy hemzsegnek.

– Mi hemzseg?

– Valami tetűféle. Először meg kell mosdatni, azután pedig mindent fertőtleníteni…

Na még egy feladat, gondolta Anton. Saul, mintha kitalálta volna a gondolatát, hozzátette:

– Nem baj, ezzel majd én foglalkozom. Csak bele ne haljon a szokatlan állapotba.

Anton a maximális sebességgel vezette a gépet, úgy százméternyire a talaj fölött. Az apró, fényes hold csaknem a zeniten volt, a vörös sarló már rég lement, szemben vele éppen felkelőben volt a harmadik, rózsaszínes, lapos hold. Vagyim megmozdult, hangosan ásított, „Meggyógyí-tottál?” – motyogta, majd újra elaludt.

– Mit csinál? – kérdezte Anton. Annyira elfáradt, hogy megfordulni sem volt kedve.

– Ki?

– A nyelv.

– Fekszik. Bűzlik. Jó rég nem éreztem ezt a szagot.

Jó rég – gondolta Anton. Én még sosem éreztem. És nem is szeretném… Saulnak igaza van: kár volt belemásznunk ebbe a históriába. Okos fickó ez a Saul. Ez valóban egy rendszer. A rabszolgatartás kultúrája. Rabszolgák és urak. Igaz, azt hittem, hogy hűséges rabszolgák csak rossz könyvekben fordulnak elő… Hűséges rabszolga – micsoda aljasság! Na mindegy, a dolog megtörtént, visszakozni késő és ostobaság lenne. Legalábbis valószínűleg megtudunk mindent. De nem is ez a lényeg… Még ha egyből meg is értettem volna mindent, ami itt történik, akkor sem lettem volna képes hátat fordítani… A katlannak, ahol gépek taposnak halálra embereket… az összerondított falunak… Vajon eltűri majd a Világtanács a rabszolgatartó bolygó létezését? Hirtelen átérezte a probléma iszonyatos súlyát. Még sosem volt ilyen alternatíva: beavatkozni vagy nem beavatkozni egy idegen bolygó sorsába. A Leonidasz és a Tagore lakói túlságosan különböznek az embertől. A leonidasziak pszichológiája a mai napig rejtély, és senki nem képes megmondani, miféle társadalmi rendszerük van… A Tagore humanoidjai pedig olyan keveset kívánnak a természettől, hogy tulajdonképpen érthetetlen, hogyan voltak képesek létrehozni technikájukat… De itt, a Saulon egészen más a helyzet. A társadalmi viszonyok sehol máshol nem öltöttek ilyen torz, ugyanakkor a jelek szerint ilyen szükséges formát… Az emberiség testvére – nagyon fiatal, nagyon éretlen és nagyon kegyetlen… És mindehhez ráadásul ott vannak a jövevényeknek azok az ostoba gépei…

A kékes síkságon messze előttük feltűnt egy apró fekete pont. Ott van a Hajó, gondolta Anton. És mellette, a hó alatt, halottak. Milyen furcsa, még csak egyetlen nap telt el, és hozzászoktam. Mintha egész életemben a hóban heverő pucér hullák között járkáltam volna. Az ember könnyen megszokik mindent. Pszichikai alkalmazkodóképesség. Különös. Lehet, hogy azért van, mert ezek végül is idegenek. Lehet, hogy a Földön ettől az eszemet veszteném. Nem, egyszerűen csak eltompultam…

Csökkentve a sebességet tett egy kört a Hajó fölött. A Hajó felvillanyozó képet mutatott – ismerős fekete kúp a kék dombok fölött. Két éles árnyékot vet: egy rövid feketét és egy hosszú rózsaszínűt. A repülőgép a bejárat előtt szállt le. A Hajó körül a hó jeges mezővé dermedt. Anton megpaskolta Vagyim térdét.

– Mi van, mi van? – kérdezte Vagyim álmosan.

– Ébresztő.

– A fene essen beléd…

– Talpra, Gyimka. Átszállunk a Hajóra.

– Mindjárt – mondta Vagyim, és cuppogott. – Csak még egy percet…

– Megcsiklandozzam? – kérdezte Saul ügybuzgón.

Vagyim egyből kinyitotta a szemét, és felült.

– Aha, ez itt a Hajó… Értem.

Kimásztak a kemény, síkos hóba. A fagyos levegőtől elakadt a lélegzetük. Hallani lehetett, hogy Vagyimnak vacog a foga. Saul a gallérjánál fogva tartotta a nyelvet. Mi járhat most ennek a szerencsétlennek az eszében? – gondolta Anton.

– Szálljanak be – mondta Saul –, ezt én viszem egyenesen a zuhanyozóba.

Beszálltak a Hajóba, lezárták a bejárati nyílást, és Anton, Vagyimot támogatva, felmászott a társalgóba. Vagyim, még egyre fogvacogva, félálomban volt. Odalenn borzalmasan felüvöltött a fogoly. Vagyim felriadt.

– Mit csinálnak? – kérdezte izgatottan.

– Megmosdatják – magyarázta Anton. – Tele van élősködőkkel.

Saul hangja hallatszott:

– Menjél csak, ne félj, nem halsz bele…

Dörrent a zuhanyozó ajtaja. Beléptek a társalgóba, és rögtön belerogytak a fotelekbe.

– A kedves, öreg Hajó – mondta Vagyim. – Milyen jó, milyen tiszta…

Anton lehunyt szemmel feküdt.

– Fáj? – kérdezte.

– Viszket…

– Vagyis minden rendben… Figyelj, mire van szükséged a munkához?

– A számítógépre – mondta Vagyim. – A memória felére. Két analizátorra. Egy jó adag kávéra és valamilyen ízletes ételre a nyelv számára. Két óra múlva itt ül majd az asztalnál, és az élet értelméről társalkodik veled.

Lentről megint üvöltést, lármát, meztelen talpak csattogását lehetett hallani.

– Hová mész? – süvítette Saul. – Helyedre… Ide gyere!

– Alaposan megsúrolja – mondta Vagyim elismerően. –  a szemébe ment a szappan… De Saul hanghordozása nem jó. Ezt az üvöltözést az a szegény nyelv könyörgő gügyögésnek fogja fel. A parancs így hangzik. – És Vagyim nyakát kinyújtva elviselhetetlenül panaszosan felvonyított.

– Mintha ráléptek volna a kismacska farkára – állapította meg Anton.

– Pontosan.

– Na jó, foglald el a fülkét… Mindent odaviszek.

Vagyim figyelmesen nézett rá.

– Hiszen te úgy nézel ki, barátocskám, mint egy kifacsart citrom – mondta.

– Hát egy kicsit… A sebed nem túl komoly, de teljesen kikészültem. Tudod, mennyire kimerítő ez?

– Feküdj le aludni, boldogulok egyedül. Majd Saul idehoz mindent.

– Jól van – mondta Anton. – Ez az én gondom.

– Menj – intett. – Készülődj.

Vagyim felállt.

– Mégiscsak azt tanácsolom, aludj egyet. – Elindult a fülkébe, de megállt. – Elvették a ruhaneműt?

Anton először nem értette, azután kapcsolt:

– Őszintén szólva nem tudom… Nem emlékszem. De nagyon nem örültek nekünk.

– Na szép kis eset, szép kis eset – mondta Vagyim. – Nem értek semmit. Miért szúrt meg a karddal?

Megrázta a fejét, és átment a fülkébe. Anton azon nyomban elaludt. Azt álmodta, hogy kiment a konyhába, nagyon sok kávét főzött, a kávéfőzőt és konzerveket átvitte a fülkébe, de Vagyim nem ért rá, ráförmedt, akkor átment a saját kajütjébe, leült az asztalhoz, hogy kidolgozza a visszaút programját, de borzasztóan álmos volt, és folyton korábbi útjainak a programja került elő. Azután Saul felébresztette.

– Tessék – mondta Saul.

Anton előtt egy öles termetű, szőke, fekete szemű legény állt alsónadrágban, tetrakanetilén pólóban – és nagyon rémülten.

– Csinos? – kérdezte Saul mulatva.

Anton elnevette magát.

– Szép faj – mondta. – Szervusz, kisöcsém.

A kisöcs félelemtől tágra nyílt szemmel bámult rá. Milyen jóképű legényke, gondolta Anton.

– Ez volt nála a bundája alatt – mondta Saul, és letett az asztalra egy kemény csomagot.

A fogoly a csomag felé kapott.

– Nana – szólt rá fenyegetően Saul. – Már megint? Majd adok én neked!

A fogoly összehúzta magát. Úgy látszik, Saul hanghordozását már sikerült jól elsajátítania. Anton fogta a csomagot, megnézte és kibontotta. A szépen megmunkált bőrből készült borítékfélében egy gondosan összehajtott papírlap, valamiféle tervrajz, és néhány darabka véres tamponáló tapasz volt.

– Érti? – kérdezte Saul. – Leszedték a sebesültekről.

Antonnak eszébe jutottak a sorban álló megnyomorított emberek, és összeszorította a fogát.

– Ez pedig alighanem egy jelentés – mondta kis hallgatás után. – A megjelenésünkről. Vagyim! – hívta a társát.

A fogoly hirtelen megszólalt. Gyorsan hadart, két tenyerével verte a mellét, arcán kétségbeesés és rettegés ült, és ez sehogyan sem illett össze éles hangjával, sőt szinte gunyorosan ható intonációjával. A terembe belépett Vagyim, és megállt a fogoly mögött, hallgatta őt. A fogoly elhallgatott, és kezével eltakarta az arcát.

– Nézd csak, Vagyim – mondta Anton, átnyújtva neki a papírlapot.

– Ó – mondta Vagyim. – Levél! Hát ez egyszerűen remek! Feleannyi munka!

Megfogta a fogoly ruhaujját, úgy vezette, menet közben vizsgálgatva az írást. A fogoly engedelmesen követte. Saul figyelmesen nézte a tervrajzot.

– Nem vagyok szakember – mondta –, de szerintem ez annak a tanknak a belsejét ábrázolja nagyon pontosan. Emlékszik, ott a katlanban?

Odadobta a rajzot Antonnak. A rajz kék színnel készült, nagyon gondos munkával, de a papíron rengeteg piszkos ujjnyom volt. A szűrőkanál-kabin tervrajza volt, úgy látszott, nagyon pontos. Némelyik nyílást durván odamázolt kereszttel jelölték meg, némelyiket egyszerűen áthúzták. Anton ásított, és megdörzsölte a szemét. Hát így, gondolta bágyadtan. Remek műszaki rajzokat csinálnak ezek a rabszolgatartók.

– Figyeljen, kapitány – mondta Saul. – Feküdjön le aludni. Amíg a nyelvészünk nem végez, úgy sincs ránk szükség.

– Gondolja?

– Biztos vagyok benne.

Vagyim hangja harsant a fülkéből:

– Kávét és egy doboz lekvárt!

– Máris! – kiáltotta Saul. – Menjen, menjen, Anton – mondta.

– Nem megyek sehova – felelte Anton. – Itt maradok.

Lehunyta a szemét, feladta az ellenkezést. Nyugtalanul aludt, gyakran felébredt, kinyitotta a szemét. Látta, amint Saul lábujjhegyen áthalad, egyik kezében üres konzervdoboz, a másikban a kávéfőző. A következő alkalommal megrakott tálcával ment be a fülkébe, a társalgót paradicsomszag töltötte be. Legközelebb Saul már az asztalnál ült. Elgondolkodva szopogatta üres pipáját, és figyelmesen nézte Antont. Fentről, a fülkéből monoton hangok szűrődtek ki: „Szu-u… Mu-u… Bu-u…” – mondta Vagyim, és egy gépies hang ismételgette: „Szu-u… Mu-u… Bu-u… Dolgozni – ka-ro-szu-u… munkás – ka-ro-bu-u… munkás lesz – karo-mu-u…” Az álom újra rátört és elúszott. Vagyim hangja érthetetlenül hirdette: „Tündöklő… hatalmas és erős sziklaszirt… idaj-hikari… tika-udo…”, és a fogoly sipító hangja kijavítja: „Tiko-o… udo-o…” „Saul, kávét!” – kiáltotta Vagyim. „Már a harmadik adag!” – morogta Saul elégedetlenül.

Azután Anton felébredt, és úgy érezte, már nem álmos. Saul nem volt a teremben. Vagyim alaposan berekedt hangja buzgón darálta odafent: „Szorinaka-bu… toru-naka-bu… szaponuri-szu…” A fogoly dörmögött valamit válaszul. Anton az órára nézett. Helyi idő szerint hajnali három volt. Nahát, ez a strukturalista – gondolta Anton elismerően. Hirtelen türelmetlenség fogta el. A dolog végére kellett járni.

– Gyimka! – kiáltotta. – Mi a helyzet?

– Felébredtél? – válaszolt Vagyim rekedten. – Téged várunk. Mindjárt lemegyünk.

Saul kidugta a fejét a kajütjéből.

– Máris? – érdeklődött. A félig nyitott ajtón füst áramlott ki.

– Jöjjön, Saul – mondta Anton. – Mindjárt kezdjük.

Saul az egyik fotelba telepedett, és az asztalra dobta a tervrajzot. A fülkéből ingadozva lejött a fogoly. Az arca lekváros volt. Senkivel sem törődve megállt, és fölfelé bámult, szemében egy engedelmes kutya pillantásával. Vagyim is lejött jókora, fénylő ládát szorítva magához – az analizátor-egységet. Az asztalhoz ment, letette az analizátort, és lerogyott az egyik fotelba. Arcán ujjongás tükröződött.

– Zseni vagyok! – közölte rekedten. – Okos vagyok! Hatalmas és erős sziklaszirt! Hikari-tiko-udo!

E szavak hallatán a fogoly abbahagyta ujjai nyalogatását, és karját tisztelettudóan keresztbe tette a melle előtt.

– Na? – kiáltott fel Vagyim, felé nyújtva a karját. Azután kijelentette:

Minden bajban, minden vészben
Jó, ha kéznél van az ész,
Sziklaszirt ő, a hatalmas
Strukturalista nyelvész.

Anton elégedetten pillantott rá. Vagyim halántékán ott meredeztek a mnemokristályok sárga szarvacskái. A foglyon is ott virítottak a mnemokristályok sárga szarvacskái. Mindketten jóságos ördögfiókára emlékeztettek némiképp. Bár a fogoly inkább borjúra hasonlított. Saul is elmosolyodott a pipáját szívogatva.

– Figyelmeztetlek benneteket – jelentette ki Vagyim –, absztrakt kérdéseket ne tegyetek fel neki. Ritka nagy bunkó. Iskolai végzettsége: két osztály. – Felállt, és odaadott Antonnak meg Saulnak egy-egy pár mnemokristályt. – Ringa hoszi-mu?

„Kérsz lekvárt?” – értette meg Anton. A nyelv kutatóan körülnézett, és megint a melle elé tette a kezét.

– Látjátok? – kérdezte Vagyim. – Már megint lekvárt kér. De majd vár egy keveset. Kezdjük.

Anton zavarba jött. Hirtelen ráébredt, hogy a leghalványabb fogalma sincs arról, hogyan is kell az ilyesmit csinálni. Vagyim és Saul várakozva nézett rá. A fogoly bánatosan egyik lábáról a másikra állt.

– Hogy hívják? – kérdezte Anton nagyon lágyan. Nem tetszett neki, hogy a fogoly még mindig bizonytalanul érzi magát, és nyilván fél.

A fogoly értetlenül nézett rá.

– Hajra – mondta, és abbahagyta a toporgást. „A dombok nemzetségéből” – értette meg Anton.

– Nagyon örülök – mondta. – Engem Antonnak hívnak.

Hajra képén egyre nagyobb lett az értetlenség.

– Mondja, kérem, Hajra, mi a munkája?

– Én nem dolgozom. Harcos vagyok.

– Nézze – mondta Anton –, magát nyilván bántja az erőszak, amelyet kénytelenek voltunk alkalmazni magával szemben. De ne sértődjön meg. Igazából nem találtunk más megoldást.

A fogoly csípőre tette a kezét, alsó ajkát lebiggyesztette, és elnézett Anton mellett. Saul hangosan köhögött, és ujjaival dobolni kezdett az asztalon.

– Nem kell félnie – folytatta Anton. – Semmilyen módon nem okozunk magának bajt.

A fogoly arca nyíltan dölyfös kifejezést öltött. Körülnézett, két lépéssel távolabb ment, és Antonnak oldalt fordulva, lábát keresztbe vetve leült a padlóra. Kezd beilleszkedni, gondolta Anton. Ez jó. Vagyim a fotelban elterülve elégedetten figyelte az eseményeket. Saul abbahagyta ujjaival a dobolást, most a pipájával kopogott az asztalon.

– Csak néhány kérdést szeretnénk feltenni magának – folytatta Anton lendületesen –, mert tudnunk kell, mi történik itt.

– Lekvárt – mondta Hajra kellemetlen hangon. – Méghozzá gyorsan.

Vagyim elégedetten felnevetett.

– Such a little pig! (Micsoda kis disznó!) – mondta.

Anton elvörösödött, és Saulra nézett. Saul lassan felállt.

Arca rezzenéstelen és unott volt.

– Miért nem hozzák a lekvárt? – érdeklődött Hajra a semmihez beszélve. – És mindenki hallgasson, amíg én kérdezek. És hozzanak lekvárt meg takarót, mert kényelmetlenül ülök.

Csönd lett. Vagyim már nem mosolygott, kétkedve nézte az analizátort.

– Do you think – kérdezte Anton tanácstalanul –, we should better bring him some jam? (Hogy gondolja, talán tényleg jobb lenne, ha hoznánk neki még egy kis lekvárt?)

Saul nem felelt, lassan közeledett a fogolyhoz. A fogoly arca meg sem rezzent. Saul Antonhoz fordult.

– You have taken a wrong way, boys (Rossz utat választottak, fiúk) – mondta. – It won't pay with SS-men (SS-legényekkel szemben ez nem működik). – Kezét lágyan Hajra nyakára tette. Hajra arcán nyugtalanság suhant át. – He is a pithecanthropus, that's what he is – mondta gyengéden. – He mistakes your soft handling for a kind of weakness. (Ez egy pithecanthropus. A finom bánásmódot gyengeségnek tekinti.)

– Saul, Saul! – mondta Anton nyugtalanul.

– Speak but English (Csak angolul beszéljen) – figyelmeztette gyorsan Saul.

– Hol a lekvár? – kérdezte a fogoly bizonytalanul.

Saul hatalmas rántással talpra állította. Hajra rezzenéstelen arcára riadalom ült ki. Saul lassan körüljárta, tetőtől talpig végigmérte. Szép kis látvány, gondolta Anton akaratlanul is rémülten és undorral. Saul nem nyújtott vonzó látványt. Hajra viszont megint keresztbe tette a karját a mellén, és kérdően mosolygott. Saul sietség nélkül visszament a foteljához, és leült. Hajra most csak őt nézte. A társalgóban halálos csönd volt.

Saul nekilátott megtömni a pipáját, közben időnként barátságtalanul Hajrára nézett.

– Now I interrogate (Most én folytatom a kihallgatást) – mondta. – And you don't interfere. Of you choose to talk to me, speak English. (Ne szóljanak közbe. Ha mondani akarnak valamit, beszéljenek angolul.)

– Agreed (Világos) – mondta Vagyim, és valamit átkapcsolt az analizátoron. Anton bólintott.

– What did you do to that box? (Mit csinált azzal a ládával?) – kérdezte Saul gyanakodva.

– Took measures – felelte Vagyim. – We don't need him to learn English as well, do we? (Óvintézkedés. Elvégre semmi szükségünk arra, hogy egy füst alatt angolul is megtanuljon, igaz?)

– Oké – mondta Saul. Rágyújtott a pipájára.

Hajra rémülten nézte, félrehajolva a füstpamacsok elől.

– Neve?

A fogoly összerezzent, és meghajolt.

– Hajra.

– Beosztása?

– Kopjahordozó. Őr.

– Parancsnoka?

– Kadajra. (A viharok nemzetségéből, értette meg Anton.)

– A parancsnok beosztása?

– A kiváló kard hordozója. Az őrség parancsnoka.

– Hány őr van a táborban?

– Kétszer tíz.

– Hány ember van a viskókban?

– A viskókban nincsenek emberek.

Anton és Vagyim összenézett. Saul rendületlenül folytatta.

– Kik laknak a viskókban?

– Bűnözők.

– A bűnözők nem emberek?

Hajra képén őszinte értetlenség látszott. Válasz helyett határozatlanul mosolygott.

– Jól van. Hány bűnöző van a táborban?

– Nagyon sok. Senki nem számolja őket.

– Ki küldte ide a bűnözőket?

A fogoly hosszan és lelkesen beszélt, de Anton csak ennyit hallott:

– A Hatalmas és Erős Sziklaszirt, a fénylő viadal, akinek lába az égen, aki addig él, míg a gépek el nem tűnnek, az küldte őket.

– Ohó – mondta Saul –, ismerik a „gép” szót…

– Nem – felelte Vagyim –, a „gép” szót én ismerem. Az autópályán és a katlanban látott gépekről van szó. Ez a Hatalmas és így tovább pedig alighanem a helyi uralkodó lehet.

A fogoly tompa kétségbeeséssel hallgatta ezt a párbeszédet.

– Jól van – mondta Saul. – Folytassuk. Mit követtek el a bűnözők?

A fogoly felélénkült, megint hosszan és sokat beszélt, és Anton már megint egyáltalán nem mindent értett.

– Vannak bűnözők, akik meg akarják dönteni a Sziklaszirtet… Vannak bűnözők, akik mások holmiját elveszik… Vannak bűnözők, akik embert öltek… Vannak bűnözők, akik különöset akarnak…

– Értem. Ki küldte ide az őröket?

– A Hatalmas és Erős Sziklaszirt, akinek lába a földön.

– Miért?

A fogoly hallgatott.

– Azt kérdezem, mit csinál itt az őrség.

A fogoly hallgatott. Még a szemét is lehunyta. Saul dühösen fújtatott.

– Úgy! Mit csinálnak itt a bűnözők?

A fogoly szemét ki sem nyitva megrázta a fejét.

– Beszélj! – ordított rá Saul olyan hangosan, hogy Anton összerezzent. Kapcsolatfelvételi Bizottság, gondolta keserűen, merre vagy?

A fogoly panaszosan felnyögött.

– Megölnek, ha elmondom.

– Akkor ölnek meg, ha nem beszélsz – ígérte neki Saul. Elővette a zsebkését, és kinyitotta a pengét. A fogoly megremegett.

– Saul – szólalt meg Anton –, stop it. (Hagyja abba.)

Saul nekilátott megtisztítani a pipáját a késsel.

– Stop what? (Mit hagyjak abba?) – érdeklődött.

– A bűnözők mozgásba hozzák a gépeket – mondta Hajra alig hallhatóan. – Az őrök figyelik.

– Mit figyelnek?

– Hogyan mozognak a gépek.

Saul fogta a tervrajzot, és a fogoly orra alá dugta.

– Mondj el mindent – utasította.

Hajra hosszasan és zavarosan magyarázott. Saul nógatta, és javítgatta, amit mondott. A dolog lényege a jelek szerint az volt, hogy a helyi hatóságok megpróbálták elsajátítani a gépek irányításának módszerét. Az ennek folyamán alkalmazott módszerek rendkívül barbárok voltak. Arra kényszerítették a bűnözőket, hogy ujjaikat dugják be a nyílásokon, nyomkodják a gombokat, billentyűket, nyúljanak bele a motorba, és közben figyelték, mi történik eközben. A legtöbbször nem történt semmi. Gyakran megesett, hogy a gépek felrobbantak. Ritkábban mozgásba jöttek, mindenkit eltaposva, megnyomorítva maguk körül. A munka folyamán az őrök a vizsgált géptől távolabb ültek, a bűnözők rohangáltak köztük és a gép között, közölve, melyik lyukba dugják az ujjukat, melyik gombot nyomják le. Mindezt gondosan rávezették a rajzokra.

– Ki készíti a rajzokat?

– Nem tudom.

– Elhiszem. Ki hozza a rajzokat?

– Magas rangú elöljárók madarakon.

– Ismerős madárkáinkról van szó – magyarázta Vagyim. – Valószínűleg háziasítják itt őket.

– Kinek kellenek a gépek?

– A Hatalmas és Erős Sziklaszirtnek, a fénylő viadalnak, akinek lába az égen, aki addig él, míg a gépek el nem tűnnek.

– Mit csinál a gépekkel?

– Ki?

– A Szikla.

A fogoly arcán zavar tükröződött.

– Ez egy rang, Saul – mondta Vagyim. – Mondja végig az egészet.

– Jó. Mit csinál a gépekkel a Hatalmas és Erős Sziklaszirt, akinek lába az égen… vagy a földön? Hű, az ördögbe, nem emlékszem… aki addig él, míg… izé…

– Míg el nem tűnnek a gépek – súgott Vagyim.

– Micsoda értelmetlenség – mondta dühösen Saul. – Hogy jönnek ide a gépek?

– Ez egy cím – magyarázta Vagyim. – Az örökkévalóság jelképe.

– Figyeljen, Vagyim, kérdezze meg, mit csinál a gépekkel.

– Ki?

– Hát az a Szikla, hogy vinné el az ördög!

– Mondja egyszerűen – javasolta Vagyim. – A Hatalmas és Erős Sziklaszirt.

Saul nagyot fújt, és letette pipáját az asztalra.

– Szóval, mit csinál a gépekkel a Hatalmas és Erős Sziklaszirt?

– Azt senki nem tudja, mit csinál a Hatalmas és Erős Sziklaszirt – mondta méltóságteljesen a fogoly.

Anton nem állta meg, elnevette magát. Vagyim a karfába kapaszkodva hahotázott. A fogoly rémülten nézte őket.

– Honnan hozzák a rajzokat?

– A hegyeken túlról.

– Mi van a hegyeken túl?

– A világ.

– Hány ember van a világon?

– Nagyon sok. Nem lehet összeszámolni.

– Ki hozza a gépeket?

– A bűnözők.

– Honnan?

– A kemény útról. Ott nagyon sok a gép. – A fogoly kis gondolkodás után hozzátette: – Nem lehet megszámolni.

– Ki csinálja a gépeket?

Hajra csodálkozva elmosolyodott.

– A gépeket senki sem csinálja. A gépek vannak.

– Honnan vannak?

Hajra szónoklatba fogott. Az arcát dörzsölte, két oldalát simogatta, fel-fel nézett a mennyezetre. A szemét forgatta, időnként még dalra is fakadt. Mondókájából körülbelül ez alakult ki:

Nagyon-nagyon régen, amikor még senki sem született meg, a vörös holdról nagy ládák estek le. A ládákban víz volt. Sűrű és ragacsos volt, mint a lekvár. És sötétvörös volt, mint a lekvár. A víz először csinált egy várost. Azután csinált a földben két lyukat, és megtöltötte ezeket a lyukakat a halálfüstjével. Azután a víz kemény úttá változott a lyukak között, és a füstből megszülettek a gépek. És azóta az egyik füstből születnek a gépek, a másik füst elnyeli a gépeket, és ez így lesz mindörökké.

– Hát ezt nélküled is tudjuk – mondta Saul. – Mi van, ha a bűnözők nem akarják megmozdítani a gépeket?

– Megölik őket.

– Ki?

– Az őrök.

– Te is öltél?

– Én hármat öltem meg – mondta Hajra büszkén.

Anton lehunyta a szemét. Egy kisfiú – gondolta. Remek, rokonszenves kisfiú. És milyen büszkén beszél erről…

– Hogy ölted meg őket? – kérdezte Saul.

– Az egyiket karddal. Bebizonyítottam a parancsnoko-mnak, hogy képes vagyok egyetlen csapással kettévágni egy testet. Most már tudja, hogy képes vagyok rá. A másikat ököllel öltem meg. A harmadikat pedig megparancsoltam, hogy dobják a kopjámra.

– Kinek parancsoltad meg?

– Más bűnözőknek.

Saul hallgatott egy darabig.

– Unatkozunk – mondta a fogoly. – Büszkék vagyunk a szolgálatra, de unalmas. Nincsenek nők. Nincsenek okos beszélgetések. Unalmas – ismételte meg, és felsóhajtott.

– Miért nem szöknek el a bűnözők?

– Szöknek. Csinálják csak. A pusztán hó van, meg ott vannak a madarak. A hegyekben őrség. Az okosak nem szöknek meg. Mindenki élni akar.

– Miért arany némelyeknek a körme?

A fogoly suttogva válaszolt:

– Ezek nagyon gazdag emberek voltak. De különöset akartak, némelyik még a Sziklaszirtet is meg akarta dönteni. Olyan undorítóak, akár az állati dög – mondta hangosan. – A Hatalmas és Erős Sziklaszirt, a fénylő viadal minden atyafiságukkal együtt küldi ide őket. A nők kivételével – tette hozzá sajnálkozva.

– Tudják – mondta Saul –, nagyon szeretném felkötni először ezt, azután a vidék összes kard- és kopjahordozóját. De ez sajnos nem használna semmit. – Megint megtömte a pipáját. – Nekem nincs több kérdésem. Kérdezzenek maguk, ha akarnak.

– Minket nem lehet felakasztani – mondta elsápadva Hajra. – A Hatalmas és Erős Sziklaszirt, akinek lába az égen, kegyetlenül megbünteti magukat.

– Köpök én a te hatalmasodra és erősedre – mondta Saul meggyújtva a pipáját. Reszkettek az ujjai. – Kérdeznek még valamit, vagy nem?

Anton megrázta a fejét. Soha életében nem érzett még ilyen undort. Vagyim odament Hajrához, és letépte a halántékáról a mnemokristályokat.

– Mit csinálunk most? – kérdezte.

– Ilyen az ember – mondta Saul elgondolkodva. – A maguk felé vezető úton keresztül kell mennie mindezen és még sok minden máson. Milyen sokáig marad még vadállat azt követően, hogy a hátsó lábára áll, és szerszámot vesz a kezébe. Ezeknek még meg lehet bocsátani, hírét sem hallották szabadságnak, egyenlőségnek, testvériségnek. Ez egyébként még előttük áll. Előbb még mentik majd a civilizációt gázkamrákkal. Még nyárspolgárrá kell válniuk, és a pusztulás szélére sodorniuk világukat. Én mégis elégedett vagyok. Ezen a világon a középkor uralkodik, ez nyilvánvaló. Mindezek a címek-rangok, a dagályos szónoklatok, az aranyozott körmök, a tudatlanság… De már most is akadnak itt emberek, akik különöset akarnak. Milyen gyönyörű dolog ez – egy ember, aki különöset akar! És természetesen félnek ettől az embertől. Ez előtt az ember előtt is hosszú út áll. Máglyán fogják megégetni, keresztre feszítik, rács mögé dugják, azután szögesdrót mögé… Igen. – Szünetet tartott. – Micsoda ötlet! – kiáltott fel. – Birtokba venni a gépeket, miközben fogalmuk sincs a gépekről! El tudják ezt képzelni? Micsoda gátlástalan elme! Most persze lágerba zárnák. Mindez ma már üres rutin, afféle szertartás a dicső ősök tiszteletére… Jelenleg valószínűleg senki nem tudja, nem is akarja tudni, miért van erre az egészre szükség. Legfeljebb csak a haláltábor létrehozásához szolgáló ürügyként. De valamikor ez egy eszme volt…

Elhallgatott, és hangosan szortyogtatta a pipáját.

Anton szólalt meg:

– Miért kell ilyen borúlátóan beszélni, Saul? Egyáltalán nem feltétlenül kell eljutniuk a gázkamrákig meg hasonlókig. Elvégre mi már itt vagyunk.

– Mi! – nevette el magát Saul. – És mi mit tehetünk? Itt vagyunk hárman, és mind a hárman aktívan tenni akarjuk a jót. És mit tehetünk? Persze, elmehetünk a józan ész holmi parlamentereiként a Hatalmas Sziklaszirthez, és megkérhetjük, hogy mondjon le a rabszolgatartásról, adjon szabadságot a népének. Megragadnak minket a gallérunknál fogva, és odavetnek a katlanba. Magunkra ölthetünk valami fehér klepetust, és elmehetünk a nép közé. Anton, maga lesz Krisztus, Vagyim lesz Pál apostol, én meg persze hitetlen Tamás. Majd a szocializmusról prédikálunk, és talán teszünk néhány csodát is. Valami null-transzportálásfélét. A helyi farizeusok persze karóba húznak minket, az emberek pedig, akiket meg akartunk menteni, szarral dobálnak meg minket… – Felállt, és az asztal körül kezdett járkálni. – Igaz, nekünk van perzselőnk. Át tudunk törni például az őrségen, fel tudjuk sorakoztatni a pucérokat, átvinni őket a hegyeken, felperzselhetjük a hűbérurakat és vazallusaikat a váraikkal meg cifra címeikkel együtt, és akkor a farizeusok városai üszökké válnak, minket meg kopjákra hánynak, vagy még valószínűbb, hogy az utcasarkon leszúrnak, az országban meg eluralkodik a káosz, amelyből kiemelkednek holmi szadduceusok. Hát erre vagyunk képesek.

Leült. Anton és Vagyim elmosolyodott.

– Mi nem hárman vagyunk – mondta Anton. – Mi, kedves Saul, húszmilliárdan vagyunk. Valószínűleg hússzor annyian, mint ahányan ezen a bolygón élnek.

– Na és? – kérdezte Saul. – Tisztában vannak azzal, amit csinálni akarnak? Maguk a társadalom fejlődési törvényeit akarják megsérteni! A történelem természetes menetét megváltoztatni! De tudják-e, mi a történelem? Az maga az emberiség. És nem lehet megtörni a történelem gerincét úgy, hogy ne törnénk meg az emberiség gerincét!

– Senki nem akar gerinceket megtörni – vitatkozott vele Vagyim. – Volt idő, amikor a történelem folyamán egész törzsek és államok ugrottak át a feudalizmusból egyenesen a szocializmusba. És nem tört meg semmiféle gerinc. Mi az, talán háborútól fél? Nem lesz háború. Kétmillió önkéntes, egy szép, közművesített város, tárt kapukkal, tessék befáradni! Vannak itt orvosok, tanárok, mérnökök, tudósok, művészek… Akarja, hogy úgy legyen, mint nálunk? Természetesen! Mi is ezt akarjuk! Egy csapat bűzös feudális uraság egy kommunista kolóniával szemben – hűha! Ez persze nem megy egyik napról a másikra. Nagy munkát kell majd végezni, kell hozzá vagy öt év…

– Öt! – mondta Saul, a mennyezet felé emelve karját. – Nem akarna inkább ötszázötvenötöt? Szép kis népnevelők! Felvilágosító országjárók! Ez itt egy bolygó, nem értik? Nem egy törzs, nem egy nép, még csak nem is egy ország – ez egy egész bolygó! Egy bolygónyi tudatlanság, fertő! Művészek! Tudósok! És mit csinálnak majd, ha lőni kell? És lőnie kell, Vagyim, amikor tanár barátnőjét mocskos szerzetesek keresztre feszítik… És magának is lőnie kell, Anton, amikor orvos barátját rozsdás sisakot viselő tejfelesszájúak botokkal halálra verik! És akkor maguk megvadulnak, és telepesekből gyarmatosítókká változnak…

– A pesszimizmus – mondta Vagyim – borúlátó világszemlélet, amelynek következtében az ember hajlamos mindenben a rosszat, a kellemetlent látni.

Saul néhány másodpercig vadul meredt rá.

– Nem viccel – állapította meg végül. – Ezek nem viccek. A kommunizmus mindenekelőtt egy eszme. És nem egyszerű eszme. Vérrel megszenvedett eszme. Öt év alatt lehetetlen szemléletes példával átadni. Rázúdítja a bőséget egy tősgyökeres rabra, egy természeténél fogva egoista lényre. Tudja, mi lesz ebből? Vagy olyan elhízott semmittevők dadusává válik a maguk kolóniája, akiket a világon semmi nem ösztönöz cselekvésre, vagy akad itt egy energikus gazember, aki éppen a maguk tulajdon siklórepülőinek, perzselőinek és egyéb eszközeinek a segítségével kipenderíti magukat erről a bolygóról, minden kincset a maga feneke alá kotor, és a történelem mégiscsak a maga természetes útján halad tovább.

Saul feltépte a szemétledobó fedelét, és dühösen kiverte pipája tartalmát.

– Nem, galambocskáim. A kommunizmusért meg kell szenvedni. A kommunizmusért meg kell verekedni ezzel itt – bökött pipájával Hajra felé –, az egyszerű, hétköznapi legénykével. Verekedni kell vele, amikor kopjája van, verekedni, amikor muskétája, verekedni, amikor stukkere van, és a sisakján két szarv meredezik. És ez még nem minden. Majd ha eldobta a stukkert, és hasra veti magát a sárban, úgy csúszik-mászik maguk előtt – hát akkor kezdődik majd az igaz harc! Nem egy darab kenyérért, hanem a kommunizmusért! Maguk fölemelik majd a sárból, megmosdatják…

Saul elhallgatott, és hátradőlt a fotelban.

Vagyim elgondolkodva vakarta a tarkóját.

– Maga ezt jobban tudja, Saul, maga a történész – mondta Anton. – Ez persze mind nagyon nehéz lesz. Vagyim szokásához híven valami könnyelmű ostobaságot locsogott. Mi ketten Vagyimmal vagy magával hármasban ezt a feladatot nem tudjuk megoldani – még elméletben sem. De egy dolgot mindannyian tudunk: még nem volt arra példa, hogy az emberiség kitűzött maga elé valamilyen feladatot, és ne tudta volna megoldani.

Saul kivehetetlenül mormolt valamit az orra alatt.

– Hogy ez hogyan történik majd konkrétan… – Anton vállat vont. – Nos hát, ha lőni kell majd, felidézzük, hogyan is csinálták, és lőni fogunk. De szerintem boldogulunk majd e nélkül is. Meghívjuk például a Földre ezeket a különöset akarókat. Velük kezdjük. Ők biztosan szívesen elutaznának innen…

Saul gyorsan felnézett, majd megint lesütötte a szemét.

– Nem – mondta. – Csak így ne! Egy igaz ember úgysem akar elutazni. A nem igazak pedig… – Megint felvetette a szemét, és egyenesen Anton arcába nézett. – A nem igaznak meg nincs keresnivalója a Földön. Kinek kell az, aki dezertál a kommunizmusba?

Valami miatt mind elhallgattak. De Anton valami miatt elviselhetetlenül megsajnálta Sault, és féltette. Saul kétségtelenül bajban volt. És valami nagyon nem egyszerű bajban, valami annyira rendkívüliben, mint amilyen rendkívüli ő maga, mint szavai és tettei.

Vagyim mesterkélt élénkséggel felkiáltott:

– Erről jut eszembe… Egészen elfelejtettük! Miért böktek belém karddal azok az elnyomottak? Ezt tisztázni kell!

Odafutott Hajrához, akinek lába rogyadozott a fáradtságtól és a rossz előérzettől, és ismét a halántékára tapasztotta a mnemokristályok szarvacskáit.

– Figyelj, te pithecanthropus – mondta. – Miért támadtak ránk azok a bűnözők, akik téged szállítottak? Mi van, talán annyira szeretnek téged?

Hajra válasza:

– A Hatalmas és Erős Sziklaszirt, a fénylő viadal, akinek lába az égen, aki addig él, míg a gépek el nem tűnnek, megparancsolta, hogy a bűnözők addig raboskodjanak, amíg a gépek el nem tűnnek…

– Vagyis örökké – magyarázta Vagyim.

– …de ha a bűnöző eléri, hogy a gép megmozduljon, kegyelmet kap, és visszatérhet a hegyekbe. Azok, akik engem vittek, hazafelé mentek. Már majdnem emberek voltak. Az őrsorompónál el kellett volna engednem őket, és átülnöm egy madárra. De nem tudtak megvédeni, bár akarták, mert élni akartak. És most felnyársalják őket. – Idegesen ásított, és hozzátette: – Ha már felkelt a nap, már fel is nyársalták őket.

Anton felugrott, felborítva székét.

– Úristen! – mondta Saul, és kiejtette kezéből a pipáját.

7

A dombok nemzetségéből való kopjahordozót Saul és Anton közé ültették. Ismét saját bundájába burkolózott, amelyből most fertőtlenítőszer szaga áradt, mereven ült, rövid orra nyugtalanul mozgott, szimatolt. Reggel öt óra volt, felderengett a fagyos, sápadt hajnal. Nagyon hideg volt.

Vagyim szótlanul, maximális sebességgel vezette a gépet, és csak az járt a fejében: „Időben odaérünk, vagy nem?” Legalább azok a szerencsétlenek ne rögtön szánták volna rá magukat, hogy visszamenjenek a faluba. De tisztában volt vele, hogy nem volt mit tenniük. Az az egyetlen reményük, hogy esetleg sikerül meglágyítaniuk az őrség parancsnokát elbeszélve neki, milyen hősiesen védelmezték futárját. Az a durva állat rögtön végez velük, gondolta Vagyim keserűen. Ha nem érünk oda időben. Elképzelte, amint Hajrát odaállítják a kiváló kard hordozója elé, és ő, Vagyim ezt mondja: „Kajra-me szorinata-mu karo-szika! – „Itt van az embere!” – és sipító-panaszos hangon felordít: „Tatimata-ne kori-szu!” – „Ne merészelje megölni ezeket a szabadokat!” Gondolatban egyre ezeket a mondatokat ismételgette, végül elvesztették számára minden értelmüket. Mindez nem ilyen egyszerű. Lehet, hogy hosszú párbeszédet kell majd folytatni. És a kard hordozója aligha egyezik bele önként, hogy szutykos főnöki fejéhez illesszék a mnemokristályokat. Vagyim az analizátor csillogó ládájára pillantott. Oda kell majd cipelni. Elvégre nem hiába hurcoltam el ezt a huszonnégy kilót a társalgótól a repülőgépig.

– Mi volt az üzenetben? – kérdezte Anton.

Vagyim előhúzta a zsebéből a gyűrött papírlapot, és hátra sem fordulva a válla fölött odanyújtotta.

– Megszerkesztettem egy kicsit – mondta. – A fordítás ceruzával írva ott van a sorok között.

Anton átvette a lapot, és felhangon olvasni kezdte:

– „Az aranyszín prémekbe burkolt fényességes keréknek, a veszedelmes nyíl hordozójának, aki közvetlenül az ülepe alatt álló szolgája a Hatalmas és Erős Sziklaszirtnek, a fénylő viadalnak, akinek lába az égen, aki addig él, míg a gépek el nem tűnnek, lábaihoz helyezi ezt a jelentést alázatos őre a viharok nemzetségéből, a kiváló kard hordozója. Jelentem először: a nagy „kupola-harcos” gép mozgásba jött az ötödik és a negyvenhetedik nyílásba dugott ujjaktól, a mozgás megállíthatatlan, gyors és egyenes volt. Jelentem másodszor: egy sosem látott gépen megjelentek hárman, akik nem ismerik a beszédet, nem viselnek fegyvert, nem értik a rendelkezéseket és különöset akarnak. Nem lévén tisztában a lényeggel, várom legmagasabb parancsát. Jelentem harmadszor: fogytán a szén, hullákkal pedig, ahogyan mondani kegyeskedett, ügyetlenségünk, hozzá nem értésünk folytán nem tudunk fűteni. Mellékelem először: a nagy „kupola-harcos” gép rajzát, másodszor: annak az anyagnak a mintáit, amelyet az ismeretlenek a bűnözők sebére ragasztottak.” Igen, ebben nincs semmi új – mondta Anton.

– A legtisztább feudalizmus – mondta Saul. – Ne sokat ceremóniázzanak velük, különben egy-kettőre a kopjákon végzik.

Igen, nem sok kedvem ceremóniázni – gondolta Vagyim. És persze nem a kopják miatt.

A fogoly hirtelen fészkelődni kezdett a helyén, és durva basszusán behízelgően megszólalt:

– Ringa…

– Szentu! – kiáltott rá élesen Vagyim.

A fogoly mozdulatlanná dermedt.

– Megint lekvárt akar – mondta Vagyim.

– Kibírja – mondta Saul. – „Falni, inni, pofát beverni…”

– Nem számít – mondta Vagyim. – Majd még a végén különöset akar.

– Vagyim – szólt közbe Anton –, adj egy pár kristályt. Beszélni akarok vele.

– Ott van jobbra, a zsebben – felelte Vagyim oda sem fordulva.

– Figyelj, Hajra – mondta Anton. – Ha visszaviszünk a faludba, elengedi a főnököd azokat a felszabadítottakat, akik védelmeztek téged?

– Igen – vágta rá gyorsan Hajra. – Visszavisznek a faluba?

– Természetesen vissza. – mondta Anton. – Mégsem ölhetünk meg.

Vagyim hátranézett a válla fölött. Hajra kihúzta magát.

– A parancsnok szigorú – jelentette ki. – A parancsnok talán nem engedi el őket, hanem visszaküldi a katlanba. De maguk reménykedhetnek a kegyességében. Talán még el is engedi magukat, ha értékes ajándékokat adnak neki. Vannak értékes ajándékaik?

– Vannak – mondta Anton szórakozottan. – Van mindenünk.

– Mit mond? – morogta Saul. – Vagyim, hol vannak a kristályaim? Á, itt vannak…

– Lehet, hogy tényleg ki kell vásárolnunk őket – mondta Anton elgondolkodva. – Mégse rendezhetünk csetepatét… Ehhez semmi kedvem.

Hajra megint megszólalt, hangja kemény és sipító volt.

– Nekem pedig adják oda ezt a kabátot – bökött ujjával Saul dzsekije felé. – Meg azt a ládát – mutatott az analizátorra. – És az összes lekvárt. Úgyis elvesznek maguktól mindent, mielőtt a viskókba küldik. Helyesen döntöttek, hogy nem rendeznek csetepatét. A kopjáink hegyesek és fogazottak, amikor visszafele mozgatjuk, kihúzzák az ellenség belső részeit. És azt a cipőt is elveszem. Meg azt is. Elvégre ég és föld között minden a Hatalmas és Erős tulajdona… És ezt is elveszem.

Hajra gondterhelten elhallgatott. Vagyim remekül szórakozva körülnézett. Anton elmélyülten kibámult az ablakon, nyilván nem figyelt oda. Hajra lábát keresztbevetve a padlón ült, és Anton cipőjét nézte. Saul Hajrát nézte fél kézzel halántékához szorítva az egyik kristályt. Arca dühös volt. Elkapva Vagyim pillantását, komiszul elmosolyodott. Hajra kioktató hangon közölte:

– Amikor majd vetkőztetik magukat, ne felejtsék el megmondani, hogy ez meg ez – mutatta ujjával – az enyém. Én vagyok az első.

– Hallgass – mondta Saul csöndesen.

– Hallgass te – közölte méltóságteljesen Hajra. – Különben bottal verünk agyon.

– Saul – szólt közbe Anton –, hagyja abba. Mint egy gyerek…

– Igen, ő nem okos – mondta Hajra. – De a kabátja jó.

De hiszen tényleg azt hiszi, hogy a hatalmában vagyunk – gondolta Vagyim. Már látja, amint levetkőztetnek és lelökdösnek minket a katlanba, a mocsokkal borított puszta földön alszunk, és mindig hallgatunk, ő pedig hajszol minket, mezítlábasokat a hóban, belénk bök a kopjával, az arcunkba vág, nehogy lemaradjunk. És körülöttünk emberek, akik csak magukra gondolnak, akik csak arról álmodoznak, hogy ujjukkal sikerüljön éppen abba a lyukba beletalálniuk, amelyik mozgásba hozza a gépet, és akkor őket, az örömükben ujjongókat befogják a szán elé, és elindítják a hóban a szabadság felé, mezítláb, a behavazott dombokon keresztül, a Hatalmas és Erős ülepe alá… – Vagyim szeme előtt tüzes karikák kezdtek táncolni a fájdalomtól – olyan erősen összeharapta az ajkát. – Rendeznék én nekik helyes kis ünnepséget – gondolta gyűlölködve. Különös érzés volt a gyűlölet. Gyomrában hideget érzett, minden izma megfeszült. Korábban még sosem érzett gyűlöletet emberek iránt. Meghallotta, hogy Saul szörnyen liheg a háta mögött. Hajra valami dalocskát dúdolgatott.

Lent feltűnt a mocskos katlan. A mélyén rendetlenül halmozódtak a gépek, a megalázás és halál ormótlan és vad eszközei. Eh, ti jövevények, gondolta Vagyim. Egyébként mit várhatnánk tőletek. Elvégre nem vagytok humanoidok. Víz az égből… Lekvár…

Lejjebb ereszkedett, és fékezve végighaladt az utcán, egyenesen az őrség házához. Hajra, felismerve a hazai helyeket, örömteli kiáltásokban tört ki, amelyeket még a nagy teljesítményű analizátor sem tudott értelmezni.

A ház előtt nagy volt a tömeg. A hajnal zöldes fényében csillogott a hó. A hóban, csoportba verődve álltak szánalmasan, mezítelenül, fejüket lehajtva a volt szabadon bocsátottak, talán húszan lehettek. Körülöttük kopjájukra támaszkodva, szétvetett lábbal bundás őrök álltak. A tornácon tornyosult a kiváló kard hordozója. Kiváló kardját maga előtt tartotta, és elálló fülét odatartva hüvelykujját végighúzta a penge élén. Azután észrevette a leereszkedő repülőgépet, és fekete száját eltátva megmerevedett.

Vagyim pont a tornác előtt tette le a gépet. Félrehajtotta a kupolát, és felkiáltott:

– Kajra-me szorinata-mu! Tatimata-ne kori-szu! Kimászott a kormány mögül, megragadta a halmok nemzetségéből való kopjahordozót, és átnyalábolva a tornác lépcsőjére állította. A parancsnok leengedte kardját, és hallható csikorgással becsukta a száját. Hajra összegörnyedt, és apró lépésekkel fürgén odarohant hozzá.

– Miért nem öltek meg? – kérdezte elképedve a parancsnok.

Hajra, karját melle elé téve gyorsan, mély hangon rázendített:

– Az történt, aminek történnie kellett! Meséltem nekik a Hatalmas és Erős Sziklaszirtnek, a fénylő viadalnak a nagyságáról és hatalmáról, azéról, akinek egyik lába az égen, aki addig él, míg a gépek el nem tűnnek, és rémületükben bevizeltek. Jóllakattak ízletes étellel, és engedelmesen beszéltek velem. És azért jöttek ide, hogy meghajoljanak előtted.

A kopjások tiszteletteljesen összeverődtek a tornác előtt. Csak a kéttucatnyi meztelen állt alázatosan a helyén, sorsára várva. A parancsnok fontoskodva és lassan hüvelyébe dugta kardját. Nem nézett többet a repülőgépre. Közömbösen és komótosan nekilátott kikérdezni Hajrát.

– Hol laknak?

– Nagy házuk van a síkságon. Nagyon meleg.

– Hol szerezték ezt a gépet?

– Nem tudom. Valószínűleg az úton.

– Meg kellett volna mondanod neki, hogy az egész ég és az egész föld a Hatalmas és Erős Sziklaszirt tulajdona.

– Megmondtam nekik. De a cipőjük, az egyik kabát és a fényes láda az enyém. Ne feledkezz majd meg erről, Fényességes és Erős!

– Ostoba vagy – mondta a parancsnok megvetően. –  a Hatalmas és Erős Sziklaszirté. És te azt kapod meg, ami megmarad neked. Hol van az üzenetem?

– Elvették – mondta Hajra csalódottan.

– Megint csak ostoba vagy. Ez az irhádba kerül.

Hajra összeomlott. A parancsnok valahova Anton és Vagyim közé nézett a semmibe, és kijelentette:

– Mutassák meg a cipőjüket.

Saul felmordult, és kikapaszkodott a fedélzetre.

– Nyugalom, nyugalom – mondta Anton.

A parancsnok melankolikus képpel kiköpött a tornácra.

– És milyen ételt ettél?

– Lekvárt. Nem egészen lekvár, de édes, és öröm a nyelvnek.

A parancsnok kissé felélénkült.

– És sok ilyen lekvárjuk van?

– Nagyon sok! – kiáltotta lelkesen Hajra. – De ne parancsold meg, hogy megverjenek.

– Döntöttem – szólt a parancsnok. – Menjenek haza, és hozzák ide a lábam elé az összes lekvárt. És minden más ennivalót. Szenük nincs?

Hajra kérdően nézett Antonra.

– Követeld tőle ezeknek a bűnözőknek a szabadon bocsátását! – mondta Anton élesen.

– Mit mond? – kérdezte a parancsnok.

– Azt kéri, hogy ne öld meg ezeket a bűnözőket.

– És te hogyan érted meg a beszédét?

Hajra két kézzel mutatott a halántékán levő mnemo-kristályokra.

– Ha a fejedre teszed ezeket, hallod az idegen beszédet, és úgy meg is érted, mint a sajátodat.

– Add ide – követelte a parancsnok. – Ez is a Hatalmas és Erős Sziklaszirt tulajdona.

Elvette Hajrától a mnemokristályokat, és néhány sikertelen kísérlet után a homlokára illesztette őket. Anton nyomban megszólalt:

– Azonnal engedd el ezeket az embereket, akik megszolgálták a szabadságot!

A parancsnok csodálkozva nézett rá.

– Te nem beszélhetsz így – mondta. – Megbocsátok neked, mert alsóbbrendű vagy, és nem ismered a szavakat. Menj el. És hozd ide a levelet meg a rajzot is. – A kopjásokhoz fordult, akik tisztelettel hallgatták, és rájuk ordított: – Mit ácsorogtok itt, hullarablók! Semmi szükség rá, hogy a nadrágjukat szaglásszátok! Minden embernek, akivel beszélek, egyformán bűzlik a nadrágja! Hajtsátok ezeket a dögöket a katlanba! Nyomás! Nyomás!

A kopjások elröhögték magukat, és futólépésben megindultak az utcán, maguk előtt hajtva a volt szabadon bocsátottakat. A parancsnok barátságosan fültövön csapta Hajrát, és ráparancsolt, hogy kotródjon. Hajra meginogva az ütéstől besurrant az ajtón. Magára maradva a parancsnok felnézett az égre, a kunyhókra pillantott, hosszasan és állkapcsát szinte kificamítva ásított, a repülőgépre nézett, lustán krákogott, és pillantását félrefordítva unott hangon kijelentette:

– Tegyétek, amit mondtam. Térjetek vissza a házatokba, hozzátok ide nekem a lekvárt és minden más élelmet, és menjetek a katlanba, ha élni akartok.

Vagyim nézte ezt a hatalmas, mocskos figurát, és minden tagjában különös gyengeséget érzett. Olyan érzése volt, mintha álmában síkos függőleges falon próbálna felkapaszkodni. Anton ezt mormolta mellette:

– Nézd meg, Gyimka, nézd meg jó alaposan. Ez itt nem a kölyök Hajra.

– Én ezt nem bírom ki – mondta Saul furcsa, színtelen hangon. – Rögtön leütöm.

– Semmiképp sem – mondta Anton.

A parancsnok beüvöltött a nyitott ajtón:

– Süss nekem húst, Hajra, te hullarabló! És melegítsd fel az ágyamat! Ma jó kedvem van! – Azután oldalvást fordulva a gépnek, a hegyekre nézve, szutykos mutatóujját felemelve kijelentette: – Most még nem vagytok eszesek, megdermedtetek a rémülettől. De jó, ha megtanuljátok, hogy ezentúl velem beszélve derékban meg kell hajolnotok, és a tenyereteket a melletekre kell tennetek. És nem nézhettek rám, mert alacsonyrendűek vagytok, és a tekintetetek tisztátalan. Ma még megbocsátok nektek, de holnap elrendelem, hogy kopjanyéllel verjenek el benneteket. És azt is jegyezzétek meg, hogy a legnagyobb erényetek az engedelmesség és a hallgatás. – Mutatóujjával belenyúlt a szájába, és a fogait kezdte kotorni. Beszéde nehezen érthetővé vált. – Amikor visszajöttök ide a lekvárral, a levéllel és a rajzzal, levetkőztök, és mindent itt hagytok a tornácon. Én nem jövök ki hozzátok. Azután bementek a viskókba, és lehúzzátok az inget a hullákról. Két inget elvenni tilos. – Hirtelen elröhögte magát. – Különben még megizzadnátok munka közben. Élőről is levehetitek az inget, de csak arany körműről…

A félig nyitott ajtón kihajolt Hajra.

– Minden kész, Fényességes és Erős – mondta.

A parancsnok folytatta:

– Könnyű sorotok lesz. A Hatalmas és Erős Sziklaszirtnek olyan emberek kellenek, akik képesek megmozdítani a gépeket. Mivel végre megkezdődik a háború azokért a földekért, amelyek az ő tulajdonát képezik! És akkor a Hatalmas és Erős Sziklaszirt, a fénylő viadal, akinek egyik lába az égen, másik lába a földön, aki addig él, míg a gépek el nem tűnnek…

– Mocsok! – üvöltött fel fülsiketítő hangon Saul.

Vagyim füle mellett tompán felfénylett a perzselő fekete csöve.

– Nem szabad! – kiáltott fel Anton.

Saul félrelökte Vagyimot, és megragadta a kormányt.

– Nem szabad? – kiáltotta. – És mit szabad? Tűrni és várni, míg el nem tűnnek a gépek? Jó!

A hatalmas rándulás az ülések közé dobta Vagyimot. A kupolát le sem zárva Saul a levegőbe dobta a gépet. Recsegés hallatszott, a kabin fölött elszállt egy szétforgácsolódott gerenda. Jeges szél fütyült a fülébe, a gép erősen megdőlt, és Vagyim még megpillantotta, hogy a parancsnok négykézláb áll a tornácon égnek meresztve hatalmas hátsóját, a ház fedele pedig keringve, széthullva az utca közepére zuhan. Vagyim megpróbálta lezárni a kupolát, de nem sikerült.

– Saul! – kiáltotta Vagyim –, csökkentse a sebességet! Saul nem felelt. A gépet az utca fölött hajszolta, amelyen már vonultak a rabok sorai a katlan felé. Saul meggörnyedt, arcát sapkaellenzője mögé rejtve. A perzselő a térdén feküdt. A gép egyenetlen ugrásokkal haladt, a szembeszél egyre fel akarta borítani.

Vagyim még egyre a kupolát próbálta fél kézzel lezárni, másik kezével a térdére zuhant analizátort tartotta. Saul a fogai között morogta:

– Aljasok… gazemberek… hóhérok… Gépek kellenek? Lesznek gépek! Földeket akartok meghódítani? Kaptok földeket!

Vagyimnak végre sikerült feltornáznia magát az ülésre, és körülnézett. A gép egyenesen a katlan felé száguldott. Anton a karfába kapaszkodva, a szélben hunyorogva szótlanul bámulta Saul hátát.

– Lekvár kell? – vicsorgott Saul – Majd adok én neked lekvárt! Édes ételeket… hullarablók…

A gép átsuhant a katlan fölött. Saul elhallgatott, kihajolt a gép oldalán, és a perzselőből egyenesen lefelé tüzelt. Vagyim hátratántorodott. Vakító lila láng csapott fel a katlanból, mennydörgésszerű robaj süketítette meg őket, azután minden mögöttük maradt.

Vagyim úgy megfeszült, hogy teste recsegett-ropogott, de végre sikerült bezárnia a kupolát. Csönd lett.

– Új fogalmat kapnak tőlem az örökkévalóságról – mondta Saul, és elhallgatott.

– Talán nem kellene – mondta Vagyim bátortalanul. Még nem fogta fel, mire készül Saul. De hát mit is akarunk tőlük, gondolta. Ostoba, tudatlan emberek. Nem lehet komolyan haragudni rájuk.

A gép bömbölve száguldott a dombok fölött, porhó felhőit kavarva fel. Saul nagyon rossz vezető volt, túl sok energiát adott a hajtóműre, így az felerészt üresben működött. A gép mögött viszont vaskos zúzmarafal húzódott. Néhány madár keresztezte rohanva útjukat, és nyomban el is tűntek a kavargó hóban. Mögöttük pedig, a szikrát okádó, zavaros kavargás fölött füstoszlop emelkedett az ég felé.

– Csak egyet sajnálok, egyet – szólalt meg ismét Saul. – Azt, hogy nem lehet egyetlen lendülettel megsemmisíteni minden ostobaságot és kegyetlenséget anélkül, hogy az embert is meg ne semmisítenénk… Vagy legalább az ostobaságot ebben a mérhetetlenül ostoba országban…

– Az autópályához repül? – kérdezte Anton nyugodtan.

– Igen. És ne is próbáljanak megállítani.

– Eszemben sincs – mondta Anton. – Csak legyen óvatos.

Vagyim most végre megértette, és a perzselőre meredt.

Azt hiszem, olyasmi kezdődik mindjárt, gondolta, amit egész életemben nem leszek képes leírni… és nem leszek képes megérteni.

Az autópályán minden változatlan volt. Ahogyan előző nap, ahogyan száz éve, hangtalanul, egyenletes sorokban vonultak a gépek. Kiemelkedtek a füstből, és belementek a füstbe. És így maradhatott ez az örökkévalóságig. Saul úgy húszméternyire a pályatesttől tette le a gépet, félretolta a kupolát, és a gép fedélzetére helyezte a perzselőt.

– Ki nem állok semmit, ami örök – mondta váratlanul nyugodtan, és tüzelt.

Az első találat egy hatalmas, teknősbékaszerű járművet ért. Páncélja fellobbant és szétrepült, akár a tojáshéj, az alváz egyik lánctalpán egy helyben forgott, elgázolva és felforgatva a nyomában haladó kis zöld kocsikat.

– A történelem törvényeit nem lehet megváltoztatni – mondta Saul. Nagy dörrenéssel fellángolt egy hatalmas, kerekeken gördülő fekete torony, egy másik, ugyanolyan felborult, és elzárta az autópálya egy részét.

– …de néhány történelmi hibát ki lehet javítani – folytatta Saul célozva. A millióvoltos töltet lila lángja egy narancssárga, tábori szintetizátorra emlékeztető gép aljánál lobbant fel, és a szerkezet darabjaira hullva magasan a levegőbe emelkedett.

– …ezeket a hibákat ki is kell javítani – folytatta Saul szakadatlanul tüzelve. – A feudalizmus e nélkül is eléggé mocskos… dolog.

Azután elhallgatott. Jobb oldalon egyre nőtt az izzó roncsok halma, baloldalt kiürült az autópálya – valószínűleg ezer éve először –, csak egy-egy jármű futott át rajta, amelyeknek véletlenül sikerült áttörniük a tűzfüggönyön. Azután a lángoló hegy sisteregve, recsegve-ropogva széthullott, magas szikra- és hamuoszlop emelkedett a magasba, és a füstfelhőn keresztül a gépek új sorai özönlöttek ki az autópályára. Saul felbődült, és megint rábukott a perzselőre. Megint feldördültek a lövések, megint nőni kezdett az izzó törmelékek halma. A szikraesővel tarkított súlyos, fekete füstgomolyok az ég felé törtek. A füstből bolyhos pernyeként hullott a korom, a hó köröskörül fekete lett és gőzölgött. Az autópálya mellett lemeztelenedett a talaj.

Vagyim lábát az analizátor ládájára támasztva ült, minden robbanásnál összerezzent és hunyorgott. Azután hozzászokott, és már nem hunyorgott. Újra és újra felhalmozódott az úton a lángoló kupac, majd újra és újra széthullott, szétszórva a forró törmeléket, sisteregve árasztva maga körül az elviselhetetlen hőség hullámait, de a kocsik feltartóztathatatlan áradatként egyre csak jöttek és jöttek, érzéketlenül ezzel az egész pusztítással szemben, és áradatuknak nem volt vége.

– Alighanem elég lesz már, Saul – kérte Anton.

Ennek így semmi értelme, gondolta Vagyim. Saul abbahagyta a lövöldözést – kifogyott a töltete –, fejét karjára ejtette. A perzselő forró csöve az égre meredt. Vagyim Saul korommal borított fejére és kezére nézett, és végtelen fáradtságot érzett. Nem értem, gondolta. Minden hiába. Szegény Saul. Szegény Saul.

– Történelem – mondta Saul rekedten, fel sem emelve a fejét. – Semmit nem lehet megállítani.

Felegyenesedett, és a fiúkra nézett.

– A szívem nem bírta elviselni – mondta. – Bocsássanak meg nekem. Egyszerűen képtelen voltam. Muszáj volt csinálnom valamit.

Sokáig ültek és nézték az autópályát. A kocsisorok egymás után gördültek a maguk útján, az útszélre lökték a roncsokat, elsöpörték a hamut, és hamarosan minden olyan lett, mint volt, csak lassan lehűlt az úton keresztben húzódó égővörös folt, feketéllett köröskörül a beszennyezett hó, és sokáig nem oszlott el a fejük felett a füstfelhő, amelyen keresztül reszketegen tört át a torz, vörös korong, az EN 7031-es sárga törpe fénye.

Saul lehunyta a szemét, és valami érthetetlen dolgot mondott:

– Olyan ez, mint a kemencék… Ha csak azokat romboljuk le, újat építenek, és kész.

Valahol a közelben undort keltőén ismerős, panaszos kiáltások hangzottak fel. Vagyim kelletlenül odafordította a fejét. Az autópálya melletti dűlőúton zsákba öltözött, elgyötört emberek tömege állt, körülöttük bundás, kopjás örök nyüzsögtek. Mit akarnak itt? – gondolta Vagyim közömbösen. Az őrök kopjájuk nyelével kilöktek valami szerencsétlent a tömegből. Az reszketve, körbe-körbenézve odament a fekete havon az autópályához. Egy hatalmas, csillogó torony közelített felé puhán. A szerencsétlen kétségbeesve nézett az őrökre. Azok a kezéről ordítottak valamit. A bűnöző lehunyta a szemét, és keresztként széttárta a karját. A kocsi elgázolta, és továbbgördült. Saul felállt. A perzselő tompa puffanással a kabin aljára esett.

– Szét akarom verni a pofájukat – mondta Saul. Keze ökölbe szorult, és megint szétnyílt.

Anton elkapta a kabarjánál fogva.

– Becsületszavamra, Saul – mondta –, ennek sincs semmi értelme.

– Tudom. – Saul leült. – Azt hiszi, nem tudom? De miért nem vagyok képes csinálni valamit? Miért nem tudok semmit sem csinálni sem itt, sem ott?

Az őrök egy másik rabot lökdöstek ki az útra. Az előző ott maradt fekve, laposan, mint egy üres zsák. A másik rab karját széttárva egy piros, szögletes szekrényű kocsi elé állt. A kocsi csökkentette a sebességét, és kétlépésnyire tőle megállt. Az őrök felkiáltottak. A rab felemelte a karját, és lassan hátrálva elindult, le az autópályáról. A piros kocsi, mintha zsinóron húznák, követte. Letért a dűlőútra, súlyosan imbolygott a kátyúkon. A rabok egyre hátráltak, az autópályától a katlan felé vezetve a járművet. Az autópályán pedig csak vonultak, vonultak a gépek.

– Ostobaságot csináltam – mondta Saul keserűen. – Szidjanak csak. De itt mégis valami ilyesmivel kellene elkezdeni. Maguk visszajönnek majd ide, tudom. Hát emlékezzenek rá, hogy mindig azzal kell kezdeni, ami kétségeket ébreszt… Na mi van, miért nem szidalmaznak?

Vagyim csak görcsösen felsóhajtott, Anton pedig kedvesen ezt mondta:

– Miért, Saul? Semmi rosszat nem csinált. Csak különöset.

8

Gyimka – mondta Anton –, menj, nézd meg, hogy van Saul.

Vagyim felállt, kiment a fülkéből. Lement a társalgóba, és benézett Saulhoz. Állott dohányfüst szaga csapott az arcába. Saul ugyanúgy feküdt a díványon, ahogy a hipertérbe kilépés után ide fektették: hatalmas lábfejű lábát kinyújtva, elnyúlva, borostás ádámcsutkája felmeredt. Vagyim leült mellé, megérintette a homlokát. Homloka tüzelt. Saul összefüggéstelenül motyogott:

– Kétszersült… kétszersült kell… Mit akar tőlem azzal az ollóval? Szabóolló… nem manikűrolló… A kétszersültről kérdeztem… maga meg az ollóval… – Hirtelen hevesen összerándult, és rekedten felkiáltott: – Zum Befehl, blokkparancsnok úr… Semmiképp, a tetveket öljük…

Vagyim megsimogatta erőtlen kezét. Rossz volt Saulra nézni. Mindig rossz ilyen kiszolgáltatott állapotban látni egy erős, magabiztos embert. Saul lassan kinyitotta a szemét.

– Á… – szólalt meg. – Vagyim… Gyimocska…. Ne gondolj semmi rosszat… Vallatást nézni mindig kínos dolog… Ne gondolj rólam rosszat… Visszamegyek… Ez egyszerűen gyengeség volt… Most pihentem egy kicsit, és visszamegyek…

A szeme kezdett megint felakadni. Vagyim szánakozva nézte.

– Megint égünk… – motyogta Saul. – Égünk, mint a tűzifa. Sztyepanov ég! Futás a ligetbe, a ligetbe…

Vagyim sóhajtva felállt. Körülnézett a kajütben. Iszonyatos volt a rendetlenség. Az ostoba aktatáska belsejét mutogatva a földön hevert. Tartalma szétszóródott – furcsa szürke kartontokok papírokkal teletömve, a papírokon valamilyen kitárt szárnyú madár stilizált ábrázolása ékeskedett. Az egyik ilyen tartó kinyílt, a benne levő papírok szétszóródtak az egész kajütben. Az asztalkán is papírok hevertek. Vagyim össze akarta szedni őket, de észrevette, hogy Saul elaludt. Akkor lábujjhegyen kiosont a kajütből, és becsukta maga mögött az ajtót.

Anton a pultnál ült, ujjai az érzékelő panelen, elgondolkodva nézett a panorámaernyőre. A képernyőn lassan úsztak el a fenyők csúcsai, a távolban a házak csillogó felső szintjei, az energiafogadók piros jelzőfényei.

– Rosszul van – mondta Vagyim. – Félrebeszél… Igaz, most elaludt.

Letelepedett a karfára, és a falat bámulta, amely tele volt rajzolva emberi alakokkal és tárgyakkal.

– Fölöslegesen firkáltam tele a falakat – mondta. – Papírt kellett volna kérnem Saultól. Kiderült, egy egész táskára való papírja van. Hajra egyébként holtra rémült, amikor rajzolni kezdtem…

– Tudod, Gyimka – kezdte Anton elgondolkodva –, Saul persze furcsa ember. De hogy egy felnőtt embernek ne legyen meg a bioblokád oltása… – csóválta a fejét.

– Van legalább valami elképzelésed, mi baja van?

– Mondtam már neked – fogalmam sincs. Elkapott valami fertőzést Hajrától…

Vagyim próbálta elképzelni, miféle fertőzést lehet elkapni Hajrától, elfintorodott, és belecsusszant a karosszékbe.

– Tetszik nekem Saul – mondta. – Csodabogár, akinek elvei vannak. És elképesztően titokzatos. Még soha életemben nem hallottam ilyen talányos félrebeszélést.

– És egyáltalán hányszor hallottál félrebeszélést?

– Ez nem lényeges. Olvastam róla. Mellesleg azt mondta, hogy szökése a Földről gyengeség volt. Most, azt mondja, pihentem egy kicsit, és visszamegyek. Örülök neki, Toska.

– Ezt félrebeszélés közben mondta neked?

– Nem. Volt néhány világos pillanata. – Vagyim a képernyőre nézett. A Hajó éppen Hibini fölött úszott. – Mit gondolsz, mennyi idő telt el?

– Ezer év.

Vagyim elnevette magát.

– Ritka mód tartalmas nyaralás volt. Jól csináltuk ott, igaz? – Kéjesen elmosolyodott, kezdte felidézni magában a hősies epizódokat, elpróbálta másnapi fellépését Nelli és Sámson előtt. Sámson a tahorgkoponya nélkül is lekonyul: megmutatom neki a sebhelyemet.

– Kár – mondta hangosan.

– Mi?

– Kár, hogy az oldalamat szúrta meg. Az arcomon kellett volna. Képzeld csak el! A bal halántékomtól a szememen át az államig!

Anton ránézett.

– Tudod, Gyimka – mondta –, azt hiszem, sosem tudlak megszokni.

– Te csak ne nyugtalankodj, Anton. Te is derekasan viselkedtél. Igaz, tétováztál. Elmesélem Galkának, milyen remekül irányítasz.

Anton grimaszt vágott.

– Na nem, jobb, ha nem mondasz semmit. – Hallgatott egy sort. – Sokat haboztam?

– Szerintem igen.

– Értsd meg, nem tudtam mit kezdeni magammal. Még soha nem voltam ilyen kemény helyzetben. Volt már mindenféle, de ilyen helyzet, Gyimka, amikor tenni kell valamit, de abszolút semmit sem szabad csinálni, amikor javítani kell a helyzeten, de tudod, hogy csak ronthatsz rajta… Hát persze, hogy tétováztam.

Vagyim Hibinit nézte.

– Mégis nagyon jól irányítottál. Érdekes volt megfigyelni téged ebben a szerepkörben… Figyelj, Hajra meg fekszik most a bűzös prémjein, és arra gondol, micsoda cipő volt, nincs olyan senkinek! Anton, barátocskám, nem tudnál gyorsabban menni?

– Nem tudok. Itt tilos gyorsabban menni.

– Na hisz, mi minden nem tilos… Majd vezetek én.

– Azt már nem – mondta Anton. – E nélkül is a pilótajogosítványomba kerül ez az egész kalamajka.

– Miért, mit tettél?

– Mit tettem… Biztosíthatlak, hogy másodszor nem mint kvalifikált űrhajós pilóta repülök a Saulra, hanem mint rossz orvos-önkéntes.

Vagyim csodálkozott. Hát mit csináltunk mi? Mindent megtettünk, amit tehettünk, és mindent, amit tennünk kellett. Hogy is tehettünk volna másképp? Hiszen mindössze hárman voltunk. Lettünk volna csak húszan, egyszerűen lefegyverezzük az őrséget, és véget vetünk a dolognak. Mindenesetre nincs mit a szemünkre vetni. Igaz, az a dolog a srácokkal, akik Hajrát vitték, nem jól ütött ki. De honnan tudhattuk volna? És egyáltalán, mondhat bárki bármit, remek felderítő munkát végeztünk. Becsülettel dolgoztunk. Most neki kell majd gyürkőzni, és összeszedni a srácokat. Először is kell egy bizottság. Hát én, persze Anton. Sault majd rábeszélem. Saul nélkül nem megy: szükség van egy szkeptikusra. És harcias, határozott ember, tisztára huszadik századi. Azután Sámson. Kiváló mérnök, minden epéssége mellett is. Nelli, ő színésznő, majd elbűvöl mindenkit. Grisa Barabanovra is szükség lesz: először is tanár, másodszor egy rakás más tanárt ismer, a jelekből ítélve csupa pompás fickót… Orvos! Orvosra szükség van… Az lehetetlen, hogy a tanárok tömkelegében egyetlen orvos se akadjon. És vadászok is kellenek. Ami kell, az kell. Ki kell szorítani onnan azokat a nagy csőrű madárkákat – Vagyim felvihogott. – Azután az egész bizottság kiáll a Föld elé, kiáltványt teszünk közzé…

Vagyimnak a gyönyörűségtől szinte a szívverése is elállt, amikor elképzelte ennek a ragyogó új vállalkozásnak az egész nagyságát. Menetrendszerű D-csillaghajók légiói, dugig tömve merész önkéntesekkel, szintetizátorokkal, gyógyszerekkel… embriomechanikus sejtek tonnái, amelyekből fél óra alatt kinőnek a házak, a siklórepülők, a szinoptikus berendezések… és húszezer, harmincezer, százezer új ismeretség!

– Az egész űrflotta távol van – mondta Anton.

– Mi?

– Azt mondom, az egész űrflotta távol van. Kiszámoltam: kezdetben legalább vagy tíz menetrend szerinti „fantomra” lesz szükség, de összesen ötvennégy van, és most mind az EN 117-nél vannak, hogy átdobják őket a Vakfolton túlra.

– Építünk újakat – határozott Vagyim.

Anton rásandított.

– Már megint valami ostobaságot forgatsz a fejedben…. Jegyezd meg, Gyimka, hogy téged valószínűleg nem engednek többet a Saulra.

– Hogyhogy nem engednek?

– Nagyon egyszerűen. Ott nem húszéves kóbor lovagokra van szükség, hanem a szó legkomolyabb értelmében vett profikra. El sem tudom képzelni, hogy ennyi igazi profit el lehetne szakítani a bolygótól. És ez még csak a kisebbik baj.

– Tovább, tovább – biztatta Vagyim. – És mi a nagyobbik baj?

– A nagyobbik, barátocskám – sóhajtott nagyot Anton –, az, hogy már két évszázada létezik egy észrevétlen szervezet, a Kapcsolattartási Bizottság. És ami jellemző rá: hozzájárulása nélkül egyetlen űrhajós sem ülhet be a pilóta székébe, másodszor pedig az, hogy tagjai közt egyetlen kóbor lovag sem akad, hanem mind válogatottan komoly, okos ember, akik látják a dolgok következményeit is.

Anton komolyan beszélt, Vagyim mégis megkérdezte:

– Most komolyan beszélsz?

– A lehető legkomolyabban. – Anton végigfuttatta ujjait az érintőpaneleken, majd folytatta: – Engedjem, hogy te vidd le a gépet, hogy megnyugodj? Nem, nem engedem. Elegem van a hullákból.

A hajó lágyan és hangtalanul leereszkedett a tisztásra, szinte pontosan ugyanoda, ahonnan harminckilenc órával korábban felszállt. Anton kikapcsolta a motort, egy darabig ült, és gyengéden simogatta a pultot.

– Hát így… – mondta. – Először Saul.

Vagyim sértetten maga elé bámult. Anton bekapcsolta a fedélzeti radiofont, és a mentők hullámhosszára állította.

– Tizenegy-tizenegyes pont – mondta egy nyugodt női hang.

– Epidemiológus orvosra van szükségünk – kérte Anton. – Megbetegedett egy ember, aki most tért vissza egy Föld típusú új bolygóról.

A készülék egy ideig néma maradt. Azután a hang csodálkozva visszakérdezett:

– Elnézést, mit mondott?

– Nézze – magyarázta Anton –, az illetőnek nem volt bioblokád oltása.

– Különös. Rendben van… Iránykoordinátái?

– Adom.

– Köszönöm, vettem. Tíz perc múlva ott leszünk.

Anton Vagyimra nézett.

– Ne durcáskodj, legstrukturálisabb, minden rendben lesz. Menjünk Saulhoz.

Vagyim lassan kikászálódott az ülésből. Lementek, és rögtön észrevették, hogy Saul kajütjének nyitva van az ajtaja. Saul nem volt a kajütben. A táska sem volt ott, és a papírok sem, de az asztalon ott feküdt a perzselő.

– Hol lehet? – kérdezte Anton.

Vagyim a kijárathoz rohant. A nyílás tárva állt, odakint meleg, csillagos éjszaka volt. Hangosan ciripeltek a tücskök.

– Saul! – szólította Vagyim.

Senki nem válaszolt. Vagyim tanácstalanul tett néhány lépést a puha fűben. Hová mehetett betegen? – gondolta, és megint elkiáltotta magát:

– Saul!

Megint nem válaszolt senki. Meleg szellőcske lendült, és gyengéden végigsimította Vagyim arcát.

– Gyimka – szólította halkan Anton –, gyere ide.

Vagyim visszatért a kivilágított bejárathoz. Anton egy papírlapot nyújtott felé.

– Saul üzenetet hagyott – mondta. – A perzselő alá tette.

Durva szürke papírdarab volt, piszkos ujjak nyomaival tele. Vagyim elolvasta:

„Kedves fiúk! Bocsássák meg a csalást. Nem vagyok történész. Egyszerűen dezertőr vagyok. Azért menekültem magukhoz, mert az életemet akartam megmenteni. Ezt maguk nem érthetik meg. Már csak egyetlen táram maradt, és elfogott a csüggedés. Most szégyellem magam, és visszamegyek. Maguk visszatérnek majd a Saulra, és teszik a dolgukat, és most én is megteszem a magamét. Van még egy egész táram. Megyek… Isten velük. A maguk S. Repnyinje”

– Figyelj, nagyon beteg szegény – mondta Vagyim zavartan. – Menjünk, keressük meg!

– Nézd meg a hátoldalát – mondta Anton.

Vagyim megfordította a papírt. A hátoldalon nagy fekete betűkkel ez állt:

„Wirth SS Oberscharführer szolgálatvezető úrnak a hatos blokk Blockführerétől, a 658617. sz. fogolytól

JELENTÉS

Ezennel jelentem, hogy az általam gyűjtött megfigyelések szerint a 819360. számú fogoly nem a Saul gúnynevű köztörvényes bűnöző, hanem Szavel Petrovics Repnyin, a Vörös Hadsereg volt páncélos parancsnoka, akit a német hadsereg még Rzsev alatt ejtett foglyul eszméletlen állapotban. Az említett 819360. számú fogoly illegális kommunista, és nyilvánvalóan ártalmas a rendre nézve. Lelepleztem, hogy szökésre készül, és részt vesz abban a csoportban, amelyről ez évi, azaz 1943. júliusi jelentésemben már beszámoltam Önnek. Egyben jelentem azt is, hogy készülődnek…”

A szöveg itt megszakadt. Vagyim Antonra meredt.

– Nem értem – mondta.

– Én sem – felelte halkan Anton.

Éles fény hullott a tisztásra. A Hajó fölött lassan ereszkedett lefelé a mentőszolgálat gépe.

– Magyarázd el a helyzetet az orvosnak – mondta Anton furcsa kis mosollyal. – Én megyek, és felveszem a kapcsolatot a Tanáccsal.

– Mit magyarázzak el neki? – mormolta Vagyim a papírdarabot nézve.

A 819360. számú fogoly hason feküdt az út mellett, arccal a ragadós sárban. Jobb keze még mindig a Schmeisser[22] markolatát szorította.

– Úgy látom, ez kész – mondta sajnálkozva Ernst Brandt. Még mindig sápadt volt. – Istenem, csak úgy ömlött, a képembe spriccelt…

– Ez a gazember ránk lesett itt – mondta Deibel Obersturmführer.

Az útra pillantottak. A pályán keresztbefordulva állt a terepszínűre festett terepjáró. Szélvédője betört, az első ülésről, köpenyénél fennakadva lógott a megölt sofőr. Két katona a hóna alatt fogva vonszolt egy sebesültet, aki hangosan kiabált.

– Ez valószínűleg azok egyike, akik Rudolfot megölték – mondta Ernst. Csizmája orrával a holttest válla alá nyúlt, és a hátára fordította.

– Kreutzhageldonnerwetternocheinmal – mondta. – Hiszen ez Rudolf aktatáskája!

Deibel, elfintorítva zsíros képét, lehajolt, felmeresztve mérhetetlenül nagy hátsóját. Petyhüdt pofazacskói megremegtek.

– Igen, ez az ő táskája – morogta. – Szegény Rudolf! Kivergődött Moszkva alól, és egy tetves fogoly golyójától kellett végeznie…

Felegyenesedett, és Ernstre nézett. Ernst Brandt ostoba képe pirospozsgás volt, fekete szeme csillogott. Deibel elfordult.

– Fogd a táskát – morogta, és keserűen bámult a távolba, ahol tucatjával meredtek az ég felé a láger kemencéinek vaskos kéményei, undorító zsíros füstöt okádva.

A 819360. számú fogoly pedig tágra nyílt, halott szemével az alacsony, szürke égboltra meredt.

Borisz Sztrugackij

KOMMENTÁROK A MEGTETT ÚTHOZ

(1961-1963)

Távoli Szivárvány

1962 augusztusában Moszkvában összeült a tudományos-fantasztikus műfaj területén működő írók és kritikusok első (és, azt hiszem, utolsó) tanácskozása. Voltak ott eszmeileg ránk szabott előadások, találkozók eléggé magas rangú főnökökkel (például Ljon Karpinszkijjal, a Komszomol KB titkárával), viták és kulináris összejövetelek, de a legfontosabb: nagy titokban levetítették nekünk Kramer[23] Az utolsó part című filmjét. (Ezt a filmet már csaknem elfelejtették, pedig kár. Azokban az években, amikor a nukleáris katasztrófa veszélye nem volt kevésbé reális, mint napjainkban mondjuk a tömeges narkomániáé, ez a film olyan iszonyú és olyan erős hatást váltott ki az egész világon, hogy az ENSZ még határozatot is hozott: az úgynevezett Béke Napján egy időben mutassák be valamennyi országban. Még a mi legmagasabb főnökségünk is megerősítette lelkét, és a Béke Napján Az utolsó partot levetítették egyetlen (!) moszkvai moziban. Mellesleg akár egyáltalán be sem mutathatták volna, hiszen mint ismeretes, tőlünk, szovjetektől idegen volt a nukleáris biztonság miatti aggodalom, nem is értettük – mi e nélkül is biztosak voltunk abban, hogy minket semmiféle atomkatasztrófa nem fenyeget, az csupán a Nyugat rothadó imperialista rezsimjeit fenyegeti.)

A film szó szerint megrázó hatással volt ránk. A haldokló, már szinte teljesen kihalt, a radioaktív köddel lassan és végleg elborított emberiség utolsó napjait a „Waltzing Matilda”[24] szívszorítóan szomorú dallama kíséri… Amikor kiléptünk Moszkva vidám, napsütötte utcáira, emlékszem, bevallottam AN-nek[25], hogy szeretnék minden szembejövő ezredesnek és magasabb rangú katonának behúzni egyet, és rájuk ordítani: „Hagyjátok abba… az anyátokat, azonnal hagyjátok abba!” AN nagyjából ugyanígy érzett. (Bár ha belegondolunk, mi közük volt ehhez az ezredeseknek vagy akár a még magasabb rangúaknak is? Talán rajtuk múlt a dolog? És mit kellett volna azonnal abbahagyniuk?)

Természetesen teljességgel, egyértelműen és feltétlenül kizárt dolog volt megírnunk egy katasztrófaregényt a mi akkori anyagunk alapján, holott szenvedélyesen és gyötrelmesen vágytunk arra, hogy megalkossuk Az utolsó part szovjet változatát: halott pusztaságok, városok szétolvadt romjai, élettelen tavak jeges szél fodrozta felülete, fekete földkunyhók, fájdalomtól és félelemtől fekete emberek – és mindezek fölött a fájdalmas imádság dallama: „Vadkacsák szállnak, vadkacsák és két vadlúd…”[26] Átgondoltuk egy ilyen kisregény minden lehetséges és lehetetlen változatát (még a címét is kitaláltuk: Vadkacsák szállnak), epizódokat építettünk fel, képeket és tájakat rajzoltunk gondolatban, és megértettük: mindez hiába, ebből soha semmi nem lehet – a mi életünkben.

Szinte rögtön a tanácskozás után együtt elutaztunk a Krímbe, és ott végre kitaláltuk, hogyan lehet megcsinálni: egyszerűen el kell menni egy olyan világba, ahol nincsenek atomháborúk, de – sajnos! – katasztrófák mégis vannak. Már csak azért is, mert ezt a világot már korábban kitaláltuk, átgondoltuk és megalkottuk, és nem sokkal kevésbé tűnt számunkra reálisnak, mint amelyikben élünk.

Az első dokumentált említés:

„62.09.15. – AN: A »Katasztrófán« gondolkodom. (…) …kigondoltam egy ilyen epizódot: a Hullám kialakulásának pillanatában sok lakos a földeken van, a bolygó beláthatatlan térségein. Rohanvást indulnak a keresésükre. És ekkor ketten – egy férfi és egy nő – valahol egy folyóparton kempingeznek (….), mikor megtudják, miről van szó, megtagadják, hogy visszatérjenek. Minek? – mondják. Itt várjuk be. A rakétán úgysem jut nekünk hely. De emlékeztetik őket, hogy a városban sok a tennivaló az útra felkészítéssel és a rakéta átalakításával kapcsolatban, és minden kézre szükség van. És itt a probléma: nincs kedvük visszatérni. Az elkerülhetetlen halál árnyékában az emberen úrrá lesz a passzivitás. Mit tegyenek?”

BN szintén kitartóan törte a fejét az adott témán. Fennmaradtak feljegyzések.

A különböző hősök különböző reakciói a történtekre; kész epizódok; Robert Szkljarov részletes portréja-életrajza; a Hullám és fejlődése, részletes terv; Szivárvány „társadalmi szerkezetének” érdekes vázlata:

„500 ember

100 gyerek (bölcsődés, óvodás, iskolás)

20 nevelő

40 null-problémával foglalkozó tudós

20 planetológus

50 építő

50 élelmező-asszenizátor

20 fő adminisztratív apparátus, koordináció – beleértve a híradósokat, mérnököket, statisztikai  gépezetet stb.

50 turista meghatározott foglalkozás nélkül

20 művész (írók, képzőművészek, zeneszerzők, akiket a csend és nyugalom vonzott ide)

20 berepülő pilóta, akik szenvednek a tétlenségtől

10 szakorvos”

Később ezeknek a feljegyzéseknek szinte mindegyikét felhasználtuk: készen álltunk a megírásra, anyagunk volt elég, neki lehetett látni – és mi nekiláttunk. A Távoli Szivárvány első változatát 1962 november-decemberében kezdtük el és fejeztük be, de ezt követően még elég sokáig kínlódtunk ezzel a kisregénnyel – átírtuk, hozzáírtunk, lerövidítettük, javítottuk (nekünk így tűnt), kihúztuk a filozofáló beszélgetéseket (a Znanyije Kiadó almanachjában való közléshez), visszatettük a filozofáló beszélgetéseket (a Molodaja Gvargyija kiadásához), mindez jó félévig is eltartott, de lehet, hogy még tovább.

Azután jött néhány ledorongoló cikk a folyóiratokban – és elég sok levél az olvasóktól. Többek között Szlava Ribakov 4. osztályos tanulótól, aki nagyon elégedetlen volt azzal, hogy a kisregényben mindenki meghal, és saját változatot javasolt a befejezéshez: „írjanak hozzá valami ilyesmit: A magasból hirtelen dübörgés hallatszott. Fekete pont tűnt fel a horizonton. Gyorsan haladt az égbolton, és egyre határozottabb körvonalakat öltött. A Nyíl volt az. De ezt maguk jobban tudják. Kérem, írjanak többet.” Két ok miatt idézek ebből a levélből. Először is azért, mert jól demonstrálja az olvasók egy részének tipikus viszonyát ehhez a kisregényhez, másodszor pedig azért, mert a 4. osztályos Szlava Ribakov idővel felnőtt, Vjacseszlav Ribakovvá, a híres íróvá vált, akinek nevét ma a fantasztikus irodalom minden kedvelője jól ismeri.

A Távoli Szivárvány-nyal kapcsolatos legfőbb kérdés egyébként Gorbovszkij sorsa. Meghalt-e Gorbovszkij a Hullám pusztító lángjaiban, vagy mégiscsak megmenekült? Ha megmenekült, hogy sikerült neki? Ha meghalt, miért jelenik meg több későbbi történetben, mintha mi sem történt volna? Többféle válasz adható ezekre a kérdésekre. Az igazságot AN 1962. november 23-i, pénteki naplójegyzetében kell keresnünk. Ott úgy emlegeti a Szivárványt, mint „utolsó elbeszélésünket, amelyet a »távoli kommunizmusról« írunk”.

Rábukkanva most erre a bejegyzésre, összerezzentem. Hiszen valóban így van! Hiszen valóban ezt mondogattuk egymásnak akkor, 1962 végén: „Vége! Elég volt ebből! Unom! Elég volt a kitalált világokból, a legfontosabb itt van a Földön – jöjjön a tiszta realizmus!” És így (vagy majdnem így) is történt: ezt az írást befejezve hosszú évekig nem tértünk vissza a Délidő világához – egészen 1970-ig.

Már ha nem számítjuk a Nehéz istennek lenni-t és a Lakott szigetet. De hát tekinthetjük-e ezeket a regényeket a Ragyogó Jövőről szóló írásoknak – vagy egyáltalán a jövőről szólóaknak?

Menekülési kísérlet

Ennek a rövid kisregénynek hatalmas szerepe volt a mi szempontunkból, fordulópontnak bizonyult ABSZ[27] korai alkotói munkásságában. Maguk a szerzők egybehangzóan vallották, hogy éppen ezzel a kisregénnyel kezdődik az „igazi Sztrugackij”.

A Menekülési kísérlet az első olyan művünk, amelyben keresztezi egymást a Múlt, a Jelen és a Jövő, és mi először értettük meg, mennyire hatásos és produktív – tisztán irodalmi-művészi szempontból – ez a kereszteződés.

Ez az első művünk, amelyben felfedeztük a magunk számára a Vándorok témáját, bár maga ez a fogalom akkor még fel sem merült, csak az volt a kérdés: be kell-e avatkoznia egy magasan fejlett társadalomnak egy elmaradott civilizáció ügyeibe – akár a legnemesebb szándékkal is? Ez a kérdés abban a korban egyáltalán nem volt triviális, mivel a Szovjetunió minden ideológiailag felvértezett polgára (a Sztrugackij fivéreket is ideértve) biztos volt abban, hogy igen, be kell avatkozni, sőt elkerülhetetlen, és bármikor kész volt Mongólia példájára hivatkozni, „amely a Szovjetunió önzetlen segítségének köszönhetően a feudalizmusból egyenesen a szocializ-musba ugrott át”.

Továbbá ez az első olyan művünk, amelynek kapcsán megéreztük, milyen édes, micsoda bűvös erő rejlik abban, ha eltekintünk a magyarázatoktól. Mindenféle magyarázattól – a tudományos-fantasztikustól, a logikustól, a tisztán tudományostól vagy akár az áltudományostól. Kiderült, micsoda remek érzés közölni az olvasóval: ez és ez történt, de hogy miért történt, hogyan történt, honnan került ide – nem számít! Elvégre nem erről van szó, hanem egészen másról, arról, amiről a mű szól.

És végül ez volt az első művünk, amelyhez a legkegyetlenebb, akkor teljességgel leküzdhetetlennek érzett válságon át jutottunk el, amely tíz teljes gyötrelmes órán át tartott.

A történet megírásának első kísérletei 1962 januárjára tehetők. Egy távoli bolygó, a lakosság a rabszolgatartó társadalom színvonalán, egy hanyag szupercivilizáció által ott hagyott technika elemei (ez mellesleg emlékeztet a Piknik az árokparton-ra, igaz?). A papok és „antik” tudósok próbálkozásai, hogy vizsgálják és felhasználják ezt a technikát. Azután földi kommunárok érkezése a bolygóra (a Szíriusz-A rendszerbe való baráti humanoidok társaságában), és – háború, iszonyatos, könyörtelen és értelmetlen háború. Az egyik fél beveti a szupertechnikát – úgy-ahogy, ujjakkal bökdösve, ahogyan a hozzá nem értő papok elsajátították –, a másik oldalon pedig ott a földiek és szíriusziak nem kevésbé félelmetes technikája. Ők, bár nem értik, mi történik, kénytelenek teljes erőből védekezni.

Az első változatot 1962 február-márciusában írtuk meg. Egyébként, emlékszem, kezdetben nem is nagyon siettünk. Az volt a benyomásunk, hogy a vázlatot nagyon alaposan kidolgoztuk, igaz, a befejezés egyelőre még nem volt világos, de bőségesen elegendő epizódot kitaláltunk, csak neki kell ülni, és leírni. Ezért előbb minden sietség nélkül megírtunk egy Útjelzés című elbeszélést (amely később a Nehéz istennek lenni prológusává vált), és csak ezt követően fogtunk hozzá a kisregényhez.

Ennek a kisregénynek akkor még nem volt semmiféle címe, még feltételes, kódolt sem, a vázlatból ekkor már kimaradtak a mindenféle szíriusziak, de volt három XXII. századi fiatal – két fiú és egy lány –, akik elindulnak egy kevéssé felderített bolygóra vadászni és megmozgatni a tagjaikat. Velük tart egy különös, unalmas és némiképp vad öregember, aki szinte a legutolsó pillanatban kéredzkedik be hozzájuk. Ez a bácsi valójában a kísérleti pszichológia szakembere, az egész utazás alatt titkon különböző pszichológiai kísérleteket akart elvégezni mit sem sejtő ifjú útitársain. A cselekmény trükkje az volt, hogy a fedélzeten történő furcsa események (a pszichológus bácsi kísérletei) simán átmennek a már a bolygó felszínén történő furcsa és félelmetes eseményekbe. A cselekmény alakításának ezt a módját tíz évvel később sikeresen alkalmaztuk Gyilkossági ügy (Fogadó a Halott Alpinistához) című fantasztikus kriminkben. Ám itt nem működött ez a módszer. Szinte rögtön az elején kialakult valamiféle érzelmi, azután ráadásul még egy logikai zsákutca is, egyre nehezebb, nyúlósabb, unalmasabb lett írni. Már két vagy három fejezet, úgy húsz oldal elkészült, de a zsákutca érzése nem múlt el, oldalról oldalra egyre erősebbé vált. Nyilvánvaló lett, hogy ezt a cselekményt nem akarjuk megírni. Nem érdekel minket a megírása. Vigye el az ördög, mi közünk ezekhez az ifjú naplopókhoz és a rajtuk végzett pszichológiai kísérletekhez? És mit keres itt ez az unalmas fapofa bácsika? És egyáltalán mi szükségünk ezekre a háborúkra, amelyek olyan emberek közti félreértésekből fakadnak, akikhez nekünk semmi közünk? A munka elakadt.

AN[28] elkeseredésében felbontott egy üveg vodkát, és csak úgy felhajtott egy félpohárnyit. BN mint az alkohollal szemben közömbös ember komoran járt fel és alá a szobában, egyik cigarettát a másik után szívta. Mindketten hallgattunk. Nem volt miről beszélni. És nem volt miért. Ez zsákutca volt – abszolút mohlepte, jeges és szűk zsákutca. Alkotói életrajzunk első igazi zsákutcája.

Természetesen már korábban is megesett, hogy beleütköztünk „az anyag ellenállásába”. Hát persze. Nem is egyszer, nem is kétszer. Olyasmi volt ez, mint valami időleges fulladásos roham, az ember szeretett volna kitörni belőle, felbukkanni a felszínre, átverekedni magát, mert az engedetlen epizód áthatolhatatlan bozótján túl ott volt a fény, látszott az út, kirajzolódott a cselekmény világos és vonzó célja. Ilyen esetekben egyszerűen abbahagytuk a makacskodó epizódon végzett munkát, megkerültük, és továbbmentünk. Megtanultuk már a hátunk mögött hagyni az ellenállás jelentéktelen gócait. „Előre! – kiáltott fel rendszerint AN. – Előre! Már kifulladóban vannak!” (Azt hiszem, a Sztálingrádi csata című, vitathatatlanul lakájszellemű és hazug, bár hatásos rendezői leleményekben nem szűkölködő filmből idézett.) És nem volt még olyan eset, hogy ez az „ék alakban végrehajtott tankroham” csődöt mondott volna. A megoldatlanul maradt epizód utóbb vagy minden nehézség nélkül beilleszthető volt az alapcselekménybe – vagy végleg kidobtuk, mivel a már kialakult egész alapján feleslegesnek bizonyult.

Ám ezúttal egy számunkra addig ismeretlen jelenségbe ütköztünk. Fal meredezett előttünk – komor és abszolúte áthatolhatatlan, és a fal mögött sem látszott semmi. Ez magának a célnak az elvesztése volt. Az egész, amit addig kigondoltunk, érdektelenné vált a számunkra, és az addig megírt 10-20 oldal nem vezetett sehová, semmire sem volt jó.

Nagyon jól emlékszem a kiúttalanságnak és csalódottságnak arra az érzésére, amely akkor rám szakadt – kiszáradt a szám, gondolataim begörcsöltek, üres fejemben betegesen visszhangzottak… De arra már egyáltalán nem emlékszem, melyikünknek támadt a zseniális ötlete: legyen a pszichológus apó jövevény a múltból. „…Na és hogy került oda, a XXII. századba?” – „Hát sehogy. Elege lett mindenből itt nálunk, és megszökött…” – „Úgy van! Egyenesen egy vallatásból szökött meg!” – „Vagy koncentrációs táborból!” Az áthatolhatatlan fal leomlott, és körülöttünk egyszeriben minden nyilvánvalóvá és világossá vált, bár már késő éjszaka volt! Újra magával ragadott minket, működésbe lépett a fantáziánk, csak úgy záporoztak a mondatok – mint valami alkotói bőségszaruból. Az egész vázlat ott helyben, még aznap éjszaka, mindössze néhány óra alatt kifordult a sarkaiból, újraépült, és leírhatatlan lehetőségek, perspektívák ragyogtak fel… Nagy dolog az alkotói válság! Átélni elviselhetetlenül kínos, de amikor túljutottál rajta, mintha újjászülettél volna, és úgy érzed magad, mint Ká, a piton, amikor ledobta régi bőrét – mindenhatónak, hatalmasnak és gyönyörűnek…

A kisregényt egyetlen lendülettel megírtuk – két-három hét alatt –, és azt a címet kapta: Szeresd felebarátodat. Ezt egyébként nagyon hamar átírtuk arra, hogy Szeresd ellenségedet. Az első változatnak egyébként egyáltalán nem volt epilógusa, a közömbös gépek oszlopára a perzselőből leadott lövésekkel ért véget (a perzselőnek akkor még pusztító volt a neve), és Saul kétségbeesésével, aki rádöbben, hogy nincs a világon erő, amely képes lenne megváltoztatni a történelem menetét. Később (amikor a kisregény már a szerkesztőségbe került) hirtelen kiderült, hogy a „szeresd ellenségedet” tulajdonképpen Nietzsche-idézet. Akkor találtuk ki az epilógust, amelyben Saul Repnyin megszökik egy szovjet koncentrációs táborból, és egyben a címet is megváltoztattuk Menekülési kísérletre. Egyébként ez a trükkünk sem jött be – a koncentrációs tábort át kellett írnunk németre (a Molodaja Gvargyija Kiadó vezetésének nyomatékos követelésére), de a kisregény még ezek után a változások és átdolgozások után is jól festett, és arra lehetett számítani, hogy kisebb szenzációt kelt majd szűkebb irodalmi körökben. Emlékezetem szerint még a szigorúan vett, minden izgalomtól mentes tudományos-fantasztikus irodalom olyan védelmezője is, mint Anatolij Dnyeprov zseniálisnak nevezte: ennyire megtetszett neki a hős megmagyarázhatatlan és megmagyarázatlan időbeli ugrása – amelynek semmi belső alapja nem volt, leszámítva a legfontosabbat, bármi legyen is az: a cselekményből fakadó tartalmit.

„Bármilyen törvényt meg lehet sérteni – az irodalmiakat vagy a valóságos élet törvényeit –, el lehet tekinteni bármilyen logikától, le lehet rombolni a hitelességet, mindennek, minden elgondolható és elgondolhatatlan előírásnak ellentmondva cselekedni – egyetlen esetben: ha ennek következtében elérhető a legfőbb cél – az olvasóban feltámad a készség az egész átélésére, és minél erősebb ez a készség, annál több joga van a szerzőnek a törvények megsértésére és lerombolására.” Körülbelül így vagy majdnem így fogalmaztuk meg a magunk számára a Menekülési kísérlet írásán végzett munka végső tanulságait, és ez a tanulság a továbbiakban nem egyszer segített nekünk, hogy túllépjünk „a megszokott elképzelések laposságán (beleértve a sajátjainkat is)” – ahogyan ez sok-sok évvel később megtörtént A hétfő szombaton kezdődik, a Csigák a lejtőn, A kárhozott város és a Rosszra ítéltettek esetében…

Szerzőinkről

Arkagyij és Borisz Sztrugackij

Apjuk újságíró, művészettörténész volt, anyjuk tanítónő. Arkagyij 1925-ben született, Borisz 1933-ban. Az idősebb testvér katonai akadémiára járt, japán szakon végzett és ezt később is sűrűn kamatoztatta tolmácsként és műfordítóként. Öccse matematikát, majd csillagászatot tanult. Arkagyij már a második világháború előtt írogatott, de első próbálkozásai elvesztek Leningrád ostromakor. Borisz csak később, az '50-es években kezdett érdeklődni az írói pálya iránt. Első közös novellájuk, „A jövevények” 1958-ban jelent meg a Tyehnyika malagyozsi című lapban (magyarul: Univerzum 1958/19.) -ezt később kisregénnyé dolgozták át (nálunk a Metagalaktika 6 közölte le, mint „Kívülről”). Egy év múlva már regénnyel jelentkeztek: A bíborszínű felhők bolygója (magyarul: Robur 9-11.) igazi űrkaland, ráadásul csírája annak, ami később Delelő-univerzumként vált híressé. Ez a világ a 22. századi emberiség életét mutatja be, különös figyelmet fordítva a világűr felfedezésére, a Naprendszer meghódítására, majd a kirajzásra a csillagok közé. Műveik kezdetben az ifjúságnak szóló kalandtörténetek voltak, de hamar megjelentek bennük a társadalombírálat és a szatíra motívumai, amelyek nem tették kedvessé a testvéreket a kor cenzorainak szemében. Számos regényük csak alaposan átdolgozva, kilúgozva jelenhetett meg, közülük egyik-másik évtizedes késéssel. Mindez azonban nem szegte munkakedvüket, sőt a '70-es évek végén még a világhír felé is nagy lépést tettek előre angol nyelvre lefordított köteteikkel, valamint kisregényükkel, a „Piknik az árokparton”-nal, amelyből Andrej Tarkovszkij filmet forgatott Stalker címmel. A lendületet csupán Arkagyij 1991-ben bekövetkezett halála törte meg, Borisz az azóta eltelt közel húsz évben mindössze két regényt írt.

[1]    „törekvéseiben eltökélt férfiú” – Horatius

[2]    Egy 2009 májusában készült internetes interjúban megkérdezték Borisz Sztrugackijt, mi az a korióla. Ezt válaszolta: „Nem tudom, soha nem is tudtam, mi az, de olyan jól, »zeneien« hangzott…”

[3]      A 12. században élt grúz költő, Sota Rusztaveli A tigrisbőrös lovag c. eposzának hőse. A grúz nemzeti eposzhoz Zichy Mihály készített illusztrációkat.

[4]    Ilf és Petrov regényére, az Aranyborjúra vonatkozó utalás.

[5]    Lucullus (kb. i. e. 109-kb. 59), római hadvezér, bőkezű mecénás, aki ínyenc lakomáiról vált nevezetessé. Triclinium: az ókori római villák ebédlőterme.

[6]    Pterokar: csapkodó szárnyakkal repülő gépkocsi.

[7]    Tahorg: a Pandora bolygón élő, nagy testű, veszélyes, emberevő ragadozó.

[8]    A. I. Kuprin (1870-1938) orosz író, 1917 után emigrált.

[9]    Ássátok meg síromat, hosszú és keskeny legyen, /Koporsómat erősre, tisztára és kényelmesre csináljátok…. amerikai népdal

[10]  Tropopauza: a troposzféra és sztratoszféra közti átmeneti réteg.

[11]  Kaljam: Borisz Sztrugackij kandúrját hívták így.

[12]  Angol kiszámolós gyerekdal.

[13]  A szövegben Szamuil Marsak (1887-1964) versei szerepelnek.

[14]  Baalbek: Ókori romváros a mai Libanon területén. Ősi vallási központ volt, a római korban a korábbi épületek romjain hatalmas magasított teraszt emeltek, többek között gigantikus méretű monolitokból, többnek a tömege kb. 400 tonna.

[15]  14 Nyevszkij: Pétervár főutcája.

[16]  Palotatér: Pétervárnak a Téli Palota előtti híres tere.

[17]  Angol szó, jelentése: rettenthetetlen.

[18]  Efemeridák: keringő égitesteknek a Földhöz viszonyított napi állását előzetes számítások alapján megadó táblázat.

[19]  Vagyim itt két különböző szólást kever össze: az egyik úgy szól: ragad, mint a fürdőben a levél (jelentése: lerázhatatlan, mint a kullancs). Az orosz fürdőben (mint a szaunában is) vesszőnyalábbal csapkodták magukat az emberek, és megesett, hogy egy-egy levél hozzátapadt az izzadt bőrhöz. A másik szólás: reszket, mint a nyárfalevél.

[20]  Olvasói kérdésre válaszolva Borisz Sztrugackij elmondta, hogy az itt említett Rumata nem azonos Nehéz istennek lenni c. regényük szereplőjével.

[21]  Az orosz népmesék állandó fordulata: ha jobbra mész – lovadat veszted, ha balra mész – fejedet veszted.

[22]  A második világháborúban használt német géppisztoly.

[23]  Stanley Kramer (1913-2001) amerikai filmrendező. Az utolsó part c. filmje 1959-ben készült.

[24]  Szinte népdallá vált ausztráliai dal. Népszerűségére jellemző, hogy sokan követelik, hogy a hivatalos himnuszt ezzel a dallal váltsák fel.

[25]  Arkagyij Natanovicsnak

[26]  Orosz népdal.

[27]  Arkagyij és Borisz Sztrugackij

[28]  AN: Arkagyij Natanovics; BN: Borisz Natanovics