Kedves Vásárlónk!

Szeretettel és tisztelettel nyújtjuk át a példányodat.

Köszönjük, hogy megvásároltad ezt a kötetet a szerző, az eredeti nyelvű szerkesztők és egyéb munkatársak, a hazai kiadó, a kiadó vezetői, a fordító, az irodalmi szerkesztő, a lektor, a kiadói szerkesztő, a korrektorok, a tördelők, a kommunikációs munkatársak, a rendszerfejlesztők és üzemeltetők, a kiadó sok egyéb munkatársa és a terjesztő minden munkatársa nevében.

Igen, rengeteg ember munkáját támogattad a vásárlásoddal.

Emellett támogattad még a magyar nyelvű e-könyvkiadás fejlődését, és azt, hogy az egész világon minél több, minél jobb minőségű magyar e-könyv minél könnyebben elérhető legyen.

Gratulálunk a döntésedhez, és tisztelettel köszönjük.

Bízunk benne, hogy a könyveinkkel és a kiszolgálással örömet szerzünk neked, mihamarabb viszontláthatunk, és másoknak is ajánlod a Könyvmolyképző könyveit.

H U G H   H O W E Y

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2023

Írta: Hugh Howey

A mű eredeti címe: Wool

A művet eredetileg kiadta:

John Joseph Adams Book/Mariner Books

Copyright © 2012 by Hugh Howey Q&A with the author and essays copyright © 2020 by Hugh Howey All rights reserved.

Fordította: Rákócza Richárd és Kádár Pál A szöveget gondozta: Egyed Erika és Késmárki Anikó

ISSN: 2062-3100

EPUB ISBN 978-963-597-693-5

MOBI ISBN 978-963-597-694-2

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2023-ban Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid Korrektor: Deák Dóri

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Azoknak, kik mernek remélni

1

A gyermekek játszottak, miközben Holston a halálba mászott; hallotta a visongást, amit csak boldog gyermekek hallatnak. Holston nem sietett, mialatt ők tombolva dübörögtek odafenn, módszeresen, súlyos léptekkel haladt körbe-körbe a csigalépcsőn, öreg bakancsai pengtek a fémből készült fokokon.

A fokokat, akárcsak apja bakancsát, megviselte az idő. A lemállott festék erőtlenül lifegett rajtuk, főként a sarkokban és az aljukon, ahol nem koptatták őket annyira. A lépcsőkön másutt zajló forgalom nyomán kisebb felhőkben szállt a por. Holston érezte a csillogásig koptatott korlát vibrálását. Ez mindannyiszor lenyűgözte: miként képes a puszta tenyerek és a léptek súrolása évszázadok alatt így megviselni a szilárd acélt. Molekulánként, gondolta. Minden élet lekoptat egy réteget, ahogy a siló is felemészti azt az életet.

A lépcsőn közlekedő nemzedékeknek köszönhetően valamennyi lépcsőfok meghajlott kissé, a széleik pedig lekerekedtek, mint a lebiggyesztett száj. Középütt a nyomát is alig lehetett felfedezni azoknak az apró ipari gyémántoknak, amelyek valaha a fokok tapadását szolgálták. Hiányukra csak a mindkét oldalon fellelhető mintázatból lehetett következtetni, a lapos acélból kiálló apró, éles szélű, piramisszerű kiemelkedésekből meg a festékpettyekből.

Holston vén bakancsával vén fokra lépett, lenyomta, majd megismételte a mozdulatot. Beleveszett mindabba, ami a feledésbe merült években történt: molekulák és életek eltűnésébe, a porrá lett rétegekbe. Azt gondolta, nem most először, hogy sem az életnek, sem a lépcsőnek nem az effajta létezés a célja. Nem efféle gyötrésre épültek a silót pohárba tett szalmaszál módjára átszelő hosszú csigalépcső szűk korlátjai. Mint hengeres otthonuk legnagyobb része, láthatóan ez is más célokból készült, rég elfeledett funkciók ellátására. Most főútvonal gyanánt használták emberek ezrei, akik ismétlődő napi ciklusokban közlekedtek benne fel és alá, bár Holston szerint jobb lett volna, ha csak vészhelyzetekben veszik igénybe, és legfeljebb pár tucatnyian.

Újabb szintet hagyott maga mögött: a torta alakú hálóteremrészleget. Miközben Holston megmászta az utolsó néhány szintet, egyre hangosabban hallotta a feje fölül a gyerekricsajt. A fiatalság hangja volt ez, olyan lelkeké, akik még nem voltak tisztában azzal, hol élnek, akikre még nem nehezedett rá minden oldalról a föld szorítása, akiknek még nem halt meg az elméje, hanem nagyon is éltek. Éltek, nem voltak kikészülve, boldog hangjuk leszűrődött a lépcsőn, s trillázásuk nem állt összhangban Holston tettével: a döntésével és az elszántságával, hogy kimenjen.

Mialatt közelített a legfelső szinthez, egy fiatal hang túlharsogta a többit, ami arra emlékeztette Holstont, hogy ő is a silóban volt gyermek – ott végezte minden iskoláját, ott is játszott. Akkoriban még irdatlan nagy világmindenségnek tetszett a fülledt levegőjű betonhenger. Szintjeivel, emeleti lakásegységeivel, műhelyeivel, hidroponikus kertjeivel meg a csőhálózattal teli vizesblokkjaival hatalmas kiterjedésű világ volt, amit soha senki fel nem fedezhet egészen, labirintus, amiben ő és barátai akár örökre elveszhettek.

Azoktól az időktől azonban már több mint harminc év választotta el. Holston most úgy érezte, mintha gyerekkora két-három élettel ezelőtt lett volna, s valaki más élvezte. Nem ő. Egész életét seriffként töltötte, s ez az élet súlyosan telepedett a múltra. Nem olyan régen pedig élete harmadik szakaszában tartott – egy titkos életben, túl a gyerekkoron és a seriffkedésen. Ezek voltak az ő utolsó rétegei a teljes megsemmisülés előtt. Három évet töltött csendesen, várva valamire, ami nem jön el soha, miközben minden egyes nap hosszabbnak tűnt, mint korábbi, boldogabb életeinek bármelyik hónapja.

Holston a csigalépcső tetejére érve elengedte a korlátot. A sokat látott acél íves csöve ott ért véget, ahol a lépcső a silókomplexum legtágasabb helyiségeibe torkollott: az étkezőbe és az ahhoz kapcsolódó társalgóba. Most már egy szinten volt a játékos visongással. A szanaszét lévő székek közt világos alakok cikáztak, fogócskát játszottak. A káoszt maroknyi felnőtt fokozta. Holston látta, ahogy Emma szétszórt krétát és zsírkrétát szed össze a piszkos járólapról. Férje, Clarke egy asztalnál ült, amelyen gyümölcslevek, kancsók és kukoricalisztből készült sütik sorakoztak. Odaintett a szoba másik végéből Holstonnak.

Holstonnak eszébe sem jutott, hogy a köszönést viszonozza, erre sem energiája, sem vágya nem volt. A felnőttek és a játékba belemerült gyerekek mellett homályosan kivehető látványt nézte, amit az étkező falára vetítettek. Zord világukból itt nyílt a legnagyobb zavartalan kilátás. Reggeli táj. A hajnal gyér fénye burkolta be az élettelen hegyeket, melyek Holston gyermekkora óta semmit sem változtak. Ott terpeszkedtek, ahogy tették időtlen idők óta, mialatt Holston az étkező asztalai közt rajcsúrozó gyermekből azzá a kiüresedett valamivé vált, ami most is volt. A hegyek tekintélyesen hullámzó ormai mögötti ismerős, rothadó égvonal erőtlenül csillogva tükrözte vissza a reggeli napsugarakat. Ősi üveg és acél állt a messzeségben, ott, ahol – mint gyanították – valaha emberek éltek a föld fölött.

Egy gyerek, akit úgy vetett ki magából a csoportja, mint valami üstököst, Holston térdéhez csapódott. Lenézett, s mozdult, hogy megérintse a srácot – Susan fia volt az –, a gyerek azonban, üstököshöz méltón, már el is tűnt, berántotta a többiek vonzása.

Holstonnak hirtelen a lottó jutott eszébe, amit ő és Allison nyertek meg az asszony halálának évében. A szelvény még mindig megvolt, magával vitte mindenüvé. A gyerekek egyike – aki mostanra már kétévesen totyogna a többiek után – az övék is lehetne. Mint minden szülő, ők is arról álmodoztak, hogy dupla szerencsével ikreik lesznek. Próbálkoztak is persze. Miután kivették az asszony implantátumát, dicsőséges éjszakáról dicsőséges éjszakára próbálkoztak a szelvényüket beváltani. A többi szülő sok szerencsét kívánt nekik, a lottóban reménykedők pedig csendben imádkoztak, hogy üres évet fogjanak ki.

Ő és Allison, akik tudták, hogy csak egy évük van, kipróbálták az összes babonaságot, mindent, amiről azt gondolták, segíthet. Az ágy fölé aggatott fokhagymafüzérektől a termékenység megnövekedését remélték, a matracok alá két tízcentest rejtettek, hogy ikreket hozzanak össze, Allison hajában rózsaszín szalag virított, Holston szeme alatt pedig kék festékfolt – nevetségesnek és kétségbeesett igyekezetnek bizonyult valamennyi, ugyanakkor viccesnek is. Bolondabb dolog már csak az lett volna, ha nem kísérelnek meg mindent, ha kipróbálatlanul hagyják valamelyik idióta babonát vagy receptet.

Azonban minden hiábavalónak bizonyult. Még le sem telt az évük, a lottójog másik párra szállt át. Nem próbálkozás, hanem idő hiányában. A feleség hirtelen hiányában.

Holston elfordult a játéktól és a kilátástól, s a siló étkezője és légzsilipje között elhelyezkedő irodája felé indult. Mialatt az utat megtette, gondolatban felidézte az itt vívott harcot, az idegek csatáját, melyen az utolsó három esztendőben nap mint nap átment. Tudta, ha megfordul, és belemerül a hatalmas kilátásba a falon, ha csak futó pillantást vet a folyamatosan romló, homályos, borús kameralencsék vetítette képre, az odakinn lebegő szennyeződésre, ha követi tekintetével a hegy hullámosan gyűrődő vonalát, a redőt, amely az ingoványos dűnéken keresztül húzódott túl a városon, ki tudná venni az ő békés alakját. Ott, azon a dombon, láthatná a feleségét. Úgy feküdt, akár egy alvó szikla, a levegő és a toxinok elnyűtték, kezét a feje alá hajtotta.

Talán.

Nehezen látta, alig lehetett kivenni már az újbóli elhomályosodás kezdete előtt is. Amúgy meg nemigen lehetett megbízni a látványban. A dolog úgy állt, hogy volt miben kételkedni. Így aztán Holston azt az egyszerű megoldást választotta, hogy nem nézett ki. Áthaladt felesége lelki összeomlásának színhelyén, ahol örök álmukat aludták a rossz emlékek, át a hirtelen őrület színén, s belépett az irodájába.

– Nézd csak, ki kelt ilyen korán – mondta Marnes mosolyogva.

Holston helyettese becsukta az iratszekrény fémfiókját, az elaggott zsanérok élettelen hangon jajongtak. Gőzölgő bögrét vett a kezébe, majd feltűnt neki Holston komorsága.

– Jól vagy, főnök?

Holston bólintott. Az asztal mögött függő kulcstartóra mutatott.

– Megyek a fogdába – közölte.

A helyettes mosolya lehervadt, Marnes zavartan ráncolta homlokát. Letette a bögrét, és megfordult, hogy leakassza a kulcsot. Mialatt háttal volt, Holston még egyszer, utoljára tenyerébe dörzsölte az éles, hideg acélt, majd a seriffcsillagot színével lefelé az asztalra tette. Marnes visszafordult, és felé nyújtotta a kulcsot.

– Fogjak felmosót? – bökött Marnes hüvelykujjával az étkező irányába. A cellába, ha annak épp nem volt lakója, legfeljebb takarítani mentek be.

– Ne – mondta Holston. Fejével a cella felé intett, jelezve helyettesének, hogy kövesse.

Megfordult. Az asztal mögötti szék megnyikordult, miközben Marnes felállt, hogy utánamenjen. Holston a cellához lépett. A kulcs simán belement a zárba. Az ajtó jól megkonstruált és gondosan karbantartott zárszerkezete élesen kattant. Egy halovány zsanérnyikorgás, egy elszánt lépés, egy taszítás, csengés, és a megpróbáltatásnak vége volt.

– Főnök?

Holston a rácsok közt kitartotta a kulcsot. Marnes lenézett rá, s némileg bizonytalanul, de elvette.

– Mi történik, főnök?

– Szólj a polgármesternek! – mondta Holston. Sóhajt eresztett meg, keserveset, amit már három esztendeje tartogatott. – Mondd meg neki, hogy ki akarok menni!

2

A cellából nem volt annyira homályos a kilátás, mint az étkezőből, s Holston azzal töltötte utolsó silóbeli napját, hogy próbálta összerakni a látványt. Lehetséges, hogy a kamera ezen az oldalon védve van a toxikus széltől? Netán az összes halálra ítélt takarító egyre több munkát fektetett abba, hogy megőrizze a látványt, amit utolsó napján élvezhetett? Vagy ezt az extra erőfeszítést ajándéknak szánták a következő takarítónak, aki majd ugyanebben a cellában tölti az utolsó napját?

Holstonnak az utóbbi magyarázat tetszett leginkább. Arra késztette, hogy vágyakozással gondoljon a feleségére. Emlékeztette, miért van itt, a rácsok rossz oldalán, önként.

Miközben gondolatai Allisonra összpontosultak, ült, és nézett kifelé a halott világra, amit valamely ősi nép hagyott maga mögött. Betemetett bunkerjük körül nem a legjobb kilátás nyílt a tájra, bár nem is a legrosszabb. A messzeségben a dombok barna vonulata úgy mutatott, akár a kávéfoltok, amikbe épp a kellő mennyiségű disznótejet öntötték. Felettük az ég ugyanolyan unalmasszürke volt, mint gyerekkorában, s mint a nagyapja gyerekkorában. A tájban semmi sem mozgott, csak a felhők. Azok szabadon kóboroltak, akár a hordába verődött állatok a képeskönyvekben.

Cellájának teljes falát betöltötte az élettelen világ látványa, amiként betöltött minden falat a siló felsőbb szintjein, melyek mindegyikén a homályos és a még homályosabb senki földje egy-egy darabja volt látható. A látvány Holstonra eső része a sarokban álló priccstől a mennyezetig, a másik falig terjedt, le egészen a vécéig. És a lágy elmosódottság dacára – olyan volt, mintha olajat kentek volna egy lencsére – úgy festett, mint egy színpad, ahová ki lehetne csatangolni, mint valami tátongó, hívogató lyuk, amelyet, fura módon, tilalmat jelző börtönrácsokon túl helyeztek el.

Az illúzió azonban csak bizonyos távolságból volt meggyőző. Holston közelebb hajolva láthatta a hatalmas kijelzőn az immár kihunyt maroknyi pixelt. Tökéletesen fehéren álltak a barna és szürke árnyalatok közepén. Valamennyi kegyetlen intenzitással fénylő pixel (Allison „beragadt” pixeleknek nevezte őket) olyan volt, mint egy világosabb helyre nyíló, négyszögletes ablakocska, emberi haj vastagságú lyuk, ami látszatra egy jobb valóság felé hívogatott. Most, hogy jobban megnézte, tucatnyit észrevett belőlük. Holston elgondolkodott azon, van-e a silóban olyan ember, aki ért a javításukhoz, s vannak-e szerszámaik az ilyen kényes munka elvégzéséhez. Vagy mindörökre halottak, mint Allison? A végén valamennyi pixel kihuny? Holston elképzelte a napot, amelyen a pixelek fele már tökéletesen fehér, aztán generációkkal később, amikor már csak néhány marad meg barnának és szürkének, aztán csak egy tucat, majd a világ új stádiumba lép, a siló lakossága azt hiszi, tűzben áll a kinti világ, s az egyedüli igaz pixeleket összetévesztik a nem működőkkel.

Vagy Holston és az emberei már most is ezt teszik?

Valaki megköszörülte a torkát mögötte. Holston megfordult. A rácsok túloldalán Jahns polgármester asszony állt, kezét overallja mellső részében nyugtatva. Nagyot bólintott a priccs felé.

– Ha a cella üres, olyan éjszakákon, amikor maga és Marnes seriffhelyettes szolgálaton kívül vannak, néha ideülök, és élvezem ezt a kilátást.

Holston visszafordult, hogy tovább tanulmányozza a sáros, élettelen tájat. Csak a gyerekkönyvekben látható ábrákhoz képest volt a látvány lehangoló – kizárólag ezek a könyvek élték túl a felkelést. A legtöbb ember kételkedett a könyvekben látható színekben, amiként kételkedtek abban is, hogy bíborszínű elefántok és rózsaszín madarak valaha is léteztek, Holston azonban igazabbnak érezte azokat a képeket, mint az elé táruló látványt. Akár a többiek, ő is érzett valamit, ami ősi volt, és mély, amikor azokat a zölddel és kékkel színezett, megviselt oldalakat nézegette. A fullasztó silóhoz képest a kinti sáros-szürke látvány is egyfajta megváltásnak számított, csakúgy, mint a szabad levegő, aminek a belélegzésére született az ember.

– Kicsivel mindig tisztábbnak tűnik itt – mondta Jahns. – Úgy értem, a kilátás.

Holston csendben maradt. Egy rojtosodó felhődarabkát figyelt, ami a többiektől leválva új irányba indult. Fekete és szürke keveredett egymással.

– Válassza ki, mi legyen a vacsorája! – mondta a polgármester. – Hagyomány…

– Nem kell elmondania, hogy megy ez – szakította félbe Holston. – Csak három éve annak, hogy felszolgáltam ugyanitt Allison utolsó vacsoráját. – Szokásból az ujjához nyúlt, hogy a rézgyűrűjét megforgassa. Elfelejtette, hogy órákkal korábban az öltözőben hagyta.

– El sem hiszem, hogy már annyi ideje – mormolta magában Jahns.

Holston felé fordult. A nő a falon kirajzolódó felhőket figyelte.

– Hiányzik magának? – kérdezte dühösen Holston. – Vagy csak azt nem állhatja, hogy ilyen sokáig tartott a homály?

Jahns szeme egy pillanatra megvillant, majd a földet nézte.

– Tudja, hogy én nem akarom ezt, semmilyen szempontból. A szabály azonban szabály…

– Nincs mit hibáztatni rajtuk – mondta Holston, s próbálta csillapítani a haragját. – Jobban ismerem a szabályokat, mint a legtöbben. – Keze a hiányzó jelvénye felé mozdult, ami épp úgy nem volt már nála, ahogy a gyűrű sem. – A pokolba is, hiszen életem legjavában a szabályoknak szereztem érvényt, még azután is, hogy rájöttem, szart sem érnek.

Jahns megköszörülte a torkát.

– Nos, nem fogom megkérdezni, miért emellett döntött. Csak feltételezem, hogy azért, mert idebenn boldogtalanabb lenne.

Holston szembenézett vele, s meglátta a párát a tekintetében, mielőtt a nő kipisloghatta volna. Jahns a szokottnál is vékonyabbnak látszott, leffegő overalljában komikusnak tűnt. Nyakán a ráncok mélyebbek voltak, szemének sugárzása pedig erőteljesebb, mint amire emlékezett. Sötétebb. Holston arra gondolt, a nő hangjának rekedtsége az őszinte sajnálat tanújele, nem pedig a koráé vagy a dohányadagé.

Holston hirtelen Jahns szemén keresztül látta önmagát, az elnyűtt priccsen ücsörgő, megtört embert, akinek bőre szürke a kinti halott világ sápadt izzásától, s a látványtól megszédült. Feje ide-oda fordult, mintha valami észszerű után kutatna, amihez csatlakozhatna, valami után, aminek értelme van. Az élete álomnak, visszafordíthatatlannak látszott. Az elmúlt három esztendőből semmi nem tűnt igaznak. Egyáltalán semmi nem tűnt igaznak.

Visszafordult a rozsdaszín hegyek felé. Úgy érezte, szeme sarkából épp látta meghalni az egyik pixelt, ami fehérré égett ki. Újabb apró ablak nyílt, újabb tiszta kilátás az illúzión át, amelyben felnőttként megtanult kételkedni.

A holnap lesz az én megváltásom, gondolta Holston vadul, akkor is, ha odakint pusztulok el.

– Túl régóta vagyok polgármester – jegyezte meg Jahns.

Holston visszanézett, s látta, hogy a nő ráncos keze a hideg acélrácsot markolja.

– Tudja, hogy a nyilvántartásaink nem mennek vissza a kezdetekhez. Nem mennek vissza a másfél évszázaddal ezelőtti felkelés előttre, de azóta nem akadt polgármester, aki nálam több embert küldött volna ki takarítani.

– Sajnálom, hogy gondot okozok magának – mondta Holston szárazon.

– Semmi örömöt nem lelek benne. Csak ennyit mondok. Nincs benne örömöm egyáltalán.

Holston keze végigsöpört a hatalmas képernyőn.

– De holnap este maga lesz az első, aki tiszta naplementét lát, igaz? – Utálta azt, amit mondott. Holston nem a halála miatt haragudott, vagy az élete miatt, vagy bármi miatt, ami másnap reá várt. Őt az Allison sorsa miatti harag nem hagyta nyugodni. Továbbra is úgy vélte, a múltbeli események elkerülhetőek lettek volna, noha réges-rég lezajlottak már. – Mindenki imádni fogja a holnapi kilátást – mondta, inkább saját magának, semmint a polgármesternek.

– Ez egyáltalán nem tisztességes – közölte Jahns. – A törvény az törvény. Maga megszegte. És tudta, hogy megszegi.

Holston maga elé nézett. Hagyták a csendet dagadni. Végül Jahns polgármester szólalt meg.

– Még nem fenyegetőzött azzal, hogy nem csinálja végig. A többiek közül páran idegesek, hogy maga talán nem végzi el a takarítást, mert nem tiltakozik ellene.

Holston felnevetett.

– Jobban éreznék magukat, ha azt mondanám, nem fogom megpucolni a szenzorokat? – Fejét rázta az őrült logika hallatán.

– Mind, aki csak itt ült, azt állította, hogy nem fogja megcsinálni – közölte Jahns –, de aztán mégiscsak elvégezték a munkát. Arra jutottunk…

– Allison sosem fenyegetőzött azzal, hogy nem csinálja meg – emlékeztette Holston, de tudta, mit akar Jahns mondani. Ő maga is biztos volt benne, hogy Allison nem törli le a lencséket. S most úgy gondolta, megértette, min ment keresztül, amikor ugyanezen a helyen ült. Nagyobb dolgokat kellett itt megfontolni, mint a takarítás művelete. A legtöbben, akik kimentek, lebuktak valamin, aztán egyszerre itt találták magukat a cellában, és sorsuk néhány órára korlátozódott. Amikor azt mondták, nem teszik meg, a bosszú járt a fejükben. Allisonnak és most Holstonnak azonban komolyabb aggodalmaik voltak. Lényegtelen volt, takarítanak, vagy sem, azért kerültek ide, mert – az őrület egy bizonyos szintjén – itt akartak lenni. Csak a kíváncsiságuk maradt meg. A csoda iránt, amit a fali kivetítők csupán valamiféle fátylon át közvetítettek.

– Mit tervez tehát, elvégzi, vagy nem végzi el? – szegezte neki a kérdést Jahns. Le sem tagadhatta kétségbeesését.

– Maga mondta magának – vont vállat Holston. – Megcsinálja mindenki. Aminek valami oka kell legyen, nem?

Úgy tett, mintha nem foglalkozna a kérdéssel, egyáltalán nem érdekelné a takarítás miértje, jóllehet élete javát, és főleg az utolsó három évet, azzal töltötte, hogy a miérten töprengett. A kérdés valósággal megőrjítette. És ha azzal, hogy nem hajlandó Jahns kérdésére válaszolni, fájdalmat okoz azoknak, akik a feleségét megölték, na, azon ugyan nem fogja magát felizgatni.

Jahns keze izgatottan járt a rács rúdján fel-alá.

– Megmondhatom nekik, hogy meg fogja csinálni? – kérdezte.

– Vagy mondja azt, hogy nem fogom. Engem nem érdekel. Úgy veszem észre, bármelyik válasz ugyanazt jelenti a számukra.

Jahns nem felelt. Holston felpillantott rá, s a polgármester bólintott.

– Ha az étkezést illetően meggondolná magát, tudassa Marnes seriffhelyettessel. Egész éjjel az ügyeletesasztalnál lesz, ahogy azt a hagyomány…

Szükségtelen volt mondania. Könnyek szöktek Holston szemébe, amikor korábbi kötelezettségei sorából erre visszaemlékezett. Tizenkét évvel ezelőtt ő ült annál az asztalnál, amikor Donna Parkinst küldték takarítani, meg nyolc éve is, mikor Jack Brent ideje jött el. S a rácsba csimpaszkodva, a padlón heverve, teljesen összeomolva töltött el egy éjszakát három évvel ezelőtt, amikor a feleségén volt a sor.

Jahns polgármester megfordult, menni készült.

– Seriff – mormogta Holston, mielőtt túl messzire ért volna.

– Tessék? – Jahns megtorpant a rácsok túloldalán, bozontos, szürke szemöldöke a szemébe lógott.

– Marnes most már seriff – emlékeztette Holston. – Nem helyettes.

Jahns ujjperceivel megkopogtatta az egyik acélrudat.

– Valamit egyen majd – javasolta. – És nem fogom azzal idegesíteni, hogy azt javaslom, aludjon is egyet.

3

Három évvel korábban

– Te nyilván viccelsz – mondta Allison. – Édesem, ezt hallgasd meg! Nem fogod elhinni. Tudtál te arról, hogy nemcsak egy felkelés zajlott, hanem több is?

Holston felpillantott az ölében szétnyitott irattartóból. Körülötte szétszórt papírhalmok borították az ágyat, mint valami foltvarrás – régi akták kazlai, amelyeket szortírozni kellett, s az új panaszok, amelyeknek utána kellett járni.

Allison az ágy lábánál elhelyezett kisasztalnál ült. A siló egyik lakásában laktak, amiből az évtizedek során csak kétszer választottak le helyiségeket. Maradt benne hely olyan luxusnak, mint az asztal, és priccs helyett a széles ágy.

– Honnan tudnék én erről? – kérdezte. Felesége megfordult, egy hajtincsét betuszkolta a füle mögé. Holston a számítógép monitorára csapott egy aktát. – Te bogozgatsz naphosszat több száz éves titkokat, és nekem előbb kéne róluk tudnom, mint neked?

Allison kiöltötte a nyelvét.

– Ez csak amolyan szófordulat. Így szoktalak informálni. De miért nem mutatsz nagyobb érdeklődést? Hallottad egyáltalán, amit mondtam?

Holston vállat vont.

– Soha nem tekintettem úgy az általunk ismert felkelésre, mint az egyetlenre, csak mint a legutóbbira. Ha valamit is tanultam a munkámból, hát az az, hogy sem bűncselekmény, sem a csőcselék őrültségei nem lehetnek eredetiek. – Felvett egy irattartót a térde mellől. – Gondolod, hogy ez a siló első ismert víztolvaja? Vagy az utolsó?

Miközben Allison szembefordult vele, széke megnyikordult a járólapon. A mögötte álló asztalon lévő monitoron a siló régi szervereiből előbányászott adattöredékek és -hulladékok villóztak, régen törölt és számtalanszor felülírt információk maradványai. Holston még mindig nem értette, hogyan működik ez a visszakeresési folyamat, sem azt, hogy valaki, akinek elég esze van ehhez a munkához, hogy lehet annyira buta, hogy őt szeresse, de mindkettő igazságát elfogadta.

– Egy sor régi jelentést rakok össze – közölte az asszony. – Ha minden igaz, az derül ki belőlük, hogy a mi régi felkelésünkre rendszeresen sor került. Nagyjából nemzedékenként egyszer.

– Sok mindent nem tudunk még a régi időkről – mondta Holston. Megdörzsölte a szemét, és a papírmunkára gondolt, aminek sehogy sem látta a végét. – Lehet, hogy nekik nem volt szisztémájuk a szenzorpucolásra, hm? Lefogadom, hogy akkoriban odafenn egyre homályosabb és homályosabb lett a kilátás, míg az emberek bele nem őrültek, aztán felkelés vagy valami afféle robbant ki, a végén meg száműzetésbe küldtek pár embert, hogy egyenesbe hozzák a dolgokat. Vagy talán a természetes népességszaporulat kontrollja tette, tudod, még a lottó előtt.

Allison megrázta a fejét.

– Nem hinném. Ha jól meggondolom… – Elhallgatott, s a Holstont körülvevő papírtengerre pillantott. A csokorba gyűjtött kihágások látványa arra késztette, hogy alaposan megfontolja mondandóját. – Nem ítélkezni akarok, és nem akarom megmondani, igaza volt-e valakinek, vagy nem, semmi ilyesmit. Csak arra utalok, hogy a lázadók talán nem törölték le a szervereket a felkelés alatt. Szemben azzal, amit nekünk mindig mondtak, úgy mellesleg.

Ez felkeltette Holston figyelmét. Az üres szerverek rejtélye, a silóősök semmitmondó múltja mindannyiukat kísértette. A kitörlés nem volt más, mint ködös legenda. Becsukta az aktát, amin épp dolgozott, és félretette.

– Szerinted mi volt az ok? – kérdezte a feleségét. – Gondolod, hogy baleset történt? Tűz vagy áramkimaradás? – Felsorolta a közszájon forgó elméleteket.

Allison a homlokát ráncolta.

– Nem – mondta. Lehalkította a hangját, és idegesen körülnézett. – Én azt hiszem, mi töröltük le a merevlemezeket. Értem ez alatt az őseinket. Ők voltak, nem a felkelők. – Megfordult, és a monitor felé hajolt, ujját végigfuttatta néhány számon, amit Holston az ágyról nem tudott kivenni. – Húsz év – mondta. – Tizennyolc. Huszonnégy. – Ujja lefelé mozdult a képernyőn, ami megcsikordult. – Huszonnyolc. Tizenhat. Tizenöt.

Holston, az aktákat egymásra halmozva, ösvényt vágott magának a padlóra tett dokumentumok között, úgy jutott el az asztalhoz. Az ágy végére telepedett, kezét neje nyakára tette, s válla felett a monitorra nézett.

– Ezek azok az adatok? – kérdezte.

Az asszony bólintott.

– Nagyjából minden húsz évben van egy nagyobb felkelés. Ez a jelentés katalogizálta őket. Ez egyike azoknak a fájloknak, amelyeket a legutóbbi felkelés alatt töröltek. A mi felkelésünk alatt.

Úgy mondta ezt „a mi felkelésünk”-et, mintha valamelyikük vagy bármelyik barátjuk élt volna azokban az időkben. Holston azonban tudta, hogyan érti. Ez volt az a felkelés, aminek az árnyékában nevelkedtek, a felkelés, amely mintha világra hozta volna őket – a nagy konfliktus, amely ott lebegett gyermekkoruk felett, a szüleik, nagyszüleik gyermekkora felett.

A felkelés, amely suttogásokat és ideges oldalpillantásokat váltott ki.

– S miből gondolod, hogy mi töröltük le a szervereket? Mi, a jó fiúk?

Félig elfordult, s elkeseredett vigyort eresztett meg.

– Mondta valaki, hogy mi vagyunk a jó fiúk?

Holston megmerevedett. Visszahúzta kezét Allison nyakától.

– Ne kezdd! Ne mondj semmit, ami…

– Csak humorizálok – közölte az asszony. Ilyesmivel azonban nem lehetett humorizálni. Ezt már csak két lépés választotta el az árulástól, a takarítástól. – A következő az elméletem – mondta, s kihangsúlyozta az elmélet szót. – Generációs felkelésekről van szó, igaz? Úgy értem, nagyjából száz éven át, vagy egy kicsit tovább is. Óraműpontossággal robbantak ki – mutatott a dátumokra. – De azután, a nagy felkelés idején, ami az egyedüli volt, amiről eddig tudtunk, valaki letörölte a szervereket. Ami, én mondom neked, nem olyan egyszerű, mint lenyomni néhány gombot, vagy tüzet gyújtani. Óriásinak kellett lennie annak az anyagnak. Összehangolt erőfeszítésre volt szükség, nem holmi balesetre, trehányságra vagy puszta szabotázsra…

– Amiből számodra még nem derül ki a felelős személye – mutatott rá Holston. Kétség nem fért ahhoz, hogy asszonya számítógépes varázsló, eszköztárában azonban nem szerepelt a nyomozás. Az az ő asztala volt.

– Ami viszont kiderül – folytatta Allison –, hogy abban az időben valamennyi generáció idején volt felkelés, azóta viszont egyetlenegyszer sem. – Az ajkába harapott.

Holston felegyenesedett ültében. Körülpillantott a szobában, és hagyta, hadd ússzanak az elhangzottak a semmibe. Hirtelen támadt látomásában a felesége kitépi a kezéből a nyomozótáskáját, és meglép vele.

– Ezek szerint azt mondod… – Állát dörzsölve végiggondolta mondandóját. – Azt mondod, valaki azért törölte ki a történelmünket, hogy ne ismételjük meg?

– Vagy ennél is rosszabb a helyzet. – Allison mindkét kezével megfogta férje kezét. Arcán eddig is komolyság ült, ami most ridegséggé változott. – Mi van akkor, ha a felkelések indítóoka is ott volt azokon a merevlemezeken? Mi van akkor, ha az ismert történelmünknek valamely része vagy valamilyen, a külvilágból származó adat, netán annak ismerete, bármi, ami arra kényszerítette az embereket réges-régen, hogy ide beköltözzenek, nos, mi van akkor, ha az az információ olyan nyomást eredményezett, amitől elment az emberek esze, amitől megbolondultak, vagy egyszerűen ki akartak menni?

Holston megrázta a fejét.

– Nem akarom, hogy így gondolkodj! – figyelmeztette.

– Nem azt állítom, hogy jogukban állt begolyózni – visszakozott óvatosan az asszony. – De abból, amit eddig összeraktam, ez az elmélet kerekedik ki.

Holston bizalmatlanul pillantott a képernyőre.

– Talán nem kéne ezzel foglalkoznod – közölte. – Még abban sem vagyok biztos, hogyan csinálod, és lehet, hogy nem kéne csinálnod.

– Édesem, az információ ott van. Ha én nem rakom össze ma, valaki más rakja össze holnap. A szellemet nem lehet a palackba visszagyömöszölni.

– Hogy érted?

– Már kiadtam egy közleményt a törölt és felülírt fájlok helyreállításáról. Az IT-osztály többi része terjeszti, hogy segítsen azoknak, akik óvatlanul olyasvalamit töröltek, amire szükségük van.

– Továbbra is úgy vélem, le kéne állnod – mondta a férfi. – Ez nem a legjobb elképzelés. Nem látom, hogy bármi jó származna belőle…

– Semmi jó nem származhat az igazságból? Az igazság ismerete mindig jó. És jobb, ha mi fedezzük fel, mint ha más, nem igaz?

Holston az aktáira nézett. Öt éve volt már annak, hogy az utolsó embert takarítani küldték. A külvilág látványa napról napra homályosult, s ő mint seriff érzékelte az igényt: találnia kéne valakit. Nőttön-nőtt a nyomás, gőzként feszítette a silót, készen arra, hogy bármikor robbanjon. Idegesek voltak az emberek, amikor arra gondoltak, közeleg az idő. Olyan volt ez, mint egy önbeteljesítő prófécia: amikor valakinek az idegei nem bírják tovább, kirobban, vagy mond valamit, amit nem kellett volna, azután ott találja magát a cellában, ahogy az utolsó homályos naplementéjét nézi.

Holston szortírozta a körülötte lévő aktákat, s azt kívánta, bár lenne bennük valami. Holnap kész halálra ítélni valakit, ha a gőz kiengedéséhez ez kell. A felesége épp egy hatalmas, túlfújt lufit böködött tűvel, Holston pedig szerette volna, ha a levegő kijön belőle, még mielőtt kidurrantja.

4

Jelen

Holston a csupasz acélpadon ült a légzsilipben, agya zsibbadt volt az alváshiánytól és a rá váró bizonyosságtól. Nelson, a takarítóosztag vezetője előtte térdelt, és a fehér védőruha lábrészével ügyködött Holston lábfejénél.

– Elszórakoztunk az illesztékek szigetelésével, és hozzáadtunk egy második szigetelőréteget – számolt be Nelson. – Több időd lesz odakint, mint bárki másnak korábban.

Holston ezt feljegyezte magában, és visszaemlékezett a napra, amelyen végignézte, hogy a felesége kimegy takarítani. A siló legfelső szintje, ahol hatalmas kivetítőkön látszott a külvilág, általában néptelen volt a takarítások ideje alatt. A bentlakók nem bírták elviselni annak a látványát, amit műveltek, vagy talán fel akartak jönni élvezni a szép kilátást, arra azonban nem voltak kíváncsiak, ki milyen árat fizetett ezért. Holston azonban végignézte, kétség sem férhetett hozzá, hogy megteszi. Allison arcát nem tudta kivenni az ezüst maszkos sisakban, vékony karjait sem látta a terjedelmes ruhában, mialatt sikált és csak sikált a gyapjúkeféjével, ő azonban ismerte a járását, modorosságait. Nézte, ahogy befejezte a munkáját, amit ráérősen és kifogástalanul végzett el, majd hátralépett, még egyszer, utoljára belenézett a kamerába, intett neki, és megfordult, hogy elinduljon. Mint előtte mások, ő is a közeli domb felé cammogott, azon akart túljutni, hogy elgyalogoljon az épp a horizont alatt látható ősi romváros omladozó csúcsaihoz. Holston egész idő alatt nem mozdult. Nem mozdult még akkor sem, amikor az asszony sisakját markolászva elesett a domb másik oldalán, s vonaglott kínjában, amikor a mérgező anyagok először ették át magukat az illesztékszigeteléseken, aztán a ruhán és végül a feleségén.

– A másik lábad – csapott a bokájára Nelson. Holston felemelte a lábát, és hagyta, hogy a technikus megkösse a sípcsontja köré tekert lábrészt. Kezére nézett, a fekete karbon alsóruhára, amit közvetlenül a testén viselt, s elképzelte, ahogy az anyag feloldódik a bőrén, és lehámlik róla, mint kiszáradt gépzsír egy generátor csövéről, s ezalatt pórusaiból kitódul a vér, és felgyülemlik élettelen ruhájában.

– Ha megfognád a rácsot, és felállnál…

Nelson olyan rutineljárást alkalmazott, aminek kétszer volt tanúja korábban. Először Jack Brenttel, aki mindvégig harciasan és ellenségesen viselkedett, s őt seriffként arra kényszerítette, hogy egész idő alatt a padja mellett strázsáljon. Másodjára pedig a feleségével, akinek a készülődését a légzsilip kicsiny ökörszemablakán át nézte végig. Holston ezekből tudta, mi a teendő, mégis mondani kellett neki. Másutt jártak a gondolatai. Felnyúlt, megragadta a trapéz alakú csövet, ami fölötte függött, s felhúzódzkodott rajta. Nelson megfogta a ruha oldalát, és Holston derekára rángatta. Két üres ruhaujj csüngött mindkét oldalon.

– A bal kezed ide.

Holston kábán engedelmeskedett. Szürreális élmény volt a másik oldalon lenni, az elítélt gépies halálútján. Holston gyakran eltöprengett azon, miért engedelmeskednek és mennek ki minden további nélkül. Még Jack Brent is tette, amit mondtak, hiába volt akkora nagy és mocskos szája. Allison csendben csinálta végig, akárcsak ő maga, emlékezett Holston, mialatt előbb egyik, majd másik karját a ruhába bújtatta. A ruha most már rajta volt, s Holston arra gondolt, az emberek talán azért mentek ki tiltakozás nélkül, mert nem tudták elhinni azt, ami történik. Az egész nem volt elég reális ahhoz, hogy lázadni lehessen ellene. Agyának állati része nem arra szolgált, hogy nyugodtan átvezesse egy olyan halálba, amiről oly sokat tudott.

– Fordulj meg!

Engedelmeskedett. Vesetájékán rántást érzett, majd zajosan száguldott a cipzár, fel a nyakáig. Megint rántás, megint cipzár. Kétrétegnyi értelmetlenség. A végén az ipari Velcro ropogása. Tapogatások, újabb ellenőrzések. Holston hallotta, ahogy az üreges sisakot leveszik a polcról. Ujjait megmerevítette a vastag kesztyűben, mialatt Nelson leellenőrizte a fejfedő belső részét.

– Vegyük át a procedúrát még egyszer!

– Nem szükséges – mondta Holston csendesen.

Nelson a zsilipkamra silóba nyíló ajtajára pillantott. Holstonnak nem kellett odanéznie ahhoz, hogy tudja: figyelik őket.

– Nézd el nekem! – mondta Nelson. – A szabályzat szerint kell csinálnom.

Holston bólintott, bár tisztában volt azzal, hogy semmiféle „szabályzat” nem létezik. A silóban nemzedékről nemzedékre terjedő titokzatos szájhagyományok egyike sem foglalkozott a védőruha-készítők és a takarítóosztag kultikus tevékenységével. Az ő útjukból mindenki kitért. A takarítók hajtották végre magát a fizikai műveletet, de a technikusok voltak azok, akik ezt lehetővé tették. Ők voltak azok a férfiak és nők, akik fenntartották a siló fojtogató határain kívüli világ panorámáját.

Nelson a padra tette a sisakot.

– Itt vannak a súrolókeféid. – Meglapogatta a védőruha elejébe dugdosott keféket.

Holston előhúzta az egyiket, recsegő hangot idézve elő vele, tanulmányozta a durva anyag spiráljait és csavarodásait, azután visszadugta a helyére.

– Két spriccentés a tisztítós üvegből, mielőtt megdörzsölöd a gyapjúval, aztán leszárogatod ezzel a törülközővel, a legvégén jön a portaszító réteg. – Sorrendben megveregette a zsebeket, bár azok egyértelműen fel voltak címkézve, meg voltak számozva – fejjel lefelé, hogy Holston számára egyértelmű legyen –, sőt színkóddal is ellátták őket.

Holston bólintott. Tekintete most először találkozott a technikuséval. Meglepve látta benne a félelmet, amit foglalkozásának köszönhetően megtanult felismerni. Majdnem meg is kérdezte Nelsont, mi a baj, amikor rájött: nyilván úgy gondolja, minden instrukció hiábavaló, Holston szépen kisétál, és – ahogy a siló minden lakója tartott ettől valamennyi takarító esetében – nem végzi el a feladatát. Nem takarít ki azoknak, akiknek a törvényei, melyek tiltották, hogy valaki jobb világról álmodjon, a vesztét okozták. Vagy az aggasztotta Nelsont, hogy a drága, fáradságos munka árán előállított védőruha, amit ő és kollégái készítettek, felhasználva a jóval a felkelés előtti időkből származó, nemzedékről nemzedékre öröklődő titkokat és eljárásokat, kikerül a silóból, s utána odakinn hasztalan rohad el?

– Jól vagy? – kérdezte Nelson. – Nem túl szoros valahol?

Holston körülnézett a zsilipkamrában. Az életem, az túl szoros, akarta mondani. A bőröm, az túl szoros. A falak, azok túl szorosak. De csak a fejét rázta.

– Készen állok – suttogta.

Ez volt az igazság. Holston – bármilyen furcsa, de igaz – nagyon is készen állt, hogy kimenjen.

S hirtelen arra is visszaemlékezett, mennyire készen állt a felesége is.

5

Három évvel korábban

– Ki akarok menni. Ki akarok menni. Kiakarokmenni.

Holston futva érkezett az étkezőbe. Rádiója még recsegett, Marnes seriffhelyettes üvöltött valamit Allisonról. Holston nem is fecsérelte az időt a válaszra, csak felrobogott három szintet a lépcsőn, egyenesen a tett színhelyére.

– Mi folyik itt? – kérdezte. Átfurakodott a bejáratnál összeverődött tömegen, s ott találta a padlón vonagló feleségét. Connor és két étkezdei alkalmazott fogta le. – Engedjétek el! – Lesöpörte kezüket felesége sípcsontjáról, az egyik csizma viszonzásul majdnem állon találta. – Nyugalom – mondta. Allison csuklói után nyúlt, amelyek ide-oda tekeregtek, miközben az asszony ki akarta magát tépni a megtermett férfiak elszánt szorításából. – Kicsim, mi az ördög folyik itt?

– A légzsilip felé futott – zihálta Connor kimerülten. Percy lefogta a rúgkapáló lábát, s Holston nem gátolta meg ebben. Most már látta, miért kellett három ember. Odahajolt Allisonhoz, hogy az asszony biztosan lássa. Allison szemei vadul kitágultak zilált hajának arcába hulló függönye mögött.

– Allison, kicsim, meg kell nyugodnod!

– Ki akarok menni. Ki akarok menni. – Hangja halkabb lett, a szavak azonban sorra buktak ki belőle.

– Ne mondd ezt! – kérte Holston. Egész testét kirázta a hideg a döbbenetes kijelentés hallatán. Kezébe fogta az arcát. – Kicsim, ne mondd ezt!

Agyának egy része azonban hirtelen felismeréssel rájött, miről van szó. Tudta azt is, hogy már késő. Már mások is hallották. Mindenki hallotta. A felesége maga írta alá a saját halálos ítéletét.

A helyiség megfordult Holstonnal, mialatt Allisonnak könyörgött, hogy maradjon csendben. Olyan volt, mintha valami rettenetes baleset helyszínére érkezett volna – egy szerencsétlenség helyszínére a gépműhelyben –, hogy ott találja sebesülten azt, akit szeret. Épen és egészségesen talált ugyan rá, mikor megérkezett, azt viszont egy pillantással megállapíthatta, hogy állapota válságos.

Holston érezte, ahogy a könnyek melegen csordulnak alá az arcán. Próbálta kifésülni a hajat felesége arcából. Végül egymásra néztek, Allison felhagyott a lázas vergődéssel, s figyelmesen tekintett rá. Egyetlen pillanatig, épp egy másodperc erejéig, mielőtt elgondolkodhatott volna azon, kábítószer vagy valamilyen erőszak hatása alatt áll-e a nő, a nyugodt tisztaság, a józanság, a hideg számítás villant a szemében. Aztán pislogott egyet, tekintete megint elborult, s újra könyörögni kezdett, ismételgetve, hogy engedjék ki.

– Emeljétek fel! – mondta Holston. Miközben kötelességtudó seriff énjét hagyta érvényesülni, férjként könnyel telt meg a szeme. Nem tehetett mást, mint hogy lecsukja, bár legszívesebben üvöltött volna. – Arra! – utasította Connort, aki Allison mindkét kezét hátracsavarta az asszony rángatózó válla alá. Irodája és az azon túl lévő fogda felé biccentett. Közvetlenül a cella után, a folyosó végén világított a zsilipkamra jókora, világossárgára festett ajtaja, higgadtan és fenyegetően, csendesen és várakozóan.

Allison azonnal elcsendesedett, mihelyst a cellába került. Minden további küzdelem és beszéd nélkül a padra ült, mintha csak épp megállt volna egy kicsit, hogy élvezze a kilátást. Holstonból gyötrődő roncs lett. A rács túloldalán fel-alá járva kérdéseket hadart, amelyek megválaszolatlanul maradtak. Marnes seriffhelyettes és a polgármester ezalatt eljárt helyette. Ők ketten Holstont és a feleségét egyaránt betegként kezelték. S noha Holston elméjét az elmúlt fél óra borzalma foglalkoztatta, agyának az a része, amely megmaradt seriffnek, s ahol mindig is érzékelte a silóban növekvő feszültséget, homályosan tudatában volt a beton és edzett acél falain át is érezhető megrázkódtatásnak és suttogásnak. A hely hatalmasra felgyülemlett feszültsége most suttogások formájában áradt kifelé a varratokon át.

– Édesem, muszáj beszélned velem – könyörgött újra és újra. Abbahagyta a járkálást, keze a vasrudakat csavargatta. Allison továbbra is háttal ült. A fali kivetítőt nézte, a barna hegyeket, a szürke eget, a komor felhőket. Időről időre felemelte a kezét, hogy az arcába hulló haját hátrasimítsa, amúgy nem mozdult, nem is beszélt. Csak akkor egyszer mondta röviden, hogy „ne”, amikor Holston, nem sokkal a fogdába hurcolása után, a zárba csúsztatta a kulcsát.

Mialatt a férfi könyörgött, a nő pedig nem törődött vele, a siló megelevenedett a küszöbönálló takarítással kapcsolatos előkészületektől. Technikusok nyüzsögtek a folyosón, mivel a védőruha méretezése és előkészítése volt folyamatban. A zsilipkamrába odakészítették a takarítószerszámokat. Valahol felsziszegett egy doboz, miközben argont töltöttek az öblítőkamrákba. A felfordulás izgalma nyomokban a zárkába is eljutott, ahol Holston bámulta a feleségét. Fecsegő technikusok némultak el, miközben elhaladtak mellette, úgy tűnt, még csak nem is lélegeznek a jelenlétében.

Órák teltek el, s Allison továbbra sem volt hajlandó beszélni. Ez a magatartás is felkavarta a kedélyeket a silóban. Holston azzal töltötte az egész napot, hogy a rács túloldaláról rimánkodott neki. Agya tűzben állt a zavarodottságtól és a kíntól. Egyetlen pillanat alatt megsemmisült a világa. Próbálta felfogni a történteket, mialatt Allison a lehangoló tájat nézte a cellából, s láthatóan meg volt elégedve a sokkal alacsonyabb, takarítói státuszával.

Besötétedett, mire megszólalt, miután hang nélkül, véglegesen visszautasította az utolsó vacsorát. A technikusok addigra végeztek a zsilipkamra munkálataival, becsukták a sárga ajtót, és eltették magukat az álomtalan éjszakára. Már Holston helyettese is távozott, miután megveregette a vállát. Maga Holston közel járt ahhoz, hogy a sírás és a rekedt panaszkodás következtében elaléljon a kimerültségtől, s úgy érezte, órák teltek el helyettese távozása óta. A homályos napkorong már lebukott az étkezőből és a társalgóból látható hegyek mögé, amelyek eltakarták a távoli romváros legjavát. Cellája csaknem teljes sötétségébe alig hallhatóan suttogta bele Allison:

– Nem valódi.

Holston legalábbis úgy hitte, ezt hallja. Felkavarta.

– Kicsim? – Megmarkolta a rácsokat, és térdre kászálódott. – Édesem – suttogta, letörölve arcát.

A felesége megfordult. Mintha csak a nap gondolta volna meg magát, hogy újból felragyogjon a hegyek felett. Holstont reménnyel töltötte el, hogy Allison végre tudomást vett a jelenlétéről. Elszorult a torka, és arra gondolt, hogy az egész csak betegség volt, láz, olyasmi, amire Dokival felírattathatnak valamit, mentségként a kimondott szavakra. Amiket egy pillanatig sem gondolt komolyan. S megmenekül azáltal, hogy kivágja magát ezzel. Holston már attól úgy érezte, megmenekül, hogy felé fordult.

– Semmi sem valódi, amit látsz – közölte halkan Allison. Külsőre nyugodtnak tetszett, jóllehet őrülete szemlátomást folytatódott. A tiltott szavakkal önmaga felett mondta ki az ítéletet.

– Gyere, beszélj velem! – mondta Holston. Intett is neki a rácson át.

Allison megrázta a fejét. Megveregette maga mellett a priccs vékony matracát.

Holston megnézte, hány óra. A hivatalos látogatási idő már rég letelt. Azért, amire készült, őt magát is takarítani küldhették.

A kulcs simán csúszott a zárba.

Lehetetlenül hangos volt a fémes kattanás.

Holston belépett, s leült a felesége mellé. Megőrjítette, hogy nem érintheti, nem ölelheti, nem ragadhatja magával egy biztos helyre, vissza az ágyukba, ahol úgy tehetnének, mintha rosszat álmodtak volna.

Mozdulni azonban nem mert. Összekulcsolt kezekkel ült, miközben az asszony ezt suttogta:

– Nem muszáj valódinak lennie. Bármely részének. Semmilyen részének. – A kivetítőre nézett.

Holston annyira közel hajolt hozzá, hogy érezhette az egész napi fáradozás rászáradt izzadságát.

– Kicsim, mi történik?

Allison haja meglibbent a leheletétől. Az asszony kinyújtotta a kezét, és megdörzsölte az elsötétedő kijelzőt, kitapogatva a pixeleket.

– Akár reggel is lehetne éppen most, és nem tudnánk róla. Emberek lehetnek odakint. – Megfordult, és ránézett. – Lehet, hogy figyelnek minket – tette hozzá baljós mosollyal.

Holston állta a tekintetét. Egyáltalán nem tűnt őrültnek, korábbi viselkedésével ellentétben. A mondanivalója volt őrültség, ő maga nem látszott bolondnak.

– Honnan veszed ezt? – kérdezte. Úgy vélte, tudja, de azért feltette a kérdést. – Találtál valamit a merevlemezeken? – Úgy hallotta, egyenest a laboratóriumából rohant a zsilip felé, és akkor már kiabálta azt az őrültséget. Munka közben kellett történnie valaminek. – Mit találtál?

– Többet is töröltek, mint a felkelés – suttogta. – Persze hogy többet. Kitöröltek mindent. Az egész közelmúltat is. – Felnevetett. Hirtelen hangosabban beszélt, tekintete elkalandozott. – E-maileket, amiket sohasem küldtél, azt lefogadom!

– Drágám! – Holston vette a bátorságot, és a kezéért nyúlt, az asszony pedig nem húzta el. Holston fogta a kezét. – Mire bukkantál? E-mailre? Kitől?

Megrázta a fejét.

– Nem. A programokat találtam meg, amelyeket használnak. Azokat, amiktől a kivetítőn lévő képek igazinak tűnnek. – Ismét a sűrűsödő sötétségre pillantott. – IT. A Számtekesek. Ők azok. Ők tudják. Titok ez, amiről csak ők tudnak. – Megrázta a fejét.

– Milyen titok? – Holston nem tudta megmondani, ez valami badarság vagy fontos dolog. Azt tudta csak, hogy a felesége végre beszél.

– Most azonban én is tudom. És tudni fogod te is. Visszajövök érted, arra megesküszöm. Ez más lesz. Megtörjük a kört, te meg én. Visszajövök, s együtt megyünk fel arra a hegyre. – Nevetett. – Már ha ott van – tette hozzá hangosan. – Ha ott van, és zöld, együtt megyünk fel rá.

A férje felé fordult.

– Nincs felkelés, igazából nincs, csak fokozatos kiszivárogtatás. És azok az emberek, akik megtudják, ki akarnak kerülni innen. – Mosolygott. – Ki is kerülnek – mondta. – Megkapják, amit kértek. Tudom, miért takarítanak; miért mondják, hogy nem fognak, és miért csinálják meg mégis. Én vissza fogok jönni. Ez most más lesz.

Holston megszorította a kezét. Arcán könnyek folytak.

– Kicsim, miért csinálod ezt? – Úgy érezte, az asszony be akarja magának magyarázni, hogy a silóban sötétség honol, és mindannyian egyedül vannak.

– Tudok a felkelésekről – mondta Allison.

Holston bólintott.

– Tudom. Beszéltél róla. Voltak egyéb…

– Nem. – Allison elhúzódott tőle, de csak azért, hogy elég tér legyen ahhoz, hogy férje szemébe nézzen. Már nem volt olyan vad a tekintete.

– Holston, tudom, miért került sor a felkelésekre. Tudom, miért.

Allison az alsó ajkába harapott. Holston várt, teste megfeszült.

– Mindig is ott volt a kétség, a gyanú, hogy nem olyan rossz odakinn a helyzet, mint amilyennek látszik. Érezted ezt már te is, igaz? Hogy bárhol lehetnénk, hogy csak megjátsszuk magunkat?

Holston óvakodott attól, hogy erre válaszoljon, vagy akár csak moccanjon a hallatán. A téma puszta felvetése is takarításhoz vezetett. Dermedten ült és várt.

– Alighanem a fiatalabb nemzedékek csinálták – mondta Allison. – Húszévenként, vagy nagyjából úgy. Tovább akartak nyomulni, felfedezni, azt hiszem. Te nem érezted soha ezt a késztetést? Nem érezted, amikor fiatalabb voltál? – Tekintete elkalandozott. – Vagy talán párok voltak, fiatal házasok, akiket megőrjített, amikor közölték velük, hogy nem lehet gyerekük ebben a mi istenverte, lekorlátozott világunkban. Talán mindent kockára tettek az esélyért…

Valamit nézett a messzeségben. Talán a lottószelvényt látta, amit ki kellett volna váltani; de már sohasem fogja. Visszafordult Holstonhoz.

A férfi azon tűnődött, nem küldhetik-e takarítani már önmagában azért, hogy mindezt végighallgatta, hogy nem üvöltötte le a feleségét, amikor a tiltott szavakat kiejtette.

– Az is lehet, hogy az idősebb lakosok voltak – folytatta Allison –, akik túlságosan sokáig voltak ide beszorítva, nem aggódtak már a hátralévő éveik miatt, tán ki akartak költözni, hogy legyen helye másoknak, a néhány drágalátos unokának. Bárkik voltak is, minden felkelést ez a kétely okozott, az érzés, hogy mi rossz helyen vagyunk itt. – Körülnézett a cellában.

– Nem mondhatsz ilyeneket – suttogta Holston. – Ez hatalmas bűn…

Allison bólintott.

– Mint mindenfajta távozási vágy kifejezése. Igen. Hatalmas bűn. Nem érted, miért? Miért tiltják ezt olyannyira? Mert minden felkelés kezdete ez a vágy volt, azért.

– Amit kértél, megkapod – idézte Holston a fiatalsága óta belé vert szavakat. Szülei figyelmeztették – az egy szem édes fiukat –, hogy soha ne akarja elhagyni a silót. Erre még csak ne is gondoljon. Azonnali halált hoz a gondolat, s egyetlen gyermeküknek vége lenne.

Visszanézett a feleségére. Még mindig nem értette az őrültségét, ezt a döntést. Na és, ha törölt programokra bukkant, amelyektől valóságos lesz a számítógépes kivetítők világa? Mit jelent az? Miért teszi ezt?

– Miért? – tette fel a kérdést. – Miért kell így csinálni? Miért nem hozzám jöttél ezzel? Csak van jobb módja, hogy rájöjjünk, mi folyik. Kezdhetnénk azzal, hogy elmondjuk az embereknek, mit találtál azokon a meghajtókon…

– És mi lettünk volna azok, akik elindítják a következő nagy felkelést? – Allison nevetett. Hangjában talán volt még nyoma őrületnek, de lehet, hogy csak az ingerültség és a forró harag dolgozott benne élénken. – Nem, köszönöm – mondta, s a kacaj elhalt. – Ördög vigye őket, ha itt maradnak. Csak érted jövök vissza.

– Onnan te nem jössz vissza – vágta rá Holston dühösen. – Azt hiszed, ott vannak még a kitiltottak? Azt hiszed, azért nem jöttek vissza, mert úgy érezték, elárultuk őket?

– Miből gondolod, hogy megcsinálták a takarítást? – kérdezte Allison. – Miért kapják fel a gyapjút és látnak munkához habozás nélkül?

Holston felsóhajtott. Érezte, ahogy hatalmába keríti a düh.

– Senki sem tudja, miért – mondta.

– De te mit gondolsz?

– Beszéltünk már erről – felelte. – Hányszor beszéltünk már erről? – Biztosra vette, hogy ha nem hallhatta más, minden házaspár suttogva megbeszélte a maga elméletét. Allison mellett elnézve emlékezett vissza azokra az időkre. A falra pillantott, látta, hol jár a hold, és a helyzetéből leolvasta, hány óra van. Rövidre volt szabva az idejük. Holnapra már nem lesz itt a felesége. Ez az egyszerű gondolat gyakran az eszébe villant, mint esőfelhők közt a villámlás.

– Elméletei mindenkinek vannak – folytatta. – Számtalanszor megosztottuk már őket. Inkább ne…

– Most azonban újat hallasz – közölte vele Allison. Elengedte a kezét, és kiseperte a haját az arcából. – Te meg én tudunk valami újat, és az egész értelmet nyer. Tökéletes mértékben. S holnap meg is bizonyosodom róla. – Az asszony mosolygott. Megveregette Holston kezét, akár valami gyerekét. – Egy napon pedig megtudod te is, szerelmem.

6

Jelen

Az első egyedül töltött év során Holston várakozott, hitt a felesége őrültségében, nem hitt a hegyoldalban heverő holttest látványának, s remélte, hogy az asszony visszatér. Halála első évfordulója alkalmából tisztára sikálta a fogdát, lemosta a zsilipkamra sárga ajtaját, feszülten hallgatózott, hátha valami hang, koppanás azt jelzi, visszatért a felesége kísértete, hogy megszabadítsa őt.

Hogy ez elmaradt, fontolóra vette a másik lehetőséget: azt, hogy utánamegy. Elég napot, hetet, hónapot töltött az asszony számítógépes fájljaival, az Allison által összerakottak olvasásával és értelmük megfejtésével ahhoz, hogy félig beleőrüljön ő maga is. Kezdte azt hinni, hogy hazugság a világa, de még ha valóság lenne is, Allison nélkül akkor sincs miért élnie.

A nő távozásának második évfordulója Holston gyávaságának esztendejére esett. Munkába járt, száján a mérgező szavakkal – a vággyal, hogy kimenjen –, amiket az utolsó pillanatban mindig visszanyelt. Ő és Marnes seriffhelyettes őrjáraton voltak azon a napon, s az elhallgatott titok kis híján halálra perzselte belülről. A gyávaság hosszú éve volt az, Allison cserbenhagyásának az éve. Az első év a kudarcról szólt, a második erről. De nincs tovább.

Most, egy újabb év elteltével egyedül volt a zsilipben, védőruhát viselt, csordultig telt kétellyel és meggyőződéssel. A siló bezárult mögötte, a vastag sárga ajtó jól zárt, Holston pedig azt gondolta, nem számított arra, hogy ilyen halált hal, vagy hogy ez lesz belőle. Arra számított, hogy mindörökre a silóban marad, s földi maradványai oda kerülnek majd, ahol a szüleié is vannak: a nyolcadik emeleti földfarm táptalajába. Mintha egy élet telt volna el azóta, hogy családról álmodozott, saját gyermekről, ikrekről vagy újabb lottónyereményről, feleségről, akivel együtt öregedhetnek meg…

A sárga ajtó másik oldalán villanykürt szólalt meg, figyelmeztetve rajta kívül valamennyi közelben levőt. Ő itt marad. Nincs hova mennie.

Sziszegtek az argonkamrák, a helyiséget lassan telepumpálták inert gázzal. Holston egy perc múlva már érezte is a nyomásnövekedést a védőfelszerelése illesztékei körül. Belélegezte a sisakjában cirkuláló oxigént, s odaállt a másik, a tiltott ajtó elé, amely a rettenetes külvilágra nyílt, és várt.

Fémes nyögést hallattak a mélyen a falba rejtett szelepek. Az áldozati műanyag függönyök, amelyek a zsilipkamra belsejét takarták, meggyűrődtek az egyre sűrűsödő argon nyomásától. Mialatt Holston takarít, ezeket a függönyöket a zsilipben elhamvasztják majd. A területet estig megtisztogatják, készen áll majd a következő takarításra.

Megreszkettek az előtte tornyosuló jókora fémajtók, majd kettéváltak, a résben hihetetlen módon megjelent a külső tér, s egyre szélesebb lett, miközben az ajtókat elnyelték a félfák. Nem nyíltak ki teljesen, nem mintha ki kellett volna nyílniuk, nem úgy tervezték őket – minimumra kellett szorítani annak kockázatát, hogy levegő kerül be.

Miközben tágult a tér, mennydörgés közepette argonáradat zúdult át a nyíláson. Holston szorosan odalépett. Legalább annyira töltötte el irtózattal, hogy nem áll ellen, mint amennyire megdöbbent korábban más kiküldöttek viselkedésén. Jobb kimenni, és legalább egy alkalommal a saját szemünkkel látni a világot, semmint elevenen égni el a műanyag függönyökkel. Jobb néhány perccel tovább élni.

Amint elég széles lett a nyílás, Holston átnyomakodott rajta, védőruhája az ajtót dörzsölte. Ködfátyol vette körül, miközben az argon a sokkal kisebb nyomás alatt álló kinti légkörben kondenzálódott. Vakon tántorgott előre, hogy kijusson a lágy felhőből.

Még benne botorkált, mikor már sziszegve zárultak mögötte az ajtók. A villanykürt ütemes üvöltése beleolvadt a vaskos acéltömegek összeölelkezésébe, amely kizárta őt és a mérgeket, mialatt a tisztítótűz tombolni kezdett a zsilipben, megsemmisítve minden szennyeződést, ami képes volt oda beszivárogni.

Holston egy betonrámpa alján találta magát, és ez a rámpa felfelé vezetett. Nem volt sok ideje hátra. Koponyája hátsó részében folyamatosan a SIESS! SIESS! felirat villogott. Ketyegett az óra. Dübörögve megindult a rámpán, zavarba esett attól, hogy nincs azonnal a föld fölött, ahogy a légzsilippel azonos szinten lévő étkezőben és társalgóban szokott, ahonnét korábban a horizontot és a világot szemlélte.

Felkecmergett a szűk rámpán, melyet mindkét oldalon csorba betonfal övezett. Szemellenzőjén át zavarba ejtően briliáns fény áradt befelé. Holston a rámpa tetején a mennyországot pillantotta meg, azt, amire a puszta reménykedés bűne miatt ítélték. Megperdült, tekintete végigpásztázta a horizontot, s feje beleszédült annak a rengeteg zöldnek a látványába.

Zöld hegyek, zöld fű, lába alatt zöld szőnyeg. Holston a sisakjába kurjantott. Agya szédült a látványtól. A rengeteg zöld fölött látszott a gyermekkönyvekből ismert kékség is, a fehér felhőket semmi nem színezte, és élőlények röppentek ide-oda a levegőben.

Holston csak forgott és forgott, próbálta befogadni a látványt. Hirtelen eszébe jutott, hogy ugyanezt csinálta a felesége is, ő meg leste gyáván a lassú forgolódását, amiről azt hitte, az asszony elveszettségének és zavarodottságának a jele, vagy hogy azt fontolgatja, megcsinálja-e a takarítást egyáltalán.

A takarítás!

Holston a melléhez nyúlt, és előhúzta az egyik gyapjúkefét. A takarítás! Rájött, szédítő iramban öntötte el annak a tudata, hogy miért, miért. Miért!

Arra nézett, amerre feltevése szerint a legfelső siló magas, kör alakú falának kellett emelkednie, ám az a fal természetesen be volt temetve. Mögötte csak egy kisebb betontömb állt, nyolc-kilenc lábnál nem magasabb torony. Egyik oldalán fémlétra futott, tetején antenna meredezett. A vele szemközti oldalon pedig – mindegyik oldalon látta, ahogy járkált – ott figyeltek a siló erős kameráinak széles, ívelt halszemoptikái.

Holston megközelítette a kefével az elsőt. Elképzelte, hogy láthatják az étkezőn belülről, amint tántorog előre, s elképzelhetetlenül hatalmas lesz. Ő maga is végignézte három évvel ezelőtt a feleségét, ahogy végrehajtotta ugyanezt. Emlékezett rá, hogy Allison integetett, ő meg arra gondolt akkor, milyen higgadt az asszony. De vajon mondott is valamit? Vagy vigyorgott őrülten, teli szájjal, mint most ő, csak az ezüst sisak mögött láthatatlan maradt a mosolya? És a szíve kalimpált az őrült reménykedéstől, mialatt fújt, dörgölt, törölt, majd megismételte? Holston tudta, hogy üres az étkező, senki nem maradt odabenn, aki eléggé szeretné ahhoz, hogy végignézze, ám azért csak integetett. Nem töltötte el harag, amivel elképzelése szerint számosan takaríthattak. Nem gondolt arra sem, hogy azok ott a silóban, ők az igazi elítéltek, s ő, az elítélt, szabadlábon van, s nem az elárultatás érzetétől mozgatta kezében a gyapjút kicsiny, körkörös mozdulatokkal. A szánakozás tette. Merő szánakozás és örömmámor.

Elhomályosult a világ, de most jó értelemben, a Holston szemébe szökő könnyek homályosították el. Igaza volt a feleségének, a bentről eléjük táruló látvány hazugság volt. A hegyek ugyanolyanoknak bizonyultak – ezt első pillantásra felismerte, elvégre éveket töltött el a látványukkal –, a színek közül azonban egyik sem stimmelt. A siló kivetítői, a felesége által megtalált programok valamilyen módon beszürkítették az élénk zöldet, és eltávolították az élet összes jelét. Pedig az élet rendkívüli!

Miközben Holston pucolta a kameralencse szélét, azon töprengett, vajon fokozatos elhomályosulásuk valóság volt-e. A rajtuk lévő szennyréteg kétséget kizáróan az. Látta, ahogy súrolta őket. De aligha valami mérgező, a levegőből származó anyag volt az, inkább egyszerű kosz. Az Allison által felfedezett program csak azt módosíthatta, amit már láttak? Holston agya lázasan dolgozta fel a sok új tényt és ötletet. Olyan volt, mint egy felnőtt, aki megmaradt gyereknek, egy csapásra össze akarta rakni mindazt, amitől lüktetett a feje.

A homály valódi, állapította meg, mialatt a második lencséről is eltávolította a koszréteg utóját. Amolyan burkolat volt ez a lerakódás, hasonlatos a hamis szürkéhez és barnához, amit már a programnak kellett használnia, hogy megsemmisítse a mező zöldjét és a bárányfelhőktől pettyezett ég kékjét. Annyira csodálatos világot dugdostak előlük, hogy Holstonnak koncentrálnia kellett, ne álljon és bambuljon ott.

A négy kamera közül a másodikon dolgozott, s a mögöttük lévő hazugságból épült falakra gondolt, immáron szembesülve azzal, mi a látvány, és mit módosítanak rajta. Azon töprengett, vajon hány olyan ember van odabenn, aki tudja. Van-e bárki? Micsoda fanatikus elszántság kell ahhoz, hogy valaki ilyen nyomasztó illúziót tartson fenn? Vagy ez a titok még az utolsó felkelés előttről származna? Akaratlanul hazugságot adtak egymásnak tovább a generációk, hamisító programokat, amelyek zavartalanul futnak a siló számítógépein, mert senki ügyet sem vet rájuk? Hiszen ha tudja bárki, ha képesek bármit mutatni, miért nem valami szépet mutatnak?

A felkelések! Talán azért van ez, hogy az újbóli és újbóli megismétlődésüket megakadályozza. Holston portaszító réteget vitt fel a második lencsére, miközben az járt a fejében, hogy a nyomasztó külvilág hazugsága egyfajta félresiklott kísérlet volt-e arra, hogy visszatartsa az embereket az elvágyódástól. Vagy valaki úgy döntött, hogy az igazság rosszabb, mint a hatalom, az uralom elveszítése? Vagy még mélyebb és baljósabb oka volt? Netán a zabolázatlan, szabad, tetszés szerinti gyermekvállalástól való félelem? Megannyi irtóztató lehetőség.

És mi lett Allisonnal? Hova lett? Holston a betontorony sarkánál a harmadik lencse felé indult, s elé tárultak a távoli város ismerős, mégis furcsa felhőkarcolói. Csak épp sokkal több épület volt, mint egyébként. Mindkét oldalon állt néhány, egy ismeretlen pedig az előtérben magasodott. A többi, azok, amelyeket már eddig is ismert, sértetlenek voltak, és csillogtak-villogtak – romlásról szó sem volt. Holston a zöldellő hegyek tarajára pillantott, s azt képzelte, bármelyik percben felbukkanhat felőlük Allison. Ez azonban nevetséges volt. Honnan tudná az asszony, hogy ma száműzték? Emlékezne az évfordulóra? Azok után is, hogy az első kettőt elmulasztotta? Holston elátkozta korábbi gyávaságát, az elvesztegetett éveket. Úgy döntött, neki kell megkeresnie az asszonyt.

Hirtelen felcsapott benne a vágy, hogy azonnal nekilásson, letépje sisakját és nehézkes ruháját, s pusztán a szénszálas alsójában iramodjon fel a hegyre, mélyen belélegezve a ropogós levegőt, hangosan nevetve mindvégig, míg várakozó feleségéhez nem ér abba a bejárhatatlanul hatalmas városba, ami teli van emberekkel és nyafogó gyerekekkel.

De nem, a látszatot és illúziókat fenn kell tartani. Hogy miért, abban nem volt egészen biztos, de ezt tette a felesége is, amiképp az összes takarító előtte. Holston immár ennek a klubnak lett a tagja: a kintiek klubjának. Ezt követelte a történelem, a precedens, engedelmeskedni kellett. A kintiek nyilván tudták, miért. Az előadását végig kell játszania a beavatottak kedvéért, akikhez az imént csatlakozott. Nem tudta biztosan, miért teszi, azt tudta csak, hogy előtte mindenki így járt el, és elég volt látni, micsoda titkon osztoznak. Ez a titok erős kábítószerrel ért fel. Azt tehette csak, amit megmondtak neki, követhette a zsebeken látható számozást, gép módjára suvickolhatott, miközben egy olyan külvilág döbbenetes valósága tárult elé, ami akkora, hogy egész életében sem fedezheti fel, nem lélegezheti be minden levegőjét, nem ihatja ki az összes vizét, nem eheti meg valamennyi eledelét.

Ilyesmikről álmodozott, miközben kötelességtudóan dörgölte a harmadik lencsét: törölt, szárított, portaszítót szórt fel, majd továbbment az utolsóhoz. Szívhangja a fülében dörömbölt, mellkasa zihálva járt fel-alá védőruhájában. Rögvest, rögvest, mondta magának. A második gyapjútisztítót használta el, az utolsó lencséket szabadította meg a koszrétegtől. Spriccentett, dörzsölt, leszárogatott, jött a portaszító, azután helyére tett mindent, vissza a megszámozott zsebekbe. Nem kívánta beszennyezni a talpa alatti nagyszerű és egészséges földet. Mikor elkészült, hátralépett, utolsó pillantást vetett azokra a senkikre, akik nem nézték a műsort az étkezőből és a társalgóból, majd hátat fordított nekik, akik hátat fordítottak Allisonnak és előtte az összes többinek. Oka van annak, hogy senki nem tért vissza a bentiekért, gondolta Holston, miként annak is, hogy a végén mindenki takarított, függetlenül attól, mit mondott előtte. Szabad volt, s rövidesen csatlakozik a többiekhez. A hegyre felfelé futó sötét redőt vette célba, a felesége nyomában, bizton tudván, hogy nem találja ott a jól ismert, régóta alvó sziklaszerű képződményt. Ami szintén nem volt semmi más, döntötte el, mint újabb kivetített hazugság.

7

Holston tucatnyi lépéssel a dombon termett, egyfolytában a lába alatti világoszöld füvet s a fenn ragyogó eget csodálva, amikor először hasított bele gyomrába a fájdalom. Gyötrő görcs volt ez, mintha komoly éhség okozná. Aggódni kezdett, hogy talán túl gyorsan halad, előbb a takarítással, most meg a türelmetlen ügetésével az ormótlan hacukájában. Nem akarta levetni, míg maga mögött nem hagyja a dombot, látókörön kívül nem kerül, hadd maradjanak meg az illúziói az étkező falát bámulóknak. A felhőkarcolók csúcsaira összpontosított, és rászánta magát arra, hogy lassítson és lenyugodjon. Egyszerre egy lépés. Éveken keresztül szaladgált fel-le harmincfordulónyi lépcsőn, ezt meg sem kéne éreznie.

Újabb görcsöt észlelt, a korábbinál erősebbet. Holston hunyorgott, és megállva várta, hogy enyhüljön. Mikor is evett utoljára? Tegnap kihagyta az egész napot. Ostoba. És vécén mikor volt utoljára? Erre sem tudott visszaemlékezni. Hirtelen elvonult a rosszullét hulláma, s tett pár lépést, remélve, hogy még a következő fájdalomhullám előtt eléri a dombtetőt. Csak néhány tucatot bírt lépni, mikor rárontott, méghozzá sokkal súlyosabb az előzőknél, rosszabb, mint bármi az életében. Tiszta erőből öklendezett, s most örült, hogy üres a gyomra, áldásnak érezte. Megfogta a hasát, gyengeségrohamában térdei felmondták a szolgálatot. A földre roskadt, és felnyögött. Égett a gyomra, a mellkasa tüzelt. Néhány lábnyit még előbbre tudott vergődni, a homlokára kiülő izzadság féloldalt a sisakjába folyt. Látóterében szikrák villantak fel, hófehér lett az egész világ több alkalommal is, mintha villámok csapkodtak volna. Zavarodottan, érzéketlenül mászott feljebb, nehézkesen mozogva, s még mindig utolsó tiszta céljára összpontosított: arra, hogy felérjen.

Látása újra meg újra összezavarodott, szemellenzőjén át időnként erős, ragyogó napsütés vakította el. Nehezen látott. Holston belefutott valamibe, keresztbe tett karral esett el, vállával csapódva a talajba. Pislogott és maga elé bámult, fel a dombra, azt várva, hogy tisztán fogja látni, mi van előtte, de csak egyenetlen, zöld fűsávokat látott.

Aztán teljesen elment a látása. Minden elsötétült. Holston az arcához kapott, miközben a gyomra is újabb, kínzó csomóba ugrott. Némi parázsló fényt érzékelt, látása villódzott, tudta tehát, hogy nem teljesen vak. A villogás azonban mintha a sisakján belülről jött volna. A szemellenzője vakult meg egyik pillanatról a másikra, nem ő!

Holston kitapogatta a sisak hátulján a biztonsági kapcsokat. Azon gondolkodott, vajon felhasználta-e az összes levegőjét. Fuldokolna? Saját kilélegzése mérgezi meg? Hát persze! Miért adtak volna neki több levegőt, mint amennyi a takarításhoz szükséges? Ormótlan kesztyűujjaival a sisak kapcsait babrálta. Nem erre tervezték a kesztyűt. Része volt a ruhájának, amely egyetlen darabból állt, a hátán kétszeresen felcipzározva, rajta a Velcróval. Segítség nélkül nem lehetett megszabadulni tőle. Holston ebben fog elpusztulni. Saját magát mérgezi meg, önnön gázaiba fullad bele. Most megismerte a szennyeződéstől való igazi félelmet, azt, hogy milyen érzés igazán bezárva lenni. A siló semmi nem volt ehhez képest, ahogy szabadulásért vergődve vonaglott a rá szabott koporsóban. Megfeszülve nyomkodta a kapcsokat, de a kipárnázott kesztyűs ujjak túlságosan nagyok voltak. A vakság csak rontott az egészen, úgy érezte, lefojtja és csapdába ejti. Holston ismét összegörnyedt a fájdalomtól. Derékban meggörnyedt, keze földet ért, s megérzett valami éleset a kesztyűje alatt.

Kaparni kezdett a tárgy után: szaggatott élű kő volt. Szerszám. Holston próbálta nyugtatni önmagát. Sokévi tapasztalata volt abban, hogy nyugalmat erőszakoljon ki, másokat lecsillapítson, a káoszba stabilitást hozzon, s most ezt vette elő. Óvatosan megmarkolta a kődarabot – rettegett, hogy a vaksága miatt még elveszíti –, és a sisakjához emelte. Egy pillanatig arra gondolt, a kesztyűjét szakítja fel, nem volt azonban biztos benne, hogy annyi ideig ki tudna tartani az öntudata és a levegője. A kődarab hegyét a páncélozott nyakrész ellen fordította ott, ahol kapocsnak kellett lennie. Becsapódáskor hallotta a reccsenést. Krak. Krak. Megállt, hogy párnázott ujjával kitapintsa. Újra öklendezett. Óvatosabban szemelte ki a célját. A reccsenés helyett most kattanás hallatszott. Fénysáv jelent meg az egyik oldalon, ahol a sisak elvált a védőruhától. Holston a saját kilélegzésében fuldokolt, az áporodottságban, a használt levegő kavargott körülötte. Áttette a követ a másik kezébe, és újabb kapcsot vett célba. Két további reccsenés, mielőtt lecsapott volna, és a sisak levált.

Holston látott. Szeme égett az erőfeszítéstől, a levegőtlenségtől, de látott. Kipislogta könnyeit, s a harapni valóan friss, kék levegőből igyekezett beszippantani egy tüdőre valót.

Amit azonban ehelyett kapott, mellbevágó volt. Holston hápogott. Nyálat és gyomornyálkát hányt, a bensője menekült volna. Barna lett körülötte a világ. Barna fű és szürke ég. Semmi zöld. Semmi kék. Semmi élet.

Oldalára roskadva a vállára esett. Sisakja előtte hevert, szemellenzője fekete volt, és élettelen. Átlátni rajta nem lehetett. A szemellenző külső részén ezüstfoncsor volt, a másikon semmi. Üveg sem. Csak a durva felület. Kilógó vezetékek. Elsötétült kijelző. Halott pixelek.

Újra elhányta magát. Erőtlenül megtörölte a száját, lenézett a domboldalra, saját szemeivel látta a világot a maga valóságában, olyannak, amilyennek mindig ismerte. Elhagyatott volt, és zord. Elengedte a sisakot, földre pottyantva a hazugságot, amit a silóból hozott ki magával. Haldoklott. A mérgek kívülről ették be magukat a testébe. Felpislantott a feje fölött dúvadként rohanó fekete felhőkre. Megfordult, hogy lássa, milyen messzire jutott, mennyire volt még a dombtető, s most azt is látta, mibe botlott bele mászás közben. Egy alvó sziklába. Szemellenzőjében ez nem szerepelt, nem volt része a kis képernyőn megjelenő hazugságnak, amit az Allison által felfedezett programok futtattak.

Holston kinyújtotta a kezét, és megérintette az előtte heverő tárgyat. A fehér ruha grillázsszerű morzsákra hámlott szét, s Holston többé nem bírta megtartani a fejét. Összegömbölyödött fájdalmában, s miközben a lassú kínhalál birtokába vette, felesége maradványaiba kapaszkodott. Utolsó, agonizáló lélegzetvételével arra gondolt, milyen lehet a halála azok számára, akik látják az élettelen barna domb fekete hasadékában tekeregni, miközben felette némán áll őrt a romváros.

Mit láthat bárki, aki úgy döntött, végignézi?

8

Kötőtűi egy bőrzacskóban pihentek, párban, két összeillő fapálcika, párhuzamosan, mint összeaszott, ősi húsba csomagolt, finom alkarcsontok. Fa és bőr. Műtárgyak, amelyet bizonyíték gyanánt adtak tovább nemzedékről nemzedékre, ártatlan kacsintás kíséretében, veszélytelen holmik, mint a gyerekkönyvek és a fafaragások, amelyeknek sikerült túlélniük a felkelést és a tisztogatást. Valamennyi bizonyíték apró utalás volt egy, az övékén túli világra, egy olyan világra, amelyben az épületek a föld felszínén álltak, akárcsak az omladozó épületmaradványok, amelyek a szürke, élettelen dombok fölött látszottak.

Jahns polgármester asszony alapos megfontolást követően választotta ki a kötőtűket. Mindig megfontoltan választott, mivel a megfelelő méret nagy fontossággal bírt. Túl kicsiny tűvel nehézkesnek bizonyult a kötés, s a végeredmény, a pulóver, túl szűk és szoros lett. Túl nagy tű esetén viszont az új ruhadarab túlságosan lyukacsos lett. A kötés laza maradt. Akár átláthattak rajta.

Végül Jahns döntött; a facsontokat kivette bőrborításukból, majd a jókora pamutgombolyag után nyúlt. A csomós sodrott szálakról nehéz volt elhinni, hogy azokból a keze bármi szabályos dolgot, bármi hasznosat tud készíteni. Előhalászta a fonal végét, s közben elmélázott azon, hogyan alakulnak a dolgok. A pulóver e pillanatban alig volt több egy gubancnál meg egy gondolatnál. Annak idején, valaha a gyapot fényes vattacsomókban virágzott a valódi földeken, szálazták, tisztították és hosszú fonalakat sodortak belőle. Sőt, a gyapotültetvényben tovább éltek, akiket ott helyeztek örök nyugovóra, és táplálták lent a gyökereket, miközben odafenn izzott a levegő a teljes dicsőségében ragyogó, erős, növesztő fénytől.

Jahns saját betegességére gondolva megrázta a fejét. Minél öregebb lett, annál sűrűbben gondolt a halálra. A végén mindig csak a halál gondolata maradt.

Gyakorlott gondossággal hurkolta a fonalat a kötőtű egyik végére, s ujjaival háromszög alakot formált belőle. A tű hegye áttáncolt ezen a háromszögön, megkezdve a munkát a fonallal. Ezt szerette a legjobban: a kezdést. Szerette a kezdeteket. Az első sort. Azt, ahogy a semmiből valami lesz. Miután kezei tudták a dolgukat, nyugodtan nézhette, amint a reggeli széllökés porfelhőket kerget le a domboldalon. Alacsonyan és baljósan csüngtek ma a felhők. Aggódó szülők módjára borongtak a széljárta talajról felszökkenő kisebb örvények fölött, melyek gurultak, akár a nevető gyerekek, pörögve-forogva, követve a lejtőket és a völgyeket, a nagy gyűrődés felé vitorlázva, ahol két domb olvadt egymásba. Jahns nézte, ahogy az örvények nekiütköznek a két holttestnek, szellemként illantak el, játékos gyerekként még egyszer visszatérve az álmaikhoz, majd köddé váltak.

Jahns polgármester asszony hátradőlt megfakult műanyag székében, és nézte, miként játszanak a szeszélyes szelek odakinn a tiltott világban. Keze sorokká dolgozta a fonalat, és csak néha kellett odapillantania, hogy el ne tévessze. A por gyakran hullámokban vetült a siló szenzoraira, s ő minden hullám alkalmával meghajolt egy kissé, mintha fizikai csapás közelegne. Az elmosódott szenny támadását mindig nehéz volt végignézni, de különösen kegyetlen élménynek bizonyult egy nappal takarítás után. Az elhomályosuló lencséken a por minden érintése megbecstelenítés volt, mintha egy mocskos ember ért volna hozzá valami tisztához. Jahns emlékezett, milyen ez az érzés. S hatvan évvel később néha elgondolkodott, vajon a lencséken lévő szennyréteget nem még fájdalmasabb-e úgy elviselni, ha megtisztításukhoz valódi emberáldozat szükséges.

– Asszonyom?

Jahns polgármester elfordult a nemrég elhunyt seriffjét befogadó, halott dombok látványától, s látta, hogy Marnes seriffhelyettes áll mellette.

– Igen, Marnes?

– Ön kérte ezeket.

Marnes három manila irattartót tett az étkező asztalára, és az asztallapon a polgármester felé csúsztatta, az előző napi takarítási ünnepségből hátramaradt morzsákon és narancsléfoltokon keresztül. Jahns félretette a kötését, és vonakodva az irattartók után nyúlt. Igazából szeretett volna még egy kicsit egyedül maradni, és nézni, ahogyan a kötéssorokból kialakul valami. Élvezni akarta ennek a romlatlan napfelkeltének a békéjét és csendjét, mielőtt a szenny és az évek eltompítják, mielőtt a siló lakossága felébred, kidörzsöli az álmot a szeméből, a foltokat a tudatából, köré gyűlik a többi műanyag széken, és kisajátítja az egész látványt.

Ám hívta a kötelesség: legszívesebben polgármester volt, a silónak pedig seriffre volt szüksége. Úgyhogy Jahns félretette saját igényeit, vágyait, és az ölében lévő irattartókat méregette. Megcirógatta az első fedlapját, tekintete, ahogy a kezére pillantott, olyasvalamit tükrözött, ami félúton volt a fájdalom és a beletörődés között. Kézfején a bőr oly száraz és ráncos volt, mint az irattartókból kikandikáló rongypapír. Felnézett Marnes seriffhelyettesre, akinek fehér bajszába már csak itt-ott vegyültek fekete foltok. Emlékezett azokra az időkre, mikor még fordított volt az arány, mikor Marnes magas, karcsú alakja még nem az ösztövér törékenység, hanem az életerő és a fiatalság jelképe volt. Még mindig jóképűnek látta, de csak mert régről ismerte, és öreg szemei még emlékeztek.

– Tudja – mondta Marnesnak –, ezúttal csinálhatnánk másképp. Hagyja, hogy előléptessem seriffé, vegyen fel maga mellé egy helyettest, és tegyük ezt a megfelelő módon.

Marnes nevetett.

– Majdnem olyan régen vagyok seriffhelyettes, mint amilyen régen maga polgármester, asszonyom. Belőlem már legfeljebb csak halott ember válik egy nap, más már nemigen.

Jahns bólintott. Egyebek mellett azért szerette Marnes közelségét, mert a férfi gondolatai annyira komorak és sötétek voltak, hogy mellettük az övéi szürkén csilloghattak.

– Tartok tőle, az a nap gyorsan eljön mindkettőnk számára – mondta.

– Bizony, bizony, én is úgy gondolom! Sosem hittem, hogy ennyi embert túlélek. De hogy magát nem élem túl, az holtbiztos. – Marnes megdörzsölte bajuszát, és a külvilágra nyíló kilátást szemlélte. Jahns rámosolygott, kinyitotta a legfelső mappát, és tanulmányozni kezdte az első életrajzot.

– Három megfelelő jelölt – közölte Marnes. – Ahogy kérte. Boldog lesz, ha együtt dolgozik bármelyikükkel is. Én elsőnek Juliette-et szemeltem ki – azt hiszem, az övé a középső. Lenn dolgozik a Gépészeten. Nem nagyon jár fel, de én meg Holston… – Marnes szünetet tartott, és megköszörülte a torkát.

Jahns felnézett, s látta, hogy a seriffhelyettes a dombon látható sötét halomra pillant. Marnes hegyes bütykű öklével eltakarta a száját, és úgy tett, mintha köhögne.

– Bocsánat – szólt. – Azt kezdtem el mondani, hogy a seriff meg én egy haláleseten dolgoztunk odalenn néhány éve. Ez a Juliette – szerintem jobb szereti, ha Julesnak szólítják, gondoljon csak bele – igazán kitűnt. Vágott az esze, mint a borotva. Nagy segítséget jelentett abban az ügyben, jó volt a helyszínek kiszúrásában, tudott bánni az emberekkel, diplomatikusan, de keményen, satöbbi. Nem hiszem, hogy a nyolcvanasoknál följebb jönne. Igazi mély-lenti, amilyenünk egy ideje nem volt.

Jahns átnézte Juliette aktáját, ellenőrizte a családfáját, utalvány-történetét, a jelenlegi bónos fizetéseit. Művezetőként volt nyilvántartva, jó minősítésekkel. A lottóval nem próbálkozott.

– Soha nem volt férjnél? – kérdezte Jahns.

– Áh. Afféle vénkisasszony. Magányos farkas, érti. Egy hetet töltöttünk lenn, láttuk, hogyan viszonyulnak hozzá a fickók. Válogathatott volna köztük, de úgy döntött, nem teszi. Az a fajta ember, aki mély benyomást hagy, de jobb szereti magányosan járni az útját.

– Hát magára biztosan mély benyomást tett – mondta Jahns, s azon nyomban meg is bánta. Utálta a hangjában a féltékeny tónust.

Marnes a másik lábára helyezte testsúlyát.

– Nos, ismer engem, polgármester asszony. Mindig felbecsülöm a jelölteket. Mindent megteszek, ami megóv az előléptetéstől.

Jahns mosolygott.

– Mi van a másik kettővel? – Megnézte a neveket, miközben azon gondolkodott, jó ötlet-e egy mély-lenti. Vagy talán Marnes miatt kell aggódnia, nehogy szerelmes legyen? A legfelső irattartón lévő nevet felismerte. Peter Billings. Néhány szinttel lejjebb dolgozott, a Jogászoknál, hivatalnokként vagy egy bíró árnyékaként.

– Őszintén, asszonyom? Vattaemberek, hogy minden rendben lévőnek tűnjék. Mint mondtam, én dolgoznék velük, de a maga embere szerintem Jules. Rég vesztettünk már el seriffet utoljára. A közelgő választások előtt népszerű döntés lenne.

– Amiatt nem fogunk mellette dönteni – közölte Jahns. – Bárki mellett határozunk is, az illető valószínűleg még sokáig itt lesz, azután is, hogy mi elmentünk… – Lenyelte a folytatást, miután visszaemlékezett arra, hogy ugyanezt mondta Holstonról is, mikor őt választották ki.

Jahns becsukta az irattartót, és a fali kivetítőnek szentelte a figyelmét. A domb lábánál kisebb tornádó formálódott, az összegyűlő por rendezett tombolásba fogott. Gőzpárát formált, majd kicsiny gomolyag lett belőle, ami nagyobb tölcsérré dagadt, csúcsán pörögve, mint egy búgócsiga, mialatt a szenzorok felé tartott, amelyek szépen ragyogtak a tiszta napsütés halvány sugaraiban.

– Szerintem induljunk, és keressük meg – mondta végül Jahns. Az irattartók az ölében, pergamenhez hasonlító ujjai a kézzel készített papírlapok durva szélével játszottak.

– Asszonyom? Én inkább őt hívatnám fel ide. Csináljuk az irodájában az interjút, ahogyan mindig is tettük. Soká tart leérni hozzá, és még tovább, míg visszaérünk ide.

– Méltányolom az aggodalmát, seriffhelyettes. Komolyan. De jó ideje nem voltam lejjebb a negyvenes szinteknél. A térdem nem kifogás arra, hogy ne lássam a népemet… – A polgármester elhallgatott. A portornádó hullámzott, megfordult, majd egyenesen feléjük tartott. Csak nőtt és nőtt, a lencse széles szöge monstrummá torzította, sokkal nagyobbnak és ádázabbnak tüntetve fel – Jahns tudta ezt –, mint a valóságban volt, aztán rázúdult a szenzorok sorára. Rövid időre az egész étkező sötétbe borult, míg a légmozgás áthaladt az előcsarnokbeli kivetítőre, maga mögött hagyva a világra nyíló látványt, amelyet most vékony koszréteg homályosított el.

– A rosseb egye meg ezeket – szűrte Marnes seriffhelyettes a foga között. Pisztolytáskájának elaggott bőre megnyikordult, miközben kezét fegyvere agyára tette, Jahns pedig elképzelte az öreg seriffhelyettest odakinn, a tájban, vékony lábain szelet kergetve, a felhőnyi halványuló porba golyókat pumpálva.

Csendben ültek egy pillanatig, a kárt szemlélték. Végül Jahns szólalt meg.

– Ez az út nem a választásokról fog szólni, Marnes. Nem is a szavazatokért tesszük meg. Amennyire tudom, az egyedüli jelölt én leszek. Úgyhogy nem fogjuk ezt kijátszani, hajcihő nélkül és csendben utazunk. Látni akarom a népet, nem pedig azt szeretném, hogy a nép lásson engem. – Marnes felé nézett; látta, hogy a férfi figyeli. – Miattam lesz az út, Marnes. Menekülés.

Visszafordult a kinti látványhoz.

– Néha… néha csak arra gondolok, túl régóta vagyok idefenn. Maga is. Szerintem túl régóta vagyunk mi már bárhol…

Reggeli léptek kongtak a csigalépcsőn, amitől Jahns elhallgatott, s most mindketten az élet hangjára figyeltek, az ébredezés hangjaira. Jahns pedig tudta, ideje kiverni agyából a halott dolgok képét. Vagy legalább eltemetni egy időre.

– Lemegyünk, és megfelelően felmérjük ezt a Juliette-et, maga meg én. Mert néha az itt ücsörgés, annak nézése, hogy mire késztet minket a világ – mélyen belém szúr, Marnes. Egyenesen keresztüldöf.

Reggeli után Holston volt irodájában találkoztak. Jahns egy nappal a történtek után még mindig Holston irodájaként gondolt erre a helyre. Túl korai lett volna még, hogy másként gondoljon a szobára. A dupla fióksoros asztalok és öreg iratszekrények felett állva az üres fogdára meredt, miközben Marnes seriffhelyettes az utolsó utasításokat adta Terrynek, a tagbaszakadt biztonsági embernek az IT-ről, aki gyakran tartotta a frontot olyankor, amikor Marnest és Holstont valamilyen ügy elszólította. Terry mögött kötelességtudóan álldogált egy Marcha nevű tinédzser, fekete hajú, csillogó szemű lány, aki az IT-nél gyakornokoskodott. Ő volt Terry árnyéka; a siló dolgozóinak mintegy a fele rendelkezett ilyennel. Az árnyékok tizenkét és húsz év közöttiek voltak; ezek a mindenütt jelen lévő spongyák itták magukba azokat a leckéket és technikákat, amelyek segítségével a silót még legalább egy további nemzedéknyi időn át működtetni lehet.

Marnes seriffhelyettes emlékeztette Terryt, milyen garázdák tudnak lenni az emberek takarítás után. Ha a feszültség enyhült, a lakosság hajlamos volt kissé kitombolni magát. Úgy gondolták – néhány hónapig legalábbis –, hogy mindent szabad.

A figyelmeztetésre nem nagyon volt szükség – a szomszéd helyiségből a csukott ajtón keresztül is behallatszott a tivornya. A legfelső negyven szint legtöbb lakója már az étkezőben és az előcsarnokban zsúfolódott. A középső és a mély-lenti részekből további százak fognak felszivárogni a nap folyamán, eltávozást kérve a munkából és feláldozva szabadságbónjaikat, csak hogy láthassák a külvilág jobbára tiszta képét. Sokak számára zarándoklat volt ez. Voltak, akik csak néhány évente jöttek fel, ácsorogtak, azt mormolták, ez most is ugyanolyan, amilyennek az emlékeikben él, majd maguk előtt hessegették le gyermekeiket a lépcsőn, átverekedve magukat a felfelé tartó tömegen.

Terrynél ott maradtak a kulcsok és az ideiglenes jelvény. Marnes leellenőrizte az elemeket az adóvevőjében, megbizonyosodott arról, hogy az irodai készülék fel van hangosítva, majd a fegyverét is ellenőrizte. Kezet fogott Terryvel, és szerencsét kívánt neki. Jahns úgy érezte, mindjárt itt az indulás ideje, és elfordult az üres fogdától. Terrytől elbúcsúzott, Marchának odabiccentett, s követte Marnest kifelé.

– Úgy érzi, jó ötlet elmenni rögvest egy takarítás után? – kérdezte, miközben kiléptek az étkezőbe. Tudta, később, este mekkora lesz a ricsaj, és milyen ingerlékennyé válik a tömeg. Úgy tűnt, időre lesz szüksége, míg el tudja rángatni egy leginkább is önző küldetésre.

– Viccel? Nekem szükségem van erre. Muszáj kiszakadnom innét. – A fali kivetítőre pillantott, amelyet eltakart a tömeg. – Még mindig nem tudom elképzelni, mit gondolt Holston, nem értem, hogy miért nem beszélt soha nekem arról, mit gondol az egészről. Talán ha visszajöttünk, már nem fogom érezni a jelenlétét az irodában. Mert most még levegőt is alig kapok odabenn.

Jahns elgondolkodott ezen, miközben átfurakodtak a zsúfolt étkezőn. Gyümölcslékeverékkel spricceltek tele műanyag poharakat, s a polgármester asszony a levegőben megérezte a tartályban erjesztett alkohol szúrós szagát is, de úgy döntött, nem törődik vele. Az emberek minden jót kívántak neki, arra kérték, legyen óvatos, és neki ígérték a szavazatukat. Útjuk híre gyorsabban terjedt, mint a szesszel felöntött pancs, annak dacára, hogy alig néhány embernek szóltak róla. A többségnek az volt a meggyőződése, hogy népszerűsítő túráról van szó, újraválasztási kampányról. A siló fiatalabb lakosai, akik seriffként csak Holstont ismerték, már szalutáltak Marnesnak, és ezzel a megtisztelő címmel illették. Azok viszont, akiknek szarkalábak voltak a szemük sarkában, jobban ismerték a szokást. Bólintottak az étkezőn áthaladó párosnak, s másféle módon, szavak nélkül kívántak nekik szerencsét. Úgy csináljátok, hogy a gyerekeim addig éljenek, mint én. Ne engedjétek a bomlást, most még ne.

Jahns ennek a nyomásnak a súlya alatt élt, s ez nagyobb teher volt, mint ami a térdeire nehezedett. Néma maradt, miközben a központi lépcsőház felé tartottak. Néhányan arra szólították fel, tartson beszédet, ám nem találtak követőkre ezek a magányos hangok. Jahns nagy megkönnyebbülésére nem alakult ki kántálás. Mert mit is mondhatna? Hogy nem tudja, miért van még egyben ez az egész? Hogy nem érti még a saját kötését sem, hogy van az, ha hurkol és jól csinálja, a dolgok valahogy a helyükre kerülnek? Mondja azt nekik, elég egy nyisszantás, és felbomlik az egész? Egy vágás, és húzhatjuk, húzhatjuk, míg a ruhadarabból fonáltömeg marad. Csakugyan elvárják tőle, hogy értse, mikor semmi egyebet nem tett azon kívül, hogy a szabályokat követte? És valahogy mindig lett, ahogy teltek és múltak az évek egymás után.

Mert nem értette, mi tartja még együtt az egészet. S nem értette a jókedvüket, ezt az ünneplést sem. Azért isznak és kiáltoznak, mert biztonságban vannak? Mert megkímélte őket a sors, nem nekik kellett kimenniük takarítani? Népe ujjongott, miközben egy jó ember, a barátja, aki partnere volt abban, hogy életben és egészségben tartsa a többieket, holtan feküdt egy dombon, a felesége mellett. Ha beszédet tartana, és nem lennének tilosak az ilyen gondolatok, akkor ezt mondaná: soha két jobb ember szabad akaratából nem ment még ki takarítani. De mit mondana mindezzel arról a sok emberről, akik benn maradtak?

Nem a szónoklatok ideje volt ez. Nem is az ivászaté. És nem is az ünneplésé. A csendes elmélkedés órája jött el, ami egyike volt azon okoknak, amik miatt Jahns szükségét érezte a kiruccanásnak. A dolgok változnak. Nemcsak napról napra, hanem a hosszú évek alatt. Jobban tudta ezt, mint a legtöbben. Talán lenn, az Ellátóknál a McLain nevű idős hölgy is érezte a változás közeledtét. Sokáig kell az embernek élnie ahhoz, hogy biztos legyen benne, változnak a dolgok. Jahns azonban most biztos volt. S ahogyan az idő haladt tovább, gyorsabban hurcolva magával a világát, semmint hogy lépést bírt volna vele tartani, Jahns polgármester asszony tudta: hamarosan teljesen lemarad mögötte. Az ő nagy félelme a kimondatlan, de naponta jelentkező érzés volt, ami azt súgta: nélküle nem valami sokáig húzza majd ez az ő világuk.

9

Jahns sétabotja hangos csengéssel ütődött sorra valamennyi fém lépcsőfoknak. Hamarosan ereszkedésük metronómja lett ez a zaj, a nemrég zajlott takarítás energiájától vibráló, zsúfolt lépcsőház zenéjének ütemezése. Kettőjükön kívül szemlátomást mindenki felfelé tartott. Küzdöttek az árral, könyökök súrlódtak hozzájuk, az „Üdv, polgármester asszony” kiáltásokat Marnesnak szánt biccentések követték. S Jahns látta az arcukon: kísértést éreztek, hogy seriffnek szólítsák Marnest, s ezt csak a tisztelet gátolta, amit a vélt előléptetés ijesztő mivolta miatt éreztek.

– Hányadiknál vagyunk? – kérdezte Marnes.

– Miért, máris fáradt? – Jahns a válla fölött pillantott hátra, hogy rámosolyogjon, s látta, hogy a férfi sűrű bajsza is megrándul a mosolygástól.

– Lefelé nem gond mennem. A visszajövetelt viszont ki nem állhatom.

Kezük egy pillanatra egymáshoz ért a csigalépcső kanyargó korlátján, mikor Jahns keze még hátul maradt, Marnes pedig előrenyúlt. Jahns úgy érezte, mindjárt azt mondja neki, hogy egyáltalán nem fáradt; de hirtelen csakugyan megviseltnek érezte magát, ám inkább mentálisan, mint fizikailag kimerültnek. Gyerekes dolgokat vizionált a fiatalkoráról, és elképzelte, hogy Marnes felkapja, és a karjaiban viszi le a lépcsőn. Szép is lenne megszabadulni az erőfeszítéstől és a felelősségtől egyaránt, belesüppedni a másik ember erejébe, és nem úgy tenni, mintha neki is lenne ereje. Nem a múltra való emlékezés volt ez; jövő, amely sohasem történt meg. S Jahns már azért is bűnösnek érezte magát, amiért erre gondolt. Érezte maga mellett a férjét, akinek szellemét háborgatják a gondolatai…

– Polgármester asszony! Hová lesz a séta?

Mindketten megálltak, és a korlátba kapaszkodva várták, hogy egy hordár elcammogjon mellettük, felfelé a lépcsőn. Jahns felismerte a fiút, Connort, aki még nem volt húszéves, de máris erős háttal és határozott léptekkel rendelkezett. Vállán összeszíjazott batyuk egész sorát egyensúlyozta. Kik ezek az emberek, akik hirtelen megjelentek a lépcsőházban? Ezek a turisták? Jahns kigondolt valami bátorító mondandót, valami kis verbális jutalmat ezeknek az embereknek, akik olyan munkát végeztek, amit ő a térde miatt sohasem tudna. Connor azonban már tovatűnt fiatal és erős lábain, vitte a mély-lenti világból felfelé az élelmiszert és az ellátmányt, és csak a közlekedési dugók lassították le, a silóban felfelé furakodók áramlata, akik egy pillantást akartak vetni a tiszta és tágas külvilágra.

Két forduló között egy pillanatra kifújták magukat. Marnes átadta a kulacsát, Jahns pedig udvariasan ivott belőle egy kortyot, mielőtt visszaadta.

– A felét meg szeretném ma csinálni – felelte végül. – Útközben viszont megállnék néhányszor.

Marnes jókorát kortyolt a vízből, s visszatekerte a kulacs kupakját.

– Lakáslátogatások?

– Valami olyasmi. A huszadikon meg akarok állni a csecsemőosztályon.

Marnes nevetett.

– Babákat csókolgatni? Polgármester asszony, ki szavazna maga ellen? A maga korában?

Jahns nem nevetett.

– Kösz – mondta, arcán a fájdalom hamis kifejezésével. – De nem, nem csókolgatok babákat. – Hátat fordított, és haladt tovább, Marnesszal a nyomában. – Nem arról van szó, hogy nem bízom a maga szakmai ítéletében ezzel a Jules nevű hölggyel kapcsolatban. Mióta polgármesterkedem, magának csak jó választása volt.

– Még…? – szakította félbe Marnes.

– Kivált ő – mondta Jahns, tudta, kiről beszél a seriffhelyettes. – Jó ember volt, csak összetört a szíve. Ez pedig még a legjobbakat is térdre kényszeríti.

Marnes beleegyezően dörmögött.

– Akkor viszont mit keresünk a csecsemőosztályon? Ez a Juliette, ha jól emlékszem, nem a huszadikon született…

– Nem, de az apja most ott dolgozik. Gondoltam, ha már úgyis arra járunk, némi benyomást szerezhetnénk erről az emberről, hogy így kissé a lányát is megismerjük.

– Apa mint jellemtanú? – nevetett Marnes. – Nem hinném, hogy különösebb elfogulatlanságra számíthat.

– Szerintem meg fog lepődni – állította Jahns. – Amíg csomagoltam, utánanézettem egy kicsit Alice-szel. Talált valami érdekeset.

– Igen?

– Ennek a Juliette-nek megvan még az összes szabadságbónja, amit valaha kiérdemelt.

– A Gépészeknél ez nem olyan nagy ritkaság – mondta Marnes. – Rengeteget túlóráznak.

– Nemcsak ő nem jön fel onnan, de látogatókat sem fogad.

– Még mindig nem látom, hová akar ezzel kilyukadni.

Jahns megvárta, míg elhalad mellettük egy család. Fiatal fiú, hat-, esetleg hétéves, az apja nyakában ült lehajtott fejjel, nehogy a felette lévő lépcsők alsó élébe üsse magát. Az anya jött hátul, vállán átvetett kézitáskával, karján pólyás gyerek kuporgott. Jahns arra gondolt, ez a tökéletes család. Pótolják önmagukat. Kettő helyett kettő. A lottónak is ez volt a célja, ami néha be is jött.

– Nos, akkor hadd mondjam el magának, hová akarok ezzel kilyukadni – mondta Marnesnak. – Meg akarom találni ennek a lánynak az apját, a szemébe nézni, és feltenni a kérdést: hogy lehet, hogy abban a közel húsz évben, amióta a lánya a Gépészekhez költözött, nem látogatta meg. Egyetlen alkalommal sem.

Visszanézett Marnesra, s meglátta a férfi bajusza felett a helytelenítő tekintetet.

– És hogy a lány hogyhogy egyszer sem ment fel az apjához – tette hozzá.

Mikor a tízesekhez értek, és elhaladtak a felső lakássor előtt, a forgalom megcsappant. Jahns minden egyes megtett lépéssel jobban aggódott amiatt, hogy az így elfogyó távolságot a visszaúton felfelé is meg kell majd tennie. Emlékeztette magát, hogy ez a dolog könnyebbik fele. Olyan volt az ereszkedés, mintha acélsodronyt tekertek volna le, mind lejjebb taszítva őt. Rémálmaira emlékeztette Jahnst, amelyekben fuldokolt. Ostoba lidércnyomások voltak ezek, különösen, hogy soha nem látott annyi vizet, amennyiben elmerülhetett volna, még kevésbé akkora víztömeget, amiben felállva ne tudott volna levegőt venni. Ezek azonban olyanok voltak, mint azok az egyszer-egyszer előjövő álmok, amikben nagy magasságokból zuhan le az ember, egy másik világ valamiféle örökségeként; amikor a tudat alvás közben töredékeket ás elő, melyek azt sugallják: Nem így kéne élnünk.

S az ereszkedés, a spirál alakban történő lefelé haladás nagyon hasonlított az őt álmában elnyelő fulladásra. Elkerülhetetlennek és megfejthetetlennek érezte. Úgy húzta lefelé, mint a súly, azzal a tudattal, hogy soha nem lesz képes újra felvergődni. Elhagyták a ruházati raktár körletét, a sokszínű overallok birodalmát, azt a helyet, ahonnan a gombolyagjai is származtak. A lépcsőpihenő felett festék és más vegyi anyagok szaga terjengett. Az íves salaktégla falba vágott kis ablakon át beláttak a körlet szélén lévő kis élelmiszerüzletbe. A tömeg kifosztotta, a kimerült kirándulóknak és a takarítás utáni extra forgalomnak köszönhetően üresen tátongtak a polcok. A lépcsőn néhány hordár zsúfolódott össze súlyos terhével, megtettek mindent, hogy kielégítsék az igényeket. Jahns felismerte a tegnapi takarítással kapcsolatos iszonyú igazságot: a barbár szokás a pszichológiai megkönnyebbülésnél többet is hozott, még a külvilágra nyíló tiszta kilátásnál is többet: megtámogatta a siló gazdaságát. Egyszerre volt indok, miért utazzanak. Hogy miért kereskedjenek. S a szóbeszéd áradt, hónapok, tán évek leforgása után ismét találkoztak családi és régi barátok; az egész silót elárasztotta az élet. Mintha egy öreg test nyújtózna ki, ízületeit ellazítva, hogy vér áramoljon a végtagjaiba. Egy elaggott dolog újra élt.

– Polgármester asszony!

Megfordult, és látta, hogy Marnes csaknem elmaradt a látóteréből a csigalépcső fentebbi részén. Megvárta, míg a férfi beéri; nézte, ahogy kapkodja a lábait.

– Csak nyugodtan – mondta Marnes. – Ha így nekilendül, nem bírok magával lépést tartani.

Jahns elnézést kért. Nem vette észre, hogy lépteinek ritmusa megváltozott volna. Mikor lenn a tizenhatodikon beléptek a lakások második sorára, Jahns rájött, máris olyan területen jár, amit majdnem egy éve nem látott. Itt fiatalabb lábak robaja hallatszott a lépcsőházban, s elvegyült a felfelé lassabban haladók lépteinek zajával. Az általános iskola felső tagozata pontosan a csecsemőosztály felett helyezkedett el. A forgalom zajából és a hangokból ítélve a tanítást aznapra felfüggesztették. Jahns úgy képzelte, azért, mert részint nem sok gyerek ment volna órára (voltak szülők, akik a gyerekeket is magukkal vitték külvilágnézőbe), részint a tanárok is szép számmal bliccelni akartak. Elhaladtak az iskola lépcsőfordulója mellett, ahol az ugróiskola krétarajzát elhalványította az aznapi forgalom, a korláton srácok lógtak hegyes csontos térdükkel, a kiugró forduló alatt néhányan énekeltek, s füttyök és élénk kiáltások halkultak titkos suttogássá a felnőttek jelenlétében.

– Örülök, hogy mindjárt odaérünk, nem fog ártani a pihenés – mondta Marnes, miközben egy szinttel lejjebb mentek, a csecsemőosztályig. – Remélem, tudunk találkozni ezzel a fickóval.

– Tudunk – felelte Jahns. – Alice a hivatalomból megsürgönyözte neki, hogy jövünk.

Átvágtak a csecsemőosztály szintjének forgalmán, és szusszantak egyet. Mikor Marnes átadta a kulacsát, Jahns hosszan kortyolt, majd a kulacs ívelt, horpadt felszínén ellenőrizte a frizuráját.

– Jól néz ki – biztosította Marnes.

– Polgármesteresen?

A férfi nevetett.

– Még annál is jobban.

Jahns úgy vélte, megcsillant valami a férfi öreg, barna szemében, amikor ezt mondta, de lehetett a kulacson táncoló fény műve is, miközben Marnes az ajkához emelte.

– Húsz emelet valamivel több mint két óra alatt. Senkinek nem ajánlom ezt az iramot, de örülök, hogy már ilyen messzire eljutottunk. – Megtörölte a bajszát, majd hátranyúlt, hogy visszacsúsztassa a zsákjába a kulacsot.

– Adja csak – mondta Jahns. Elvette tőle a kulacsot, és a hátizsák hálós tartójába dugta. – És hagyja, hadd beszéljek én! – emlékeztette. Marnes tenyerét kifelé fordítva feltette a kezét, mint akinek más gondolat soha át sem futott az agyán. Ellépett a nő mellett, és kinyitotta az egyik nehéz fémajtót. A rozsdás zsanérok megszokott nyikorgása ezúttal nem hallatszott. A csend megijesztette Jahnst. Hozzászokott ahhoz, hogy a lépcsőházban oda-vissza visszhangzik a vén ajtók nyikorgása, miközben nyitogatják-csukogatják őket. Lépcsőházi értelemben a nyikorgás volt a vadon szava, ahogy mindenütt jelen volt folyamatos énekével. Ezeket a zsanérokat azonban olajréteg fedte; szigorúan karbantartották őket. A váró falán lévő feliratok igazolták a megfigyelést. Vastag betűkkel kértek csendet; a szövegeket piktogramokkal egészítették ki, amelyeken ajkak elé tett ujjakat és körberajzolt, áthúzott nyitott szájakat ábrázoltak. A csecsemőosztályon nyilvánvalóan nagy hangsúlyt fektettek a nyugalomra.

– Nem emlékszem, hogy ennyi jelzés lett volna kinn, mikor utoljára itt jártam – suttogta Marnes.

– Talán túlságosan elfoglalta a szájjártatás, azért nem tűntek fel – válaszolta Jahns.

Az üvegablakon át egy gondozónő meredt rájuk, s Jahns könyökével oldalba bökte Marnest.

– Jahns polgármester érkezett meg Peter Nicholshoz – mondta a nőnek.

Az üvegfal mögötti nő tekintete meg sem rezdült.

– Tudom, ki maga. Magára szavaztam.

– Ó, természetesen. Nos, köszönöm.

– Ha szíveskedne körbejönni. – A nő egy gombot nyomott meg az asztalán; a mellette lévő ajtó halkan felzúgott. Marnes belökte az ajtót, nyomában Jahns is belépett.

– Ha lennének szívesek felvenni ezeket.

A gondozónő – a gallérján díszelgő, kézzel írott névtábla szerint Margaret – két takarosan összehajtogatott, fehér köpenyt nyújtott feléjük. Jahns vette el mindkettőt, s az egyiket továbbadta Marnesnak.

– A táskájukat nálam hagyhatják.

Margarettel nem lehetett ellenkezni. Jahns azonnal megérezte, hogy ennek a nála sokkal fiatalabb nőnek a világában van, s az ő alárendeltjévé vált, amikor belépett a halkan zümmögő ajtón. Sétabotját a falnak támasztotta, hátizsákját levette és a földre tette, majd magára rántotta a köpenyt. Marnes kínlódott a ruhadarabbal, de Margaret az ujjat kitartva segített. Marnes nagy üggyel-bajjal felvette a köpenyt a vászoningére, majd úgy fogta kezében a hosszú, szövetből készült öv két végét, mintha a megkötése meghaladná a képességeit. Nézte, amint Jahns megköti a magáét, végül addig bajlódott, míg össze nem húzta magán a köpenyt.

– Mi van? – kérdezte, mikor észrevette, hogy Jahns figyeli. – Erre találták ki a gombokat. Nem tanultam meg csomót kötni, na és?

– Hatvan év alatt – mondta Jahns.

Margaret másik gombot nyomott meg az íróasztalán, és a folyosó irányába mutatott.

– Dr. Nichols a csecsemőknél van. Szólok neki, hogy jönnek.

Jahns haladt elöl, Marnes a nyomában, s megkérdezte:

– Miért olyan nehéz elhinni ezt?

– Szerintem nagyon aranyos, de tényleg.

Marnes horkantott.

– Rettenetes ez a szó, ha az én koromban lévő emberre használják.

Jahns magában elmosolyodott. A folyosó végén megállt a dupla ajtónál, mielőtt résnyire kinyitotta volna. Az ajtó mögötti szobából halvány fény derengett. Kitárta az ajtót, és gyéren bútorozott, de tiszta váróhelyiségbe jutottak. A polgármester asszony emlékezett valami hasonlóra a középső szintek egyikéről, ahol annak idején egy barátjával várakozott, aki újra találkozni kívánt a gyermekével. Üvegfalon át lehetett a terembe látni, ahol néhány kiságyat és bölcsőt helyeztek el. Jahns a csípőjére tette a kezét. Megdörzsölte mára már feleslegessé vált implantátumának kemény dudorát, amit születésekor ültettek be, s azóta egyetlen percre sem távolítottak el. Az, hogy egy csecsemőosztályon volt, emlékeztette mindarra, amit elveszített, amit feladott a munkájáért. A saját kísérteteire.

A csecsemőosztályon túlságosan sötét volt ahhoz, hogy látni lehessen, van-e bármelyik kiságyban újszülött. Őt természetesen valamennyi szülésről értesítették. Polgármesterként ő gratulált minden újszülötthöz, és ő állította ki a születési anyakönyvi kivonatot, a nevek azonban a napokkal együtt tovatűntek. Ritkán emlékezett csak arra, melyik szinten éltek a szülők, s hogy első vagy második gyerekük volt. Szomorúan ismerte be, hogy a kivonatok csak további papírmunkát jelentettek, újabb ismétlődő kötelességet.

A kiságyak közt egy felnőtt árnya mozdult. A megfigyelőszobából beáradó fényben egy írótömb csíptetője és egy fémtoll is felvillant. Az árny nyilvánvalóan magas emberé volt, mozgása és felépítése idősebb emberre vallott. Nem sietett ki hozzájuk, egy kiságy fölé hajolva feljegyzett valamit, s a két fém csillogása jegyzetelés közben egybeolvadt. Mikor végzett, átvágott a termen, s egy kétszárnyú ajtón át a váróba lépett, hogy Marneshoz és Jahnshoz csatlakozzon.

Jahns látta, hogy Peter Nichols fajsúlyos figura. Magas és karcsú, de nem úgy, mint Marnes, aki úgy tűnt, bizonytalanul hajlítgatja a végtagjait. Peter úgy volt karcsú, mint egy megrögzött testedző, mint a Jahns által ismert néhány hordár, akik képesek voltak arra, hogy kettesével szedjék a lépcsőket, és úgy is festettek, mint akiket kimondottan ilyen iramra terveztek. A magasság önbizalmat kölcsönzött neki. Jahns ezt érezte is, mikor elfogadta Peter kinyújtott kezét, és hagyta, hogy a férfi határozottan kezet rázzon.

– Hát megérkeztek – mondta dr. Nichols. Hűvös megállapítás volt. Épp csak árnyalatnyi meglepődéssel. Marnesszal is kezet fogott, tekintete azonban visszatért Jahnsra. – Elmagyaráztam a titkárnőjének, hogy nem valami sokat segíthetek. Tartok tőle, azóta nem láttam Juliette-et, hogy húsz éve árnyékká vált.

– Nos, valójában épp erről akartam magával beszélni. – Jahns a párnázott padokra nézett, s izgatott nagyszülőket, nénikéket és bácsikákat képzelt rájuk, akik itt várakoznak, amíg a szülők együtt vannak az újszülöttel. – Leülhetnénk?

Dr. Nichols bólintott, s a padok felé intett.

– Igen komolyan veszem az összes hivatali kinevezést – magyarázta Jahns, miközben helyet foglalt szemben a doktorral. – Az én koromban már számítanom kell arra, hogy túlél a legtöbb általam beiktatott bíró és jogász, így aztán óvatosan választok.

– De azért nem mindig van így, ugye? – hajtotta oldalra a fejét dr. Nichols, s mindeközben vékony és nagy gonddal borotvált arca kifejezéstelen maradt. – Úgy értem: nem mindig élik túl magát.

Jahns nyelt. A padon mellette ülő Marnes fészkelődött.

– Önnek értékelnie kell a család intézményét – mondta Jahns témát váltva, miután rájött, az iménti megjegyzés csak újabb megállapítás volt, minden sértő szándék nélkül. – Hiszen hosszú ideje ezen az emberpróbáló vonalon dolgozik.

Nichols bólintott.

– Maga és Juliette miért nem látogatják meg egymást soha? Úgy értem, az elmúlt majdnem húsz évben egyszer sem. Ő a maga egyetlen gyereke.

Nichols kissé elfordította a fejét, szeme a falat pásztázta. Jahns figyelmét egy pillanatra elterelte egy másik, az üvegfal mögött mozduló árny: egy körútját végző gondozónő. A helyiségből egy másik kétszárnyú ajtó is vezetett valahová, Jahns úgy gondolta, a szülőszobákba, ahol valószínűleg e pillanatban is lábadozó anyák várják, hogy kezükbe adják legdrágább tulajdonukat.

– Volt egy fiam is – mondta dr. Nichols.

Jahns azon kapta magát, hogy a táskáért és a benne lévő aktákért nyúl, de a táska nem volt ott mellette. Ez a részlet elkerülte a figyelmét: egy fivér.

– Nem tudhattak róla – szólt Nichols, pontosan olvasva a Jahns arcára kiülő megdöbbenésben. – Nem maradt életben. Technikai értelemben meg sem született. A lottó továbbszállt másra.

– Sajnálom…

Küszködött a késztetéssel, hogy megfogja Marnes kezét. Évtizedek múltak el, mióta utoljára szándékosan megérintették egymást, akár ártatlanul is, de a váróra nehezedő hirtelen szomorúság összezsugorította az eltelt időt.

– Nicholasnak hívták volna, apám apjának neve után. Koraszülött volt. Hatvanhét deka.

A hangjában hallható klinikai precizitás valahogy szomorúbb volt, mintha kiöntötte volna a bánatát.

– Intubálták, inkubátorba tették, de voltak… komplikációk. – Dr. Nichols lenézett keze fejére. – Juliette tizenhárom éves volt abban az időben. Éppannyira izgult, mint mi, el tudják képzelni, hogy kisöccse fog születni. Egy éve került ki az anyja védőszárnya alól, aki ápoló volt a szülészeten. – Nichols felpillantott. – Nem itt, ezen az osztályon, ezt tudniuk kell, hanem a régiben a középszinten, ahol mindketten dolgoztunk. Akkoriban még gyakornok voltam.

– És Juliette? – Jahns polgármester nem értette az összefüggést.

– Valami hiba volt az inkubátorral. Mikor Nicholas… – Az orvos elfordította a fejét, keze elindult a szeme irányába, de végül képes volt összeszedni magát. – Sajnálom. Még mindig így hívom.

– Semmi baj.

Jahns polgármester Marnes seriffhelyettes kezét fogta. Nem tudta, ez hogyan történhetett meg. Úgy tűnt, a doktor nem vette észre, vagy ami még valószínűbb, nem érdekli.

– Szegény Juliette. – Megrázta a fejét. – Beleőrült. Előbb Rhodát hibáztatta, a tapasztalt szülészeti nővért, aki mást sem tett, csak a csodán dolgozott, hogy a fiunk megkaphassa azt a kis esélyt. Elmagyaráztam Juliette-nek is. Gondolom, tudta is. Csak éppen szüksége volt valakire, akit gyűlölhetett. – Bólintott Jahns felé. – Lányok ebben a korban, hiszen tudja!

– Ha hiszi, ha nem, emlékszem. – Jahns mosolyt erőltetett az arcára, és dr. Nichols viszonozta. Érezte, hogy Marnes megszorítja a kezét.

– Csak az anyja halálakor kezdte hibáztatni a csütörtököt mondott inkubátort. Nem is magát a szerkezetet, hanem annak a nyomorúságos állapotát. A semmit el nem kerülő rothadás általános állapotát.

– A felesége is komplikációk áldozata lett? – Újabb részlet volt ez, ami Jahns érzése szerint nem szerepelt a dossziéban.

– A feleségem egy hétre rá öngyilkos lett.

Ismét a klinikai távolságtartás. Jahns eltöprengett azon, vajon ez a túlélési mechanizmus ezek után az események után alakult ki, vagy eleve meglévő személyiségjegy volt.

– Erre alighanem emlékeznék – szólalt meg Marnes seriffhelyettes, most először, mióta a doktornak bemutatkozott.

– Nos, magam nyilvánítottam halottnak. A halál oka rovatba pedig bármit beírhattam, amit csak akartam…

– És még be is ismeri?

Marnes láthatóan a határán volt annak, hogy felugorjon a padról. Hogy azután mire készült, azt Jahns el sem tudta képzelni. Megfogta a karját, hogy a helyén tartsa.

– Az elévülési idő letelte után? Természetesen. Beismerem. Nem mintha valami eget rengető hazugság lett volna. De Juliette-nek már akkor is volt esze. Ő tudta. És ez vitte rá arra… – Elhallgatott.

– Mire vitte rá? – kérdezte Jahns polgármester asszony. – Kikészült?

– Nem. – Dr. Nichols megrázta a fejét. – Nem ezt akartam mondani. Ez vitte rá, hogy elmenjen. Új beosztásért folyamodott. Azt kérte, hogy leköltözhessen a Gépészetre, hogy árnyékként dolgozhasson az egyik műhelyben. Ehhez a beosztáshoz egy évvel fiatalabb volt a kelleténél, én azonban beleegyeztem. Aláírtam a kérvényt. Gondoltam, lemegy, szív egy kis mély-lenti levegőt, aztán majd visszajön. Naiv voltam. Azt hittem, jót tesz neki a szabadság.

– S nem látta azóta sem?

– Egyszer. Az anyja temetésén, néhány nappal később. Egyedül jött fel, részt vett a temetésen, megölelt, azután visszament. Soha nem pihen, abból ítélve, amit hallottam róla. Próbálom nyomon követni a sorsát. Van a mély-lenti csecsemőosztályon egy kollégám, aki időnként némi hírt sürgönyöz róla. Az ő élete csupa összpontosítás, összpontosítás, összpontosítás.

Nichols szünetet tartott, majd felnevetett.

– Tudják, mikor fiatal volt, teljesen az anyját láttam benne. De felnőttnek inkább olyan lett, mint én.

– Van bármi, ami tudomása szerint meggátolhatná vagy ellehetetlenítené abban, hogy a siló seriffje legyen? Tudja, mivel jár ez a munka, igaz?

– Tudom. – Nichols Marnesra nézett, tekintete a rendőrjelvényre siklott, ami kilátszott a nyitott, trehányul megkötött köpeny alól, majd lejjebb az oldalán, a pisztoly kidudorodására. – A siló összes kis rendfenntartója fölött kell legyen valaki a csúcson, aki parancsokat osztogat, erről van szó?

– Többé-kevésbé – mondta Jahns.

– Miért ő?

Marnes megköszörülte a torkát.

– Segített egyszer egy nyomozásban…

– Jules? Idefent volt?

– Nem. Mi mentünk le hozzá.

– Nincs meg hozzá a képzettsége.

– Egyikünknek sincs – közölte Marnes. – Ez inkább… politikai hivatal. Polgári beosztás.

– El fogja utasítani.

– Miért tenné? – kérdezte Jahns.

Nichols vállat vont.

– Szerintem majd meg fogják látni. – Felállt. – Bár több időt szánhatnék magukra, de most tényleg vissza kell mennem. – A kétszárnyú ajtóra pillantott. – Hamarosan érkezik egy család…

– Értem. – Jahns felállt, kezet fogott az orvossal. – Nagyra értékelem, hogy fogadott bennünket.

Nichols nevetett.

– Volt más választásom?

– Természetesen.

– Hát, bár előbb tudtam volna ezt!

Mosolygott, s Jahns látta, hogy csak viccel, vagy viccelni próbál. Miután elköszöntek a doktortól, visszamentek a folyosón, hogy felvegyék holmijukat és leadják a köpenyeket. Jahnst mindinkább nyugtalanította Marnes választása. Sehogy sem vallott rá, hogy egy mély-lenti nő mellett tegye le a garast. Egy ennyire problémás ember mellett. Azon gondolkodott, vajon más faktorok nem homályosították-e el a seriffhelyettes ítélőképességét. S miközben a férfi tartotta neki a központi váróba vezető ajtót, Jahns polgármester azon is eltöprengett, nem ugyanez-e a helyzet vele is, esetleg az ő ítélőképessége is elhomályosult.

10

Ebédidő volt, azonban egyikük sem érzett különösebb éhséget. Jahns müzliszeletet majszolt menet közben, azzal büszkélkedve maga előtt, hogy „lépcsőzés közben eszik”, hordár módra. Elhaladtak még néhány ilyen kereskedő mellett, Jahns pedig egyre inkább kezdte becsülni a foglalkozásukat. Furcsamód bűntudatot érzett, amiért ilyen könnyű teherrel halad lefelé, míg ezek a férfiak és nők a sokszorosát cipelve trappolnak felfelé. S a mozgásuk annyira gyors volt. Mindketten a korlátnak préselték magukat, miközben egy lefelé tartó hordár bocsánatot kérve eldobogott mellettük. Árnyéka, egy tizenöt-tizenhat éves lány, közvetlen mögötte volt, megrakva valamivel, ami az újrafeldolgozóba küldött használtzokni-küldeménynek tűnt. Jahns figyelte, amint a fiatal lány eltűnik a csigalépcső kanyarulatában, inas, hosszú lába mintha mérföldekre lógott volna ki a sortjából; s hirtelen nagyon öregnek és nagyon fáradtnak érezte magát.

Kettejük járása ritmust vett fel, a láb nyújtása a következő lépcsőfok fölé, a csontok egyfajta összecsukló mozgása, beletörődés a gravitációba, a láb leér, a kéz lejjebb csúszik, a sétabot előremered, majd újra elölről. A tizenharmadik szint tájékán kétely költözött Jahnsba. Ami napfelkeltekor jó kis kalandnak tűnt, most túl nagy vállalkozásnak tetszett. Vonakodva tett meg minden lépést, annak tudatában, hogy milyen fárasztó lesz majd felfelé is legyűrni a megtett utat.

Elhaladtak a harminckettediken lévő felső víztisztító mellett, s Jahns rájött: a siló olyan részeit látja, amelyek gyakorlatilag újak a számára. Szégyellte beismerni, de maga sem emlékezett rá, mikor járt ilyen mélységben. És a közben eltelt időben sok minden változott. Építkezések és javítások folytak. Más színűek voltak a falak, mint emlékeiben. Ugyanakkor az emlékek sem csalhatatlanok. Miközben az IT-szintekhez közeledtek, tovább csökkent a forgalom a lépcsőn. Ezek voltak a siló legritkábban lakott szintjei, ahol nem egészen két tucat férfi és nő – de leginkább férfi – dolgozott a maga kis birodalmában. A siló szerverei csaknem egy teljes szintet foglaltak el, a gépek lassan teltek a közelmúlt történelmével, miután a felkelés alatt teljesen letörölték őket. Hozzáférhetőségüket most már szigorúan szabályozták, s mikor Jahns áthaladt a harmincharmadik lépcsőfordulóján, megesküdött volna, hogy hallja az elfogyasztott villamosság erős zümmögését. Bármi volt a siló korábban, vagy bármire tervezték eredetileg, Jahns – anélkül, hogy valaha kérdezte volna, vagy mondták volna neki – tudta, hogy ezek a furcsa gépek a felsőbb körök valamiféle eszközei voltak. Energiaigényük állandóan vita forrása volt a költségvetési értekezleteken. Ám a takarítás szükségszerűsége, a külvilágról ejtett szót övező félelem és a vele járó összes veszedelmes tabu hihetetlen mozgásteret adott az IT-nek. Náluk voltak a laboratóriumok, ahol a védőfelszerelések készültek, a zárkában lévő őrizetesek méretére szabva, s ez már önmagában is elkülönítette őket a többiektől.

Nem, magyarázta Jahns önmagának, ez nem pusztán a takarítás tabuja vagy a külvilágtól való félelem. Hanem a remény. A siló minden lakosában benne élt a kimondatlan, halálos remény. Nevetséges, fantasztikus remény. Hogy, ha az ő életükben már nem is, de a gyerekeik vagy a gyerekeik gyerekei számára egyszer majd ismét lehetségessé válik a kinti élet, ami pedig az IT érdeme lesz, és a laborjaikból kikerülő ormótlan ruháké, amelyek majd lehetővé teszik ezt.

Jahns beleborzongott még a gondolatba is. Kinn élni! A gyerekkori nevelés erőteljesen hatott. Isten talán meghallja a gondolatokat, és kivágja innét. Elképzelte magát takarítófelszerelésben – sokaknak megfordult ez a fejében –, a rugalmas koporsóban, amire már oly sok embert ítélt.

A harmincnegyediken kitért a pihenőre. Marnes csatlakozott hozzá, kezében a kulaccsal. Jahns ráeszmélt, hogy egész nap a seriffhelyettes vizét itta, mialatt az ő hátára szíjazott kulacs érintetlen maradt. Volt ebben gyerekesség és romantika, de gyakorlatiasság is. Jóval nehezebb volt ugyanis a saját kulacsáért hátranyúlni, mint a másikét elfogadni.

– Pihenésre van szüksége? – A férfi átnyújtotta kulacsát, amiben már csak két korty víz maradt. Jahns lenyelte az egyiket.

– Ez a következő megállónk – mondta.

Marnes felnézett a bejárat fölé sablonnal festett, elhalványodott számra. Jól tudta, hányadikon vannak, de biztos akart lenni a dolgában.

Jahns visszaadta a kulacsot.

– Eddig mindig sürgönyöztem nekik, hogy hagyják jóvá a jelöléseimet. Olyan dolog ez, amit előttem Humphries polgármester is megtett, őelőtte meg Jeffers polgármester. – Vállat vont. – Ez a világ rendje.

– Nem tudtam, hogy szükséges a jóváhagyásuk. – Marnes kiürítette a kulacsot, majd megütögette Jahns hátát, és ujját körbemozgatva jelezte, hogy forduljon meg.

– Nos, soha egy jelölésemet sem utasították vissza. – Jahns érezte, hogy kulacsa kikerül a zsebből, és Marnesé kerül a helyére. Hajszálnyival könnyebbnek érezte a poggyászát. Rájött, hogy Marnes akarja vinni a vizét, és osztozni rajta, míg ez a kulacs is ki nem ürül. – Véleményem szerint ez egy íratlan szabály, ezért körültekintően odafigyelünk minden bíróra és rendfenntartóra, tudván, hogy létezik egyfajta nem hivatalos felügyelet.

– Ez alkalommal tehát személyesen intézi.

Jahns megfordult, hogy szembenézzen a seriffhelyettessel.

– Úgy gondoltam, úgyis erre járunk… – Elhallgatott, míg egy fiatal pár viharzott el kézen fogva Marnes mögött a lépcsőn, kettesével szedve a fokokat. – És hogy feltűnőbb lenne, ha nem állnánk meg és nem néznénk be.

– Nézzünk be – mondta Marnes. Jahns félig azt várta, hogy átköp a korláton; úgy tűnt, a hanghordozása megkívánná az effajta nyomatékosítást. Hirtelen úgy érezte, Marnes újabb gyengéjére derült fény.

– Fogja fel kampányútnak – mondta, s az ajtó felé fordult.

– Úgy gondolok majd rá, mint tényfeltáró razziára – mormolta Marnes, és a polgármester asszony után indult.

Jahns tisztában volt azzal, hogy a csecsemőosztálytól eltérően ide nem engedik be őket, és nem mehetnek hátra az IT titokzatos mélységeibe.

Mialatt az ajtónyitásra vártak, végignézte, amint a csapat egyik tagját, akit ezüstszínű overalljáról fel lehetett ismerni, végigtapogatják és átkutatják, pedig ő kifelé tartott a körletből; a lépcsők felé távozott. Egy pálcás embernek – az IT saját belbiztonsági különítményének tagja volt – láthatóan az volt a feladata, hogy leellenőrizzen mindenkit, aki csak a fémkapun áthalad. A kapu túloldalán helyet foglaló recepciós hölgy elég tisztelettudóan viselkedett, és szemmel láthatóan megelégedésére szolgált, hogy magát a polgármestert láthatja vendégül. Részvétet nyilvánított a nemrég lezajlott takarítás miatt – ez furcsa volt, Jahns azonban azt kívánta, bár minél gyakrabban hallana ilyesmit. A központi folyosóról nyíló kisebb konferenciahelyiségbe vezették őket, Jahns feltevése szerint olyan helyre, ahol különböző más osztályok munkatársaival tartottak értekezleteket anélkül, hogy a vendégeknek át kellett volna esniük a biztonsági ellenőrzésen.

– Nézze csak meg, mekkora tér – suttogta Marnes, amint kettesben maradtak a szobában. – Látta annak az előtérnek a méretét?

Jahns bólintott. Végignézte a mennyezetet és a falakat, lát-e valahol megfigyelőnyílást, valamit, ami megerősíti azt a lappangó érzést, hogy szemmel tartják.

Letette táskáját, botját, és megviselten lezöttyent az egyik plüss-székre. Mikor megmozdult, rájött, hogy a szék kerekeken gördül. Rendesen megolajozott kerekeken.

– Mindig meg szerettem volna nézni ezt a helyet – mondta Marnes. Kinézett a széles folyosóra nyíló üvegablakon. – Akárhányszor elmentem e mellett a hely mellett – tucatnyi alkalomnál nem lehetett többször –, mindig kíváncsi voltam, milyen lehet belül.

Jahns kis híján megkérte, hogy hallgasson el, de nem akarta megbántani az érzéseit.

– Ez aztán sietve jön. Nyilván maga miatt.

Jahns az ablak felé fordult, s látta, hogy Bernard Holland tart feléjük. Mikor az ajtóhoz lépett, eltűnt a látóterükből, a kilincs mozdult, majd az apró ember, akinek az a feladat jutott, hogy az IT zavartalan működését biztosítsa, zajtalanul belépett.

– Polgármester asszony.

Bernard szélesen mosolygott, megmutatva egyenetlen elülső fogait. Vékonyka bajuszával tett meddő erőfeszítést arra, hogy ezt a szépséghibáját eltakarja. Alacsony volt, pocakos, apró orrán szemüveg ült: minden ízében technikai szakértőnek látszott. De Jahns szemében mindenekelőtt nagyon okosnak tűnt.

Kezet nyújtott a polgármesternek, aki felállt a székről; de ahogy a karfára támaszkodott, az az átkozott vacak csaknem kiszaladt alóla.

– Óvatosan – mondta Bernard, és elkapta a könyökét, hogy megtámogassa. – Seriffhelyettes – bólintott Marnes felé, mialatt Jahns visszanyerte egyensúlyát. – Megtiszteltetés, hogy idelent üdvözölhetem önöket. Tudom, nem gyakran teszik meg ezt az utat.

– Köszönjük, hogy ilyen készségesen fogad bennünket – mondta Jahns.

– Természetesen. Kérem, helyezzék kényelembe magukat! – Kezével végigsimított a fényesre lakkozott konferenciaasztalon. Szebb volt, mint amelyik a polgármesteri hivatalban állt, de Jahns azzal nyugtatta magát, hogy ez csak azért olyan fényes, mert jóval kevesebbet használják. Fáradtan ült vissza a székre, majd táskájából elővette az irattartókat. – Dologra haladéktalanul, ahogy mindig – mondta Bernard, és mellé ült. Orrán előretolta kis, kerek szemüvegét, és előregördült a székkel, míg pocakja össze nem ért az asztallal. – Ezt mindig is becsültem önben. Mi itt, mint azt a tegnapi szerencsétlen események nyomán képzelheti, elég elfoglaltak vagyunk, ahogy mindig. Rengeteg adatnak kell átmennie.

– Mit mondanak az adatok? – kérdezte Jahns, az aktákat rendezgetve maga előtt.

– Van pozitív és van negatív, mint mindig. Egyes tömítőelem-szenzorok javulást mutatnak. Nyolc ismert toxin légköri szintje csökkent, ha nem is nagyon. Kettőé növekedett. A legtöbb változatlanul maradt. – Legyintett. – Sok az unalmas technikai dolog, a jelentésemben azonban minden benne lesz. Felvitethetem, mielőtt maga visszaér az irodájába.

– Az jó lesz – mondta Jahns.

Valami mást akart mondani, elismerni a részleg kemény munkáját, a férfi tudtára adni, hogy sikeres volt az újabb takarítás, isten tudja, miért. Most azonban Holston volt odakinn, aki a legközelebb állt ahhoz, hogy árnyékának nevezhesse; az egyetlen ember, akiről el tudta képzelni, hogy indul a polgármesteri tisztségért, ha ő már halott lesz, és a gyümölcsfák gyökereit táplálja. De a polgármesternek túl korai volt még erről beszélni, még kevésbé kifejezni a tetszését.

– Normális esetben elsürgönyöztem volna ezt magának – mondta –, de épp erre jártunk, maga pedig úgysem lesz odafenn a következő bizottsági ülésig, ami mikor is lesz, három hónap múlva?

– Hogy múlnak az évek – állapította meg Bernard.

– Arra gondoltam, nem hivatalosan megegyezhetnénk ebben most, így a legjobb jelöltünket ajánlhatnám a posztra. – Felpillantott Marnesra. – Ha a lány elfogadja a jelölést, a papírmunkát befejezhetjük útban visszafelé, ha nincs ellenére. – Bernard felé csúsztatta az irattartót, s meglepődött, amikor a férfi nem elvette, hanem előhúzta a magáét.

– Na, hát akkor nézzük ezt végig – javasolta Bernard. Kinyitotta az irattartót, megnyalta hüvelykujját, és végiglapozott néhány oldalnyi jó minőségű papírt. – Értesítettek ugyan a látogatásukról, de a jelöltjeik listája csak ma reggel került az asztalomra. Máskülönben megpróbáltam volna megspórolni önöknek az utat ide le meg vissza. – Előhúzott egy gyűrődésektől mentes lapot. Úgy tűnt, még csak nem is fehérített. Jahns azon gondolkodott, honnan van az IT-nak ilyesmije, miközben az ő irodáját kukoricalisztből készült csiriz tartja össze. – Úgy gondolom, hogy az itt felsorolt három személy közül Billings a mi emberünk.

– Megfontolhatjuk őt a legközelebb… – kezdte Marnes seriffhelyettes.

– Szerintem már most megfontolhatjuk. – Jahns felé csúsztatta a papírt. Kinevezési szerződés volt, alul aláírásokkal. A bal oldali vonal üresen maradt, alá csinosan odanyomtatták a polgármester asszony nevét.

Jahnsnak egy pillanatra elakadt a lélegzete.

– Kapcsolatba lépett már Peter Billingsszel?

– Elfogadta. A bírói palást kissé fullasztó lett volna a számára, hiszen oly fiatal és energikus. Úgy gondoltam, kitűnő választás lenne arra a feladatra, most azonban úgy vélem, még jobban megfelel a seriffi munkára.

Jahns emlékezett Peter bírói jelölésére. Egyike volt ez azon alkalmaknak, amikor támogatta Bernard javaslatát, cserealapot látott benne a jövőre vonatkozóan, amikor majd ő választhat ki valakit. Tanulmányozta az aláírást; Peter kézírása ismerős volt a különféle feljegyzésekből, amelyeket Wilson bíró nevében küldött fel – jelenleg az ő árnyékaként tevékenykedett. Maga elé képzelte az egyik hordárt, aki aznap elrobogott mellettük a lépcsőn, menet közben elnézést kérve, ezzel a papírdarabbal lefelé sietve.

– Tartok tőle, Peter jelenleg harmadik a listánkon – jelentette ki végül Jahns polgármester.

Hangján hirtelen fáradtság érződött. Törékenynek és gyengének tűnt ez a hang a kongó és túlméretezett konferenciahelyiség barlangszerű, tágas terében. Felnézett Marnesra, aki a szerződésre meredt, álla hol megfeszült, hol elernyedt.

– Nos, úgy vélem, mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy Murphy csak hízelgésből szerepel a listán. Túlságosan öreg ehhez a munkához…

– Fiatalabb, mint én – szakította félbe Marnes. – És én egész jól bírom.

Bernard oldalra hajtotta a fejét.

– Igen, nos, az első jelöltjük, ez egyszerűen nem fog menni, attól tartok.

– És miért nem? – kérdezte Jahns.

– Nem vagyok benne biztos, mennyire… alaposan néztek utána a hátterének, de ezzel a jelölttel már annyi problémánk volt, hogy névről felismertem. Pedig a Karbantartóknál van.

Bernard úgy mondta ki a „Karbantartók” szót, mintha teli lenne szögekkel, s a kiköpésével önmagát zsigerelné ki.

– Miféle problémák? – érdeklődött Marnes.

Jahns figyelmeztető pillantást vetett rá.

– Biztosíthatom, nem olyasfélék, amiket jelenteni akartunk – fordult Bernard Marneshoz. Harag villámlott a kis ember szemében, a seriffhelyettessel – vagy talán a mellén lévő csillaggal – szembeni nyers gyűlölet. – Semmi olyan, ami jogi beavatkozást kívánt volna. Volt azonban egy-két… kreatív anyagigénylés az irodájából, dolgokat irányítottak el a mi használatunkból, helytelen elsőbbségi kérelmek és effélék. – Bernard mély lélegzetet vett, s ujjait összefonta az előtte fekvő dosszié tetején. – Nem mennék annyira messzire, hogy ezt lopásnak nevezzem, de panaszt nyújtottunk be Degan Knoxnak mint a Gépészeti Részleg vezetőjének, hogy tájékoztassuk ezekről a… szabálytalanságokról.

– Ennyi? – mordult fel Marnes. – Anyagigénylések?

Bernard homlokát ráncolta. Szétterpesztette ujjait az aktán.

– Ennyi? Figyelt maga? Ez a nő gyakorlatilag ellopott holmikat, dolgokat vont el az én részlegemtől. Még az sem világos, hogy egyáltalán a siló érdekében használták-e fel ezeket. Lehet, hogy a személyes nyereségvágy játszott szerepet. Tudja isten, a nő talán többet is felhasznál, mint amennyi az áramjárandósága. Talán bónokkal kereskedik…

– Ez formális gyanúsítás? – kérdezte Marnes. Színpadiasan elővette jegyzettömbjét, és rákattintott a tollára.

– Ó, nem. Mint mondtam, nem akartuk zavarni az irodáját. De mint láthatják, nem arról a fajta emberről beszélünk, aki igazságszolgáltatási karrierbe kezdhetne. Szerelői karrierbe már inkább, aminél, hogy őszinte legyek, a jelöltnek maradnia kell. – Megveregette az irattartót, mint aki bevégezte az ügyet.

– Ez a maga javaslata – mondta Jahns.

– Nézze, igen. S úgy vélem, mivel kitűnő jelöltünk áll készen, aki hajlandó a szolgálatra, és eleve odafenn lakik…

– Számításba veszem a javaslatát. – Jahns elvette az asztalról a ropogós szerződést, szándékosan félbehajtotta, majd a hajtáson körmét végighúzva kiélesítette. A papírt betette az egyik irattartójába. Bernard elszörnyedve figyelte.

– S miután nincs formális ellenvetése az első jelöltünkkel kapcsolatban, ezt hallgatólagos beleegyezésnek veszem, hogy beszélhetek vele az állásról. – Jahns felállt, és megragadta hátizsákját. Az irattartókat az egyik külső zsebbe csúsztatta, rácsukta a hajtókát, majd fogta a konferenciaasztalhoz támasztott sétabotját. – Köszönöm, hogy fogadott bennünket.

– Igen, de… – Bernard az ajtó felé igyekvő Jahns után iramodott. Marnes felállt, s mosolyogva ment utánuk.

– Mit mondjak Peternek? Ő abban a hitben él, hogy bármikor kezdhet!

– Soha nem kellett volna neki semmit mondania – közölte Jahns. A folyosón megállt, s Bernardra meredt. – A lista, amit eljuttattam magához, bizalmas volt. Maga ezzel visszaélt. Nagyra becsülöm mindazt, amit a silóért tesz. Maga meg én hosszú és békés történelmet írtunk együttműködésünkkel, felügyelve azt a korszakot, ami a legvirágzóbb lehet, amit népünk ismert…

– Aminek köszönhetően… – kezdte Bernard.

– Aminek köszönhetően elnézem ezt a kihágást – mondta Jahns polgármester asszony. – Ez az én munkám. Az én népem. Arra választottak meg, hogy effajta döntéseket hozzak. Így a seriffhelyettesem és én tesszük a dolgunkat. Legfőbb jelöltünk számára biztosítjuk a tisztességes interjút. S útban felfelé abban az esetben biztosan beugrok, ha van aláírnivaló.

Bernard vereségében széttárta karját.

– Nagyon helyes – mondta. – Bocsánatot kérek. Pusztán az eljárás előmozdításában reménykedtem. Most kérem, pihenjenek egy keveset, önök a vendégeink. Hozhatok ennivalót, esetleg némi gyümölcsöt?

– Tesszük a dolgunkat – mondta Jahns.

– Rendben. – Bernard bólintott. – De legalább vizet? Nem töltik meg a kulacsukat?

Jahns tudta, hogy egyik kulacsuk már kiürült, és még jó néhány szint vár rájuk.

– Ez kedves gesztus lenne – mondta. Jelzett Marnesnak, aki megfordult, hogy Jahns kivehesse kulacsát a hátizsákjából. Majd megfordult, hogy Marnes is kivehesse az övét. Bernard odaintette az egyik munkását, hogy vigye és töltse meg őket, de a különös és bizalmas cserét mindvégig figyelemmel követte.

11

Majdnem az ötvenes szinteken jártak már, mire Jahns tisztán tudott gondolkodni. Úgy képzelte, érzi Peter Billings szerződésének súlyát a hátizsákjában. Marnes néhány lépéssel lemaradva mormolta a maga panaszait, szidalmazta Bernardot, és próbált lépést tartani, Jahns pedig rájött: az ügy megszállottjává vált. Combjainak és lábikráinak kimerültségéhez társult a mind biztosabb érzés, hogy az egész út nem pusztán tévedés, de nagy valószínűséggel még hiábavaló is. Az apa figyelmezteti, hogy a lánya aligha fogadja el a kinevezést. Az IT nyomást gyakorol rá, hogy válasszon másvalakit. Most valamennyi, a mélybe tett lépés rémülettel tölti el. Rémülettel s mégis újdonsült bizonyossággal, miszerint erre az állásra Juliette a megfelelő ember. Meg kell győzniük ezt a nőt a Gépészeknél, hogy fogadja el a felkérést, ha másért nem, hát hogy Bernardnak megmutassa, ha másért nem, hát azért, hogy ez a fáradságos utazás ne legyen teljesen hiábavaló.

Jahns öreg volt, s már régóta ő volt a polgármester, részben mert véghez vitt dolgokat, részben mert megakadályozta a rosszabb dolgok bekövetkeztét, de legfőképp azért, mert ritkán csapott perpatvart. Úgy érezte, ennek is eljött az ideje – most, amikor már elég öreg ahhoz, hogy ne kelljen a következményekkel számolnia. Visszapillantott Marnesra, s tudta, ugyanez áll rá is. Idejük csaknem kitelt már. A legjobb és legfontosabb, amit a silóért tehettek, az volt, hogy biztosítják örökségük megmaradását. Semmi felkelés. Semmi hatalommal való visszaélés. Ezért is indult ellenfél nélkül az utolsó néhány választáson. Most azonban érzékelhette, hogy az utolsó szakaszhoz ért a cél előtt, miközben erősebb és fiatalabb versenyzők készülnek legyőzésére. Hány bírót nevezett ki Bernard kérésére? S most még a seriffet is? Mennyi idő kell még ahhoz, hogy Bernard polgármester legyen? Vagy még rosszabb: bábjátékos, akinek a zsinórjai keresztül-kasul behálózzák a silót?

– Ne izgassa fel magát! – fújtatott Marnes.

Jahns ráébredt, hogy túl gyorsan halad. Lassított léptein.

– Felbosszantotta az a kurafi – mondta a férfi.

– És jobb, ha maga nem tetézi – sziszegte hátra.

– Túlhalad a kerteken.

Jahns leellenőrizte a forduló számát, és látta, hogy Marnesnak igaza van. Ha figyelt volna, megérzi a szagot. Mikor a következő fordulónál kitárult az ajtó, hordár lépett ki rajta, mindkét vállán gyümölccsel megrakott zsákkal, körüllengve a vegetáció buja, nedves illatától, mely legyőzte Jahnst.

Vacsoraidő már elmúlt, s az illat részegítő volt. A hordár, noha túlterhelt volt, észrevette, hogy le akarnak térni a lépcsőről a fordulóban, s megvetett lábával kitartotta az ajtót, mialatt karjaival továbbra is a jókora súlyos zsákokat tartotta.

– Polgármester asszony – mondta fejet hajtva, majd Marnesnak is biccentett.

Jahns megköszönte. A hordárok zöme ismerősnek tetszett neki: újra és újra látta őket, miközben kézbesítettek szerte a silóban. De sosem maradtak elég ideig egy helyben ahhoz, hogy valamelyiket elkaphassa, s emlékezzen a nevére, ami egyébként az erősségei közé tartozott. Mialatt Marnes társaságában letért a hidroponikus farmokra, azon gondolkodott, vajon a hordárok minden éjszakára hazatérnek-e a családjukhoz. De van-e egyáltalán családjuk? Vagy szerzetes módjára élnek? Túl idős és túl kíváncsi volt ahhoz, hogy ne ismerje ezeket a dolgokat. De talán ez a lépcsőházban töltött nap kellett hozzá, hogy megbecsülje a munkájukat, és alaposan megfigyelje őket. A hordárok olyanok voltak, mint a levegő, amit beszívott, mindig ott voltak, mindig rendelkezésre álltak, ha a szükség úgy hozta, magától értetődő volt, hogy mindenütt jelen vannak. Most azonban az ereszkedés okozta fáradtság teljesen megnyitotta feléjük az érzékeit. Mint amikor hirtelen lecsökken az oxigénszint, egyszerre csak elkezdte méltányolni őket.

– Szagoljon bele azokba a narancsokba – mondta Marnes, kizökkentve Jahnst a gondolataiból. A levegőbe szimatolt, miközben áthaladtak az alacsony kertkapukon. Zöld overallos alkalmazott intette őket tovább.

– Ide tegyék a poggyászt, polgármester asszony – mutatott egy falra, amelynek kocka alakú bemélyedései némelyikében már voltak válltáskák és batyuk.

Jahns engedelmeskedett, és zsákját az egyik kockában hagyta. Marnes beljebb tolta, és odatette elé a magáét. Akár helytakarékosság okán tette, akár a megszokott oltalmazási készségből, Jahns olyan édesnek találta ezt, mint odabenn a kert levegőjét.

– Foglalásunk van estére – közölte Jahns a dolgozóval.

A férfi bólintott.

– A szobák eggyel lejjebb vannak. Azt hiszem, a magukét még most készítik elő. Látogatóba jöttek, vagy csak enni egyet?

– Is-is.

A fiatalember mosolygott.

– Nos, mire harapnak valamit, elkészülnek a szobák is.

Szobák, gondolta Jahns. Köszönetet mondott a fiatalembernek, és követte Marnest a kertek útvesztőjébe.

– Mióta nem járt itt? – kérdezte a seriffhelyettest.

– Hű, jó ideje már. Négy éve talán?

– Igaz. – Jahns felnevetett. – Hogy felejthettem el? Az évszázad rablása.

– Örülök, hogy maga szerint vicces – mondta Marnes.

A folyosó végén kétfelé ágazott a hidroponikus kertek kanyargó spirálja. Ez a fő alagút a siló két szintjén kígyózott keresztül, útvesztőszerűen kanyarogva egészen a távoli betonfalak széléig. Furcsán megnyugtató volt a csövekből csöpögő víz folyamatos zaja; a loccsanások visszhangoztak az alacsony mennyezeten. Az alagút mindkét végén nyitott volt, látni engedte a veteményesek zöldellő bozótját, a zöldségeket, a fehér műanyag csővezetékek rácsozatából kinövő fácskákat; zsineg feszült mindenütt, hogy a kúszónövényeknek és a hajtásoknak legyen mibe kapaszkodniuk. Zöld overallos férfiak és nők viselték a növények gondját, nyomukban fiatal árnyékukkal. A nyakukban lógó zsák az aznapi szürettől dagadozott, a kezükben lévő metszőolló pedig úgy kattogott, mint a kis karmok, mintha egy testrészük lett volna. A fametszés lenyűgöző ügyességgel és erőfeszítés nélkül zajlott; annak a fajta rutinnak köszönhetően, ami csak sok-sok napi, havi és évi gyakorlással és ismétléssel sajátítható el.

– Nem maga vetette fel elsőnek, hogy a tolvajlás belső ember műve volt? – kérdezte Jahns, magában még mindig nevetve. A kóstoló és az ebédlő irányát jelző táblákat követték.

– Csakugyan erről fogunk beszélgetni?

– Nem tudom, miért zavarja ez. Nevessen rajta inkább!

– Idővel. – Megállt, s egy paradicsomültetvénynél átnézett a hálós elválasztón. Az érett paradicsomok erőteljes szagától Jahns gyomra megkordult.

– Nagyon fel voltunk akkoriban villanyozva, hogy valakit lekapcsoljunk – mondta Marnes halkan. – Holston ezalatt mindvégig ki volt borulva. Minden este sürgönyzött nekem, érdeklődve, hol tartunk. Sosem láttam, hogy ennyire el akart volna kapni valakit. Mintha igazán szüksége lett volna erre, érti, ugye? – Ujjait a védőrácsba dugta, s a zöldségeken túlra bámult, mintha az eltelt éveken merengene. – Visszatekintve majdhogynem úgy tűnik, mintha tudta volna, hogy valami nincs rendben Allisonnal. Mintha látta volna, hogy közeleg az őrület. – Marnes Jahnshoz fordult. – Emlékszik, milyen volt, mielőtt a nő takarított? Hosszú idő telt el. Már mindenki ideges volt.

Jahns már rég nem mosolygott. Marnes mellett állt. Hátat fordított a növényeknek, egy dolgozót figyelt, aki letépett egy érett, piros paradicsomot, és a kosarába tette.

– Azt hiszem, Holston csökkenteni akarta a siló feszültségét, tudja? Szerintem le akart ide jönni, hogy személyesen vizsgálja ki a lopásokat. Naponta jelentenem kellett neki, mintha emberélet függött volna ettől.

– Sajnálom, hogy felhoztam – közölte Jahns, keze a férfi vállán nyugodott.

Marnes odafordult, s ránézett a nő kézfejére. Alsó ajka kilátszott a bajusza alól. Jahns el tudta képzelni, amint kezet csókol neki. Elvette a kezét.

– Minden rendben – mondta a seriffhelyettes. – Poggyász nélkül, azt hiszem, ez egész mókás. – Sarkon fordult, és folytatta útját a folyosón.

– Rájöttek valaha, hogy került be ide?

– Valószínűleg a lépcsőházból – mondta Marnes. – Másként aligha. Bár hallottam, hogy valaki véleménye szerint egy gyerek ellophatott egyet közülük, hogy megtartsa háziállatnak, majd eleresztette idefenn.

Jahns nevetett. Nem bírta visszatartani.

– Egy nyúl – mondta – összezavarja korunk legjobb rendőrét, és megpattan egyévi fizetés ára zöldséggel.

Marnes megrázta a fejét, és kissé felnevetett.

– Nem a legjobbat – mondta. – Soha nem én voltam a legjobb. – Végignézett a folyosón, és torkát köszörülte, Jahns pedig pontosan tudta, kire gondol.

A bőséges és laktató vacsora után nyugovóra tértek az egy szinttel lejjebb lévő vendégszobákban. Jahns élt a gyanúperrel, hogy elhelyezésük külön fejfájást okozhatott. Zsúfolva volt minden szoba, némelyiket kétszeresen, háromszorosan is túlfoglalták. S mivel a takarítás jóval ez előtt az utolsó pillanatban bejelentett interjú-túrájuk előtt ment végbe, azt gyanította: szobákat ürítettek ki, hogy nekik helyet csináljanak. Még kellemetlenebb volt, hogy külön szobákat kaptak, sőt, a polgármester asszony kétágyasat. Nem csupán a pocsékolásról volt szó, de az eljárásról is. Jahns remélte, hogy… több lesz a kényelmetlenség.

S hasonlóképp érzett Marnes is. Mivel lefekvésig még órák voltak hátra, bennük pedig dolgozott a finom étkezés és az erős bor, a seriffhelyettes meghívta kis szobájába Jahnst, hogy beszélgessenek, míg a kertek el nem csendesednek.

Marnes szobája ízléses és barátságos volt, csupán egy egyszemélyes ággyal, de szépen berendezett. A felső kertek a tucatnyi nagy magánvállalkozás egyike voltak. Ott-tartózkodásuk valamennyi költségét a polgármesteri hivatal utazási keretéből fedezték, s ez a pénz, valamint a más utazók által fizetett díjak lehetővé tették, hogy finomabb dolgokat – így szövőszékekről lekerült szép lepedőket és nyikorgásmentes matracokat – vásároljanak.

Jahns az ágy végébe telepedett. Marnes levette pisztolytartóját, a komódra tette, ő maga pedig lehuppant egy néhány lábnyira álló öltözőpadra. Míg Jahns lerúgta a bakancsát, és megvakarta fájó talpát, Marnes az ételről, a külön szobák jelentette pocsékolásról lamentált, beszéd közben lesimítgatva bajuszát.

Jahns hüvelykujjával nyomkodta fájó sarkát.

– Úgy érzem magam, mint akinek egyheti pihenésre van szüksége lent, mielőtt elkezdünk felfelé mászni – mondta, mikor a férfi szünetet tartott.

– Nem olyan rossz a helyzet – mondta neki Marnes. – Figyelje csak meg! Reggel mindene fáj majd, de amint mozogni kezd, rájön, hogy erősebb, mint ma. És ez áll a felfelé útra is. Csak dőljön bele minden lépésbe, észre sem veszi, és már otthon is van.

– Remélem, igaza van!

– Mellesleg kettő helyett négy nap alatt fogjuk csinálni. Fogja fel egyszerűen kalandként!

– Bennem bízhat – mondta Jahns. – Máris úgy tekintem.

Csendben ültek egy darabig, Jahns a párnákra dőlve, Marnes a semmibe nézve. Jahnst meglepte, mennyire megnyugtató és természetes, hogy kettesben van Marnesszal egy szobában. Szavakra nem volt szükség. Egyszerűen csak létezhettek. Jelvény, hivatal nélkül. Két ember.

– Nem hív papot, ugye? – kérdezte végül Marnes.

– Nem – rázta a fejét a nő. – Maga?

– Én sem kértem. De gondoltam rá.

– Holston?

– Részben. – Előrehajolt, és megdörzsölte combjait, mintha ki akarná masszírozni belőlük a fájdalmat. – Hallani szeretném, mit gondolnak, hová ment a lelke.

– Még mindig velünk van – mondta Jahns. – Ezt mondanák amúgy.

– Maga mit hisz?

– Én? – Felemelkedett a párnákról, s felkönyökölve nézte az őt figyelő férfit. – Igazából nem tudom. Túl sok a dolgom ahhoz, hogy ilyesmin gondolkodjak.

– Gondolja, hogy Donald lelke még mindig itt van velünk?

Jahns borzongást érzett. Nem tudott visszaemlékezni, mikor ejtette ki utoljára a nevét.

– Több éve már, hogy elment, mint ahány évig a férjem volt – mondta. – Nem is annyira hozzá mentem feleségül, mint inkább a szelleméhez.

– Nem tűnik helyesnek ilyesmiket mondani.

Jahns lenézett az ágyra, a világ kissé elmosódott előtte.

– Nem hiszem, hogy bánná. És igen, velem van még mindig. Nap mint nap arra késztet, hogy jó ember legyek. Állandóan érzem, hogy figyel.

– Én is – mondta Marnes.

Jahns felnézett, s látta, hogy a férfi figyeli.

– Gondolja, azt akarná, hogy maga boldog legyen? Úgy értem, minden téren? – Abbahagyta lába dörzsölését, s csak ült ott, keze a térdén, míg aztán másfelé kellett néznie.

– Maga volt a legjobb barátja – szólt Jahns. – Mit gondol, mit akarna?

Marnes megdörzsölte az arcát, s a becsukott ajtó felé pillantott, amely mögött nevető gyerek robogott el a folyosón.

– Azt hiszem, csakis azt akarta mindig, hogy boldog legyen. Azért volt ő a maga embere.

Jahns megtörölte a szemét, mikor Marnes nem nézett oda, és kíváncsian meredt nedves ujjaira.

– Későre jár – állapította meg. A kis ágy szélére csúszott, és a bakancsáért nyúlt. Zsákja és botja az ajtó mellett várta. – És azt hiszem, igaza van. Azt hiszem, lesz reggel némi fájdalmam, de, gondolom, a végén erősebbnek érzem majd magam.

12

A mély-lenti világba való leereszkedésük második és egyben utolsó napjára az újdonság fokozatosan megszokottá vált. A jókora, spirális lépcsőház zörgéseiből és dobbanásaiból ritmus állt össze. Jahns képes volt arra, hogy elmerüljön a gondolataiban, s oly nyugalommal álmodjon ébren, hogy felpillantva a szintszámozásra – hetvenkettő, majd nyolcvannégy – elcsodálkozzon, hova lett közben tizenkét szint. Bal térdében elcsitult a görcs, bár nem tudta, mi teszi a javulást: a kimerültség okozta zsibbadás vagy az, hogy valóban visszatért az egészsége. Kevesebbet használta a sétabotját; úgy találta, csak lassítja haladása ütemét, mert gyakran csúszott a lépcsőfokok közé, hogy aztán ott megakadjon. Sokkal hasznosabbnak érezte, ha a hóna alá csapja. Mintha újabb csonttal egészült volna ki a váza, hogy megtartsa.

Mikor elhagyták a kilencvenedik szintet s vele a trágyaszagot, valamint a disznókat és más állatokat, amelyek ezt a hasznos mellékterméket előállították, Jahns eltökélten haladt tovább, kihagyva a betervezett kirándulást és az ebédet, csak röviden gondolva a nyulacskára, ami egy másik farmról szabadult el valamiképp, húsz emelettel jutott feljebb anélkül, hogy észrevették volna, és három héten át degeszre zabálta magát, megbolondítva ezzel a fél silót.

Technikai értelemben már a mély-lenti világban voltak, amikor a kilencvenhetedik szintet elérték. Ez már az alsó harmad volt. Ám jóllehet a silót matematikailag három negyvennyolc szintes szekcióra osztották, Jahns agya nem így működött. A századik szint jobb demarkációs vonalnak bizonyult. Az mérföldkő volt. Jahns számlálta lefelé a szinteket, míg el nem érték az első három számjegyű lépcsőfordulót; ott megálltak pihenni.

A polgármester asszony észrevette, hogy Marnes mélyeket lélegzik. Ő azonban remekül érezte magát. Eleven volt, s mintha kicserélték volna, miként azt remélte is az úttól. Az előző nap hiábavalósága, rémülete és kimerültsége eltűnt. Csak a félelem egy kis tűszúrása maradt vissza egyedül, a félelem, hogy ezek a makacs érzések visszatérhetnek, hogy ez az áradó lelkesültség csak átmeneti, s ha megáll, ha túl soká gondolkodik rajta, a semmibe tűnik, ő pedig itt marad megint csak a sötét borongásban.

Elosztottak maguk közt egy kisebb vekni kenyeret, s a széles lépcsőforduló fémpárkányára ültek, karjukat a korlátba akasztva, lábukat a mélység fölött lóbálva, mint két, az iskolát elbliccelő gyerek. A századik szinten nagy volt a jövés-menés. Az egész szint egy bazár volt, ahol csereberélhették az árut, s munkabónokkal fizethettek minden szükségesért vagy olyasmiért, amit pusztán megkívántak. Jöttek és mentek a munkások, nyomukban az árnyékukkal, családtagok kiáltoztak egymásnak a szédítő tömegben, kereskedők üvöltözték legjobb ajánlatukat. Az ajtókat a forgalom kedvéért nyitva tartották, így a szagok és a hangok szabadon áramolhattak ki a kétszeres szélességű lépcsőfordulóra, s a párkányzat reszketett a sürgés-forgástól.

Jahns nagy kedvét lelte abban, hogy az elhaladó tömegből senki sem ismeri fel. Beleharapott a maga fél veknijébe, megízlelve az aznap reggel sütött kenyér friss élesztőízét, és más embernek érezte magát. Fiatalabbnak. Marnes egy-egy szelet sajtot és almát vágott, majd szendvicset csinált belőlük. Mikor Jahnsnak adta, összeért a kezük. Még a bajszán lévő morzsák is hozzátartoztak a pillanat tökéletességéhez.

– Jóval előbbre tartunk a tervezettnél – mondta Marnes, mielőtt bekapott egy falat gyümölcsöt. Kellemes észrevétel volt. Veregetés öregedő hátukra. – Úgy számítom, vacsoraidőre leérünk a száznegyvenedikre.

– Most éppen nem is rémít a mászás – közölte Jahns. Végzett a sajttal és az almával, s elégedetten rágott. Megállapította, hogy lépcsőzés közben mindennek jobb az íze. De az is lehet, hogy a jó társaság teszi, vagy a bazárból kihallatszó zene: valami koldus cincogtatta az ukuleléjét a tömeg zsivaja közepette.

– Miért nem jövünk le gyakrabban? – kérdezte.

Marnes felmordult.

– Talán mert száz emeletet kell legyalogolni? Mellesleg ott van a kilátás, a hall, a bár a Kipper’sben. Ezek közül az emberek közül hányan járnak fel néhány évnél gyakrabban?

Jahns rágódott egy kicsit ezen és az utolsó falat kenyerén is.

– Maga szerint ez természetes? Hogy nem kalandozunk el túl messze onnan, ahol élünk?

– Nem tudom követni – mondta Marnes egy harapás kíséretében.

– Tegyük fel – figyelmeztetem, csak a hipotézis kedvéért –, hogy emberek éltek azokban az ősi, föld feletti silókban, amelyek ott meredeznek a domboldal felett. Nem gondolja, hogy mozognának egy kicsit? Állandóan ugyanabban a silóban lennének? Sosem néznének át ide, vagy mennének fel vagy le száz emeletet?

– Nem gondolkodom én ilyesmiken – mondta Marnes. Jahns célzásnak vette, miszerint neki sem kéne. Néha nem lehetett tudni, mit szabad és mit nem szabad mondani a külvilágról. Házaspároknak voltak valók az ilyen beszélgetések, s talán a gyaloglás meg a tegnapi, együtt töltött nap hatott így rá. Vagy ő is éppoly érzékeny volt a takarítás utáni emelkedett hangulatra, mint bárki más. Az érzés, hogy egyes szabályok meglazulhatnak, hogy kísértések kerülgethetik az embert, és a silóban felgyülemlett feszültség kieresztése ürügyet szolgáltatott arra, hogy mindenki egy hónapig ujjongva tekergőzzék a bőrében.

– Mehetünk? – kérdezte Jahns, mikor Marnes megette a kenyerét.

A férfi bólintott; felálltak, és összeszedték a motyójukat. Egy mellettük elhaladó nő feléjük fordult, és megbámulta őket, arcán átvillant a felismerés, majd eltűnt, mikor felgyorsította a lépteit, hogy beérje a gyerekeit.

Jahns arra gondolt: olyan idelenn, mintha egy másik világ lenne. Túl sok idő telt el anélkül, hogy idelátogatott volna. S noha megígérte önmagának, hogy még egyszer ez nem fordul elő, lelke mélyén tisztában volt vele – ahogy a rozsdás masina is érzi a korát –, hogy ez az útja lesz az utolsó.

Szintek kerültek eléjük és tűntek el a szemük elől. Az alsóbb kertek, a százharmincas szinteken elterülő nagyobb farm, s alatta az átható szagú szennyvíztisztító. Jahns azon kapta magát, hogy beleveszett a gondolataiba, a Marnesszal előző este folytatott beszélgetés járt az agyában, a gondolat, hogy Donald többet él az emlékében, mint amennyi időt a valóságban vele töltött, amikor megérkeztek a száznegyvenegyedik szint bejáratához.

Még a forgalomban beállott változásra sem figyelt fel, a kék vászonoverallok elszaporodására, a hordárokra, akik több hátitáskányi alkatrészt és eszközt cipeltek, míg kevesebb lett poggyászukban a ruha, az élelem és a személyes küldemény. A kapunál tolongó tömegből azonban láthatta, hogy a Gépészet felsőbb szintjeire érkezett. Ősöreg pecsétekkel teli, laza, kék overallokat viselő munkások tűntek fel a bejáratnál. Jahns a kezükben lévő szerszámokról majdhogynem meg tudta mondani a foglalkozásukat. A nap már a vége felé járt, s Jahns feltételezte, hogy legtöbben a siló zegzugaiban végzett javítómunkából térnek haza. Megrémítette a gondolat, hogy vannak, akik annyi emelet megmászása után látnak munkának. Majd eszébe jutott, hogy ő is épp erre készül.

Ahelyett, hogy pozíciójukkal vagy Marnes hatalmával visszaéltek volna, végigállták a kapun bejelentkező dolgozók sorát. Miközben ezek a kimerült férfiak és nők visszajelentkeztek a szintre, és rögzítették, merre jártak és hány órát, Jahns arra az időre gondolt, amit a hosszú ereszkedés során az életén való elmélkedéssel vesztegetett el; ezt az időt azzal kellett volna töltenie, hogy csiszolgatja a kérést, amit ennek a Juliette-nek szánt. Zsigereit idegesség csavargatta, miközben a sor haladt. Az előttük lévő dolgozó bemutatta az igazolványát, amely a gépészeknél kék színű volt. Az információkat egy krétaporos táblára rótta fel. Mikor rájuk került a sor, átnyomakodtak a külső kapun, és felmutatták aranyszínű igazolványukat. A kapuőr felvonta szemöldökét, majd úgy tűnt, ráismer a polgármesterre.

– Méltóságos asszonyom – mondta, Jahns pedig nem javította ki. – Nem ebben a váltásban vártuk. – Elhárította a személyiket, és egy krétadarabért nyúlt. – Majd én.

Jahns nézte, ahogyan az őr megfordítja a táblát, és csinos betűkkel felírja a nevüket, tenyere élével törölve közben le a régi krétaport. Marnest egyszerűen „seriff”-ként írta fel, és Jahns megint nem javította ki.

– Tudom, hogy csak későbbre várt bennünket – mondta Jahns –, de tudni szeretném, találkozhatnánk-e Juliette Nicholsszal most.

A kapus a pontos időt mutató digitális óránál állva megfordult, és maga mögé pillantott.

– Még egy óra hosszáig nem jön le a generátorról. Mivel ismerem, azt mondanám, lesz abból két óra is. Menjenek a kantinba, ott megvárhatják.

Jahns Marnesra nézett, aki vállat vont.

– Még nem vagyok különösebben éhes – mondta. – Mi lenne, ha munka közben látogatnánk meg? Jó lenne megnézni, mit csinál. Megpróbálunk megtenni mindent, hogy ne zavarjuk.

Az őr megvonta a vállát.

– Ön a polgármester. Nem mondhatok nemet. – A folyosó felé bökött a krétával; a kapun kívül sorban állók türelmetlenül fészkelődtek várakozás közben. – Az ott Knox. Kerít valakit, aki lekíséri önöket.

A Gépészek vezetőjét nehezen lehetett volna eltéveszteni. Knox bőven kitöltötte a Jahns által eddig látott legnagyobb overallt. A polgármester asszony azon tűnődött, vajon több bónt kellett-e fizetnie az extra vászonért, s hogy miként bír ekkora hasat megtölteni az ember. Knox megjelenését sűrű szakáll egészítette ki. Nem lehetett tudni, mosolyog, vagy haragvó arccal néz feléjük. Oly szenvtelen volt, mint egy betonfal.

Jahns elmagyarázta, mi járatban vannak. Marnes köszönt, Jahns pedig rájött, hogy a két férfi nyilván ismeri egymást abból az időből, mikor a seriffhelyettes utoljára idelenn járt. Knox figyelt, bólogatott, majd igencsak nyers hangon bődült el, a szavait nem is lehetett elválasztani egymástól. Valaki számára azonban jelentéssel bírtak; egy fiatal fiú tűnt fel mögöttük, lelencforma kölyök, szokatlanul világos, narancssárga hajjal.

– ViddőketleJuleshoz – mordult rá Knox; a szavak közti szünetek oly szűkre voltak szabva, mint szakállában szájának rése.

Az ifjú, aki még árnyéknak is elég fiatal volt, intett és elinalt.

Marnes köszönetet mondott Knoxnak, aki meg sem moccant, s a fiú után indultak.

Jahns látta, hogy a Gépészeten szűkebbek a folyosók, mint másutt a silóban. Átfurakodtak a műszak végét jelző tömegen; a kétoldalt lévő betontömbökön alapozó volt, festék azonban nem, és amikor Jahns válla hozzájuk ért, érezte a rücskösségüket. A fejük fölött párhuzamos csővezetékek és kábelcsatornák tekeregtek. Jahns késztetést érzett, hogy lehajoljon, noha tizenöt centi távolság választotta el tőlük; észrevette, hogy sok magasabb dolgozó görnyedten jár. A fejük feletti fények halványak voltak, és jó messze estek egymástól, megerősítve az érzést, hogy egyre mélyebbre és mélyebbre hatolnak.

Az előttük haladó narancssárga hajú ifjú árnyék többször befordult; láthatóan jól ismerte az utat. Egy négyszögletes lépcsőfordulóhoz értek, ahonnan jobbra kanyarodott a lépcső, s két további szinttel lejjebb mentek. Jahns morajt hallott, ami ereszkedés közben egyre erősebbé vált. Mikor a száznegyvenkettediken elhagyták a lépcsőházat, egy, a közvetlenül a folyosó melletti nyitott helyiségben lévő, furcsa szerkezet mellett haladtak el. Az egyik végétől a másikig több embermagasságú acélkar fel-le mozgott, egy dugattyút hajtott a betonpadlón keresztül. Jahns lassított, hogy megfigyelje a gép ritmikus mozgását. A levegőben valami vegyi anyag szaga érződött, valami rothadásszag. Nem tudta hová tenni.

– Ez a generátor?

Marnes atyáskodóan nevetett, ahogy csak egy férfi tud.

– Az egy szivattyú – mondta. – Olajkút. Ettől tud éjjel olvasni.

A férfi megszorította a vállát, miközben elhaladt mellette, s Jahns azon nyomban megbocsátotta neki, hogy kinevette. Követte Marnest és Knox fiatal árnyékát.

– A generátorból jön a zúgás, amit hall – mondta Marnes. – A szivattyú hozza fel az olajat, néhány emelettel lejjebb, egy üzemben csinálnak vele valamit, és már el is lehet égetni.

Jahns homályosan emlékezett ezekre a dolgokra, alighanem egy bizottsági értekezletnek köszönhetően. Megint elámult azon, mennyire ismeretlen a siló még neki is, akitől – névlegesen legalábbis – azt várják, irányítson.

A falakból áradó állandó morajlás egyre hangosabb lett, ahogyan a folyosó végéhez közeledtek. Mikor a narancssárga hajú fiú kitárta az ajtókat, fülsiketítő lett a lárma. Jahns úgy érezte, óvakodnia kell attól, hogy közelebb menjen, s mintha Marnes is megtorpant volna. A srác heves mozdulatokkal integetett nekik, s Jahns rávette magát, hogy továbbhaladjon a zaj irányába. Hirtelen azon gondolkodott, vajon nem vezetik-e őket kívülre. Illogikus, esztelen ötlet volt, az szülte, hogy elképzelte a legveszedelmesebb fenyegetést, amit csak ki tudott agyalni.

Mikor Marnes mögött belépett a terembe, a fiú hagyta becsapódni az ajtót, csapdába ejtve őket a veszedelemmel. A fal mellett álló állványról fejhallgatót emelt le – drótok nem lógtak belőle –, Jahns pedig követte a példáját, és ő is a fülére húzott egyet. A lárma megszűnt, csak a mellkasában és az idegvégződéseiben maradt meg. Elgondolkodott, vajon mi az oka annak, hogy a fülvédőket tartalmazó állványt az ajtón belül, nem pedig azon kívül helyezték el.

A fiú integetett és mondott valamit, de csak a szájmozgását érzékelték. Acélrácsokból álló, keskeny átjárón mentek utána, padozata igen hasonlított a siló valamennyi szintjén megtalálható lépcsőfordulókéhoz. A folyosó kanyarulata után az egyik rácsfalat három vízszintes rúd váltotta fel. A másik oldalon minden képzeletet felülmúló gép bontakozott ki a homályból. Méretre akkora volt, mint Jahns lakása és irodája együtt. Elsőre nem látszott, mintha bármi mozogna rajta, semmi, ami megmagyarázta volna a mellében és a teljes testfelületén érzett dübörgést. Csak akkor látta meg a szerkezet hátuljából kiálló vasrudat, amikor teljesen megkerülték a gépet. A rúd vadul pörgött, s egy másik hatalmas fémszerkezethez csatlakozott, amelynek férfiderék-vastagságú kábelei a mennyezet felé kígyóztak.

Ebben a teremben késsel lehetett vágni az erőt és az energiát. Mikor a második gép végéhez értek, Jahns végre meglátta a mellette dolgozó magányos alakot. Fiatalnak kinéző nő volt, overallban, védősisakban, barna copfja a hátára lógott, s egy csavarkulcs fölé hajolt, ami csaknem akkora volt, mint ő maga. Jelenlététől rettenetesnek tűntek a gépek méretei, ám úgy látszott, nem fél tőlük. Nekifeküdt a csavarkulcsnak, teste veszedelmesen közel került a dübörgő szerkezethez, s ez egy régi gyerekmesére emlékeztette Jahnst, amiben az egér szálkát húzott ki egy elefánt nevű, képzeletbeli lény talpából. Abszurdnak tűnt még a gondolat is, hogy egy ekkora nő megjavítson egy ilyen ijesztő szerkezetet. De tovább nézte, ahogy végezte a munkáját, miközben a fiatal árnyék besurrant a kapun, a nőhöz rohant, és megrángatta az overallját.

A nő megfordult, nem látszott ijedtnek, s Jahnsra meg Marnesra sandított. Egyik kezével megtörölte a homlokát, a másikkal a vállára lendítette a csavarkulcsot. Megveregette az ifjú árnyék fejét, s feléjük indult. Jahns látta, hogy a nő vékony karján jól kidolgozott izmok feszülnek. Alsóinget nem viselt, csupán nyakban végződő overallt, ami alól izzadságtól csillogó, olajbarna bőr villant ki. Arcbőre ugyanolyan sötét volt, mint a termesztőfények alatt dolgozó farmereké, de elnézve a ruhája állapotát, ezt okozhatta akár a gépzsír és a kosz is.

Nem sokkal Jahns és Marnes előtt állt meg, bólintott feléjük. Arcán felismerés villant át, amikor Marnesra mosolygott. Nem nyújtott kezet, s Jahns hálás volt ezért. Helyette egy üveg válaszfalnál lévő ajtóra mutatott, majd elindult arrafelé.

Marnes kiskutyaként a sarkában lépdelt, Jahns szorosan a férfi mögött. Megfordult, hogy lássa, nincs-e láb alatt az árnyék; ám látta elsietni arra, amerről jöttek, haja világított a generátorterem mennyezeti fényeiben. A feladat ráeső részét elvégezte.

Benn, a kicsiny vezérlőben, halkabb volt a zaj. Amikor a vastag ajtót becsukták, már alig hallatszott belőle valami. Juliette levette a védősisakját, fülvédőjét, és egy polcra dobta őket. Jahns próbaként megemelte a fülvédőjét, s mikor hallotta, hogy a lárma távoli zümmögéssé szelídült, megszabadult tőle. A szoba szűk volt, teli fémfelületekkel és villódzó fényekkel, melyek nem hasonlítottak semmire, amit eddig látott. Furcsa érzés volt, hogy ő ennek a helynek is polgármestere, amiről azt is alig tudta, hogy létezik, működtetni pedig bizonyosan nem lett volna képes.

Miközben Jahns füle már nem csengett annyira, Juliette igazított néhány forgókapcsolón, figyelve közben az üvegpajzs alatt reszkető kis mutatókat.

– Azt hittem, holnap reggel jönnek – mondta, s erőteljesen koncentrált a munkájára.

– Jobb időt futottunk, mint reméltem.

Jahns Marnesra nézett, aki két kezében tartotta a fülvédőt, és kényelmetlenül izgett-mozgott.

– Jó magát újra látni, Jules – mondta.

A lány bólintott, és a vastag üveghez hajolt, hogy szemügyre vegye kint az óriási masinát, keze ide-oda repkedett a jókora műszerfalon anélkül, hogy odanézett volna, kis fekete gombokat igazgatott, amelyeken már elhalványultak a fehér jelölések.

– Sajnálom a társát – mondta, s lepillantott, hogy kijelzőket olvasson le. Megfordult, Marnest tanulmányozta, Jahns pedig látta, hogy az izzadság és gépzsír alatt rejlő nő gyönyörű. Arca éles vonású és sovány, szeme csillogó. Messziről lerítt róla, hogy intelligenciája nem mindennapi. Maximális együttérzéssel meredt Marnesra, ez a szemöldöke közti ráncokból látszott. – Tényleg – tette hozzá. – Rettenetesen sajnálom. Jó embernek tűnt.

– A legjobb volt – bökte ki Marnes, hangja megbicsaklott.

Juliette bólintott, mintha csak ennyit kellett volna mondani.

Jahnshoz fordult.

– Érzi a padlóban ezt a rezgést, polgármester asszony? Ez egy tengelykapcsoló, ami alig két milliméterrel eltér. Ha azt hiszi, rossz érzés idebenn lenni, menjen, és tegye a kezét a burkolatra. Pillanatok alatt elgémberednek az ujjai a rázkódástól. Ha eleget fogja, úgy csörögnek majd a csontjai, mintha szét akarna esni.

Elfordult, s Jahns meg Marnes közé nyúlva elmozdított egy jókora kapcsolót, majd visszatért a műszerfalhoz.

– Elképzelhetik, mit áll ki a generátor, darabokra rázza szét magát ezzel. A fogak egymást kezdik darálni az átvitelnél, apró fémforgácsok kerülnek az olajba, akár a dörzspapír szemcséi. Aztán már csak azt látja az ember, hogy robban az acél, és nincs áramunk, csak amit a tartalék kinyög.

Jahns visszatartotta a lélegzetét.

– Szerezzünk valakit? – kérdezte Marnes.

Juliette nevetett.

– Ebben nincs semmi új, vagy ami más műszaktól különbözne. Ha a tartalék egység nem lenne az új tömítések miatt szétszedve, és egy hétig fél kapacitással mehetnénk, kihúznám azt a kapcsolószerkezetet, megigazítanám a beállításait, és megforgatnám, mint annak a rendje. – Jahnsra pillantott. – Mivel azonban teljes kapacitásra van utasításunk, megszakítás nélkül, ezt nem tehetem. Így továbbra is meghúzogatom a csapszegeket, mikor kezdenek meglazulgatni, és próbálom megtalálni a megfelelő ritmust, hogy továbbra is szépen énekeljen.

– Fogalmam sem volt, amikor aláírtam azt az utasítást…

– Én meg azt hittem, kellően lebutítottam a jelentésemet, hogy világos legyen – közölte Juliette.

– Mennyi idő múlva várható üzemzavar?

Jahns hirtelen ráeszmélt: nem azért van itt, hogy kikérdezze ezt a nőt. Az események az ellenkező irányba haladtak.

– Mennyi idő múlva? – Juliette nevetett, és a fejét rázta. Még egy utolsót igazított a műszereken, majd keresztbe tett karral feléjük fordult. – Akár most azonnal. Akár száz év múlva. A lényeg: be fog következni, és ez teljes mértékben előrelátható. Nem lehet az a célunk, hogy ezt a helyet egész életünkben folyamatosan működtessük – itt nyomatékosan Jahnsra nézett –, vagy akár a jelenlegi hivatali időszak erejéig. És ha ez nem megy úgysem mindörökké, már most csomagolnunk kéne.

Jahns látta, hogy Marnes megmerevedik ennek hallatán. Érezte a saját teste reakcióját is: bőrén borzongás futott végig. Az utolsó mondat veszedelmesen közel állt az áruláshoz. Csak félig volt mentség, hogy metafora volt.

– Kihirdethetnék egy árammentes szabadnapot – javasolta Jahns. – A takarítók emlékére. – Továbbgondolta az elképzelést. – Jó lehetőség lenne még többre is, mint a maga gépének kiszolgálása. Megcsinálhatnánk, hogy…

– Rá akarja venni az IT-t erre az áramszünet szarságra? Sok szerencsét kívánok! – vágott közbe Juliette. Csuklója felső részével letörölte az állát, majd az egészet az overalljába kente. Lenézett a zsírfoltos vászonra. – Elnézést a csúnya beszédért, polgármester asszony.

Jahns azt akarta mondani neki, semmi baj, de a nő viselkedése, ereje nagyon is emlékeztette korábbi önmagára, amelynek képe már csak halványan derengett. Egy finomkodást mellőző fiatal nő, aki eléri, amit akar. Azon kapta magát, hogy Marnesra pillant.

– Miért épp az ő részlegüket emeli ki? Áramügyben, úgy értem.

Juliette nevetett, és leeresztette kezét. Karját a mennyezet felé lökte.

– Miért? Mert a száznegyvennégyből az IT-é mennyi is, három emelet? És azzal együtt ők használják fel az általunk előállított energia negyedét. Kiszámolhatom maguknak…

– Ez teljesen természetes.

– És nem emlékszem arra, hogy egy szerver valaha megetetett volna valakit, vagy meggyógyította volna az embereket, vagy összevarrt volna egy lyukat a nadrágjukon.

Jahns mosolygott. Egyszeriben rájött, mit kedvel ebben a nőben Marnes. Ismét látta azt is, amit korábban: fiatalabb énjét, még azelőttről, hogy feleségül ment Marnes legjobb barátjához.

– Mi lenne, ha karbantartási célokból az IT is leállna egy hétre? Az segítene?

– Azt hittem, azért jöttünk le ide, hogy elcsábítsuk innen – mordult fel Marnes.

Juliette pillantása rávillant.

– Én meg azt hiszem, megmondtam magának – vagy a titkárának –, hogy hagyjanak békén. Nem mintha bármi kifogásom lenne a munkájuk ellen, rám azonban idelenn van szükség. – Felemelte a karját, és megnézte a csuklójához erősített szerkezetet. Egy órát. Gondosan tanulmányozta, úgy tűnt, működik is.

– Nézze, nagyon szívesen társalognék még. – Felpillantott Jahnsra. – Különösen, ha garantál egy kis szabadságot ebből az olajszagból, de még igazítanom kell a gépen néhányat, és máris túlórázom. Ha túl sok extra műszakba csúszok, Knox ideges lesz.

– Leszállunk magáról – közölte Jahns. – Még nem vacsoráztunk, utána esetleg találkozhatnánk? Mikor már bélyegzett és megtisztálkodott?

Juliette végignézett magán, mintha meg kellett volna győződnie arról, hogy csakugyan szüksége van tisztálkodásra.

– Igen, persze – mondta. – A vendégházban van a szállásuk?

Marnes bólintott.

– Rendben. Később megkeresem magukat. És ne feledjék a zajvédőket! – A fülére mutatott, Marnes szemébe nézett, biccentett, majd visszatért a munkájához, tudatva velük, hogy a beszélgetés, egyelőre legalábbis, véget ért.

13

Marnest és Jahnst egy, a második műszakkal éppen végzett gépész, Marck kalauzolta át a körleten. Most, hogy idegenvezetőre volt szükségük, Marnes láthatóan hátramaradt. A seriffhelyettesben megvolt az egyértelmű férfias hajlam, hogy még akkor is úgy tegyen, mint aki tudja, hol van, amikor fogalma sincs. Ha ezt bizonyítani is akarta volna, és emiatt előbbre megy, bizonyos kereszteződéseknél meg kellett volna állnia, és megkérdezni az irányt, kockáztatva, hogy Marck kineveti és kiigazítja.

– Hiszen itt minden teljesen egyforma – mormogta, miközben tovább haladt előre.

Jahns nevetett a tipikus férfimegnyilvánuláson, s lassított, hogy a fiatal gépész füléhez hajoljon; rájött, hogy a fiú Juliette műszakjában dolgozott. Mélyet szippantott abból az illatból, ami mindannyiszor belibbent az irodájába, ha gépész jött hozzá valamit szerelni. A szag a munkájukból adódott, izzadság, gépzsír és valamiféle vegyi anyagok szagának keveréke. Jahns azonban megtanulta, hogy ügyet se vessen rá.

Látta, hogy Marck kedves és udvarias; aki karon fogja, ha alkatrészekkel megrakott targonca robogott el mellettük; olyan ember, aki ismer mindenkit, aki mellett csak elhaladnak a kiálló csövek és lelógó drótok szegélyezte homályos folyosón. Sokkal élettelibb, mint azt a pozíciója indokolta volna, gondolta Jahns. Önbizalmat sugárzott. Még a sötétben is kivehető volt a mosolya.

– Mennyire ismeri Juliette-et? – kérdezte Jahns, amint a zajos kézikocsi hallótávolságon kívülre ért.

– Julest? Mint a húgomat. Idelenn valamennyien egy nagy család tagjai vagyunk.

Úgy mondta ezt, mintha feltételezné, a siló egyéb részeiben más a helyzet. A most előttük járó Marnes a következő útkereszteződésnél kidugta a fejét, majd eltalálta a helyes irányt. Két gépész nevetve érkezett a másik irányból. Gyors megbeszélést tartottak Marckkal, s Marnesnak úgy tetszett, mintha idegen nyelven beszélnének. Gyanította, igaza lehet Marcknak; a siló legmélyebb mélységeiben alighanem másként működnek a dolgok. Idelenn mintha kívül viselték volna gondolataikat és érzéseiket az emberek; úgy tűnt, ami a szívükön, az a szájukon, miként az itteni csővezetékek és drótok zöme is szabadon, csupaszon futott.

– Itt megyünk keresztül – mondta Marck, s egy széles folyosó vége felé mutatott, beszélgetés elfojtott moraja hallatszott, miközben evőeszközök csengtek a fémtányérokon.

– Van tehát valami, amit elmondana nekünk Julesról? – kérdezte Jahns mosolyogva, miközben a férfi kinyitotta előtte az ajtót. – Bármi, amiről tudnunk kéne?

Marnest követték, aki a maroknyi üres hely felé tartott. A konyhai személyzet az asztalok körül szorgoskodott; itt valójában felszolgálták az ételt, a gépészeknek nem kellett érte sorban állniuk. Mielőtt a horpadt alumíniumpadokon elhelyezkedtek volna, levesestányérokat hoztak, vizespoharakat, a víz tetején citromszeletekkel, a veknikből tört kenyérdarabokat pedig az asztal kikopott közepére tették.

– Azt kérdezi, hogy kezeskedem-e érte? – Marck leült, s köszönetet mondott a megtermett embernek, aki kiporciózta az élelmüket, és kanalakat hozott. Jahns körülnézett szalvéta után, s látta: a legtöbben a hátsó vagy a mellzsebükből fityegő pecsétes rongyot használják erre a célra.

– Csak mondjon el mindent, amit tudnunk kell róla – felelte.

Marnes megvizsgálta a kenyerét, meg is szagolta, majd a tányér szélénél a levesbe merítette. A szomszédos asztalnál nevetés tört ki valami vicc vagy történet csattanóján.

– Képes elvégezni bármit, amit a nyakába varrnak. Mindig is ilyen volt. De azt hiszem, nincs szükségük a győzködésemre, ha már ilyen messzire eljöttek. Azt hinné az ember, már döntöttek.

Kanalazott a leveséből. Jahns kézbe vette az evőeszközt, s látta, hogy csorba, és el van görbülve; a kanál alja össze volt karcolva, mintha valaminek a kivésésére használták volna.

– Mióta ismeri? – érdeklődött Marnes.

A seriffhelyettes nyúlós kenyerén rágódott. Úgy tűnt, hősiesen küzd azért, hogy beleolvadjon a környezetbe, hogy úgy nézzen ki, mint aki odatartozik.

– Idelenn születtem – mondta Marck, felemelve hangját a terem lármája közepette. – Az Elektromosoknál voltam árnyék, amikor Jules felbukkant. Egy évvel volt fiatalabb nálam. Úgy saccoltam, két hét leforgása alatt visítva menekül majd innen. Kijutott nekünk a menekülőkből és az áthelyezésekből, a középszintről érkező srácokból, akik azt hiszik, a problémáik nem mennek majd utánuk…

Félbehagyta a mondatot, a szemében szikra gyúlt, mikor egy szerény, visszafogott nő bepréselte magát Marnes mellé az asztal túloldalán. A jövevény kezet törölt a rongyában, amit mellzsebébe gyömöszölt, majd áthajolt az asztalon, hogy arcon csókolja Marckot.

– Drágám, emlékszel Marnes seriffhelyettesre. – Marck Marnes felé intett, aki tenyerével törölgette bajszát. – Ő a feleségem, Shirly. – Kezet fogtak. Shirly ujjpercein a foltok lemoshatatlannak tűntek, mintha a munkája kitetoválta volna.

– És a polgármesterünk. Ő Jahns. – Kezet fogott a két nő is. Jahns büszke volt magára, hogy elfogadta a kemény kézszorítást, miközben a gépzsír nem foglalkoztatta.

– Örvendek – mondta Shirly. Leült. A bemutatkozások alatt neki is került leves, a felszíne hullámzott és gőzölgött.

– Bűncselekményt követtek el, biztos úr? – kérdezte Marnest mosolyogva, jelezve, hogy csak viccnek szánja a kérdést, miközben letört egy darab kenyeret.

– Azért vannak itt, hogy meggyőzzék Julest, és felvihessék magukkal – mondta Marck, Jahns pedig észrevette, hogy egyik szemöldökét felemeli, amikor a feleségére néz.

– Sok sikert! – mondta Shirly. – Ha az a lány valaha szintet vált, lefelé megy. Beáll valamelyik bányába.

Jahns meg szerette volna kérdezni, hogy érti ezt, Marck azonban témát váltott, s folytatta ott, ahol az imént abbahagyta.

– Szóval az Elektromosoknál dolgoztam, amikor felbukkant…

– Az árnyékkori történeteiddel untatod a vendégeket? – kérdezte Shirly.

– Arról mesélek nekik, amikor Jules megérkezett.

Az asszony elmosolyodott.

– Abban az időben az öreg Walktól tanultam. Ez akkor volt még, amikor még egyik helyről a másikra ment, kiugrott ide-oda, és hát hébe-hóba…

– Ó, igen, Walker. – Marnes Jahnsra szegezte a kanalát. – Ravasz fickó. Sosem hagyja el a műhelyét.

Jahns bólintott, s próbálta követni az elhangzottakat. A szomszédos asztaltól felállt néhány mulatozó. Shirly és Marck búcsút intettek nekik, és néhány szót váltottak némelyikükkel, mielőtt ismét az asztaltársaságnak szentelték figyelmüket.

– Hol tartottam? – kérdezte Marck. – Ó, szóval akkor találkoztam először Julesszal, mikor megérkezett Walk műhelyébe a szivattyújával. – Marck ivott egy korty vizet. – Az egyik első feladat, amit kapott… na most ne felejtsék el, hogy csak egy lelenclány volt, rendben? Tizenhárom éves. Akár egy csontváz. Akkor érkezett a középsőkről vagy valahonnan odafentről. – Legyintett, mintha a kettő között nem is lenne különbség. – Ezeket a nagy szivattyúkat húzatták fel vele Walkhoz, hogy áttekercseltessék vele a motorjaikat; egy mérföldnyi drótot kellett letekerni, azután vissza a helyére. – Mark szünetet tartott, elnevette magát. – Nos, Walk velem végeztette el a munkát. Különben olyan ez, mint a beavatás, tudják? Mindenki megcsinálja az ilyesmit az árnyékával, igaz? Csak hogy egy kicsit betörje.

Sem Jahns, sem Marnes nem mozdult. Marck vállat vont, és folytatta.

– Na mindegy, azok a szivattyúk nehezek, tudják? Biztosan többet nyomtak, mint ő. Kétannyit is tán. És neki magának kellett megbirkózni azzal, hogy targoncára rakja őket, és felhozza négy szintet…

– Várjunk! Hogyan? – kérdezte Jahns, miközben megpróbálta elképzelni a tizenhárom éves lányt, amint megmozdít egy nálánál kétszer súlyosabb fémtömeget.

– Nem számít. Csigákkal, kötelekkel, megvesztegetéssel, ahogy jólesik. Ez a lényeg, nem igaz? És tíz ilyen cucc félre volt neki téve, hogy felvigye…

– Tíz darab – ismételte Jahns.

– Annyi, és valójában jó, ha kettőt kellett csakugyan áttekercselni – tette hozzá Shirly.

– Ó, ha ugyan. – Marck nevetett. – Úgyhogy fogadásokat kötöttünk, Walk meg én, hogy mennyi idő múlva adja fel és szalad vissza az öregéhez.

– Én egy hetet adtam neki – mondta Shirly.

Marck a levesét szürcsölte, és megrázta a fejét.

– A helyzet az, hogy miután felhúzta őket, gőzünk nem volt egyikünknek sem, hogy csinálta. Végül csak évek múltán mesélte el nekünk.

– Amannál az asztalnál ültünk – mutatta Shirly. – Életemben nem nevettem akkorát.

– Mit mondott maguknak? – kérdezte Jahns, megfeledkezve a leveséről. Az étel már rég nem gőzölgött.

– Nos, naná, hogy feltekercseltem a tíz szivattyút azon a héten. Egész idő alatt vártam, hogy megtörjön. Reméltem. Fájtak az ujjaim. Nem létezett, hogy valamennyit el tudja mozdítani. – Marck megcsóválta a fejét. – Kizárt. De én csak tekercseltem őket, ő meg csak elvonszolta őket, és kis időre rá vitte a másikat is. Hat nap alatt mind a tízet felvitte. Ment Knoxhoz, az akkori művezetőhöz a kis taknyos, és megkérdezte, kaphatna-e egy szabadnapot.

Shirly nevetett, és a levesébe bámult.

– Valaki tehát segített neki – mondta Marnes. – Valaki alighanem megsajnálta.

Marck megtörölte a szemét, és nemet intett.

– Ó, a pokolba, dehogy. Valaki látott vagy mondott volna valamit. Különösen, amikor Knox követelt magyarázatot. Az öregnek majdnem kiolvadt a biztosítéka, amikor kérdőre vonta a lányt. Jules csak állt ott, mint egy lemerült elem, és a vállát vonogatta.

– Hogy csinálta? – kérdezte Jahns. Most már majdnem meghalt a kíváncsiságtól.

Marck mosolygott.

– Csak egy szivattyút mozgatott. Majdnem összetörte a hátát, amikor felhozta ide, de csak azt az egyet hozta fel.

– Igen, amit te tízszer tekercseltél át – mondta Shirly.

– Hé, nem kell, hogy emlékeztess rá!

– Várjunk! – emelte fel Jahns a kezét. – A többivel mi lett?

– Ő maga csinálta meg őket. Walkot hibáztattam, nem is tudom, mennyit beszéltem neki azon az első estén. A lány kérdéseket tett fel, zaklatott engem, figyelte, mikor az első szivattyún dolgoztam. Mikor végeztem vele, végigtolta a szivattyút a folyosón, nem törődve a lépcsőkkel, és a targoncán bevitte a festőműhelybe. Aztán lement, fogta a következő szivattyút, és elvonszolta a sarkon túlra, a szerszámosraktárba. Ott töltötte az egész éjszakát, míg meg nem tanulta, hogy kell egy motort áttekercselni.

– Aha – mondta Jahns. Kezdte sejteni a folytatást. – Másnap pedig ugyanazt a szivattyút vitte oda magához, mint az előző napon, de csak a sarkon túlról.

– Pontosan. Majd ment, négy szinttel lejjebb rezet tekercselt, míg én itt fenn ugyanazt csináltam.

Marnes nevetésben tört ki, és az asztalra csapott; a tálak és a kenyér megugrottak.

– Azon a héten napi átlagban két motort csináltam meg, ami brutális iram.

– Gyakorlatilag csak egy motor volt – mutatott rá Shirly nevetve.

– Igen. Ő meg lépést tartott velem. Egy nappal hamarabb jelentette a munka végeztét, és ki is kérte azt az egy napot.

– Meg is kapta, ha jól emlékszem – tette hozzá Shirly. Megrázta a fejét. – Szabadnapos árnyék. Megáll az ember esze.

– A lényeg, hogy senki nem várta el tőle a feladat teljesítését.

– Okos lány – mosolygott Jahns.

– Túl okos – mondta Marck.

– No és mihez kezdett a szabadnapjával? – kérdezte Marnes.

Marck ujjával lenyomta a poharában lévő citromszeletet, s egy pillanatig ott tartotta.

– Velem meg Walkkal töltötte a napot; kisöpörte a műhelyt, kérdezgette, mi hogy működik, hova vezetnek ezek a vezetékek, miképp kell meglazítani a csapszeget és szétszedni valamit, ilyesmiket. – Kortyolt a vizéből. – Amondó vagyok, ha állást kínálnak Julesnak, legyenek nagyon óvatosak!

– Miért legyünk óvatosak? – érdeklődött Marnes.

Marck a mennyezet alatt futó csövek és drótok zűrzavarára meredt.

– Mert átkozottul jól fogja csinálni. Még akkor is, ha nem is igazán számítanak rá.

14

Vacsora után Shirly és Marck elmagyarázta, merre találják a vendégszállást. Jahns figyelte, amint a fiatal házaspár csókot vált. Marck épp végzett a műszakkal, míg Shirlyé csak most kezdődött. Közös étkezésük egyikük számára reggeli volt, másikuknak vacsora. Jahns mindkettejüknek köszönetet mondott az idejükért, és megdicsérte az ételt, majd Marnesszal együtt elhagyta a kantint, ami majdnem olyan lármás volt, mint a generátorterem, s a kanyargós folyosókon éjjeli szállásuk felé indultak.

Marnes helyét a junior első műszakos gépészek közös hálótermében jelölték ki. Kicsiny ágyat vetettek neki, nálánál tizenöt centivel rövidebbet. A hálóterem melletti folyosón, lejjebb, egy garzonlakást foglaltak le Jahnsnak. Úgy döntöttek, ott várakoznak mindketten, egymás társaságában ütik agyon az időt; fájó lábukat dörzsölgették, és arról beszélgettek, mennyire más minden itt a mély-lenti világban, mígnem kopogtattak. Juliette nyitott be, s belépett.

– Egy szobában helyezték el önöket? – kérdezte meglepetten.

Jahns nevetett.

– Nem, a seriffhelyettest a hálóterembe tették. És én is boldog lennék, ha kinn alhatnék a többiekkel.

– Felejtse el – mondta Juliette. – Az újoncokat és a látogató családtagokat is mind ide szállásolják. Nem nagy ügy.

Jahns figyelte, amint Juliette szájába fogott egy zsinórdarabot, majd összefogta a zuhanyozástól még nedves haját, és lófarokba kötötte. Friss overall volt rajta, s Jahns a ruhán lévő foltokról gyanította, hogy eltávolíthatatlanok; a ruha megjárta a mosodát, s készen állt az újabb műszakra.

– Szóval, milyen hamar tudnánk ezt az áramszünetet bejelenteni? – kérdezte Juliette. Végzett a lófarokkal, s most keresztbe tett karral a falnak dőlt az ajtó mellett. – Azt gondolnám, ki akarják használni a takarítás utáni hangulatot, igaz?

– Milyen hamar tud kezdeni maga? – tette fel a kérdést Jahns. Hirtelen rádöbbent: részben az elérhetetlensége miatt akarja, hogy ez a nő legyen a seriffje. Marnesra pillantott, és azon gondolkodott, vajon ugyanilyen egyszerű motiváció táplálta Donald vonzódását is abban a sok-sok évben, mikor ő még fiatal volt a férfi oldalán.

– Én holnap kezdhetek – felelte Juliette. – Reggelre üzembe helyezhetjük a tartalék generátort. Végigdolgozhatok ma éjjel egy újabb műszakot, nehogy a tömítések és a forrasztások…

– Nem – emelte a kezét Jahns. – Milyen hamar tud kezdeni mint seriff? – Beletúrt nyitott táskájába, az ágyra teregette szét a dossziékat, a szerződést kereste.

– Én… azt hittem, ezt megbeszéltük. Nem érdekel a lehetőség, hogy…

– Azokból lesznek a legjobbak – szólt Marnes. – Akiket nem érdekel a lehetőség. – Felállt Juliette mellől, hüvelykujját overalljába akasztotta, s az apró lakás falának dőlt.

– Sajnálom, de nincs idelenn senki, aki csak úgy át tudná venni a feladatomat – rázta a fejét Juliette. – Nem hiszem, hogy maguk ketten megértik egyáltalán, hogy mi…

– Nem hiszem, hogy maga megértené, mit csinálunk mi odafönn – mondta Jahns. – Vagy hogy miért van magára szükségünk.

Juliette hátravetett fejjel nevetett.

– Nézzék, gépeim vannak idelenn, amiket maguk aligha…

– És mi hasznuk? – kérdezte Jahns. – Mit csinálnak ezek a masinák?

– Működtetik ezt az egész átkozott helyet! – szögezte le Juliette. – Az oxigén, amit belélegeznek? Idelenti újrahasznosításból származik. A mérgek, amiket kilélegeznek? Visszaszivattyúzzuk a földre. Azt akarják, listába szedjem mindazt, ami az olajtól függ? Minden darab műanyag, minden unciányi gumi, az összes oldó-és tisztítószer, és akkor még nem beszéltem az energiáról, amit termel, és minden egyébről!

– Mindez azonban itt volt már a maga születése előtt is – mutatott rá Jahns.

– Nos, az életem végéig viszont nem fog kitartani, azt előre megmondhatom maguknak. Nincs abban az állapotban. – Ismét karba tette a kezét, s a falnak dőlt. – Nem hiszem, hogy felfogják, mekkora bajban lennénk ezek nélkül a gépek nélkül.

– Én pedig nem hiszem, hogy felfogja, milyen értelmetlenné válnak ezek a gépek az emberek nélkül.

Juliette elfordította tekintetét. Jahns most először látta, hogy meginog.

– Miért nem látogatja soha az apját?

Juliette hirtelen oldalra fordította a fejét. Homlokából kifésült néhány elszabadult hajszálat.

– Menjenek, nézzék meg a munkanaplómat – mondta. – Mondják meg, hova illeszthetném be.

Mielőtt Jahns válaszolhatott volna, hivatkozva a családra s arra, hogy időt mindig lehet szakítani, Juliette szembefordult vele.

– Gondolja, nem törődöm az emberekkel? Erről van szó? Mert akkor téved. Én a siló minden lakosával törődöm. S azok a férfiak és nők, akik idelenn vannak a Gépészet nyolc, elfeledett szintjén, ők az én családom. Naponta látogatom őket. Naponta többször együtt eszem velük. Vállvetve dolgozunk, együtt élünk és halunk. – Marnesra nézett. – Igaz? Maga látta.

Marnes nem szólt. Jahns kíváncsi volt, vajon a kérdés a „vállvetve halunk” részre vonatkozott-e.

– Megkérdezték, vajon ő miért nem látogat meg engem soha? Csak mert övé a világ minden ideje. Semmit nem csinál ott fönn.

– Igen, találkoztunk vele. Meglehetősen elfoglaltnak tűnt az apja. Éppoly eltökélt, mint maga.

Juliette elfordította a tekintetét.

– És éppolyan makacs. – Jahns a papírokat az ágyon hagyva az ajtóhoz állt, Juliette-től csak egy lépés választotta el. Érezte a fiatal nő hajának szappanillatát. Látta, amint orrlyukai tágulnak a gyors, nehéz lélegzéstől.

– A napok feltornyosulnak, és elnyomják a kisebb döntéseket, igaz? A döntés az, hogy nem megyünk látogatóba. Az első néhány nap elég simán telik, a harag és a fiatalság ereje hajtja őket tovább. Később aztán összegyűlnek, akár az újrahasznosítatlan hulladék. Nem így van?

Juliette legyintett.

– Nem tudom, miről beszél.

– Arról, hogy a napokból hetek, a hetekből hónapok, a hónapokból évek lesznek. – Csaknem elmondta, hogy ő maga is pontosan ezen ment át, még mindig tornyosulnak a napok, de vele volt Marnes is, és hallotta volna. – Egy idő után megveszekedett marad az ember, csak hogy egy régi balfogást igazoljon. Akkor már csak játszma az egész. Két ember másfelé néz, egyikük sem hajlandó a válla felett visszanézni, fél attól, hogy elsőként ragadja meg az alkalmat…

– Nem így volt – mondta Juliette. – Nem akarom azt az állást. Biztos, hogy sok más olyat tud, aki igen.

– Ha nem a magáé lesz, azé a férfié lesz, akiben nem biztos, hogy megbízhatok. Ezek után nem.

– Akkor nevezze ki a legközelebbi lányt. – Mosolygott.

– Vagy maga, vagy ő. S azt gondolom, az illető több útmutatást fog kapni a harmincas szintekről, mint tőlem vagy a Szerződéstől.

Úgy látszott, Juliette-et ez megérinti. Keresztbe tett karja merevsége engedett. Megfordult, s farkasszemet nézett Jahnsszal. Marnes mindezt a szoba túloldaláról kísérte figyelemmel.

– Mi lett az utolsó seriffel, Holstonnal?

– Kiment takarítani – felelte Jahns.

– Önként – tette hozzá Marnes mogorván.

– Tudom, de miért? – ráncolta a homlokát. – Úgy hallottam, a felesége miatt.

– Vannak mindenféle spekulációk…

– Emlékszem, beszélt a feleségéről, mikor maguk ketten lejöttek, hogy utánanézzenek George halálának. Először azt hittem, flörtöl velem, de másról sem tudott beszélni, mint a feleségéről.

– Lottóztak, mikor idelenn voltunk – emlékeztette Marnes.

– Igen. Igaz. – Juliette az ágyra meredt egy darabig, amelyen papírok hevertek szanaszét. – Nem tudnám, hogyan végezzem ezt a munkát. Én csak a dolgok megjavításához értek.

– Ez ugyanaz – közölte vele Marnes. – Maga nagy segítséget jelentett idelenn a nyomozásunknál. Látja, hogy mennek a dolgok. Miként állnak össze. Észreveszi az apró jeleket, amik mások figyelmét elkerülik.

– Maga gépekről beszél – mondta a lány.

– Az emberek sem mások – válaszolta neki Marnes.

– Szerintem ezt most már tudja – mondta Jahns. – Úgy gondolom, a hozzáállása és a rátermettsége megfelelő. Ennek a hivatalnak meglehetősen csekély a politikai jellege. Jó a távolságtartás.

Juliette a fejét rázva nézett Marnesra.

– Ezek szerint maga jelölt, igaz? Csodálkoztam, hogy jutott eszükbe. Egyszer csak a semmiből.

– Jó lenne a feladatra – mondta Marnes. – Szerintem maga átkozottul jó bármiben, amire elszánja magát. Ez a munka pedig fontosabb, semmint hinné.

– És fenn kéne élnem?

– Az irodája az egyes szinten van. A légzsilip szomszédságában.

Úgy tűnt, ezen elgondolkodik. Jahns izgalomba jött már attól is, hogy kérdéseket tesz fel.

– A fizetség több a mostaninál, még a túlórákkal együtt is.

– Leellenőrzött?

Jahns bólintott.

– Vettem a bátorságot, mielőtt idejöttünk.

– Mint ahogy az apámmal is beszélt.

– Így van. Tudja, nagyon szeretné látni magát. Ha velünk jönne.

Juliette lenézett a bakancsára.

– Nem vagyok benne biztos.

– Van még egy dolog – mondta Marnes, elkapva Jahns pillantását. Az ágyon heverő iratokra pillantott. Legfelül volt Peter Billings takarosan összehajtogatott szerződése. – Az IT – emlékeztette.

Jahns értette, hová akar kilyukadni.

– Ezt tisztázni kell, mielőtt az ajánlatot elfogadja.

– Nem biztos, hogy elfogadom. Többet akarok hallani erről az áramszünetről, az idelenti műszakok megszervezéséről…

– A hagyomány értelmében valamennyi pozícióra történő jelölést az IT ellenjegyzi…

Juliette a szemét forgatta, és nagyot fújt.

– IT.

– Igen, és lefelé jövet hozzájuk is beugrottunk, csak hogy simán menjen a dolog.

– Biztos vagyok benne – mondta Juliette.

– Ezekről az anyagigénylésekről van szó – szólt közbe Marnes.

Juliette felé fordult.

– Tudjuk, valószínűleg semmiség az egész, de elő fog jönni…

– Várjon, arról a hőszigetelő szalagról van szó?

– Hőszigetelő szalagról?

– Igen. – Juliette homlokráncolva csóválta fejét. – Azok a nyomorultak.

Jahns a levegőbe emelte a két ujját.

– Ilyen vastag aktájuk volt magáról. Az állításuk szerint maga nekik szánt ellátmányokat fölözött le.

– Nem, nem nekik volt szánva. Viccel maga? – Az ajtóra mutatott. – Mi nem kapunk meg semmilyen szükséges ellátmányt őmiattuk. Mikor hőszigetelő szalagra volt szükségem – néhány hónappal korábban szivárgás keletkezett az egyik hőcserélőben –, egyáltalán nem kaphattunk, az Ellátás ugyanis közölte, hogy a szalag hátrészének alapanyagát lefoglalták. Mármost mi jó ideje leadtuk a rendelést, aztán az egyik hordárunktól megtudom, hogy az IT-re megy a szalag, nekik ott kilométerek vannak belőle, hogy azzal burkolják a tesztöltözékeiket.

Juliette mély lélegzetet vett.

– Úgyhogy átirányítottam néhányat. – Beismerése közben Marnesra nézett. – Nézze, én tartom fenn az energiatermelést, hogy odafenn tehessék a dolgukat, bármi is az, de alapvető dolgokhoz nem jutok hozzá. S még ha hozzá is jutok, a minősége ócska, talán az irreális kvóták, a gyártólánc siettetése miatt…

– Ha ezek olyan dolgok, amikre valóban szüksége volt – szakította félbe Jahns –, akkor megértem. – Marnesra nézett, aki mosolyogva leszegte az állát, mintha azt akarná mondani: ő megmondta, hogy erre az állásra Juliette a megfelelő ember.

Jahns úgy tett, mintha nem venné észre.

– Valójában örülök, hogy hallottam a maga verzióját – közölte Juliette-tel. – S bár gyakrabban tettem volna meg ezt az utat, nem fájna most úgy a lábam. Vannak dolgok, amiket mi odafenn magától értetődőnek tartunk, leginkább mert nem jól értelmezzük őket. Most már látom, jobb kommunikációra van szükség az irodáink között, nagyobb mérvű állandó kapcsolatra az IT-vel, mint a mostani.

– Én ezt nagyjából húsz éve mondogatom – szólt Juliette. – Mi azzal viccelődünk idelenn, ezt a helyet arra tervezték, hogy mi egyáltalán ne legyünk láb alatt. És néha így is érezzük magunkat.

– Nos, ha feljön, ha elfogadja ezt az állást, meghallják a hangját. Maga lehetne a parancsnoki lánc első láncszeme.

– Hová esne az IT?

– Lesz ellenállás, ám ez érthető a részükről. Volt már ilyennel korábban is dolgom. Sürgönyözni fogok az irodámnak néhány sürgős lemondást. Visszaható hatályúak lesznek, így legalizáljuk azokat az anyagigényléseket. – Jahns méregette a fiatal nőt. – Már amennyiben biztosít róla, hogy valóban szüksége volt minden anyagra, amit átirányított.

Juliette nem hátrált meg a kihívás elől.

– Szükségem volt – mondta. – Nem mintha számított volna. Amit tőlük szereztünk, az vacak volt. Akkor sem hullhatott volna jobban szét, ha egyenesen arra tervezik. Tudják, mit, a végén az Ellátástól megkaptuk a szállítmányunkat, és volt extra szalagunk. Nagyon szeretnék felfelé menet beköszönni egy darabbal. A mi tervezésünk sokkal jobb…

– Felfelé menet? – kérdezte Jahns, hogy megbizonyosodjon, jól értette-e, s Juliette csakugyan beleegyezését adta.

Juliette mindkettejükre ránézett. Bólintott.

– Adniuk kell egy hetet, hogy elrendezzem a generátort. Számítok az áramszünettel kapcsolatos ígéretükre. És arra is, hogy megértik, mindig gépésznek fogom magam tartani, s ezt részben azért teszem, mert látom, mi történik, ha nem foglalkoznak a problémákkal. Az én nagy feladatom a megelőző karbantartás volt idelenn. Hogy többé ne várjunk arra, hogy eltörjenek a dolgok, mielőtt megjavítjuk őket, hanem ügyeljünk rájuk, és működésben tartsuk őket, mikor még üzemképesek. Túl sok mindent hagytak figyelmen kívül, engedtek lepusztulni. S azt hiszem, ha gondolhatunk a silóra úgy, mint egyetlen hatalmas gépre, akkor olyanok vagyunk mi idelenn, mint egy mocskos olajteknő, amire néhány embernek azért oda kell figyelnie. – Kezet nyújtott Jahnsnak. – Szervezze meg nekem azt az áramszünetet, és én vagyok a maga embere.

Jahns mosolygott, és megrázta a kezét. A magabiztos kézszorításban csodálta a melegséget és az erőt.

– Holnap reggel az lesz az első – mondta. – És köszönöm. Isten hozta a fedélzeten!

Marnes is odajött egy kézfogásra.

– Jó magát a poszton tudni, főnök.

Juliette somolyogva adott kezet.

– Nos, ne szaladjunk annyira előre! Gondolom, még rengeteget kell tanulnom ahhoz, hogy főnöknek szólíthasson.

15

Jó ötletnek tűnt, hogy felkapaszkodásukra az áramszünet idején kerítsenek sort. Jahns érezhette, amint energiája, szinte alkalmazkodván az új rendelethez, minden fáradságos lépéssel egyre inkább elillan. Az ereszkedés agóniája gyötrelem volt, a megállás nélküli mozgás kényelmetlensége edzési kimerültségnek tűnt. Most azonban csakugyan munkára kellett fognia gyenge izmait. Hódításnak számított valamennyi lépés. Bakancsát fellendítette a következő lépcsőfokra, kezét a térdére tette, s újabb tíz hüvelykkel feljebb lökte magát, s ez olyan érzés volt, mintha millió méter csigalépcsőt mászott volna meg.

Jobbra tőle, a pihenőn, az ötvennyolcas szám állt. Úgy tűnt, minden szint észrevéteti magát, ellentétben a lefelé tartó úttal, ami közben álmodozhatott, és több emelet is elkerülhette a figyelmét. Most egymás után váltak homályosan láthatóvá a külső védőkerítés mögött, s mintha gúnyolták volna a vészvilágítás derengő zöld parázslásában Jahnst, aki egyesével lépdelt felfelé, nagy fáradsággal, imbolyogva.

Marnes mellé lépett, kezével a belső korláton, míg Jahns a külsőt fogta, a sétabot kettejük közt kopogott a magányos fokokon. Karjuk néha egymáshoz ért. Olyan érzésük volt, mintha már hónapokat lettek volna távol, messze az irodájuktól, a kötelességüktől, a hűvös megszokástól. Lenti kalandjuk, melynek célja az volt, hogy új seriffet kérjenek fel, másként végződött, mint azt Jahns képzelte. Az ifjúságához való visszatérésről álmodott, de ehelyett régi szellemek kísértették. Azt remélte, megújult életerőre bukkan, ehelyett sokéves elnyűttséget érzett a térdében és a hátában. Amit a silójában tett nagy kirándulásnak szánt, javarészt anonimitásban megtett vánszorgásnak bizonyult, s most azon gondolkodott, vajon a siló működtetéséhez és karbantartásához rá egyáltalán szükség van-e. A körülötte lévő világ rétegződött. Ezt minden eddiginél világosabban látta. A fenti világ az elhomályosuló kilátás miatt aggódott, és magától értetődőnek tartotta a reggelijéhez a frissen facsart gyümölcslevet. Akik odalenn éltek, s a kertekben dolgoztak vagy állatketreceket takarítottak, a maguk talajból, zöldségből és trágyából álló világa körül keringtek. Számukra a külvilágra nyíló kilátás nem volt fontos, nem is foglalkoztak vele, csak takarítás idején. S aztán ott volt a mély-lenti világ, a gépészeti műhelyek és a vegyészeti laboratóriumok, az olajszivattyúzás és a csikorgó fogaskerekek, a gépzsíros körmök és a nehéz munka pézsmaillata, a fizikai munka világa. Ezeknek az embereknek a külvilág pusztán szóbeszéd volt, a lecsordogáló élelmiszer pedig testük fenntartásának eszköze. Számukra a siló lényege a gépek működtetése volt, miközben Jahns hosszú élete során mindvégig fordítva látta ezt.

Az ötvenhetedik szint fordulója tűnt fel a sötétség ködében. Egy kislány ült az acélfokon, lábát maga alá húzva, karjával térdét átölelve, a feje feletti villanykörte erőtlen fényében műanyag védőborítóban lévő gyerekkönyvet nézegetett. Jahns figyelte a gyereket, aki mozdulatlan maradt, csak a szeme kísérte figyelemmel a színes lapokat. Sosem nézett fel, hogy lássa, ki halad el a lakószint előtt. Maguk mögött hagyták, s miközben fokozatosan elnyelte a sötét, Jahns és Marnes mindegyre felfelé küzdötte magát, kimerülten a harmadik napja folytatott mászástól. Felettük és alattuk nem érződött a rezgés, nem csengtek léptek, csendes volt a siló, és kísértetiesen kihalt; elegendő hely jutott a két öreg barátnak, a két bajtársnak, hogy egymás mellett haladjanak a hámló festésű lépcsőn, karjukat lóbálva és időről időre egy pillanatra összeérintve.

Azon az éjszakán a középszinti seriffhelyettesi állomáson szálltak meg; a középső fertály biztosa ragaszkodott ahhoz, hogy vendégszeretetét igénybe vegyék, Jahns pedig kapott az alkalmon, hogy támogatást szerezzen egy újabb olyan seriffnek, akit nem szakmabeliként jelöltek a hivatalra. A majdnem teljes sötétségben elköltött hideg vacsorát, valamint azt követően, hogy kellő mennyiségű üres fecsegéssel kedvére tettek vendéglátójuknak és feleségének, Jahns visszavonult a központi irodába, ahol egy kinyitható kanapét tettek a lehetőségekhez képest kényelmessé. Az ágynemű valami jobb helyről származott, s kétbónos szappan illata érződött rajta. Marnes számára az őrizetesi cellában ágyaztak meg egy priccset; a helyiség még mindig bűzlött a kannás gintől és attól a részegtől, aki a takarítás után igencsak a lovak közé dobta a gyeplőt.

A fények annyira halványak voltak, hogy nem lehetett megmondani, mikor aludtak ki. Jahns sötétben hevert a kanapéján, izmai lüktettek s tobzódtak a test nyugalmának élvezetében, lába begörcsölt, mintha tömör csontból lett volna, háta pedig elernyedt, és szükségét érezte, hogy kinyújtóztassa. Agya azonban tovább járt. Azokra a fárasztó beszélgetésekre gondolt, amelyekkel a mászás legutóbbi napján múlatták az időt.

Úgy tűnt, egymás vonzásában keringenek, Marnes meg ő, próbára téve a régi vonzalom emlékét, megvizsgálva a régi sebek érzékenységét, kutakodva valamilyen gyenge pont után, ami még megmaradt a rideg és megtört testek közt, a ráncos, száraz, papírszerű bőrön s a szívben, amelyet a jog és a politika tett érzéketlenné.

Gyakran, puhatolózó jelleggel jött elő Donald neve, miképp a gyermek lopózik be a felnőttek ágyába, arra kényszerítve az óvatos szerelmeseket, hogy csináljanak neki helyet kettejük között. Jahns újra szomorú volt rég elvesztett férje miatt. Életében most először búsongott a halála után magányosan eltöltött évtizedeken. Azt, amit mindig is küldetésének tekintett – a magányos életet és a felsőbb jó szolgálatát –, most inkább átoknak érezte. Elvették tőle az életét. Péppé facsarták. Erőfeszítései és feláldozott évei kifacsart leve végigcsöpögött lefelé a silón, ahol negyven szinttel lejjebb már alig tudtak róla, és szinte senkit nem érdekelt.

Útjának legszomorúbb része az egyetértés volt, amire Holston kísértetével jutott. Most már beismerhette: a túrát, s talán azt is, hogy Juliette-et akarta megtenni seriffnek, nagy részben az indokolta, hogy egészen lekerülhessen, messze a domb hajlatánál összeboruló szerelmesek szomorú látványától, miközben a szél elpocsékolt fiatalságukat gyalulta el. Azt tervezte, elmenekül Holstontól, ehelyett megtalálta. Most már értette – ha annak rejtélyét nem is ismerte, hogy a takarítani kiküldöttek miért végezték el mind a munkát –, miért jelentkezett a szomorú feladatra néhány önkéntes. Jobb csatlakozni egy kísértethez, mint hagyni, hogy kísértsen bennünket. Ha az élet üres, inkább semmilyen se legyen…

A seriffhelyettes irodájába nyíló ajtó megnyikordult; zsanérja a karbantartó zsírozás dacára is elkopott. Jahns megpróbált felülni, látni valamit a sötétben, izmai azonban túlságosan fájtak, szeme túl öreg volt. Kiáltani akart, tudatni vendéglátóival, hogy jól van, semmire nincs szüksége, de inkább figyelt.

Alig hallható léptek közeledtek felé az elnyűtt szőnyegen. Nem hangzott el egy szó sem, csak az öreg ízületek csikorogtak az ágy felé közeledve, a drága és illatos paplan felemelkedett, s a megértés befészkelt a két élő kísértet közé.

Jahns lélegzete elakadt. Keze a paplant markoló kéz csuklójára fonódott. Arrébb csúszott a kis szétnyitható kanapén, hogy helyet csináljon, s lehúzta a férfit maga mellé.

Marnes átölelte a hátát, keze ide-oda járt, miközben Jahns mellette fekve fél lábát átvetette rajta, kezét pedig a férfi nyakán tartotta. Érezte, hogy bajusza az arcát súrolja, csücsörítő ajka a szája sarkában kutat.

Jahns kezébe fogta a férfi arcát, a magáét Marnes vállgödrébe temette. Sírt, mint egy iskolás gyerek, mint egy ifjú árnyék, aki elveszettnek érezte magát, és félt a furcsa és rettenetes feladat vadonjában. Félelemmel telve sírt, könnyei azonban hamarosan elapadtak. Elmúltak, akárcsak a fájdalom a hátában, ahol Marnes keze simogatta. A könnyek után zsibbadás áradt szét benne, majd az örökkévalóságnak tűnő rázkódó szipogásoktól az érzékelés vette át az irányítást.

Jahns úgy érezte, újraéled. Bizsergett, ahogy a hús a húshoz ért. Alkarjával érezte a férfi kemény bordáit, ahogy kezét a vállára tette, és érezte Marnes kezét a csípőjén. Ezek a könnyek már örömteli feloldozást jelentettek, részben az elveszített időt siratták, részben egy sokáig halogatott pillanat elérkezését üdvözölték. Végül karok fonódtak köré, és szorosan ölelték.

Így aludt el, még jobban kimerülve, mint a mászástól, pedig néhány reszketeg csóknál, egymásba kulcsolódó kéznél, a gyengédség és a jóérzés elsuttogott szavainál több nem történt. Jahns azután az álom mélységeibe zuhant, ízületei és csontjai kimerültsége kényszerítette, hogy megadja magát az alvásnak, amit ugyan nem akart, de amire égető szüksége volt. Évtizedek óta először egy férfival összeölelkezve aludt el, ám szokás szerint egyedül ébredt, de furcsa módon örömteli szívvel.

Mászásuk negyedik és egyben utolsó napjának delén a harmincas szintek középtáját elfoglaló IT felé közeledtek. Jahns azon kapta magát, hogy egyre gyakrabban áll meg vizet inni és izmait megdörzsölgetni, nem is a megjátszott kimerülés miatt, hanem mert félt a most következő megállótól és a Bernarddal való találkozástól, sőt egyáltalán attól, hogy útjuk egyszer véget ér.

Felfelé menet az áramszünet következtében hosszú és sötét árnyékok szegődtek nyomukba; a forgalom megritkult, lévén a kereskedők zöme az egész silóra kiterjedő elsötétítés miatt zárva tartott. Juliette, aki egyelőre odalenn maradt, hogy a javításokat felügyelje, indulásuk előtt figyelmeztette Jahnst a pótgenerátor pislákoló fényeire, de a polgármester idegeit mégis megviselte a reszketős megvilágítás a hosszú mászás közben. A folyamatos pulzálás egy régvolt hibás villanykörtére emlékeztette, amit szomorúan tűrt első polgármesteri ciklusa nagy részében. Az Elektromosok két különböző technikusa jött megvizsgálni a körtét. Mindkettő úgy ítélte meg, ahhoz még túl jól működik, hogy lecseréljék. Ahhoz, hogy cserét kapjon, McLainhez, az Ellátás akkori főnöknőjéhez kellett fellebbeznie.

Jahns emlékezett rá, hogy McLain személyesen hozta fel neki a körtét. Nem sokáig vezette az Ellátást, ami pedig a cserekörtét illette, azt szabályszerűen felcsempészte, sok-sok szinten át. Jahns már akkor is felnézett erre az igen sok hatalommal és felelősséggel bíró nőre. Emlékezett, hogy McLain megkérdezte tőle, miért nem azt csinálja, amit mindenki – azaz töri el egyszerűen a villanykörtét, rövidre zárva az eljárást.

Jahnst egy ideig zavarta, hogy vele sosem fordult elő ilyesmi – majd büszke lett e gyarlóságra; és elég jól megismerte McLaint ahhoz, hogy megértse, a nő bóknak szánta a kérdést, a villanykörte személyes kiszállítását pedig jutalomnak.

A harmincnegyediket elérve Jahns úgy érezte, bizonyos értelemben otthon vannak, újfent az ismerős birodalmában, az IT fő lépcsőfordulójánál. A korlátnak támasztotta sétabotját, és maga is nekidőlt, így várta be, míg Marnes az ajtóhoz ér. Mikor az kinyílt, a lépcsőházi szükségvilágítást szinte elsöpörte az odabent ragyogó fények kiáradása. Nagy hírverést nem csináltak a dolognak, de azt, hogy a többi szinten olyan súlyos megszorításokat kellett életbe léptetni, nagymértékben az IT által élvezett kivételezésnek köszönhették. Bernard sietett ezt a Szerződés különféle záradékaival alátámasztani. Juliette elégedetlenkedett, mondván, a szerverek nem élvezhetnek elsőbbséget a termesztőfényekkel szemben, de végül belenyugodott abba, hogy ismét csatasorba áll majd a fő generátor, ezért mindent megtesz, amit tud. Jahns közölte Juliette-tel, vegye ezt olybá, mint a politikai kompromisszumról szóló első leckéjét. Juliette azt felelte, ő ebben a gyengeség megnyilvánulását látja.

Jahns odabenn találta a rájuk váró Bernardot, aki olyan arcot vágott, mintha citromba harapott volna. Belépésükkor mintha elvágták volna az oldalvást álldogáló IT-s dolgozók beszélgetését, s Jahnsnak nem sok kétsége volt afelől, hogy felfelé jövet látták őket, és számítottak rájuk.

– Bernard – mondta, s próbált úrrá lenni lihegésén. Nem akarta, hogy a férfi lássa, mennyire fáradt. Hadd higgye csak, hogy meg sem kottyant neki felsétálnia a mély-lentről.

– Marie. – A mellőzés szándékos volt. Bernard még csak nem is nézett Marnes felé, tudomást sem vett arról, hogy a seriffhelyettes is a helyiségben van.

– Aláírná ezeket itt? Vagy inkább a konferenciateremben? – Jahns előkotorta zsákjából a szerződést, rajta Juliette nevével.

– Milyen játszmát játszik, polgármester asszony?

Jahns érezte, hogy hidegvére elhagyja. Az ezüstszínű IT-overallban lévő dolgozók csoportja hallgatta a szóváltást.

– Játszom? – kérdezett vissza.

– Ez az áramszünet olyan agyafúrt dolog maga szerint? Így akar rajtam bosszút állni?

– Bosszút állni?…

– Szervereim vannak, Marie…

– A szerverei el vannak látva a teljes energiamennyiséggel – emlékeztette Jahns emelt hangon.

– A hűtésük csővezetéke viszont a Gépészetről jön, és ha a hőmérséklet még feljebb kúszik, leállunk, amire még nem volt példa!

Marnes felemelt kézzel kettejük közé lépett.

– Nyugalom – mondta hidegen, Bernardra meredve.

– Füttyentse vissza az árnyacskáját! – mondta Bernard.

Jahns Marnes karjára tette a kezét.

– A Szerződés egyértelműen fogalmaz, Bernard. Ez az én választásom. Az én jelöltem. Maga meg én már jó néhányszor írtuk alá egymás…

– És azt is megmondtam magának, hogy az a lány lentről nem lesz megfelelő…

– Megkapta az állást – szakította félbe Marnes. Jahns észrevette, hogy keze a pisztolya agyán van. Nem lehetett tudni, Bernard észrevette-e, mindenesetre elhallgatott. Ám továbbra is Jahnst nézte.

– Nem írom alá.

– Akkor legközelebb nem is kérem.

Bernard elmosolyodott.

– Úgy gondolja, majd még egy seriffet túlél? – A sarokban álló dolgozók felé fordult, s egyiküket odaintette. – Ki tudja, miért, de kételkedem ebben.

A pusmogó csoportból kivált egy technikus, és feléjük közeledett. Jahns az étkezőben látott fiatalemberre ismert benne, sokszor látta odafenn, amikor késő estig dolgozott. A neve, ha emlékezete nem csalt, Lukas volt. A férfi kezet fogott vele, és mosolyogva mondott egy bátortalan hellót.

A türelmetlenségtől felindult Bernard a saját kezét csavargatta.

– Írja alá, amire szüksége van! Én nem vagyok hajlandó. Csináljon másolatokat! Foglalkozzon a többivel is! – Elutasítóan intett, elfordult, még egyszer, utoljára végigmérte Marnest és Jahnst, mint aki undorodik az állapotuktól, a koruktól, a pozíciójuktól, valamitől. – Ja igen, és Simsszel töltesse fel a kulacsukat. Nézzen utána, van-e elegendő ennivalójuk, hogy hazabotorkáljanak. Tegyen meg mindent, hogy rozoga lábaiknak legyen erejük eltávolítani őket innen, vissza oda, ahová tartoznak.

S Bernard ezzel az IT szívébe vezető lezárt kapuk felé indult, vissza a fényesen kivilágított irodákba, ahol boldogan zümmögtek a szerverek, s a lassan mozgó levegőben úgy emelkedett a hőmérséklet, ahogy a felhevített húsban, mikor a hajszálerekbe préselt vér forrni kezd.

16

Az otthonukhoz közeledve gyorsabban fogytak az emeletek. A lépcsőház legsötétebb zugaiban, két csendes szint között, melyeken emberek ücsörögtek, várva, hogy az élet visszatérjen a rendes kerékvágásba, két öreg kéz kapaszkodott össze és hintázott a két lépcsőmászó között, szemérmetlen nyíltsággal, egymást markolva, míg másik kezük a korlát hideg acélján siklott.

Jahns csak néha engedte el a férfi kezét, hogy ellenőrizze, biztonságban van-e a hátához rögzített sétabotja, vagy kivegye Marnes hátizsákjából a kulacsot, és kortyoljon egyet. Rákaptak arra, hogy egymás vizét igyák, mivel könnyebb volt azt elővenni, mint a sajátjukért hátranyúlni. Egyszersmind volt annak valami kedves bája is, hogy vitték a másik terhét, s képesek voltak gondoskodni és a gondoskodást viszonozni egy tökéletesen egyenlő kapcsolatban. Ezért megérte elengedni egymás kezét. Egy-egy pillanatra legalábbis.

Jahns befejezte az ivást, visszatekerte a kulacs fémláncon fityegő kupakját, és visszatette Marnes zsákjának külső zsebébe. Majd’ meghalt a kíváncsiságtól, hogy ha egyszer visszaérnek, megváltoznak-e a dolgok. Már csak húsz szint választotta el őket. A tegnap még lehetetlennek tűnő távolság ma olybá tűnt, mintha észrevétlenül is megtehetnék. S amikor megérkeznek, az ismerős környezet a megszokott szerepekkel is együtt jár majd? Vagy visszatérnek a régi kísértetek, hogy mindkettejüket kísértsék? Szívesen rákérdezett volna minderre, helyette azonban mindennapos dolgokról beszélgettek. Mikor áll készen Jules – ő ragaszkodott hozzá, hogy így szólítsák – kötelessége teljesítésére? Milyen olyan ügyek aktáit nyitotta meg Holston és Marnes, amelyekkel haladéktalanul foglalkozni kell? Milyen engedményt tehetnének az IT-nek annak érdekében, hogy Bernardot lecsillapítsák? S mitévők legyenek Peter Billings kiábrándultsága kapcsán? Mindez milyen hatással bír majd azokra a meghallgatásokra, amelyeken egy nap talán ő fog bíróként elnökölni?

Mialatt megbeszélték mindezt, Jahns gyomrában mintha pillangók zsongtak volna. Az idegesség okozhatta, mert oly sok mondanivalóját kellett magában tartania. Annyi témája lett volna, mint a kinti levegőben a porszemek – és miként a portól, ezektől is kiszáradt a szája és megbénult a nyelve. Észrevette, hogy mind többet és többet iszik a kulacsából, a saját vize a hátán lötyög, gyomra minden fordulóval megzöttyen, a számozás pedig visszaszámlálást jelent útja befejezése felé, egy olyan kaland vége felé, amely sok tekintetben teljes siker volt.

Kezdve azzal, hogy meglett a seriffjük: egy szenvedélyes mély-lenti lány, aki minden ízében annyira magabiztosnak és elkötelezettnek tűnt, amilyennek Marnes lefestette. Jahns az ő fajtájában látta a siló jövőjét. A hosszabb távon gondolkodó, tervező, feladatukat elvégző emberekben. Előfordult, hogy a seriffek indultak a polgármester-választáson. Arra gondolt, Juliette végül is jó alternatíva lenne.

S ha már szóba került az indulás: a mostani út az ő céljait, ambícióit is újraélesztette. Izgatott volt a következő választások miatt, bármennyire is ellenfél nélkül indul, és még egy tucatnyi rövid szónoklatot is megálmodott mászás közben. Látta, miként fordulhatnának jobbra a dolgok, hogyan láthatná el a feladatát még lelkiismeretesebben, s miként lehelhetne a siló új életet az öreg csontokba.

A legnagyobb változás azonban közte és Marnes között ment végbe, bármi volt is az. Az utolsó órákban még arra is gyanakodni kezdett, hogy a férfi valójában miatta nem fogadott el soha előléptetést. Seriffhelyettesként elegendő volt a távolság kettejük között, elfért benne a remény, a lehetetlen álom, hogy a karjaiban tarthatja őt. Ha seriff lett volna, ez soha nem történhet meg: az teljes mértékben összeférhetetlen, s ráadásul ő a férfi közvetlen felettese lett volna. Jahns feltételezése egyszerre volt nagyon szomorú és ellenállhatatlanul édes. Megszorította Marnes kezét, miközben ezen járt az esze, és mélységes ürességet érzett, zsigereibe pedig görcs állt, amikor arra gondolt, mi mindent áldozott fel csendben a férfi, s hogy mekkora adósság ez, amihez fel kell nőni, bármit hozzon is a jövő.

A csecsemőosztály pihenőjéhez közeledtek; nem tervezték, hogy megállnak és beugranak Juliette apjának szólni, hogy lássa majd vendégül felfelé tartó lányát. Jahns azonban, mivel érezte, hogy hólyagja kegyelemért könyörög, meggondolta magát.

– Piszkosul ki kell mennem – közölte Marnesszal gyerekes zavarban, hogy nem bírja tovább tartani. Szája kiszáradt, gyomra kavargott a sok folyadéktól s talán a hazaérkezéstől való félelemtől is. – Azt sem bánnám, ha találkoznánk Juliette apjával – tette hozzá.

Az ürügy hallatán Marnes bajuszának két vége felfelé kunkorodott.

– Akkor álljunk meg – mondta.

A váróterem üres volt, a piktogramok továbbra is csendre intették őket. Jahns az üvegfal mögött egy nővért pillantott meg, aki a sötét folyosón közeledett nesztelen léptekkel, s mikor felismerte őket, homlokráncolását könnyed mosoly váltotta fel.

– Polgármester asszony – suttogta.

– Sajnálom, hogy nem sürgönyöztem előre, de azt reméltem, láthatom dr. Nicholst. És ha használhatnám a mellékhelyiséget…

– Természetesen. – Kinyitotta az elektromos ajtót, és beintette őket. – Két szülésünk volt azóta, hogy megálltak nálunk. Ezzel a generátorproblémával teljesen megbolondult minden…

– Tervezett áramszünet – javította ki Marnes barátságtalanul és valamivel hangosabban.

A nővér rápillantott, de bólintott, mint aki helyesnek tartja a megjegyzést. Két köpenyt vett el az állványról, s arra kérte őket, hagyják holmijukat az asztalánál.

A váróban a padok felé intett, s azt mondta, előkeríti a doktort.

– A mosdók ott vannak – mutatott az ajtóra, amelynek felületén már alig lehetett a festett jelet kivenni.

– Azonnal jövök – mondta Jahns Marnesnak. Küzdött a késztetéssel, hogy odanyúljon és megszorítsa a kezét, oly magától értetődően, ahogy ez leplezett és titkolt szokásukká vált az utóbbi időben.

A mellékhelyiségben szinte egyáltalán nem volt fény. Jahns babrált a boksz számára ismeretlen zárjával, s motyogva káromkodott, mialatt gyomra hangosan háborgott; végül sikerült benyitnia, és sietve letelepedett. Miközben megkönnyebbült, gyomra mintha lángokban állt volna. A várva várt megkönnyebbülés és a túl sokáig tartogatott vizelet okozta égető érzés keverékétől levegőt is alig kapott. Örökkévalóságnak tűnő ideig csurgatott, s mivel lábai megállíthatatlanul reszkettek, ülve maradt; rádöbbent, hogy felfelé jövet túlhajszolta magát. Gyötörte a gondolat, hogy további húsz emelet vár még rá; rémület költözött belé. Végzett, s a szomszédos mosdóhoz ment, hogy megmosakodjon, majd az egyik törülközővel megszárogassa magát. Egyszerre nyitotta meg a csapot mindkét helyen, hogy keringesse a vizet. Mindehhez ügyetlenkedni kellett a sötétben; a mosdó berendezése és elhelyezkedése ismeretlen volt számára, nem úgy, mint a lakásában vagy az irodájában, ahol behunyt szemmel is kiismerte magát.

Rogyadozó lábain kibotorkált a mosdóból, s azon gondolkodott, vajon nem kéne megszállniuk még egy éjszakát, aludni egyet valamelyik szülőágyban, s az irodába való felmászással megvárni a reggelt. Mikor kinyitotta az ajtót, és visszatért Marneshoz a váróba, már alig érezte a lábát.

– Jobb? – kérdezte a férfi. A családi padok egyikén ült; mellette nyilvánvalóan üres volt a hely. Jahns bólintott, és nagy nehezen leült. Aprókat zihálva lélegzett, azon gondolkozva, vajon Marnes gyengének tartja-e majd, ha beismeri, hogy aznap nem tud már tovább menni.

– Jahns? Jól vagy? – Marnes előrehajolt. Nem nézett rá, hanem a padlót bámulta. – Jahns, mi az ördög történt?

– Halkabban – suttogta.

A férfi azonban elbődült.

– Doktor! – üvöltötte. – Nővér!

Egy alak mozdult az osztály homályos üvege mögött. Jahns hátrahajtotta a fejét az ülés párnázatára, ajka szavakat próbált formálni, azt akarta mondani a férfinak, hogy ne kiabáljon.

– Jahns, drága, mit csináltál? – Fogta a kezét, és paskolta a kézfejét. Rázta a karját. Jahns csak aludni akart. Rohanó léptek közeledtek feléjük. A fények fenyegetően ragyogóra váltottak. Egy nővér kiáltott valamit. Juliette apjának, a doktornak az ismerős hangja hallatszott. Ágyat fog adni neki. Ő is úgy gondolja majd, ez csak kimerültség…

Vérről beszéltek. Valaki a lábát vizsgálta. Marnes sírt, könnyek peregtek fehér bajuszába, amelyben még maradt néhány fekete szál. Válla rázkódott, s az asszony szemébe nézett.

– Jól vagyok – próbálta mondani Jahns.

Megnyalta az ajkát. Annyira száraz. Oly átkozottul kiszáradt a szája. Vizet kért. Marnes a kulacsával vacakolt, az ajkához tartotta, rá és a szájába loccsantva a vizet.

Nyelni próbált, de nem bírt. A padra fektették, az orvos megtapintotta a bordáit, éles fénnyel a szemébe világított. Ám így is egyre sötétedett körülötte.

Marnes egyik kezében a kulacsot szorongatta, a másikkal a haját simítgatta hátra. Hangosan sírt. Oly szomorú volt valamiért. S mennyivel több ereje volt, mint neki. Jahns rámosolygott és a kezéért nyúlt, csodálatos erőfeszítéssel. A férfi csuklóját fogva mondta neki, hogy szereti. Hogy azóta szereti, amióta az eszét tudja. Agya fáradt volt, nem oltalmazta már olyannyira a titkokat, elmondta őket a férfinak, akinek arcán könnyek patakzottak.

Látta Marnes szemét, csillogott, és szarkalábas volt, őt nézte, majd tekintete a kezében lévő kulacsra tévedt.

A kulacsra, amit ő vitt.

Jahns rádöbbent, hogy a vízben lévő mérget Marnesnak szánták.

17

Szokatlan zsúfoltság és kísérteties csend uralkodott a generátorteremben. Elnyűtt overallt viselő gépészek álltak a korláttól háromlépésnyire, és figyelték az első műszak munkáját. Juliette csak homályosan volt tudatában ottlétüknek; sokkal jobban figyelt a csendre.

Saját gyártású eszköze, egy, a fémpadlóhoz hegesztett magas állvány fölé hajolt, amelyen tükrök és keskeny nyílások sorakoztak; ezek szanaszét szórták a fényt a helyiségben. A generátorhoz és annak hatalmas dinamójához csatlakoztatott tükrökön ragyogó fény hozzásegítette Juliette-et ahhoz, hogy megtalálja a tökéletes beállítást. A kettő közt lévő tengellyel foglalkozott; a férfiderék-vastagságú, hosszú acélrúddal, ahol az elégő üzemanyag ereje elektromos szikrává alakult. Azt remélte, képes a tengely két végén lévő gépeket ezredmilliméternyi pontossággal összehangolni. De minden, amit csináltak, példa nélküli volt. Az eljárásokat sietősen tervelték ki, egész éjszakás értekezleten, miközben a tartalék generátor működött. Juliette-nek most már csak koncentrálnia kellett, s azt remélte, valamire csak jók voltak a tizennyolc órás műszakok. Bíznia kellett a tervekben, melyek még akkor készültek, amikor eleget tudott aludni, és képes volt józanul gondolkodni.

Miközben a végső elhelyezést irányította, síri csend volt az egész teremben. Jelt adott, Marck és a csapata megszorított néhány, az új gumipadló tartóin lévő hatalmas csapszeget. Négy napja tartott már az áramszünet. A generátort reggelre üzembe kellett helyezni és működtetni, másnap estére pedig csúcsra járatni. Miután sok mindent csináltak rajta – újak voltak a tömítések és a forrasztások, és felpolírozták a dugattyúrudakat, amihez a fiatal árnyékoknak be kellett mászniuk a fenevad belsejébe –, Juliette aggódott, vajon beindul-e egyáltalán. Az ő életében még soha nem állították le teljesen a generátort. Knox, aki idősebb volt, emlékezett egy esetre, amikor egy vészhelyzet alkalmával a gép csütörtököt mondott – akkoriban történt ez, mikor Knox még csak árnyék volt –, a robajlás azonban mindenki más számára állandó volt, és oly megszokott, akár a szívverésük. Juliette-re elképesztő nyomás nehezedett, hogy minden rendben működjön. A nagygenerálozás ötletével ő állt elő. Azzal nyugtatta magát, hogy helyesen cselekedett, és a legrosszabb, ami történhet, hogy az áramszünetet meg kell hosszabbítani, míg meg nem találják, mi a gubanc. Ami sokkal jobb, mint egy katasztrofális, évek múltán bekövetkező üzemzavar.

Marck jelezte, hogy a csapszegek biztonságosak, az önzáró anyákat rácsavarták. Juliette leugrott a házilag eszkábált állványról, s a generátorhoz ment, hogy csatlakozzon a férfihoz. Nehéz volt úgy közlekednie, mintha mi sem történt volna, mikor annyi szempár szegeződött rá. El sem hitte, hogy ilyen néma csendben tud lenni ez a lármás csapat, kiterjedt és zűrös családja. Mintha valamennyien visszatartották volna a lélegzetüket, azon gondolkodva, vajon az elmúlt néhány nap sűrű programja nem volt-e sok hűhó semmiért.

– Készen állsz? – tette fel a kérdést Marcknak.

A fiatalember bólintott, kezét egy mocskos rongyba törölte, amely a jelek szerint mindig ott volt átvetve a vállán. Juliette megnézte az óráját. Az állandó útját rovó másodpercmutató megvigasztalta. Valahányszor kételkedett abban, hogy valami működik, a csuklójára pillantott. Nem azért, hogy lássa, mennyi az idő, hanem hogy lásson egy szerkezetet, amit ő javított meg. A javítás annyira komplikált és lehetetlen volt – éveket vett igénybe, mire megtisztította és helyére tette az alig látható apró alkatrészeket –, hogy a folyamatban lévő feladata, bármi volt is az, eltörpült mellette.

– Időben vagyunk? – vigyorgott Marck.

– Jól csináljuk – biccentett a vezérlő felé. Suttogások hallatszottak a tömegből, mikor az emberek rájöttek: az újraindítás küszöbön áll. Többtucatnyian nyúltak a nyakukban lévő fülvédőért, és a fejükre tették. Juliette és Marck csatlakozott a vezérlőben lévő Shirlyhez.

– Hogy megy? – kérdezte Juliette a második műszak művezetőjét, az apró, élénk, fiatal lányt.

– Kitűnően – felelte Shirly, folytatva a műszerek beállítását, lenullázva minden korrekciót, ami az évek során történt. Tiszta lappal kezdtek, nem a régi toldozgatásával-foldozgatásával, hogy azzal fedjék el az új tüneteket. Valóban újrakezdés volt. – Készen állunk az indításra – mondta.

Hátralépett a műszerektől, és a férje mellé állt. Őszinte volt a gesztus: ez Juliette vállalkozása volt, aki talán most utoljára próbál megjavítani valamit a Gépészet mély-lentjében. Övé a dicsőség, valamint a teljes felelősség a generátor újraindításáért.

Juliette a műszerpult fölé hajolt, lenézett a kapcsolókra és gombokra, amelyeket vaksötétben is képes volt megtalálni. Nehéz volt elhinni, hogy életének ez a szakasza véget ér, s egy új szakasz veszi kezdetét. Annak a gondolata, hogy fel kell mennie a siló csúcsába, sokkal jobban riasztotta, mint ez a vállalkozás. A gondolat, hogy barátait, családját elhagyva politikával foglalkozzék, kevésbé volt ínyére, mint az izzadság és az ajkára tapadó gépzsír. De odafenn legalább voltak szövetségesei. Ha az olyan emberek, mint Jahns és Marnes, képesek voltak elboldogulni és túlélni, úgy gondolta, vele is rendben lesz minden.

Juliette reszkető kézzel – ami nem annyira az idegesség miatt, hanem inkább a kimerültségtől reszketett – működésbe hozta az indítómotort. Hangos zümmögés hallatszott, miközben a kis villanymotor próbálta mozgásba hozni a masszív dízelgenerátort. Örökkévalóságnak tűnt, Juliette-nek azonban fogalma sem volt arról, milyen a gépezet rendes hangja. Marck az ajtóhoz állt, és kinyitotta, hogy jobban hallják, ha azt kiáltják, állítsák le. Átpillantott Juliette-re, míg a lány tovább fogta a gyújtáskapcsolót, s miközben az indítómotor visított és nyögött a szomszéd helyiségben, homlokán megjelentek az aggodalom ráncai.

Valaki odakinn két kézzel integetve próbált jelezni az üvegen át.

– Leállítani, leállítani – mondta Marck. Shirly a műszerpult felé igyekezett, hogy segítsen.

Juliette elengedte a gyújtáskapcsolót, és a főkapcsoló felé nyúlt, valami azonban visszatartotta attól, hogy le is nyomja. Odakinn zaj támadt. Erőteljes búgás. Azt hitte, a padlóban is érzi, de a régi reszketéshez nem hasonlított.

– Már megy! – kiáltotta valaki.

– Már megy – mondta Marck nevetve.

A gépészek éljeneztek odakint. Valaki levette a fülvédőjét, és a levegőbe hajította. Juliette rájött, hogy az indítómotor hangosabb, mint az újjáépített generátor, és ő még akkor is lenyomva tartotta a gyújtáskapcsolót, mikor a gépezet már beindult és rendben működött.

Shirly és Marck összeölelkezett. Juliette valamennyi lenullázott mérőműszeren ellenőrizte a hőmérsékletet és a nyomást, és nem sok igazítanivalót látott, de mindaddig nem lehetett biztos a dolgában, míg a gép be nem melegedett. Torka elszorult az érzelmektől, rengeteg feszültség távozott belőle. Munkabrigádok hajoltak a korlát fölé, körülvéve az újjáépített fenevadat. Néhányan azok közül, akik csak ritkán jártak a generátorteremben, ki is nyújtották a kezüket, hogy megérintsék, csaknem áhítatos tisztelettel.

Juliette kiment a vezérlőből, hogy figyelje az embereket, és hallgassa a tökéletesen működő gép zúgását, az illeszkedő fogaskerekek zaját. A korláthoz lépett, megfogva az acélcsövet, ami korábban zörögve táncolt, amikor a generátor működött, s figyelte a valószínűtlen ünneplést, amire olyan munkaterületen került sor, amit egyébként mindenki elkerült. Fenséges volt a zümmögés. Energia félelem nélkül: oly sok sietős munka és tervezés betetőzése.

A siker új önbizalmat adott neki mindahhoz, ami előtte állt, mindahhoz, ami odafenn vár rá. Annyira jó kedvében volt, és úgy lenyűgözték az erőteljes, megjavított masinák, hogy észre sem vette a hamuszürke arccal besiető fiatal hordárt, aki zihált a hosszú és eszeveszett futástól. Alig figyelt a teremben szájról szájra terjedő hírekre, amelyek minden gépészhez eljutottak, míg szemükben meg nem látta a szomorúságot és a félelmet. Juliette csak akkor látta, hogy valami nagy baj van, amikor az ünnepi hangulat teljesen elhalt, a teremre másfajta csend telepedett. Zokogásokkal és a hitetlenkedés sóhajaival, meglett emberek sírásával tarkított csend.

Valami történt. Valami nagy és hatalmas dőlt ki a sorból.

És ennek nem volt semmi köze a generátorhoz.

18

Minden egyes zseben volt egy szám. Juliette végignézett magán, és leolvasta a számokat. Feltűnt neki, hogy fejjel lefelé nyomtatták őket. Csak neki, senki másnak. Bénultan bámult rájuk sisakja üvegén keresztül, mialatt mögötte bezárult az ajtó. A másik ajtó, a tiltott kapu, fenyegetően állt előtte. Csendben várta, hogy kinyíljon.

Elveszettnek érezte magát a két ajtó közti űrben, csapdába esve a falakból és a mennyezetből kiálló színes csövekkel teli zsilipkamrában, ahol minden műanyaggal borítva csillogott.

A kamrába pumpált argon sziszegése sisakján keresztül távolinak tűnt. A hang jelezte, hogy közeleg a vég. Az egyre növekvő nyomás a padra és a falakra gyűrte, a csövekre feszítette a műanyag borítást. Védőruháján át is érezte a nyomást, mintha egy láthatatlan kéz szorongatta volna gyengéden.

Tudta, mi következik – és egy kicsit csodálkozott azon, hogy került ide. Egy lány a Gépészetről, aki soha egy szemernyit sem foglalkozott a külvilággal, aki legfeljebb csak kisebb szabályszegéseket követett el, s aki élete hátralévő részére megelégedett volna annyival, hogy a föld legmélyebb bugyrában, nyakig olajosan törött alkatrészeket javítgasson, mit sem törődve a halál birodalmával, ami körülveszi…

19

Néhány nappal korábban

Juliette a fogda padlóján ült, hátát az acélrudak magas sorának vetve, előtte, a fali kivetítőn egy sivár világ képe látszott. Az elmúlt három napban, amikor próbált beletanulni a siló seriffjének szerepébe, tanulmányozta ezt a kilátást, és azon gondolkodott, mi ebben a pláne.

Semmi mást nem látott, mint unalmas lejtőket, szürke hegyeket, amelyek a még szürkébb felhők felé nyújtóztak, fátyolos napsütést, amely vajmi kevés sikerrel igyekezett megvilágítani a tájat. Rettenetes szelek nyargaltak keresztül-kasul a tájon, ami csak az ő birodalmuk volt. Dühöngő lökéseik tölcsérszerűen kapták fel a kis porfelhőket, spirális forgásban űzték őket, egyiket a másik után.

Juliette semmi izgalmasat nem talált a kilátásban, semmit, ami kíváncsiságot ébreszthetett volna benne. Lakhatatlan, minden hasznavehetőtől megfosztott senkiföldje volt odakint. Semmi újrahasznosítható nem látszott a hegyek irányában meredező omladozó tornyok rothadó acélszerkezetén kívül, s annak az acélnak a kinyerése, szállítása, megolvasztása és megtisztítása kétségtelenül többe került volna, mintha egyszerűen friss ércet termelnek ki a siló alatti bányákból.

Láthatta, hogy a külvilágról szóló tiltott álmok mily szomorúak és üresek. Halott álmok. A siló csúcsán lakók, akik imádták ezt a kilátást, fordítva ültek a lovon: a jövő odalent volt. Onnan származott az olaj, amely energiával látta el őket, az ásványkincs, amiből minden hasznos készült, a nitrogén, amely a farmok talaját megújította. Ezt mindenki tudta, aki a vegyészet és a fémfeldolgozás területén árnyékoskodott. Akik gyerekkönyveket olvastak, akik egy elfeledett és ismeretlen múlt rejtélyének darabkáit próbálták összerakni, csak áltatták magukat.

Megszállottságukat egyedül magával a nyílt térrel tudta magyarázni, a táj látványával, ami őt – őszintén szólva – megrémítette. Talán vele volt valami baj, hiszen ő szerette a siló falait és a mély-lenti világ sötét börtönét. Vajon bolond volt mindenki más, aki menekülésről dédelgetett ábrándokat? Vagy vele nem volt rendben valami?

Tekintete a kiszáradt hegyekről és a talaj menti porfelhőkről a körülötte szétszórt dossziékra esett, elődje befejezetlen ügyeire. Térdén fényes csillagot egyensúlyozott; még nem viselte. Az egyik irattartón kulacs pihent, biztonságosan becsomagolva a többször használatos bizonyítékos zacskóba. Meglehetősen ártatlan tárgynak tűnt, ahogy ott hevert; halálos feladatát már elvégezte. A zacskón fekete tintával rótt, majd áthúzott számok látszódtak, rég megoldott vagy feladott ügyek számai. Egyik oldalán új szám állt, egy ügyszám, aminek az aktája nem volt nála. Az az akta egyre csak hízott a polgármester asszony haláláról szóló tanúvallomásoktól és feljegyzésektől, a polgármesteréről, akit mindenki szeretett – és akit valaki meggyilkolt.

Juliette már látott valamennyit a jegyzetekből, de csak messziről. Marnes seriffhelyettes keze által íródtak, s ezek a kezek le nem mondtak volna az aktáról, görcsösen markolták azt. Juliette Marnes íróasztalának túloldaláról nézte az irattartót, és látta a ráhullott könnyeket, amelyek itt-ott elmázoltak egy szót, a papírt pedig hullámossá tették. Az írás a megszáradt könnycseppek közt kusza volt, nem olyan rendezett, mint Marnes más dossziékban lévő jegyzetei. Látható volt, hogy indulatosan vetették papírra, szavakat húztak ki dühösen, hogy másikat írjanak föléjük. Marnes seriffhelyettesből immár ugyanez a vad indulat sugárzott. Juliette-et a fortyogó düh űzte el az asztaltól, a fogdába, hogy ott dolgozzék. Rájött, képtelenség egy ennyire megtört emberrel szemben ülve elvárni magától, hogy gondolkodni tudjon. Bármily lehangoló volt is a külvilág előtte tornyosuló képe, sokkal kevésbé találta nyomasztónak.

A fogdában ütötte agyon az időt, a statikus zavarokkal teli rádióhívások és a zavargások miatt tett kirándulások között. Gyakorta csak ült, s újra és újra csoportosította az aktáit, fontosságuk szerint. Az egész siló seriffje volt, s bár ebben a munkakörben nem árnyékoskodott, kezdte megérteni a dolgokat. A Jahns polgármester asszonytól hallott utolsó dolgok egyike igazabbnak bizonyult, semmint el tudta volna képzelni: az emberek valóban olyanok voltak, mint a gépek. Meghibásodtak. Zörögtek. Ha valaki nem volt elég óvatos, ugyanúgy megégethették vagy megcsonkíthatták. Juliette feladata nem csak abból állt, hogy kiderítse, mi miért történt, és ki a felelős, de abból is, hogy figyeljen az előjelekre. Seriffként, akárcsak szerelőként, éppannyira jó érzék kellett a megelőző karbantartáshoz, mint a meghibásodás utáni takarításhoz.

A padlón szerteszét heverő dossziék az utóbbi kategória szomorú esetei voltak: szomszédok közti panaszok, melyek elfajultak; bejelentett tolvajlások; házilag buggyantott kannás gin mérgező szállítmánya; néhány további eset, amelyek ugyancsak a gin okozta problémákból adódtak. Minden irattartó további kutatást, további utánjárást igényelt, újabb alászállásokat a kanyargó lépcsőn, újabb tekervényes párbeszédeket s azt, hogy a hazugságokat az igazságtól elválassza.

Juliette kétszer is végigolvasta a Szerződés jogszabályokat tartalmazó részét, amikor új hivatására készült. A főgenerátor nagy javításától kimerülten feküdt mély-lenti ágyán, s közben tanulmányozta az akták irattározásának helyes módját, a bizonyíték meghamisításának veszélyeit. A szabályokat logikusnak találta, bizonyos mértékig hasonlítottak régi, szerelői munkájához. Egy bűncselekmény vagy egy elfajult vita színhelyének megközelítése semmiben nem különbözött attól, amikor be kellett menni a szivattyúterembe, mert valami meghibásodott. Valaki vagy valami mindig rosszul működött. Juliette tudta, hogyan kell megfigyelni, meghallgatni, kikérdezni bárkit, akinek bármilyen köze lehetett a meghibásodott berendezéshez vagy az igénybe vett eszközökhöz, s követte az események láncolatát, egészen az alapokig. Mindig voltak zavaró tényezők – lehetetlen egy mozdulattal megjavítani valamit anélkül, hogy az máshol ne okozzon gondot –, Juliette-nek azonban megvolt a képessége és érzéke ahhoz, hogy a fontosat a lényegtelentől megkülönböztesse.

Úgy vélte, Marnes seriffhelyettes épp ezt a tehetséget látta meg benne, a türelmet és a kételkedést, ami arra késztette, hogy feltegyen még néhány buta kérdést, s végül rábukkanjon a válaszra. Önbizalmának jót tett, hogy korábban már segédkezett egy ügy megoldásában. Akkor nem volt tudatában, mert sokkal inkább foglalkoztatta az igazság és a saját fájdalma, de az az eset egyszerre volt felvételi beszélgetés és kiképzés.

Épp ennek az évekkel korábbi ügynek az aktája akadt a kezébe, borítóján halványpiros, vastag nagybetűs bélyegző állt: „ÜGY LEZÁRVA”. Lehámozta az oldalakat összetartó szalagot, és átfutotta a jegyzeteket. Számos feljegyzés Holston szép kézírásával készült; felismerte a jobbra dőlő betűket, amelyek majdnem mindenen ott díszelegtek, ami a fiókban és az asztalon feküdt. Azon az asztalon, ami egykor Holstoné volt. Juliette elolvasta Holston róla készített feljegyzéseit, és újra emlékezetébe idézte az ügy részleteit. Az eset nyilvánvaló gyilkosságnak tűnt, valójában azonban egy sor valószínűtlen esemény láncolata volt. Az ügy felidézése, amit egész eddig került, régi fájdalmakat keltett életre. S mégis: vissza tudott emlékezni arra, milyen vigasztaló volt, hogy a bizonyítékokkal elterelhette a figyelmét. Képes volt felidézni a nyomozás lázas sietségét, az elégedettséget, amely abból fakadt, hogy a válaszok megtalálása enyhítette a kedvese halála után támadt űrt. Az eljárás ahhoz hasonlított, mint amikor túlórában javítottak egy gépet. Az erőfeszítéstől és a kimerültségtől fájdalmat érzett a testében, de ezt valamelyest ellensúlyozta annak tudata, hogy a zörgés okát megszüntették.

Félretette a dossziét; nem állt még készen arra, hogy újra átélje a történteket. Fogott egy másikat, ölébe vette, egyik kezét a térdén pihenő bronzcsillagra tette.

Árnyék táncolt át a fali kivetítőn, elterelve a figyelmét. Juliette felnézett, s látta, hogy a domboldalról alacsony porfal hömpölyög lefelé. Ez a koromréteg mintha reszketett volna a szélben, miközben a szenzorok felé tartott, amelyekről azt tanították neki, hogy nagyon fontosak. A szenzorok szolgáltatták a képet a külvilágról, amiről gyerekkorában még úgy hitte, hogy érdemes nézni.

Most azonban már nem volt annyira biztos ebben. Most, amikor elég idős volt az önálló gondolkodáshoz, és elég közel került ahhoz, hogy megfigyelhesse a dolgokat. A felső világnak ez a takarítással kapcsolatos megszállottsága alig-alig szivárgott csak le a mély-lenti világba, ahol az igazi takarítás zajlott, ami elengedhetetlen volt a siló működéséhez és a lakosok életben maradásához. De még odalenn, a Gépészeten dolgozó barátainak is azt sulykolták születésüktől fogva, hogy ne beszéljenek arról, ami odakinn van. Ez elég könnyű feladat, míg az ember meg nem pillantja a kinti világot. Most azonban, amikor munkába menet nézte a kilátást, vagy ott ült a végtelen tér látványa előtt, amelyet az agy fel sem tud fogni, Juliette megértette, hogy mennyire elkerülhetetlenek a felszínre törő kérdések. Látta, hogy miért fontos elfojtani bizonyos elképzeléseket, mielőtt még tömegesen indulnának neki a kijáratoknak, mielőtt kérdések bugyborognának fel bolond ajkakon, mindannyiuk számára elhozván a véget.

Kinyitotta Holston dossziéját. Az önéletrajzi kartoték mögött vastag jegyzetköteg lapult, ami a seriff utolsó hivatalban töltött napjain keletkezett. A saját voltaképpeni bűncselekményével alig féloldalas rész foglalkozott, a papír többi része üresen maradt, pocsékba ment. A mindössze egy bekezdés röviden leírta, hogy Holston bejelentkezett a legfelsőn lévő fogdába, és érdeklődését fejezte ki a külvilág iránt. Ennyi volt. Néhány sorban egy ember halálos ítélete. Juliette többször végigolvasta, mielőtt továbblapozott.

Jahns polgármester asszony feljegyzése következett, amelyben kérte, hogy Holstonra a silónak tett szolgálatai révén emlékezzenek, ne csak mint egy takarítóra. Juliette elolvasta a levelet, amit olyasvalaki vetett papírra, aki azóta maga is elhunyt. Furcsa volt olyanokra gondolni, akikről tudta, hogy soha többé nem láthatja őket. Részben azért kerülte apját is ennyi éven át, mert az apja egyszerűen ott volt. Soha semmi nem fenyegetett azzal, hogy ne tudná meggondolni magát. Holston és Jahns esete azonban más volt: ők örökre eltávoztak. Juliette pedig annyira hozzászokott még a jóvátehetetlenül tönkrement eszközök helyrehozatalához is, hogy úgy érezte, ha kellőképp koncentrál, vagy megfelelő sorrendben hajtja végre a helyes feladatsort, képes az eltávozottakat visszahozni, képes elpusztított formájukat újrateremteni. Ám tudta, hogy a dolog nem így áll.

Végiglapozta Holston dossziéját, és tiltott kérdéseket tett fel önmagának, némelyiket most legelső ízben. Mindaz, ami jelentéktelennek tűnt, midőn odalent élt, ahol a mérges gázok kigőzölgései bárkivel végezhettek, ahol a talajvízszivattyúk meghibásodása minden ismerősét fulladásnak tehette ki, most jóval nagyobb horderejű dologként körvonalazódott előtte. Mire megy ki ez az egész, az élet, amit föld alatti börtönben élnek le? Mi van odakinn, azok mögött a dombok mögött? Miért vannak ott, és milyen céllal? Az ő fajtája építette azokat a magas silókat, amelyek a messzeségben omladoznak? Minek? S a legkínzóbb kérdés: mit sejtett Holston, ez a józanul gondolkodó ember – vagy, ha már itt tartunk, a felesége –, amiért ki akart menni?

Két akta, melyeken hosszan elidőzött, mindkettőn pecsét: „ÜGY LEZÁRVA”. Mindkettőnek a polgármesteri irodában volt a helye, lepecsételve és irattárba téve. Ám Juliette azon kapta magát, hogy többet foglalkozik ezekkel, mint az előtte lévő, sokkal égetőbb ügyekkel. Az irattartók egyike egy ember életét zárta magába, akit szeretett, s akinek halálát a mély-lenti világban sikerült megérteni. A másikban egy általa tisztelt ember sorsa rejtőzött, akinek állását most ő töltötte be. Fogalma sem volt, miért köti le ennyire ez a két dosszié, különösen mivel nem tudta elviselni Marnes látványát. A seriffhelyettes vesztesége tudatában, reménytelenül meredt maga elé, Jahns polgármester asszony halálának részleteit tanulmányozva, tanúvallomásokat olvasva, abban a meggyőződésben, hogy tudja, ki a gyilkos, csak épp bizonyítéka nincs, hogy az illetőt sarokba szorítsa.

Valaki megkopogtatta a rácsot Juliette feje felett. Felnézett, arra számítva, hogy Marnes seriffhelyettes közli vele, lejárt a munkaidő, helyette azonban egy furcsa embert pillantott meg, aki rábámult.

– Seriff? – mondta.

Juliette félretette a dossziékat, és megmarkolta a térdén pihenő csillagot. Felállt, szembefordult az alacsony, pohos férfival, akinek szemüvege az orra hegyére csúszott. Ezüstszínű IT-s overallját mérték után szabták és frissen vasalták.

– Segíthetek? – kérdezte.

A férfi benyújtotta a kezét a rácson. Juliette áttette a csillagot a másik markába, és kezet fogott vele.

– Sajnálom, hogy későn értem ide – mondta a férfi. – Sok minden történt, a szertartások, a generátoros ostobaság meg a jogi hercehurcák. Bernard vagyok, Bernard Holland.

Juliette úgy érezte, megdermed. A férfi keze annyira kicsi volt, mintha hiányzott volna egy ujja. Szorítása ennek ellenére kemény volt. Megpróbált visszahúzódni, a férfi azonban nem engedte.

– Biztos vagyok benne, hogy seriffként már oda-vissza fújja a Szerződést, így tehát tudja, hogy én leszek az ügyvivő polgármester, legalábbis amíg a választást le nem tudjuk bonyolítani.

– Hallottam – mondta Juliette hidegen. Csodálkozott, hogy ez az ember elhaladt Marnes asztala mellett, mégis megúszta erőszak nélkül. Itt állt, aki első számú gyanúsítottjuk volt a Jahns-ügyben – csak épp nem a rács megfelelő oldalán.

– Egy kis papírmunka, ugye? – Szorítása enyhült, s Juliette végre elhúzhatta a kezét. A férfi a padlón heverő aktákra nézett, tekintete megállapodni látszott a műanyag zacskóban lévő kulacson, ám Juliette nem lehetett teljesen biztos a dologban.

– Csak a folyamatban lévő ügyeinkkel ismerkedem – mondta. – Valamivel nagyobb itt a hely arra, hogy az ember… nos, hogy gondolkozzon.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy ebben a szobában már sok mély gondolat született. – Bernard mosolygott, Juliette pedig észrevette, hogy az elülső fogai girbegurbák, egyik a másikra csúszott. Ettől úgy nézett ki, mint a kóborló egerek, amelyeket a szivattyúházban ejtett csapdába.

– Igen, nos, úgy éreztem, ez a hely segít rendszerezni a gondolataimat, úgyhogy ebben lehet valami. És mellesleg – méregette a férfit –, nem hinném, hogy huzamosabb ideig üres maradna. S ha lakója lesz, egy-két napra felfüggeszthetem az elmélyült gondolkodást, míg valakit takarítani küldenek…

– Én nem számítanék erre különösebben – mondta Bernard. Ismét kivillantotta kusza fogait. – Odalenn a mélyben az a hír járja, hogy a szerencsétlen polgármester, nyugodjék békében, alaposan kicsinálta magát azzal az őrült lépcsőzéssel. Azt hiszem, azért mászott le, hogy magával találkozzék, így volt, igaz?

Juliette tenyerébe belevágott valami. Meglazította szorítását a bronzcsillagon; ujjpercei elfehéredtek, ahogy mindkét keze ökölbe szorult.

Bernard megigazította a szemüvegét.

– De úgy hallom, maga most idegenkezűség után nyomoz.

Juliette továbbra is méregette, s próbált nem kizökkenni attól, hogy a dombok szürke látványa tükröződött vissza a férfi szemüvegén.

– Azt hiszem, ügyvivő polgármesterként tudnia kéne, hogy gyilkossági ügyként kezeljük – mondta.

– Ó, atyám! – Csámpás mosolya felett nagy szemeket meresztett. – Igazak tehát a híresztelések. Ki tenne ilyesmit? – Szélesedett a mosoly, Juliette pedig rájött: olyan emberrel van dolga, aki önmagát sérthetetlennek véli. Nem ez volt az első eset, hogy ilyen mocskos és túlméretezett egóval találkozott. Ilyenek vették körül abban az időben, amikor odalenn árnyékoskodott.

– Úgy hiszem, annak a személyében fogjuk megtalálni a felelőst, aki a halálával a legtöbbet nyerhetett – mondta szárazon. Némi szünet után hozzátette: – Polgármester.

A kusza mosoly a férfi arcára fagyott. Bernard elengedte a rácsot, és hátralépett, kezét overalljába dugta.

– Nos, jó, ha végül nevén nevezik a gyereket. Tartok tőle, maga nem sokat volt a mély-lenti világon kívül – és őszintén szólva én is eléggé el voltam szigetelve a saját hivatalomban –, a dolgok azonban változóban vannak errefelé. Mint polgármester és mint seriff sokat fogunk együtt dolgozni. – A lány lábánál heverő dossziékra sandított. – Elvárom, hogy folyamatosan tájékoztasson. Mindenről.

Bernard ezzel sarkon fordult és távozott, Juliette-nek pedig koncentrálnia kellett, hogy ökölbe szorult kezét elernyessze. Mikor végre lehámozta ujjait a csillagról, látta, hogy a jelvény éles szélei a tenyerébe vájtak úgy, hogy kiserkedt a vére. Néhány csepp megcsillant a bronz szélén, s olyan volt, mintha nedves rozsda lett volna. Juliette új overalljába törölte – ez a szokása még korábbi, piszokban és gépzsírban töltött életéből maradt. Korholta magát, mikor megpillantotta a sötét vérfoltot új ruháján. Megfordította a csillagot, és a nyomtatott ábrára meredt. A silót jelképező tripla háromszög fölött a Seriff felirat ívelt. Ismét megfordította és kitapintotta a csatot, ami a tű hegyes tüskéjét tartotta. Kinyitotta a kapcsot, s a tű most szabadon himbálózott. Az erős fém az évek során több helyütt meghajlott, majd kiegyenesítették, s ettől úgy festett, mintha kézimunka lett volna. Ide-oda hintázott a pánton – mintegy jelképezve a habozást, amit Juliette a viselése kapcsán érzett.

Ám amint Bernard léptei távolodtak, s ahogy Juliette hallotta, hogy valami érthetetlent mond Marnes seriffhelyettesnek, úgy érezte, idegeit friss elszántság acélozza. Olyan érzés volt, mintha egy moccanni sem hajlandó, rozsdás csapszeggel találkozott volna. Volt valami irritáló a tűrhetetlen merevségben, a mozdulni nem akarásában. Juliette korábban arra a megállapításra jutott, hogy nyithatatlan kapocs nem létezik; megtanulta, miképp rontson rájuk kenőanyaggal és tűzzel, mindenen áthatoló olajjal és nyers erővel. Kellő tervezés és kitartás árán végül mindig megadták magukat. Végül.

Áterőltette overallján a hullámos tűt, és rákattintotta a hátoldali kapcsot. Furcsa érzés volt lenézni a csillagra. A lábánál heverő tucatnyi dosszié mind a figyelmét követelte, s Juliette a legfelső szintre történő érkezése óta első ízben érezte úgy, hogy ez a munkája. Maga mögött hagyta a Gépészeten betöltött állását. Sokkal jobb állapotban hagyta ott, mint amilyenben átvette, elég időt töltött lenn a megjavított generátor alig hallható zümmögésének hallgatásával s azzal, hogy lássa a forgó tengelyt oly tökéletesen illeszkedni, hogy más azt is alig tudta volna megmondani róla, hogy mozgásban van. Most pedig megérkezett a siló csúcsába, hogy kiderítse egy másfajta gépezet zörgése, szörcsögése és csikorgása okát, az illeszkedési hibát, amely lassanként felőrölte a siló valódi motorját, épp ahogy Jahns erre előre figyelmeztetett.

A legtöbb dossziét a földön hagyta, Holstonét felkapta – ez volt az akta, amire rá sem kellett volna néznie, de nem állhatta meg –, és kitárta a cellaajtót. Ahelyett, hogy mindjárt az irodájába ment volna, előbb a másik irányba indult, a légzsilip sárgára festett acélbejárata felé. Mikor átnézett a háromszoros vastagságú üvegen – néhány napon belül tucatszor történt már meg vele –, elképzelte, amint a férfi, akinek a helyébe lépett, idebenn áll a nevetségesen formátlan ruhában, s várja, hogy azok a távoli ajtók kinyíljanak. Mi megy végbe annak az embernek az agyában, aki arra vár, hogy kitegyék? Puszta félelem nem lehetett, mert Juliette korábban azt elég kiadósan megízlelte. Valami erősebb kellett legyen, egy teljesen magában álló érzés, a fájdalmon túli nyugalom, avagy a rémületet követő bénultság. A képzelet, okoskodott, egyszerűen nem megfelelő arra, hogy a különleges és idegen érzéseket megértsük. Arra jó csak, hogy tompítsa vagy fokozza a már ismertet. Olyan lenne, mint elmondani valakinek, milyen érzés a szex vagy egy orgazmus. Lehetetlen. De amint maga is átéli, akkor el tudja képzelni az új érzés különféle fokozatait.

Ugyanez érvényes a színekre. Egy új színt csak a korábban már látott árnyalatokkal lehet leírni. Keverhetjük azt, amit már ismerünk, a semmiből azonban nem teremthetünk különlegeset. Lehetséges hát, hogy egyedül a takarítók értették meg, milyen érzés ott állni reszketve – vagy épp kicsit sem félve –, mialatt a halálukra várnak.

A miért rögeszméje mindenütt tetten érhető volt a siló suttogásában – az emberek tudni akarták, miért tették, amit tettek, miért hagytak ajándékul ragyogó és tiszta munkát azoknak, akik száműzték őket –, ez azonban Juliette-et egyáltalán nem érdekelte. Úgy gondolta, új színeket láttak, megérezték a leírhatatlant, talán vallásos élményben volt részük, amit csak akkor éltek át, amikor szembesültek a kaszással. Nem elég annyit tudni, hogy hiba nélkül történt? Probléma megoldva. Ezt vehetjük alapvetésnek. Foglalkozzunk az igazi kérdéssel, például azzal, mit kell érezni valakinek ahhoz, hogy ezen keresztülmenjen. Ez volt a tabuk igazi gyalázata: nem az, hogy az emberek nem sóvároghattak a külvilág iránt, hanem hogy a takarítókkal való együttérzést sem engedték meg nekik a következő hetek folyamán, sem azt, hogy azután érdeklődjenek, mennyit szenvedtek, sem pedig, hogy köszönetüket vagy sajnálkozásukat illően kifejezzék.

Juliette a Holston-akta sarkával kopogtatta meg a sárga ajtót, emlékezve a jobb időket megélt férfira, a lottónyertesre, aki a nyereményt feleségének elújságolta. Biccentett Holston szellemének, és ellépett az impozáns fémajtótól, amin vastagon üvegezett kis ablakok nyíltak. Rokon léleknek érezte magát most, hogy a férfi posztjára került, a csillagot is viselte, még a cellájában is ült. Egyszer ő is szeretett egy férfit, és ismerte az érzést. Titkon szerette, a silót – a Szerződés figyelmen kívül hagyásával – be nem avatva kapcsolatukba. Így azt is tudta, mit jelent elveszíteni valami értékeset. El tudta képzelni, hogy ha a régi szerelmese lenne odakünn a dombon – nem a talajt táplálva, inkább a táj látványában elveszve –, akkor ő is késztetést érezne, hogy takarítani menjen, és meg akarná nézni magának azokat az új színeket.

Asztalához visszafelé tartva ismét kinyitotta Holston dossziéját. Ez Holston asztala. Volt itt egy ember, aki tudott az ő titkos szerelméről. Amint az ügy megoldódott a mély-lenti világban, elmondta neki, hogy a férfi, aki meghalt, s akinek az ügyét megoldani segített, a szerelme volt. Talán ezért beszélt Holston egyfolytában rajongással a feleségéről az előtte való napokban. Talán a bizalomkeltő mosolya tette a férfit olyan jó seriffé, a mosoly, amely titkaik felfedésére késztette az embereket. Bármi tette is, Juliette olyasvalamit vallott be a törvény emberének, ami bajba keverhette: egy teljesen szabálytalan viszonyt, a Szerződés könnyelmű semmibe vételét; s ez az ember, akit a törvények betartatásával bíztak meg, mindössze ennyit mondott: „Sajnálom.”

Sajnálta, hogy veszteség érte. És megölelte. Mintha tudta volna, mit rejteget a lány: titkos fájdalmat, ami a titkos szerelem helyére kövült.

És Juliette tisztelte őt ezért.

Most az ő asztalánál ült, az ő székében, szemben az ő öreg helyettesével, aki fejét kezére támasztva meredt maga elé mozdulatlanul, s könnyeit az előtte lévő nyitott dossziéra hullatta. Juliette-nek egy pillantás is elég volt ahhoz, hogy gyanakodjon, valamiféle tiltott szerelem fűzte a férfit a dosszié szereplőjéhez.

– Öt óra – mondta Juliette, oly halkan és tapintatosan, ahogy csak tudta.

Marnes felemelte arcát a tenyeréből. A homloka vörös volt ott, ahol sokáig fogta. Szeme véreres, szürke bajszán friss könnycseppek csillogtak. Sokkal idősebbnek látszott, mint egy hete a mély-lenti világban, amikor lejött, hogy őt seriffnek verbuválja. Miközben megfordult az öreg faszéken, a széklábak megcsikordultak, mintha megriadtak volna a hirtelen mozdulattól. Marnes hátrapillantott a faliórára, hogy leolvassa a megsárgult, ódon műanyag házba bebörtönzött időt. Csendesen rábólintott a másodpercmutató ketyegésére, felállt, háta meggörnyedt egy pillanatra, ahogy felegyenesedni próbált. Végigfuttatta kezét a kezeslábasán, az aktáért nyúlt, gyengéd mozdulattal becsukta s a hóna alá csapta.

– Akkor holnap – suttogta, s bólintott Juliette-nek.

– Reggel találkozunk – felelte a lány, miközben Marnes kifelé, az étkező irányába botorkált.

Juliette figyelte, ahogy távolodik, és sajnálatot érzett iránta. A férfi vesztesége mögött felismerte a szerelmet. Fájdalmas volt elképzelni Marnest, ahogy apró lakásában ül az egyszemélyes priccsen, s a dosszié fölött sírdogál, míg hatalmukba nem kerítik zaklatott álmai.

Mihelyst egyedül maradt, asztalára tette Holston dossziéját, és közelebb húzta magához a billentyűzetet. A betűk rég lekoptak, valaki azonban az elmúlt évek folyamán fekete tintával újrarajzolta őket. Mostanra ezek a betűk is kezdtek elhalványulni, s hamarosan újból át kell rajzolni őket. Juliette-nek szüksége volt a betűkre – nem tudott vakon gépelni, ahogyan az irodai dolgozók.

Lassan lepötyögött egy kérést, hogy később leküldje a Gépészetre. Miután újabb nap telt el úgy, hogy nem sok mindent csinált, mivel Holston döntésének rejtélye lekötötte figyelmét, rájött: nem fogja tudni úgy ellátni ennek az embernek a feladatát, hogy meg ne értse előbb, miért fordított hátat a munkának és a silónak. Idegesítő zörgés volt ez, ami távol tartotta az egyéb problémáktól. Ahelyett tehát, hogy hiú reményekbe ringatná magát, elfogadta a kihívást. Ami azt jelentette, hogy többet kell megtudnia annál, ami a dossziéban szerepel.

Nem tudta biztosan, miként juthatna hozzá azokhoz a dolgokhoz, amelyekre szüksége van, hogy hogyan tudná elérni őket, de ismert olyan embereket, akik képesek voltak erre. A mély-lenti világból ez hiányzott itt neki leginkább. Egy család voltak odalenn, s valamennyien olyan hasznos tulajdonságokkal, amelyek átfedték és kiegészítették a másikét. Megtett volna értük mindent, amit csak meg tudott tenni. S tudta, hogy a többiek is ugyanúgy megtennék őérte. Ez az érzés hiányzott neki fájón, ez a biztonsági háló, amelyet most oly távolinak érzett.

Miután a kérést elküldte, Holston dossziéjával a kezében hátradőlt. Itt volt egy ember, egy jó ember, aki ismerte legrejtettebb titkait. Az egyetlen, aki valaha is ismerte őket. S ha isten is úgy akarja, ő is hamarosan felfedezi a férfi titkát.

20

Jócskán elmúlt már tíz óra, mikor Juliette ellökte magát az asztaltól. Szeme túlságosan égett ahhoz, hogy továbbra is a monitorra meredjen, s túl fáradt volt, hogy még egy eset feljegyzését elolvassa. Leállította a számítógépét, helyükre tette a dossziékat, lekattintotta a mennyezeti világítást, s kívülről bezárta az irodát.

Miközben zsebre vágta a kulcsait, gyomra megkordult, s nyúlragu halvány illata juttatta eszébe, hogy újabb vacsorát hagyott ki. Ez már zsinórban a harmadik este volt. Három este összpontosított oly keményen egy munkára, amiről alig tudta, hogyan kell elvégezni, s amiben senkitől sem várhatott iránymutatást, hogy elfelejtett enni. Ha az irodája nem a zajos, illatokkal teli étkezővel szomszédos, talán még meg is bocsátotta volna magának.

Újra elővette a kulcsait, és átvágott a gyéren megvilágított termen, kikerülve az asztalok közt szétszórt, alig látható székeket. Egy tizenéves pár épp távozóban volt, néhány pillanatot lopva maguknak a sötétben, a fali kivetítő adta félhomályban villanyoltás előtt. Juliette figyelmeztette őket, hogy biztonságosan ereszkedjenek alá – főleg mert úgy érezte, seriffként ez is a feladata –, s a fiatalok rávigyorogtak, mielőtt eltűntek a lépcsőházban. Elképzelte, hogy máris fogják egymás kezét, s néhány csókot is váltanak, mielőtt a lakásukba mennek. A felnőttek tudtak ezekről az illetlenségekről, de hagyták, hogy az ifjak megússzák, s minden generáció ilyen nagyvonalúan járt el a következővel. Juliette esete azonban más volt. Ő felnőttként döntött törvénytelen szerelem mellett, így még képmutatóbbnak érezte magát.

Miközben a konyha felé igyekezett, arra figyelt fel, hogy az étkező nem ürült ki teljesen. Magányos figura ült a fali kivetítőnél a hosszú árnyak között, s a sötét hegyek feletti éjszakai felhők tintafeketeségét bámulta.

Úgy tűnt, ugyanaz az alak, aki előző este is ott ült; aki figyelte, mint halványul el fokozatosan a napfény, mialatt Juliette az irodában dolgozott egymagában. A konyha felé menet olyan útvonalat választott, hogy a férfi mögött kelljen elhaladnia. Lassanként paranoiássá vált attól, hogy egész nap gonosz szándékokról szóló aktákat kellett tanulmányoznia. Azelőtt csodálta azokat, akik nem álltak be a sorba, most azonban óvatos volt velük szemben.

A fali kivetítő és a legközelebbi asztal közé lépett, megállt, hogy helyükre tologassa a székeket, a fémlábak csikorogtak a járólapon. Szemét az ülő férfin tartotta, de ő egyszer sem fordult a zaj forrása felé. Csak bámulta a felhőket, az ölében tartott valamit; állát a kezére támasztotta.

Juliette mögé ért, az asztal és a férfi széke közé lépett, amit furcsán közel húztak a fali kivetítőhöz. Küszködött a késztetéssel, hogy megköszörülje a torkát, vagy kérdést tegyen fel neki. Végül inkább elhaladt mellette, s a zsúfolt karikáról kiválasztotta a főkulcsot, amely új állásával együtt járt neki.

Kétszer pillantott hátra a válla fölött, míg a konyhaajtóhoz ért. A férfi nem mozdult.

Kinyitotta a konyhaajtót, és felkattintotta az egyik villanykapcsolót. A mennyezeti körték némi villódzás után kigyulladtak, és elvakították sötéthez alkalmazkodott szemét. Az egyik hűtőkamrából elővett egy gallon gyümölcslevet, és a szárítóról felkapott egy tiszta poharat. Kifelé menet megtalálta a ragut – letakarva és már hidegen –, és azt is magával vitte. Két merőkanálnyit merített egy tányérba, s egy fiókban kanalat keresgélt. Csak rövid ideig fontolgatta, hogy felmelegíti a ragut, miközben a jókora edényt visszatette a fagyos polcra.

Kezében a gyümölcslével és a tállal az étkezőbe indult, könyökkel oltva le a villanyt maga mögött; az ajtót a sarkával tette be. Leült a félhomályban az egyik hosszú asztal végébe, és nekilátott az ételnek, szemét a furcsa férfin tartva, aki úgy meredt bele a sötétségbe, mintha valamit látott volna odakinn.

Juliette kanala végül a kiürült tányér aljához koccant, s elfogyott a gyümölcslé utója is. Amíg evett, a férfi egyetlenegyszer sem fordult el a képernyőtől.

Ellökte magától az edényeket; őrült kíváncsiság lett úrrá rajta. Az alak mintha erre reagált volna, bár pusztán véletlen volt az egybeesés. Előrehajolt, s karját kitárta a kivetítő felé. Juliette úgy vélte, ki lehet venni a kezében valami rudat vagy pálcát – de túl sötét volt ahhoz, hogy megmondja, mi az. A férfi egy pillanat múlva meggörnyedt, s Juliette hallotta, hogy rajzszén csikorog a hang után ítélve drága papíron. Úgy gondolta, ez jó alkalom, felállt, s közelebb lépett a férfihoz.

– Razzia a spájzban, mi? – kérdezte a férfi.

A hangja megijesztette.

– Á-átdolgoztam a vacsoraidőt – dadogta, mintha neki kellett volna magyarázkodnia.

– Nyilván jó kislány, hogy van hozzá kulcsa.

Még mindig nem vette le a szemét a kivetítőről, s Juliette eszébe véste, hogy távozás előtt még be kell zárnia a konyhát.

– Mit csinál? – tudakolta.

A férfi a háta mögé nyúlva megragadott egy közeli széket, s odacsúsztatta, a kivetítővel szembe.

– Akarja látni?

Juliette óvatosan közelített, megfogta a szék támláját, és szándékosan néhány centivel távolabb csúsztatta a férfitól. Túlságosan sötét volt a helyiségben ahhoz, hogy a vonásait kivegye, hangja azonban fiatalosan csengett. Kárhoztatta magát, amiért nem nézte meg magának az illetőt előző nap, mikor jóval több volt a fény. Ha bármire vinni akarja a szakmájában, sokkal figyelmesebbnek kell lennie.

– Pontosan mit is nézünk? – kérdezte. Egy pillantást vetett a férfi ölébe, ahol nagy darab fehér papír világlott halványan a lépcsőház felől érkező gyér fényben. Szétterítette a combjain, mintha rajztábla vagy valami kemény lett volna alatta.

– Azt hiszem, az a kettő különválik. Nézzen oda!

A férfi a kivetítőre mutatott, feketeségek keverékére, ami annyira erőteljes és mély volt, hogy szinte egyetlen foltként jelent meg. A kontúrok és a sötét árnyalatok, amelyeket Juliette ki tudott venni, majdnem olyanok voltak, mintha a szeme káprázott volna – annyira valóságosak, akár a kísértetek. De tekintetével követte a férfi ujját, azon gondolkodva, hogy vajon őrült vagy részeg, és nem törte meg a bekövetkező, kiáradó csendet.

– Ott – suttogta a férfi izgatott hangon.

Juliette egy felvillanást látott. Fénypontot. Mintha valaki egy messzi-messzi generátorteremben zseblámpát villantana fel. Aztán eltűnt.

Felpattant ültéből, egészen közel lépett a kivetítőhöz, s azon törte a fejét, mit látott.

A férfi rajzszene a papírt súrolta.

– Mi az ördög volt az? – kérdezte Juliette.

A férfi felnevetett.

– Egy csillag – mondta. – Ha vár, megint megpillanthatja. Ma éjszaka vékony a felhőzet, és erős a szél. Az ott arra készül, hogy áthatoljon.

Juliette székét keresve megfordult, s látta, hogy a férfi kinyújtott karral eltartja magától a rajzszenet, arra a pontra meredve, ahol a fénypont felvillant, fél szemét behunyva.

– Hogyan láthat odakinn bármit is? – kérdezte, és újra leült a műanyag székre.

– Minél többet csinálja ezt az ember, annál jobban lát éjszaka. – Papírja fölé hajolt, és ismét firkált valamit a rajzba. – Én meg elég régóta csinálom.

– Régóta csinálja, de pontosan mit? Csak bámulja a felhőket?

Nevetett.

– Jobbára igen. Sajna. De amivel próbálkozom, az az, hogy át akarok látni rajtuk. Figyeljen, talán újból megpillanthatjuk.

Abba az irányba nézett, ahol a felvillanást meglátta. Hirtelen visszatért a tűszúrásnyi fénypont, magasan a hegy fölött, mint valami jelzés.

– Hányat látott? – kérdezte.

– Egyet – felelte a férfi. Juliette-nek a látvány újdonságától a lélegzete is majdnem elállt. Tudta, mik a csillagok – a szó szerepelt a szótárában –, de eddig soha nem látott egyet sem.

– Volt egy halvány mindjárt emellett. Hadd mutassam meg magának!

Lágy kattanás hallatszott, s vörös izzás ömlött el a férfi ölében. Juliette látta a nyakában lógó elemlámpát, amelynek a végére piros műanyag réteget ragasztottak. A lencse olyan lett ettől, mintha lángolna, de szelíd fényt bocsátott ki, ami a konyhai világítástól eltérően nem bántotta a szemét.

Most láthatta, hogy a férfi ölében szétteregetett papír tele van pontokkal. Véletlenszerűen rendezték el őket, s néhány tökéletesen egyenes sor látszott körülöttük, rácsszerűen. Mindenhová apró betűs jegyzeteket írtak.

– A gond az, hogy mozognak – mondta neki a férfi. – Ha ma este itt látom ezt – érintette meg az egyik pontot a mutatóujjával –, holnap, pontosan ugyanebben az időben egy kicsivel följebb lesz. – Mikor felé fordult, Juliette láthatta, hogy fiatal, alighanem a húszas évei végén jár, s meglehetősen jóképű a maga tiszta, pedáns módján. Mosolygott, és hozzátette: – Sok időmbe került, míg kiókumláltam.

Juliette azt akarta mondani neki, hogy még annak sincs sok ideje, hogy él, de visszaemlékezett arra, milyen érzés volt, mikor árnyékkorában őt is hasonlóképp semmibe vették az emberek.

– Mi a lényege? – kérdezte, s látta, hogy a férfi mosolya elhalványodik.

– Mi a lényege bárminek? – Tekintete visszatért a falra, s kikapcsolta az elemlámpát.

Juliette rájött, hogy rossz kérdést tett fel, s ezzel felizgatta. Aztán azon merengett el, volt-e a férfi tevékenységében bármi törvénytelen, bármi tabuszegés. Különbözik-e bármiben a külvilágról való adatgyűjtés attól, hogy emberek ülnek, és bámulják a hegyeket? Gondolatban megjegyezte, hogy Marnesnál majd érdeklődnie kell efelől. A férfi ekkor újra visszahúzta a sötétségbe.

– A nevem Lukas – mondta. Juliette szeme már megszokta annyira a sötétséget, hogy észrevegye a felé kinyújtott kezet.

– Juliette – válaszolta, megragadva és megszorítva a tenyerét.

– Az új seriff.

Nem kérdés volt; s persze hogy ismerte őt a férfi. Idefenn, úgy tűnt, mindenki ismeri.

– Mit csinál, amikor nem idefenn van? – kérdezte tőle. Abban igencsak biztos volt, hogy a férfi munkája nem ez. Senki nem kap bónokat felhőbámulásért.

– A felső középben élek – mondta Lukas. – Napközben számítógépeken dolgozom. Csak akkor jövök fel, ha jó a kilátás. – Újra felkattintotta a lámpát, s ahogy Juliette felé fordult, úgy tűnt: gondolataiban immár nem a csillagoké a főszerep. – Van a szintemen egy fickó, aki az esti váltásig dolgozik itt fenn. Mikor hazaér, elmeséli nekem, milyenek voltak napközben a felhők. Ha jó hírekkel szolgál, megkockáztatom a feljövetelt.

– És vázlatot csinál belőlük? – intett Juliette a jókora papírdarab felé.

– Próbálkozom. Alighanem beletelik néhány életbe. – Füle mögé dugta a rajzszenet, overalljából rongyot húzott elő, s ujjairól letörölgette a fekete maradványokat.

– S aztán? – kérdezte Juliette.

– Nos, remélhetőleg sikerül valamelyik árnyékot megfertőznöm a betegségemmel, és ott folytatják, ahol én abbahagyom.

– Tehát szó szerint több életbe telik.

Lukas nevetett, s Juliette kellemesnek találta a nevetést.

– Minimum – mondta.

– Nos, akkor nem is zavarom magát – felelte, s hirtelen bűntudatot érzett, amiért beszélgetett vele.

Felállt, kezet nyújtott, s Lukas melegen elfogadta. Másik kezét Juliette keze fejére tette, s egy pillanattal tovább fogta, mint az elvárható lett volna.

– Örülök, hogy megismerhettem, seriff.

Felmosolygott rá. Még maga Juliette sem értett egy szót sem abból, amit ő maga motyogott válasz gyanánt.

21

Másnap reggel Juliette már korán az irodájába ment, alig több mint négyórányi, lopott alvás után. Számítógépe mellett egy csomag várt rá: újrahasznosított papírba csomagolták és fehér kábelkötegelőkkel kötötték át. Ezen a megoldáson elmosolyodott, s overalljába nyúlt a bicskájáért. A legkisebb pengét pattintotta ki, beleillesztette az egyik kábelkötegelő kapcsába, és lassan kihúzta a rovátkolt műanyagot, épségben őrizve meg a kötegelőt jövendőbeli használatra. Eszébe jutott, mekkora bajba került gépészárnyékként aznap, amikor rajtakapták, hogy egy elektromos kapcsolótábláról levágott egy ilyen műanyag rögzítőt. Walker, aki már évtizedekkel korábban is régi motoros volt, ordítozott vele a pocsékolás miatt, azután megmutatta neki, miként kell a kis kapcsot meglazítani, és a kábelkötegelőt későbbi használatra megőrizni.

Az évek teltek, s mikor jóval idősebb lett, azon vette észre magát, hogy továbbadja a tanítást egy Scottie nevű árnyéknak. Fiatal fickó volt, Juliette azonban jól ellátta a baját, amikor ugyanazzal a gondatlansággal járt el, mint egykor ő maga is. Emlékezett, hogy úgy ráijesztett a szerencsétlenre, hogy olyan fehér lett, akár egy salaktégla, s még hónapokig ideges lett Juliette közelében. Talán a kitörésének köszönhetően több figyelmet szentelt a fiúnak a kiképzése alatt, s végül közel kerültek egymáshoz. Scottie-ból hamarosan hozzáértő fiatalember lett, elektronikai varázsló, aki kevesebb idő alatt képes egy szivattyú időzítőjét beprogramozni, mint amennyi időre Juliette-nek szüksége volt ahhoz, hogy lerobbantson egyet, majd újra összerakja.

Meglazította a csomagon lévő másik kapcsot, s tudta, hogy a küldemény a fiútól érkezett. Scottie néhány évvel ezelőtt az IT-re került, s felköltözött a harmincas szintekre. Ahogyan Knox mondta, „túl okos lett ahhoz, hogy a Gépészeten maradjon”. Juliette félretette a két kábelkötegelőt, és elképzelte a fiatalembert, amint a csomagot készíti neki. A kérés, amit előző este leküldött a Gépészetre, nyilván hozzá került, s ő kötelességtudatból azzal töltötte az éjszakát, hogy megtegye neki ezt a szívességet.

Óvatosan széthajtogatta a papírt. Ezt is, és a műanyag kapcsokat is vissza kell küldenie; mindkettő túl drága volt ahhoz, hogy megtartsa, és elég könnyű ahhoz, hogy olcsón visszaszállíttassa. Miközben a csomag szétnyílt, észrevette, hogy Scottie behajtotta a széleket, s ezeket a füleket egymás alá bújtatta azzal a trükkel, amit a gyerekek megtanultak, hogy drága ragasztó vagy ragasztószalag nélkül becsomagolhassák a jegyzeteiket. Juliette óvatosan bontotta szét az aprólékos művet, s a papír végül engedett. Belül műanyag dobozt talált, azt a fajtát, amit odalenn a Gépészeten anyacsavarok és szegecsek szortírozására használtak.

A fedelet felnyitva látta, hogy a csomagot nem csak Scottie küldte – nyilván a kérése egy példánya kíséretében sietve küldték fel a fiatalemberhez. Könnyek szöktek Juliette szemébe, mikor megérezte Jean mama zablisztből és kukoricalisztből készült süteményeinek illatát. Kivett egyet, orrához tartotta, és mélyen beszívta a levegőt. Talán csak képzelődött, de megesküdött volna rá, hogy a régi dobozból némi gépzsírszag is áradt – az otthon illata.

Juliette óvatosan összehajtotta a csomagolópapírt, és felsorakoztatta rajta a sütiket. Azokra gondolt, akiket meg kell velük kínálnia. Marnest magától értetődően, de Pamet is az étkezőből, aki oly kedvesen segített neki berendezkedni az új lakásában. Meg Alice-t, Jahns fiatal titkárnőjét, akinek szeme egy hét eltelte után is vöröslött a gyásztól. Az utolsó sütit is kivéve végre észrevette a doboz alján megbúvó kis pendrive-ot; az apró eszköz Scottie-tól származott, ő rejtette a morzsák közé.

Juliette megfogta, s félretette a műanyag dobozt. Belefújt az eszköz kis fémvégébe, hogy megszabadítsa a szennyeződéstől, majd számítógépe elejéhez csatlakoztatta. Nem volt valami nagy szakértője a komputereknek, de elboldogult velük. A Gépészeten semmit nem lehetett csinálni igénylés, jelentés, kérelem vagy valami más haszontalanság benyújtása nélkül. És értettek hozzá, miként kell a szivattyúkba és relékbe bejelentkezni, azokat ki-és bekapcsolni, diagnosztikájuknak utánanézni, s más effélék.

Mihelyst a pendrive-on lévő lámpa kigyulladt, a képernyőn megjelent az eszköz. Egy sor mappát és fájlt talált rajta; a kis pendrive csordultig lehetett velük. Azon gondolkozott, aludt-e egyáltalán valamit Scottie az éjjel.

A főkönyvtár első mappája a „Jules” nevet viselte. Rákattintott, és rövid szöveges üzenet ugrott fel. Nyilvánvalóan Scottie küldte, figyelemre méltó módon azonban nem írták alá.

J!

Ne kapjanak el ezzel, rendben? Itt van minden Rendőr Úr gépeiről, a munkahelyiről és az otthoniról, az utolsó öt évből. Tonnányi anyag, de nem tudtam biztosan, mire van szükséged, és automatával könnyebb volt.

A kötegelőket megtarthatod – nekem van bőven.

(És egy sütit elvettem. Remélem, nem bánod!)

Juliette mosolygott. Legszívesebben odanyúlt volna, hogy ujját végighúzza a betűkön, de nem papírra íródott az üzenet, és így nem ugyanaz lett volna. Becsukta és törölte az üzenetet, aztán a Lomtárat is kiürítette. Bár csak nevének első betűje szerepelt az üzenetben, úgy érezte, még ez is túl sok információ.

Elhajolt az íróasztalától, és kilesett az étkezőbe, ami sötétnek és üresnek tűnt. Nem volt még hajnali öt óra, s egy darabig még egyedül lesz a legfelsőn. Először némi időt szentelt annak, hogy átnézze a könyvtárstruktúrát, s lássa, milyen fajta anyagok állnak a rendelkezésére. A mappákat érthetően nevezték el. Úgy látszott, kezében van Holston mindkét gépének tevékenységi listája, az összes nap összes leütése, valamivel több mint öt évre visszamenőleg, egytől egyig dátum és időpont szerint rendezve. Juliette úgy érezte, az információ puszta mennyisége elnyomja – sokkal nagyobb volt az anyag, mint amennyin akár egy életen keresztül is átrághatta volna magát.

De legalább nála van. A válaszok, amelyekre szüksége volt, ott rejlettek valahol ezekben a fájlokban. S valahogy jobb érzés volt, ő érezte jobban magát attól, hogy a talány megoldása – miért döntött úgy Holston, hogy takarítani megy – most már a tenyerében is elfér.

Néhány órája böngészte az adatokat, mikor az étkező személyzete betámolygott, hogy az előző napi rendetlenséget felszámolja, és felkészüljön a reggelire. A legfelső szinten az egyik legnehezebb dolog volt az akkurátus menetrendhez hozzászokni, amit mindenki betartott. Itt nem volt harmadik. Második is csak alig, kivéve a vacsoraidő csapatát. A mély-lenti világban nem pihentek a gépek, így a dolgozók is csak alig. A munkabrigádok gyakorta benn maradtak túlórázni, s Juliette hozzászokott, hogy éjszakánként néhány órányi alvással is beérje. Az volt a trükkje, hogy amikor már majdnem elájult a puszta kimerültségtől, vagy negyedórára behunyt szemmel a falnak támaszkodott, ami elegendő is volt ahhoz, hogy a fáradtságot kordában tartsa.

De ami valaha a túléléshez volt szükséges, az most luxus volt. Mivel képes volt lemondani az alvásról, maradt egy kis ideje hajnalban és éjszaka, amit a napi munkán felüli elfoglaltságaival tölthetett. Ugyancsak így volt lehetősége arra, hogy beletanuljon a munkájába, mivel Marnes túlságosan depressziós volt ahhoz, hogy segítsen neki belerázódni.

Marnes…

Az íróasztal fölötti órára nézett. Nyolc múlt tíz perccel, már a reggeli meleg zabkása és kukoricadara illata töltötte be az étkezőt. Marnes késett. Juliette nem egészen egy hete dolgozott vele, de eddig még soha nem tapasztalta, hogy bármikor is elkésett volna. A szokásos működésben beállt zökkenő olyan volt, mint amikor megnyúlik a vezérműszíj, vagy kopogni kezd a dugattyú. Juliette kikapcsolta a monitort, és eltolta magát az asztaltól. Odakinn megkezdődött a reggeli első turnusa, a régimódi beléptetőkapuknál elhelyezett jókora perselyben csilingeltek az élelmiszerbónok. Kilépett az irodájából, és átvágott a lépcsőház felől özönlő tömegen. Kislány kapaszkodott mamája overalljába a sorban, s miközben elhaladtak, őrá mutatott. Juliette hallotta, amint az anyja lehordja a gyereket a neveletlenségéért.

Az elmúlt napokban nem keveset fecsegtek a kinevezéséről – a nőről, aki még gyerekként temetkezett el a Gépészeten, azután hirtelen megjelent, hogy az emberemlékezet óta legnépszerűbb seriffek egyikének helyébe lépjen. Juliette ide-oda hajlongott a rá irányuló figyelem közepette, és a lépcsőházhoz sietett. Leviharzott a lépcsőn, gyorsan, akár egy könnyű terhet cipelő hordár, lába végigszökellt valamennyi fokon, egyre gyorsabban, míg végül már veszedelmes sebességgel haladt. Négy szintet tett meg lefelé, s miután beszorult egy lassú pár és egy reggelizni felfelé tartó család közé, odaért a lakás lépcsőpihenőjéhez, ami pontosan az övé alatt helyezkedett el, és áthaladt a kettős ajtón.

A folyosó a reggeli tömegtől és hangoktól nyüzsgött: sípoló vízforraló, gyerekek éles hangja, fentről a lábak robaja, sietős árnyékok, akik igyekeznek, hogy mestereikkel találkozzanak, majd nyomukban ők is munkába menjenek. Fiatalabb gyerekek vonakodva haladtak az iskola felé; férjek és feleségek váltottak csókot az ajtókban, miközben kisgyerekek kapaszkodtak overalljukba, el-elejtve játékaikat, műanyag poharaikat.

Juliette befordult néhányszor a kanyargós folyosókon és a szint másik oldalán elhelyezkedő központi lépcsőház mögött. A seriffhelyettes lakása a távolabbi részen volt, eléggé hátul. Feltételezte, hogy Marnes az évek során jó néhány minőségi cserére lett volna jogosult, de nem élt a lehetőséggel. Mikor Jahns polgármester asszony titkárnőjét, Alice-t kérdezte Marnes felől, az asszony vállat vont, és közölte Juliette-tel, hogy a férfi soha nem akart másodhegedűsnél több lenni, és nem is számított többre. Juliette úgy gondolta, Alice ezzel azt akarta mondani, hogy Marnes soha nem akart seriff lenni, de elcsodálkozott azon, hogy ez mennyire így volt a férfi életének más területein is.

Marnes lakásának előterébe érve két, kézen fogva szaladó kissrácot látott, akik késésben voltak az iskolából. Nevetgélve és visítozva fordultak be a sarkon, magára hagyva Juliette-et a folyosón. Azon gondolkodott, mit mondjon majd Marnesnak, amivel igazolja a lejövetelét, elmagyarázza aggodalmát. Talán ez az idő a megfelelő arra, hogy az akta felől kérdezze, ami nélkül a férfi láthatóan nem tudott meglenni. Megmondhatná neki, hogy szabadnapot kap, ő majd viszi az irodát, míg Marnes pihen egyet, vagy talán füllenthetne, és azt mondhatná, dolga akadt a környéken.

Megállt a seriffhelyettes ajtaja előtt, és kopogásra emelte a kezét. Marnes remélhetőleg nem tekinti ezt hatásköri túllépésnek. Hiszen csak aggódik miatta. Ez minden.

Bekopogott a fémajtón, s várta, hogy a férfi behívja – ami talán meg is történt. De Marnes hangja az utóbbi néhány napban tompa, vékony csikorgássá kopott. Megint bezörgetett, ezúttal hangosabban.

– Seriffhelyettes? – kiáltotta. – Minden rendben odabent?

A szomszédból egy nő kukkantott ki a folyosóra. Juliette emlékezett rá az étkezőben töltött iskolai szünetekből, s majdnem biztos volt abban, hogy Gloria a neve.

– Üdv, seriff!

– Üdv, Gloria! Ma reggel nem látta még Marnes seriffhelyettest, ugye?

Megrázta a fejét, egy fémpálcikát vett a szájába, és nekifogott, hogy hosszú haját kontyba csavarja.

– Mem náttam – mormogta. Megrántotta a vállát, s beledöfte a pálcát a kontyba, rögzítve vele a haját. – Tegnap este a fordulóban találkoztam vele, maga alatt volt, mint rendesen. – Homlokát ráncolta. – Nem jelentkezett munkára?

Juliette visszafordult az ajtóhoz, és a kilinccsel próbálkozott. A zárat jól karbantartották, mert az első mozdulatra kinyílt. Belökte az ajtót.

– Seriffhelyettes? Jules vagyok. Csak lejöttem megnézni, hogy mi van magával.

Az ajtó kitárult, odabent sötétség. Csak a folyosóról szivárgott be fény, de az is elég volt.

Juliette Gloriához fordult.

– Hívja Hicks dokit… vagyis hogy francot… – Még mindig mély-lenti módon gondolkodott. – Ki itt a legközelebbi orvos? Őt hívja!

Választ sem várva berohant a szobába. Nem volt valami sok hely arra, hogy valaki felakassza magát a szűk lakásban, Marnes azonban megtalálta a módját. Övét a nyaka köré tekerte, a csatot a fürdőszobaajtó tetejébe akasztotta. Lába az ágyon volt, de megfelelő szögben, hogy súlyát ne bírja megtartani. Feneke ernyedten lógott a lábánál lejjebb, arca már nem vöröslött, a szíj mélyen a nyakába vágott.

Juliette átfogta Marnes derekát, és felemelte. Nehezebbnek bizonyult, mint amilyennek látszott. Lerúgta a lábait az ágyról, azok a padlóra kerültek, így könnyebben meg tudta tartani a testet. Az ajtóból átkozódás hallatszott. Gloria férje rohant be, és segített Juliette-nek megemelni a seriffhelyettest. Mindketten az öv után kotorásztak, próbálták leakasztani az ajtóról. Juliette végül kinyitotta az ajtót, kiszabadítva a férfit.

– Az ágyra – lihegte.

Az ágyra emelték, és kinyújtóztatták a testet.

Gloria férje Marnes térdére támaszkodva mélyeket lélegzett.

– Gloria elrohant O’Neil doktorért.

Juliette bólintott, és meglazította a Marnes nyaka köré hurkolt szíjat. Alatta bíborszínű volt a hús. Próbálta kitapintani a pulzust, emlékezve arra, pontosan ilyen volt George is, amikor a Gépészeten rábukkant, teljesen mozdulatlan, és nem reagált semmire. Pár pillanat alatt meggyőződött róla, hogy holttesttel van dolga, életében már második alkalommal.

Járt az agya – hátradőlt, izzadt, várta, hogy odaérjen a doktor –, s az jutott eszébe, hogy az állás, amit elvállalt, garancia arra, hogy nem ez lesz életében az utolsó halott.

22

Miután megírta a jelentéseket, rájött, hogy Marnesnak nem voltak hozzátartozói, beszélt a talajfarm halottkémével, és megválaszolta a kíváncsiskodó szomszédok kérdéseit, végül Juliette megtette a nyolc lépcsőfordulón keresztül vezető hosszú és magányos utat, vissza az irodájába. Nem sokat dolgozott a nap hátralévő részében, az étkezőbe vezető ajtót nyitva hagyta, a kicsiny iroda túlontúl is zsúfolva volt kísértetekkel. Több alkalommal is megpróbált elmerülni a Holston számítógépeiből származó fájlokban, Marnes hiánya azonban még szomorúbb volt, mint búskomor jelenléte. Juliette nem tudta elhinni, hogy nincs többé. Csaknem sértőnek érezte, hogy Marnes beszervezte őt ide, aztán hirtelen magára hagyta. Tudta, rettenetes és önző dolog így érezni, beismerni pedig még annál is rosszabb.

Miközben agya ide-oda járt, időnként kipillantott az ajtón, és a távoli fali kivetítőn felhőket látott úszni. Meghányta-vetette magában, könnyednek vagy sűrűnek látszanak, s ma éjjel vajon jól lehet-e látni a csillagokat. Ez is bűnnel terhelt gondolat volt, de nagyon egyedül érezte magát – olyan nő létére, aki mindig büszke volt arra, hogy nem szorult rá senkire.

Eljátszadozott még egy ideig a fájlok rengetegével, miközben az étkezőben elhalványodott a láthatatlan nap fénye, majd kétturnusnyi ebédelő, aztán kétturnusnyi vacsorázó zsongott, majd tűnt el körüle, mialatt a folyamatosan változó eget nézve, minden különösebb logikus ok nélkül remélte, hogy ismét találkozhat a tegnap éjszakai furcsa csillagvadásszal.

Ott ült, hallotta a hangokat és érezte az illatokat, ahogy a felső negyvennyolc szint lakói étkeztek, mégis megfeledkezett arról, hogy magának is félretegyen egy falatot. Amikor a második turnus is távozóban volt, s a világítást is a negyedére csökkentették, Pam egy tányér levest és némi kekszet hozott neki. Juliette megköszönte, és az overalljában bónok után keresgélt, Pam azonban nem fogadta el. A fiatal nő szeme – sírástól vörösen – Marnes üres székét figyelte, Juliette pedig rájött, hogy az étkező személyzete valószínűleg közelebb került a seriffhelyetteshez, mint bárki más.

Pam szó nélkül távozott, Juliette pedig azzal a kis étvággyal evett, amit fel tudott kelteni magában. Végül arra gondolt, megpróbálkozhatna egy újabb kereséssel Holston adataiban, egy mindenre kiterjedő szóellenőrzéssel, hogy olyan nevekre bukkanjon, amelyek nyomot jelenthetnek, és a végén kiokoskodta, miként tudja lefuttatni. Levese közben elhűlt. Mialatt számítógépe elkezdte feldolgozni az adattengert, fogta a tányérját, néhány dossziét, s kiment az irodából, hogy letelepedjen az étkező egyik asztalánál, közel a fali kivetítőhöz.

Magányosan nézte a csillagokat, mikor Lukas felbukkant mellette. A férfi egy szót sem szólt, csak odahúzott egy széket, leült a rajztáblájával meg a papírjával, és belebámult a sötét külvilág szétterülő látványába.

Juliette nem tudta eldönteni, a férfi udvariasságból tartja tiszteletben a hallgatását, vagy faragatlanságból nem köszön. Végül úgy gondolta, az elsőről van szó, s így a csend végül normálisnak tetszett. Osztoztak rajta. Béke egy rémes nap végén.

Eltelt néhány perc. Tucatnyi. Csillagok nem mutatkoztak, és szót sem váltottak. Juliette egy aktát tartott az ölében, csak hogy az ujjaival legyen miben matatnia. Hang hallatszott a lépcsőház felől, nevető csoport vonult lejjebb a lakószintek közt, majd újra csend lett.

– Sajnálom, ami a kollégájával történt – szólalt meg végül Lukas. Ujjai kisimították a papírt a táblán. Még egyetlen vonást vagy betűt sem ejtett.

– Ezt nagyra értékelem – mondta Juliette. Nem tudta biztosan, mi a helyénvaló válasz, de ez tűnt a legkevésbé rossznak. – Csillagokat néztem volna, de egyet sem láttam – tette hozzá.

– Nem is fog. Ma éjjel nem. – Lukas a kivetítő felé intett. – Ezek a legrosszabb fajta felhők.

Juliette megnézte őket magának, alig tudta kivenni őket az alkony távoli parázsfényének utójánál. Nem úgy festettek, mintha különböztek volna a többitől.

Lukas alig észrevehetően elfordult a székén.

– Vallomással tartozom, minthogy maga a törvény embere s a többi.

Juliette keze a mellén lévő csillag felé nyúlt. Gyakran fenyegette a veszély, hogy megfeledkezik arról, ki ő.

– Nos?

– Tudtam, hogy ma este nem lesznek megfelelőek a felhők. Mégis feljöttem.

Juliette bízott abban, hogy mosolya a sötétbe vész.

– Nem vagyok biztos benne, hogy a Szerződés különösebben foglalkozna az ilyen hamissággal – mondta a férfinak.

Lukas nevetett. Furcsa volt, milyen ismerős már most is a nevetése, és mennyire szüksége volt arra, hogy hallja. Juliette hirtelen késztetést érzett, hogy megragadja a férfit, állát a vállgödrébe temesse, és sírjon. Szinte érezte, hogy a teste nekifeszül a mozdulatnak – még ha bőrén egy moccanás sem látszott.

Sosem történhet meg. Tudta ezt, még akkor is, ha az érzés benne vibrált. Csak a magányosság tette, a borzalom, hogy karjaiban tartotta Marnest, hogy érezte az élettelen súlyát a testnek, ami elvesztette az éltetőerejét, bármi volt is az. Juliette kétségbeesetten vágyott az érintésre, s ez az idegen volt az egyetlen, akiről elég keveset tudott ahhoz, hogy tőle akarja.

– Mi történik most? – kérdezte a férfi, s nevetése elhalt.

Juliette csaknem ostobán kibökte: Köztünk?, Lukas azonban megóvta ettől.

– Tudja, mikor lesz a temetés? És hogy hol? – érdeklődött.

Juliette bólintott a sötétben.

– Holnap. Nincs családja sem, amely felutazzon, és nyomozás sem lesz. – Visszafojtotta a könnyeit. – Búcsúlevelet nem hagyott, így az én feladatom, hogy előkészítsem a temetést. Úgy döntöttem, a polgármester asszony mellett helyezzük örök nyugalomra.

Lukas a fali kivetítőre nézett. Már eléggé besötétedett ahhoz, hogy a takarítók tetemeit ne lehessen látni, ami örömteli megkönnyebbülést jelentett.

– Ott is a helye – jelentette ki.

– Azt hiszem, titkon szerelmesek voltak – bökte ki Juliette. – Vagy ha nem is szerelmesek, de elég közel jártak hozzá.

– Beszéltek az emberek erről – értett egyet a férfi. – Csak azt nem értem, minek kellett titokban tartani. Kit érdekelt volna?

Ezekről a dolgokról valamiért könnyebb volt a sötétben ülve beszélgetni egy teljesen idegennel, mint a mély-lenti világban a barátaival.

– Talán őket érdekelte volna, ha az emberek megtudják – gondolkodott hangosan. – Jahns volt már férjnél azelőtt. Gyanítom, úgy döntöttek, tiszteletben tartják ezt.

– Igen? – Lukas valamit firkantott a papírra. Juliette felnézett, csillag azonban egészen bizonyosan nem tűnt fel. – Nem tudom elképzelni az effajta titkos szerelmet – mondta a férfi.

– Én először is azt nem tudom elképzelni, hogy valakinek az engedélye kell ehhez, a Szerződésé vagy a lány apjáé, hogy szerelmesek legyenek – felelte a nő.

– Nem? Hogyan működne másként? Csak összeállna két ember, amikor éppen nekik úgy tetszik?

Nem válaszolt erre.

– Hogy szállna be bárki a lottóba? – szőtte tovább Lukas a gondolatot. – Nem tudom elképzelni, hogy ez ne nyilvános legyen. Ez egy ünnep, nem gondolja? Van egy rituálé, a férfi a nő apjának engedélyéért folyamodik…

– Nos, magának nincs senkije? – szakította félbe Juliette. – Úgy értem… Csak azért kérdem, mert úgy hangzik, mintha… mintha magának határozott véleménye lenne, de talán nincs…

– Még nincs – mondta, ismét megmentve őt. – Már nem sok erőm maradt ellenállni anyám szemrehányásainak. Szeret minden évben emlékeztetni rá, hány lottót hagytam ki, és milyen hatással van ez az ő általános esélyeire egy sereg unokát illetően. Mintha ugyan nem lennék tisztában a magam statisztikáival. De a mindenit, még csak huszonöt éves vagyok.

– Ez minden? – kérdezte Juliette.

– Magával mi a helyzet?

Kis híján egyenesen megmondta neki. Közel járt ahhoz, hogy kibökje a titkot, szinte minden buzdítás nélkül. Mintha megbízhatott volna ebben a férfiban, fiúban, ebben az idegenben.

– Sosem találtam meg az igazit – hazudta.

Lukas fiatalosan felnevetett.

– Nem, úgy értettem, mennyi idős? Vagy udvariatlanság ilyet kérdezni?

Megkönnyebbülés hulláma áradt szét benne. Azt hitte, a fiú azt kérdi, volt-e már valakivel.

– Harmincnégy – mondta. – És nekem úgy tanították, udvariatlanság ilyet kérdezni, én azonban sosem játszottam a szabályok szerint.

– Mondja ezt a mi seriffünk – viccelődött Lukas, és nevetett a saját tréfáján.

Juliette mosolygott.

– Azt hiszem, ezt még szoknom kell.

Hátat fordított a fali kivetítőnek, s mindketten élvezték a beállt csendet. Furcsa volt ezzel az emberrel üldögélni. Jelenlétében fiatalabbnak és valahogy nagyobb biztonságban érezte magát. Vagy legalábbis kevésbé egyedül. Magányos farkast látott a férfiban is, túlméretezett csavart, ami nem illett bármilyen szabványos anyába. S itt volt ez a férfi, a siló másik végén, csillagok után kutakodva, miközben ő, ami szabadideje megmaradt, azt innen a lehető legmesszebb töltötte, odalenn a bányákban, szép formájú kövekre vadászva.

– Úgy tűnik, egyikünk számára sem lesz túl gyümölcsöző ez az éjszaka – szólt végül, megtörve a csendet, s megdörzsölte az ölében becsukva heverő dossziét.

– Ó, nem tudom – mondta Lukas. – Az attól függ, miért jött ide.

Juliette mosolygott. S ekkor a jókora termen túl, alig hallhatóan, felpittyegett íróasztalán a számítógép, amelynek keresőrutinja végül feldolgozta Holston adatait, s most arra készült, hogy kiadja az eredményeket.

23

Másnap reggel Juliette ahelyett, hogy felmászott volna az irodájába, öt fordulót gyalogolt lefelé a felső talajfarmra, Marnes temetésére. Helyettese ügyében nem nyitnak dossziét, nem lesz nyomozás, csak leeresztik öreg, megfáradt testét a mély talajba, ahol elbomlik majd, és táplálja a gyökereket. Furcsa volt a tömegben állva arra gondolni, marad utána dosszié, vagy sem. Még egy hete sem végezte ezt a munkát, s máris kísértetek lakóhelyét látta a manila irattartókban. Nevek és ügyszámok. Plusz-mínusz húsz oldalba desztillált életek újrahasznosított rongypapíron, váratlan színű rostdarabkák és textilszálak beszőve a szomorú történetüket feljegyző fekete tinta alá.

Hosszú volt a szertartás, de nem érződött annak. Nem messze, ott, ahová Jahnst temették, még domborodott a föld. Ők ketten hamarosan összevegyülnek a növények belsejében, és ezek a növények táplálják majd a siló lakóit.

Juliette elfogadott egy érett paradicsomot, miközben a pap és az árnyéka körbejárt a sűrű tömegben. Menet közben kántált a két vörös szövetbe öltözött ember, hangjuk zengzetes volt, és kiegészítette egymást. Juliette a zöldségbe harapott, hagyta, hogy jó adag paradicsomlé fröccsenjen az overalljára, rágott és nyelt. Azt mondta volna, finom a paradicsom, de csak amolyan megszokásból. Nehezen lehetett igazán élvezni.

Mikor eljött az ideje, hogy visszalapátolják a földet a lyukba, Juliette figyelte a tömeget. Kevesebb mint egy hét alatt ketten haltak meg a legfelsőről. Két további halálesetre a siló más részein került sor, kutya egy hét volt ez.

Vagy jó hét, attól függően, honnan nézzük. Juliette gyermektelen párokat vett észre, akik élénken rágcsálták a paradicsomot, s egymásba kulcsolt kézzel, hangtalanul számoltak magukban. Juliette ízlése szerint az elhalálozások után túlságosan hamar kerítettek sort a lottóra. Mindig úgy vélte, minden év ugyanazon dátumán kéne megejteni, hogy úgy lássék, mindenképp megtartják, függetlenül attól, meghalt-e valaki, vagy sem.

De hát a test leeresztése és az érett gyümölcs leszakítása a sírok fölött azzal a céllal történt, hogy belesulykolja az agyakba: az élet körforgása megy tovább; ez elkerülhetetlen; ezt meg kell szokni, üdvözölni és elfogadni. Az ember eltávozik, és táplálékot hagy maga után, az élet ajándékát. Helyet csinál a következő nemzedéknek. Megszületünk, árnyékok vagyunk, kijelöljük a saját árnyékunkat, aztán távozunk. A legtöbb, amit bárki remélhet, hogy két árnyékgenerációval később még emlékezni fognak rá.

Mielőtt a gödröt teljesen betemették, a ceremónia résztvevői felléptek a farm talajának szélére, és a paradicsom maradékát bedobták a lyukba. Juliette előrelépett, s a zöldség maradványát a héjak és a pép színes kavalkádjára hajította. Egy akolitus túlméretezett ásójára támaszkodva figyelte az utolsó dobásokat. Azokra, amelyek nem találtak be a lyukba, fekete, zsíros földet borított, kis dombocskákat hagyva, amelyek az idő múltával és néhány locsolás után besüppednek.

Juliette a temetés után elindult vissza, fel az irodájába. Jóllehet büszke volt arra, hogy kitűnő formában van, már érezte lábában a lépcsőzést. Gyalogolni és lépcsőt mászni másfajta testgyakorlás volt, nem olyan, mint a csavarkulcs kezelése vagy makacs csapszegek meglazítása. És másfajta állóképességre volt hozzá szükség, mint amikor extra műszak alkalmával fenn kellett maradni és figyelni. Arra jutott, hogy a lépcsőzés természetellenes. Az emberi lény nem erre termett. Kételkedett abban, hogy az embereket a siló egyetlen szintjét meghaladó közlekedésre tervezték. De aztán egy hordár robogott el mellette lefelé a lépcsőn, üde arcán az üdvözlés gyors mosolya villant fel, lába táncolt az acélfokokon, Juliette pedig elgondolkodott, hogy talán mégis gyakorlás kérdése az egész.

Mikor végre felért az étkezőbe, eljött az ebédidő, a terem zsongott a hangos beszélgetéstől és a fémtányérokon csilingelő fémvilláktól. Az irodája ajtaja előtt megnövekedett az összehajtogatott feljegyzések oszlopa. Volt ott egy műanyag vödörben álló növény is, egy pár cipő, színes drótból készített szobrocska. Juliette megállt egy percre a gyűjtemény felett. Miután Marnesnak semmilyen rokona nem volt, Juliette feltételezte, az ő dolga, hogy átnézzen mindent, s megbizonyosodjon arról, hogy minden darab olyasvalakihez kerül, aki a leginkább hasznát veszi. Lehajolt, és felvette a kártyák egyikét. Bizonytalan kézírás állt rajta ceruzával. Elképzelte a felsős iskolásokat, amint gyakorlatifoglalkozás-órán kártyákat készítenek Marnes seriffhelyettes számára. Ez mindenféle ceremóniánál jobban elszomorította Juliette-et. Könnyet törölt ki a szeméből, és elátkozta a tanárokat, akik úgy gondolták, belekeverik a gyerekeket ebbe az egész ocsmányságba.

– Hagyjátok ki őket belőle! – suttogta maga elé.

Letette a kártyát, és összeszedte magát. Arra jutott, Marnes seriffhelyettesnek tetszett volna ez. Könnyen kiszámítható ember volt, s azok közé tartozott, akiknek mindenük megöregszik, csak a szívük nem; az sosem lesz viseltes, mert sohasem volt mersze használni.

Az irodájába belépve meglepődött azon, hogy társasága akadt. Marnes seriffhelyettes asztalánál egy idegen ült. Felnézett a számítógépből, és rámosolygott. Már épp meg akarta kérdezni, ki ő, amikor Bernard – Juliette továbbra sem volt hajlandó rá mint ügyvivő polgármesterre gondolni – lépett ki a fogdából, kezében egy aktával, Juliette-re mosolygott.

– Milyen volt a szertartás? – kérdezte.

Juliette átszelte az irodát, és kitépte kezéből az aktát.

– Lesznek szívesek nem babrálni semmivel! – mondta.

– Babrálni? – Bernard nevetve megigazította a szemüvegét. – Az lezárt ügy. Az irodámba akartam visszavinni, hogy újraiktassam.

Juliette megnézte az aktát, s látta, hogy Holstoné.

– Nagyon jól tudja, hogy maga nekem jelent, igaz? Elvárta volna az ember, hogy legalább belenézzen a Szerződésbe, mielőtt Jahns fölesketi.

– Ragaszkodom ehhez, köszönöm. – Juliette otthagyta a férfit a nyitott cellánál, és az íróasztalához ment. A legfelső fiókba tette az aktát, ellenőrizte, hogy a pendrive kiáll-e még a számítógépéből, majd a vele szemközt ülő fickóra nézett.

– Maga meg…?

A férfi felállt, s Marnes seriffhelyettes széke a szokásos módon megnyikordult. Juliette kényszeríteni próbálta magát, hogy többé ne Marnes tulajdonaként gondoljon a székre.

– Peter Billings, hölgyem. – Kezet nyújtott. Juliette elfogadta. – Épp feleskettem magamat. – Két ujja közé fogta a csillagja sarkát, s eltartotta az overalljától, hogy Juliette láthassa.

– Peter valójában a maga állására pályázott – közölte Bernard.

Juliette azon töprengett, mit akart ezzel mondani, vagy mi értelme volt annak egyáltalán, hogy megemlítette.

– Szüksége volt valamire? – kérdezte Bernardtól. Az asztalára mutatott, ahol feltornyosultak előző nap az elintézendők, mivel ideje javát Marnes ügyeinek intézésével töltötte. – Mert ha bármi kéne magának, odatehetem ezeknek a tornyoknak a legaljába itt.

– Minden, amit tőlem kap, legfelülre megy – mondta Bernard. Rácsapott az aktára, amin Jahns neve állt. – És szívességet teszek magának azzal, hogy feljövök, és itt bonyolítom le ezt a megbeszélést ahelyett, hogy maga jönne le az én irodámba.

– Micsoda megbeszélés ez? – kérdezte Juliette. Nem nézett fel Bernardra, papírjai szortírozásával foglalta el magát. A férfi remélhetőleg látni fogja, mennyi a dolga, és elmegy, ő pedig naprakésszé teheti Petert, ráállítva arra a kevésre, amit maga okoskodott ki.

– Mint tudja, volt egy kis… felfordulás az elmúlt hetekben. Valójában precedens nélküli, legalábbis a felkelés óta. És tartok tőle, veszedelmet jelent, ha nem egyazon oldalon állunk. – Ujját arra a dossziéra nyomta, amit Juliette épp el akart mozdítani, s az asztallaphoz szegezte. Juliette most felpillantott rá.

– Az emberek folytonosságot akarnak. Tudni akarják, hogy a holnap túlnyomórészt olyan lesz, mint a tegnap volt. Megnyugtatást akarnak. Mármost, volt egy takarításunk, némi veszteségeket szenvedtünk el, így a hangulat magától értetődően kicsit izgatott. – A dossziékra és a rongypapírhalmokra mutatott, amelyek lefolytak Juliette íróasztaláról, át Marneséra. A szemközt ülő fiatalember látható óvatossággal méregette a halmot, mintha még több torony dőlhetne át hozzá, s így még több munkája keletkezhetne. – Ez az oka annak, hogy általános bűnbocsánatot jelentek be. Nemcsak a siló egész lakossága lelkierejének erősítésére, de azért is, hogy maguknak kettejüknek segítsek tiszta lappal kezdeni. Így amikor a kötelességüket teljesítik, lesz idejük képbe kerülni, nem csap össze a hullám a fejük felett.

– Tiszta lappal kezdjünk? – kérdezte Juliette.

– Pontosan. Itt van ez a sok piás szabálysértés. Ez itt micsoda? – Felvett egy aktát, és elolvasta a rajta lévő nevet. – Ó, már megint mit művelt Pickens?

– Megette a szomszéd patkányát – mondta Juliette. – A család háziállatát.

Peter Billings kuncogott. Juliette rásandított, azon gondolkodva, honnan olyan ismerős a neve. Aztán beugrott; emlékezett egy memorandumra, amit Billings írt egy aktához. Ez a srác gyakorlatilag gyerekfejjel a siló bírájának árnyéka lett – Juliette most már emlékezett. Nehezen tudta elképzelni most, hogy Billingsre nézett. Sokkal inkább látszott IT-s típusnak.

– Azt hittem, patkányok és kisállatok tartása illegális – mondta Bernard.

– Az is. Ő a felperes. Ez egy megtorlásként indított ellenper – a dossziék közt válogatott –, mégpedig ezzel szemben.

– Hadd lássam! – mondta Bernard. Megragadta a második dossziét, összefogta, majd mindkettőt az újrahasznosítóba dobta, ahol minden, akkurátusan elrendezett papír és feljegyzés széthullott, és összekeveredett a bezúzásra váró papírok legfelül lévő darabkáival.

– Megbocsátás és felejtés – dörzsölte össze a tenyerét. – Ez lesz a választási mottóm. Erre van az embereknek szükségük. A dolog az új kezdetekről szól, arról, hogy ezekben a zavaros időkben felejtsük el a múltat, tekintsünk a jövőbe! – Hátba vágta Juliette-et, keményen, odabiccentett Peternek, s az ajtó felé tartott.

– Választási mottó? – kérdezte Juliette, mielőtt a férfi távozhatott volna. Aztán tudatosult benne, hogy a felejtésre javasolt ügyek közt van az is, amiben Bernard a főgyanúsított.

– Ó, igen – szólt hátra Bernard a válla felett. Megragadta az ajtófélfát, s visszanézett. – Alapos megfontolás után úgy döntöttem, hogy nálam jobb jelölt nincs erre a posztra. Semmi problémát nem látok azt illetően, hogy továbbra is ellássam feladataimat az IT-nél, mialatt a polgármesteri szerepkört is betöltöm. Valójában már most is az vagyok! – Kacsintott. – Tudja, folytonosság! – Azzal távozott.

Juliette a délután hátralévő részét azzal töltötte, hogy Peter Billingset tájékoztassa, jócskán túlnyúlva azon, amit Billings „észszerű munkaidőnek” nevezett. Leginkább olyasvalakire volt most szüksége, aki felveszi a panaszokat és válaszol a rádión érkező hívásokra. Ez volt Holston régi munkája: bejárni a felső negyvennyolc emeletet, és ahol zavar keletkezik, ott megjelenni. Marnes seriffhelyettes azt remélte, majd Juliette látja el ezt a feladatot fiatalabb, frissebb lábbal. Még azt is mondta, hogy egy csinos nő talán „valamelyest jót tesz a közhangulatnak”. Juliette mást sejtett szándékai mögött. Úgy vélte, Marnes azért akarta minél tovább távol tudni, hogy aktájával és kísértetével zavartalanul magára maradhasson. És nagyon is megértette ezt a vágyát. Így mikor hazaküldte Peter Billingset azoknak a lakásoknak és kereskedőknek a listájával, ahová másnap be kell néznie, végre ő is leülhetett a számítógépéhez, hogy az előző éjszakai keresés eredményét megnézze.

A kereső érdekes eredményeket produkált. Nem annyira a nevek terén, amiben reménykedett, sokkal inkább a jókora szövegblokkokén, amelyek kódolt adatoknak látszottak: értelmetlen összevisszaságok voltak furcsa központozással, kihagyásokkal és olyan beékelt szavakkal, amiket felismert, de úgy tűnt, nincsenek a helyükön. Ezek a jókora bekezdések mindenütt megtalálhatóak voltak Holston otthoni gépén, a legelső valamivel több mint három éve keletkezett. Ez beleillett az időrendbe, de Juliette arra figyelt fel igazán, milyen gyakran bukkant fel az adat beágyazott könyvtárakban, néha tucatnyi vagy még annál is több mappányi mélységben. Mintha valaki nagyon fontosnak tartotta volna eldugni őket, ugyanakkor több példányban is el akarta rejteni, mert rettegett attól, hogy elveszíti őket.

Juliette feltételezte, hogy kódolt anyag, bármi is az, és fontos. Darabkákat tépett le egy kis vekni kenyérről, és kukoricakrémbe mártogatta, miközben összeállította a zagyvaság egy teljes példányát, hogy leküldje a Gépészetre. Talán akad ott elég okos fickó, akik kibogozzák a kód valamiféle értelmét, ott van mindjárt Walker. Az ételt rágcsálva azzal töltötte a következő órákat, hogy visszafelé utazott azon az ösvényen, amit Holston utolsó munkában töltött éveinek alapos vizsgálatával sikerült feltérképeznie. Nehéz volt megszűrni a férfi tevékenységét, kitalálni, mi volt fontos, és mi az, aminek nagyobb volt a füstje, mint a lángja, de ezt is olyan logikusan közelítette meg, mint bármilyen más üzemzavart. Mert úgy döntött, azzal van dolga. Üzemzavarral. Ami fokozatos és végeláthatatlan. Csaknem elkerülhetetlen. Feleségének elvesztése olyan lehetett, mint mikor egy varrat vagy tömítés csütörtököt mond. Mindent, ami Holston számára ellenőrizhetetlenné vált, végig lehetett követni – csaknem gépiesen – a haláláig.

Juliette gyorsan rájött, hogy Holston a munkahelyi számítógépén dolgozva nem foglalkozott titkokkal. Nyilvánvalóan éjszakai bagoly lett belőle, mint őbelőle is, órákig fennmaradt a lakásán. Ezt ismét csak köztük lévő hasonlóságnak érezte, s ettől fokozódott a férfival kapcsolatos megszállottsága. Ha az otthoni számítógépéhez ragaszkodik, az adatmennyiség felét figyelmen kívül tudja hagyni. Ugyancsak világossá vált, hogy Holston ideje nagy részét a felesége utáni nyomozással töltötte, éppúgy, ahogyan most Juliette ütötte bele az orrát az ő életébe. Ez volt a legerősebb kötelék Juliette és Holston között. Itt ült, kutatva az utolsó önkéntes takarító után, amint az kutatott a felesége után abban a reményben, hogy rájön, milyen gyötrelmes ok vezethet egy személyt arra, hogy a tiltott külvilágot válassza.

S itt Juliette csaknem hátborzongató nyomokra kezdett bukkanni a kapcsolatukban. Úgy tűnt, Holston felesége, Allison volt az, aki megoldotta a régi szerverek rejtélyeit. Maga a módszer, ami a Holston-féle adatokat elérhetővé tette Juliette számára, bizonyos pontokon titkokat árult el Allisonnak, azután Holstonnak. A házaspár közti törölt üzenetekre összpontosítva, valamint felfigyelve arra, hogy akkoriban nőtt meg robbanásszerűen a kommunikáció, amikor Allison kiadott egy bizonyos adat-helyreállítási módszerről szóló dokumentumot, Juliette olyasmibe botlott, amelyet helyes útnak érzett. Egyre biztosabb lett abban, hogy Allison talált valamit a szervereken. A baj a lelet meghatározásával volt – s felmerült a kérdés, hogy még ha meg is találta, felismerte-e.

Többféle ötlettel eljátszadozott, még annak esélyével is, hogy Allisont a hűtlenség miatti harag hajtotta, azonban elég pontos képet alakított ki magában Holstonról ahhoz, hogy tudja, nem ez volt a helyzet. S azután észrevette, hogy a tevékenységek minden nyoma visszavezethetőnek tűnik a zagyva szövegek bekezdéseire. Ez egy olyan válasz volt, amelynek elutasítására Juliette kitartóan kereste az ürügyet, miután semmi értelmét nem látta. Miért töltene Holston, de különösen Allison ennyi időt egy értelmetlen dolog nézegetésével? A tevékenységnaplók tanúsága szerint Allison egy-egy alkalommal órákig is nyitva tartotta őket, mintha a zavaros betűk és jelek olvashatók lettek volna. Juliette számára teljesen új nyelvnek látszottak.

Mi volt tehát, ami takarítani küldte Holstont és a feleségét? A siló közvéleménye úgy tartotta, Allisonra jött rá a hoppáré, megbolondult, hogy kimehessen, Holston pedig végül a gyászának engedett. Juliette azonban ezt soha nem vette be. Nem szerette a véletleneket. Mikor gépet szedett szét, hogy megjavítsa, s néhány napra rá újabb probléma merült fel, többnyire csak annyit kellett tennie, hogy az utolsó javítástól visszafelé nézze végig a nyomokat. A válasz mindig majdnem ott volt. Ugyanígy látta ezt a rejtélyt is: ha mindkét embert ugyanaz a dolog hajtotta, sokkal egyszerűbbnek kell lennie a magyarázatnak is.

Csak épp nem látta, mi lehet az. Részben attól félt, ha rájön, abba ő maga is beleőrülhet.

Juliette megdörzsölte a szemét. Mikor ismét az asztalára nézett, Jahns aktájára figyelt fel. Az irattartó tetején ott volt a Marnesnak szóló orvosi jelentés. Félretette a jelentést, és az alatta lévő üzenetért nyúlt, amit Marnes vetett papírra és hagyott az ágya melletti asztalkán:

„Nekem kellett volna lennem.”

Mennyire szűkszavú, gondolta Juliette. No de ki maradt neki a silóban, akivel beszélhetett volna? Tanulmányozta a néhány szót, de nem sokat lehetett belőlük kifacsarni. A kulacs, amit megmérgeztek, Marnesé volt, nem pedig Jahnsé. A polgármester asszony halála ettől igazából emberölési ügy lett, ami Juliette számára új kifejezés volt. Marnes elmagyarázott valamit a jogból: a legrosszabb, amit reményeik szerint rábizonyíthatnak valakire, az az ellene megkísérelt, de sikertelen gyilkossági kísérlet, nem pedig a kontármód előidézett baleset, ami a polgármester életébe került. Ami azt jelentette, ha rá tudják húzni a vizes lepedőt a bűnösre, az illetőt takarítani küldhetik amiatt, amit Marnes esetében nem sikerült megvalósítania, míg mindössze ötévi felfüggesztett és silószolgálat fenyegeti amiatt, ami véletlenül történt Jahnsszal. Juliette úgy gondolta, az igazságosságnak ez a kifacsarodott felfogása legalább annyira felőrölhette a szerencsétlen Marnest, mint bármi más. Semmi remény nem volt valódi igazságszolgáltatásra, arra, hogy életért életet adjanak. Marnest mélységesen sértették ezek a furcsa törvények, amelyekhez társult a kínzó tudat, hogy a saját hátán vitte a mérget. Azzal a gondolattal kellett élnie, hogy a méreg hordára volt, s azzal a fájdalmas tudattal, hogy egy jótett, a közös menet okozta szerelme halálát.

Juliette az öngyilkosságról tanúskodó feljegyzést tartotta a kezében, és elátkozta magát, amiért nem látta előre a bekövetkeztét. Az üzemzavart előre lehetett volna látni, a problémát némi megelőző karbantartással meg lehetett volna oldani. Többet kellett volna mondania Marnesnak, valahogy kezet nyújtani felé. Ő azonban túlontúl el volt foglalva azzal, hogy felszínen próbáljon maradni abban az első néhány napban, amikor a férfi, aki a legfelsőre behozta, lassanként a szeme láttára hullott szét.

Nyugtalanító gondolatait a levelek érkeztét jelző ikon villogása szakította félbe. Az egérért nyúlt, és haragudott magára. Nyilván nem ment át az a nagy mennyiségű adat, amit néhány órája postázott a Gépészetnek. Talán túl nagy volt ahhoz, hogy egyszerre küldje. De aztán meglátta, hogy Scottie-tól érkezett az üzenet, IT-s barátjától, aki az adatokat is küldte.

„Gyere most!”, hangzott az üzenet.

A kérés furcsa volt. Homályos, ugyanakkor ijesztő, különösen, hogy ilyen kései órán érkezett. Juliette lekapcsolta a monitort, kikapta a pendrive-ot a gépből arra az esetre, ha további látogatói lennének, s rövid ideig fontolgatta, derekára csatolja-e Marnes ősöreg fegyverét. Felállt, a kulcsszekrényhez ment, s kezét végigfuttatta a lágy szíjon, kitapintva a bemélyedést, ahol a csat nyomta évtizedeken át a régi bőrt. Ismét Marnes tömör üzenetére gondolt, s a seriffhelyettes üres székére nézett. Végül úgy döntött, hagyja a fegyvert, ahol van. Biccentett Marnes asztala felé, megnézte, nála vannak-e a kulcsai, s kisietett az ajtón.

24

Az IT-ig harminchárom szintet kellett lefelé gyalogolni. Juliette olyan gyorsasággal szedte a fokokat, hogy fél kézzel a belső korlátba kellett kapaszkodnia, nehogy beleszaladjon a néhány felfelé tartóba. A hatodik közelében lehagyott egy hordárt, aki megijedt attól, hogy megelőzték. A tizediken kezdett szédülni az állandó körözéstől. Azon gondolkodott, Holston és Marnes vajon miként reagált a bajra bármilyen fokú sürgősség esetén. A másik két seriffhelyettesi hivatal, egyik a siló közepe táján, a másik a mély-lenti világban, jó helyen volt, majdnem a maguk negyvennyolc emeletének a közepén, s ez az elrendezés lényegesen jobb volt. Juliette a húszas szintekre érve ezt gondolta: irodájának elhelyezése nem igazán ideális ahhoz, hogy a körzete távolabbi végén történő dolgokra reagáljon. Inkább a légzsilip és a fogda mellé tették, a siló legsúlyosabb büntetése, a halálbüntetés helyszínének közelébe. Kárhoztatta a döntést, miközben a visszafelé tartó hosszú strapára gondolt.

A felső húszasokon szabályszerűen felborított egy embert, aki nem nézett a lába elé. Egyik karjával átkarolta a férfit, és megragadta a korlátot, csúf eséstől kímélve meg mindkettejüket. A férfi elnézést kért, mialatt ő szitkokat mormolt. S akkor látta meg, hogy Lukas az, a hátára szíjazott rajztáblával, overallja zsebéből rajzszenek álltak ki.

– Ó! – mondta Lukas. – Helló!

Elmosolyodott Juliette láttán, a mosoly azonban lehervadt, mikor rájött, hogy épp az ellenkező irányba tart.

– Sajnálom – mondta Juliette. – Mennem kell.

– Természetesen.

Félreállt az útból, s Juliette végre levette kezét a bordáiról. Bólintott, mert nem volt biztos benne, mit mondjon, csak Scottie-ra tudott gondolni, aztán folytatta a rohanást lefelé, túl gyorsan haladva ahhoz, hogy esélye legyen visszapillantani.

Mikor végre leért a harmincnegyedikre, megpihent a fordulón, hogy levegőhöz jusson, és elmúljon a szédülése. Leellenőrizte az overallját – helyén van-e a csillag, és zsebében a pendrive –, majd benyitott az IT főbejáratán, és próbált úgy tenni, mintha oda tartozna.

Gyorsan felmérte az előszobát. Jobb kéz felé, üvegablak mögött a konferenciaterem látszott. Égett a villany, bár már az éjszaka közepén jártak. Néhány fej látszott az üvegen keresztül: értekezlet folyt. Úgy gondolta, hallja Bernard erőteljes, nazális hangját az ajtón átszűrődni.

Előtte helyezkedtek el az IT lakás-, iroda-és műhelylabirintusába nyíló alacsony biztonsági kapuk. Juliette el tudta képzelni a szintek elrendezését; hallott arról, hogy a három szint igen sok közös vonást mutat a Gépészettel, csak itt sokkal komorabb a hangulat.

– Segíthetek? – kérdezte a kapuk mögött egy ezüst overallos.

Odament hozzá.

– Nichols seriff – mondta. Meglengette a férfi felé az igazolványát, majd a kapu lézerszkennere alá csúsztatta. Piros fény gyulladt ki, a kapu pedig haragosan felbúgott. Nem nyílt ki. – Az egyik technikusukhoz, Scottie-hoz jöttem. – Ismét megpróbálkozott az igazolvánnyal, ugyanazzal az eredménnyel.

– Bejelentette a látogatását? – kérdezte a férfi.

Juliette összeszűkült szemmel meredt rá.

– Én vagyok a seriff. Mióta kell nekem bejelentenem bármit is? – Ismét bedugta a kártyát, a kapu pedig rábúgott. A fiatalember meg sem mozdult, hogy segítsen.

– Kérem, ne tegye ezt! – mondta.

– Nézze, fiam, egy nyomozás közepén vagyok. Maga itt hátráltatja a munkámat.

Az őr rámosolygott.

– Biztos vagyok benne, hogy tisztában van különleges helyzetünkkel, amelyre az illetékessége…

Juliette eltette az igazolványát, és két kézzel átnyúlt a kapun, hogy elkapja az overallja pántjait. Majdnem teljesen átrángatta a kapun, karján, amely számtalan csavart lazított meg, kidagadtak az erős izmok.

– Ide figyelj, te istenverte pöcs, vagy átmegyek ezeken a kapukon, vagy fölöttük megyek át, utána meg rajtad. Tudomásodra hozom, hogy közvetlenül Bernard Holland ügyvivő polgármesternek jelentek, a te átkozott főnöködnek. Világosan fejeztem ki magam?

A srác szeme elkerekedett, pupillája kitágult. Fel-le rángatta az állát.

– Akkor mozgás – mondta Juliette, s egy taszítással elengedte az overallját.

Az őr a saját azonosítóját kotorta elő – áthúzta a szkenneren.

Juliette benyomta a forgókereszt karját, és elhaladt a férfi mellett. Aztán megállt.

– Uh, pontosan merre?

A srác még az igazolványát próbálta remegő kézzel visszaszuszakolni a mellzsebébe.

– A-arra, hölgyem. – Jobbra mutatott. – A második folyosón balra. Utolsó iroda.

– Jó fiú – mondta. Elfordult, s magában mosolygott. Úgy látszott, itt is jól működött az a hangnem, amivel a marakodó gépészeket választották szét. S azon is nevetett magában, amikor az általa használt érvelésre gondolt: az én főnököm a te főnököd is, tehát nyisd ki. De ha valakinek ennyire elkerekedik a szeme, és ekkora benne a félelem, annak akár Jean mama kenyérreceptjét is felmondhatja hasonló hangnemben, akkor is átjut a kapukon.

Befordult a második folyosón, elhaladva egy IT-ezüstben lévő férfi és egy nő mellett, akik az ellenkező irányba tartottak. Utánafordultak, hogy lássák, merre tart. A folyosó végén mindkét oldalon nyílt iroda, és nem tudta, melyik lehet Scottie-é. Előbb abba kukucskált be, amelyiknek nyitva volt az ajtaja, a villany azonban nem égett odabenn. A másikhoz fordult, és bekopogott.

Senki nem felelt, az ajtó alatti résben látszó világosság azonban elhalványult, mintha valaki az ajtóhoz lépett volna.

– Ki az? – suttogta az ajtón át egy ismerős hang.

– Nyisd ki ezt a vackot! – mondta Juliette. – Tudod, ki az.

Lefelé mozdult a kilincs, nyílt az ajtó. Juliette belépett, Scottie pedig becsukta mögötte az ajtót, és ráfordította a zárat.

– Meglátott valaki? – kérdezte.

Hitetlenkedve nézett rá.

– Hogy megláttak-e? Naná, hogy megláttak. Mit gondolsz, hogy jutottam be ide? Mindenütt emberek vannak.

– De láttak téged ide bejönni? – suttogta.

– Scottie, mi az ördög történik? – Juliette kezdte gyanítani, hogy a semmiért jött le idáig. – Üzenetet küldtél, ami elég kétségbeesettnek tűnt, azt mondtad, azonnal jöjjek. Hát itt vagyok.

– Honnan vetted ezt az anyagot? – kérdezte Scottie. Felmarkolt egy tekercsnyi kiprintelt anyagot az asztaláról, és reszkető kézzel tartotta maga előtt.

Juliette odalépett hozzá. Kezét a fiú karjára tette, s a papírra nézett.

– Csak nyugodj meg! – mondta halkan. Megpróbált elolvasni néhány sort, s azonnal felismerte azt a zagyvaságot, amit aznap még korábban ő küldött le a Gépészetre.

– Hogyan jutottál hozzá ehhez? – kérdezte. – Csak néhány órája küldtem le Knoxnak.

Scottie bólintott.

– Ő meg továbbküldte nekem. Bár ne tette volna! Nagy bajba kerülhetek emiatt.

Juliette nevetett.

– Te most viccelsz, igaz?

De látta rajta, hogy nem viccel.

– Scottie, először is te bányásztad nekem elő ezt az egész cuccot. – Hátralépett, és szigorúan ránézett. – Várjunk csak, hiszen te tudod, mi ez a zagyvaság, igaz? El tudod olvasni?

Scottie bólogatott.

– Jules, akkor még nem tudtam, mit szedek össze neked. Holmi marhaság volt csak. Meg se néztem. Csak fogtam, és továbbadtam…

– Mitől olyan veszélyes ez? – kérdezte.

– Még csak nem is beszélhetek róla – közölte Scottie. – Nem vagyok én takarító-alapanyag, Jules. Nem én. – Feltartotta a tekercset. – Tessék! Ki sem lett volna szabad nyomtatnom, de törölni akartam az üzenetet, amivel jött. El kell venned! Tűnj el innét! Nálam nem találhatják meg.

Juliette átvette a tekercset, de csak azért, hogy megnyugtassa.

– Scottie, ülj le! Légy szíves! Nézd, tudom, hogy meg vagy ijedve, de szeretném, ha leülnél, hogy megbeszéljük ezt. Ez nagyon fontos.

A fiú megrázta a fejét.

– Scottie, a pokolba is, ülj le, de rögtön! – A székre mutatott, s Scottie némán engedelmeskedett. Juliette a srác íróasztalának a szélére ült. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a szoba hátsó részében lévő priccsen nemrég aludtak, és megsajnálta a fiatalembert.

– Bármi is ez – rázta meg a papírtekercset –, ez okozta az utolsó két takarítást.

Úgy mondta ezt Scottie-nak, mintha több információja lenne, mint egy gyorsan formálódó ötlet; mintha tudomással bírna valamiről. Talán a fiú szemében ülő félelem erősítette meg ezt az elképzelést, vagy annak szükségessége, hogy erőt és biztonságot sugározzon, ami megnyugtatja.

– Scottie, tudnom kell, mi ez! Nézz rám!

Engedelmeskedett.

– Látod ezt a csillagot? – Megfricskázta, amitől a csillag tompán megcsendült.

Scottie bólintott.

– Nem a műszakvezetőd vagyok ezentúl, kölyök. Én vagyok a törvény, és ez nagyon fontos. Nem tudom, tisztában vagy-e ezzel, de attól, hogy a kérdéseimre válaszolsz, semmiféle bajba nem kerülhetsz. Valójában köteles vagy válaszolni rájuk.

Scottie felnézett rá, némi reménnyel a szemében. Nyilvánvalóan nem tudta, hogy Juliette ezt most találta ki. Nem hazudott – Scottie-t az egész silóért sem adná fel –, de abban igencsak biztos volt, hogy olyasmi, mint mentesség, nem létezik senki számára.

– Mi ez, ami nálam van? – lengette meg a kiprintelt tekercset.

– Ez egy program – suttogta a fiú.

– Úgy érted, időzítő áramkör? Mint a…

– Nem, számítógépes program. Programnyelv. Ez egy… – Elfordította a tekintetét. – Nem akarom kimondani. Ó, Jules, én csak vissza akarok menni a Gépészetre. Nem akarom, hogy ez történjen.

Úgy hatottak ezek a szavak, mintha hideg vízzel öntötték volna nyakon. Scottie nem egyszerűen meg volt ijedve – rettegett. Halálfélelme volt. Juliette leszállt az asztalról, és mellé guggolt, kezét a fiú keze fejére tette, mellyel Scottie idegesen táncoló térdét fogta.

– Mire képes ez a program? – kérdezte.

Scottie az ajkába harapott és a fejét rázta.

– Semmi baj. Itt biztonságban vagyunk. Mondd el, mire való!

– Megjelenítőhöz van – mondta végül. – De nem képernyőhöz, LED-kijelzőhöz vagy nyomtatóhoz. Olyan algoritmusok vannak benne, amiket felismerek. Bárki…

Szünetet tartott.

– Hatvannégy bites színmélység – suttogta Juliette-re meredve. – Hatvannégy bites. Kinek lenne szüksége ennyi színre?

– Magyarázd el nekem! – mondta Juliette. Úgy tűnt, Scottie az őrület határán áll.

– Te láttad, igaz? A kilátást a legfelsőről.

Juliette bólogatott.

– Tudod, hol dolgozom.

– Na, hát láttam én is, még mielőtt elkezdtem itt enni, mert csontig ledolgoztam az ujjamat. – Kezével bozontos, seszínű hajába túrt. – Ez a program, Jules – ami nálad van, valami olyasmire képes, hogy a fali kivetítő képét valóságosnak láttassa.

Juliette emésztgette ezt, aztán felnevetett.

– Na de várjál, nem pont ez a dolga? Odakinn szenzorok vannak. Azok csak felveszik a képet, amit látnak, azután a kivetítőnek meg kell jelenítenie a látványt, nem? Úgy értem, összezavartál ezzel. – Megrázta az érthetetlen zagyvaságot tartalmazó tekercset. – Nem csak arra jó, amire én gondolok? A kép megjelenítésére?

Scottie összekulcsolta a kezét.

– Ahhoz semmi ilyen nem kéne. Te a képnek az átviteléről beszélsz. Arra én is tudnék írni egy tizenkét soros kódot. Nem, ez – ez a képek létrehozásáról szól. Sokkal összetettebb.

Megragadta Juliette karját.

– Jules, ez a dolog vadonatúj látványt képes létrehozni. Megmutathat neked mindent, amit akarsz.

Beszívta a levegőt, kicsit bent tartotta; a beállt csendben még a szívdobbanásukat sem lehetett hallani, és a szemük sem rezzent.

Juliette ócska csizmája hegyén egyensúlyozva újra leguggolt. Végül a padlóra ült, és az iroda fémfalának dőlt.

– Szóval most már érted… – kezdte Scottie, Juliette feltartott keze azonban csendre intette. Soha fel nem merült benne, hogy a kilátás hamis lehet. De miért ne lehetne? És mi lenne a célja?

Elképzelte Holston feleségét, amint felfedezi ezt. Legalább annyi esze kellett legyen, mint Scottie-nak – elsőként ő állt elő a technikával, amit Scottie használt, amikor erre rábukkant, igaz? Mit tehetett ezzel a felfedezéssel? Hangosan kimondott valamit, és zavargást váltott ki? Elmondta férjének, a seriffnek? De mit?

Juliette csak azt tudhatta, ő mit tenne ilyen helyzetben, ha majdnem teljesen biztos lenne a dolgában. Természeténél fogva túl kíváncsi ember volt ahhoz, hogy kételkedjen benne, mit tenne. Ugyanúgy nem hagyná nyugodni a dolog, mint egy leplombált gép zörgő belső alkatrészei vagy egy zárt eszköz rejtélyes működése. Csavarhúzót, csavarkulcsot ragadna, és belepillantana…

– Jules…

Intett, hogy hallgasson. Agyát elárasztották Holston dossziéjának a részletei. Feljegyzések Allisonról, arról, hogyan vesztette hirtelen eszét, szinte egyik napról a másikra. Nyilván a kíváncsisága hajtotta. Kivéve, ha – kivéve ha Holston tévedett. Kivéve, ha színjáték volt az egész. Kivéve, ha Allison az őrület hamis fátylával a férjét védelmezte valami borzalomtól.

De három évébe tellett volna Holstonnak összeraknia mindazt, amire ő egyetlen hét alatt rájött? Vagy eleve tudta, de három évig tartott, míg annyi bátorságot gyűjtött, hogy a felesége után menjen? Vagy neki valami olyan előnye van, ami Holstonnak nem volt? Neki itt volt Scottie. És ő végül is a másvalaki által elszórt kenyérmorzsákat követte, így sokkal könnyebben követhető a rengetegből kivezető ösvény.

Felpillantott fiatal barátjára, aki aggódva nézett vissza.

– El kell vinned ezeket innen – mondta Scottie, a kinyomtatott anyagra sandítva.

Juliette bólintott. Felállt a padlóról, és a tekercset overallja mellrészébe helyezte. Meg kell majd semmisítenie; csak még azt nem tudta, hogyan.

– Mindennek a másolatát töröltem, amit tőled kaptam – mondta Scottie. – Befejeztem az utánajárást. Ezt tanácsolom neked is.

Juliette megtapogatta a mellzsebét. Érezte benne a pendrive kemény kidudorodását.

– És Jules, tennél nekem egy szívességet?

– Bármit.

– Nézz utána, van-e valami módja, hogy visszakerüljek a Gépészetre, jó? Többé nem akarok idefenn élni.

Bólintott, és megszorította a vállát.

– Meglátom, mit tehetek – ígérte, és görcsbe rándult a gyomra. Miért kellett egyáltalán belekevernie ezt a szerencsétlen kölyköt?

25

Juliette másnap reggel kimerülten és késve érkezett íróasztalához; lába és háta sajgott az IT-szintek meglátogatásától, s szemhunyásnyit sem aludt az éjjel. Forgolódva töltötte az éjszakát, azon gondolkodva, vajon nem olyasmit fedezett-e fel, ami jobb lett volna, ha rejtve marad. Aggódott amiatt, hogy amire rálelt, olyan kérdéseket vethet fel, amelyekre kizárólag rossz válasz adható. Ha kiment az étkezőbe, és abba az irányba nézett, amit rendes esetben került, láthatta az utolsó két takarítót egy domb hajlatában feküdni, csaknem egymás karjaiban. Vajon a két szerelmes amiatt dobta oda magát a rothasztó szélnek, aminek Juliette most a nyomára akadt? A Scottie szemében látott félelem elgondolkodtatta, vajon kellően elővigyázatos-e. Asztala felett az új seriffhelyettesre nézett, aki még nála is zöldfülűbb volt ebben a munkában; most épp az akták egyikének adatait gépelte be.

– Hahó, Peter?

A férfi felnézett a számítógépből.

– Igen?

– Te ezelőtt is az igazságszolgáltatásnál dolgoztál, igaz? Egy bíró árnyéka voltál?

Peter oldalt biccentette a fejét.

– Nem, bírósági asszisztens voltam. Valójában néhány évvel ezelőttig a középső szintek seriffhelyettesi irodájában voltam árnyék. Akartam azt az állást, de nem jött össze.

– Ott nőttél fel? Vagy fent?

– A középszinteken. – Elvette kezét a billentyűzetről, és az ölébe ejtette. Mosolygott. – Apám vízvezeték-szerelő volt a hidropóniánál. Néhány éve ment el. Anyám a bölcsődében dolgozik.

– Tényleg? Mi a neve?

– Rebecca. Ő az egyik…

– Ismerem. Árnyékoskodott, mikor kölyök voltam. Apám…

– A felső bölcsődében dolgozik, tudom. Nem akartam szóba hozni…

– Miért nem? Na, ha amiatt aggódsz, hogy kivételeznék veled, oké, bűnös vagyok. A helyettesem vagy, én pedig fedezlek.

– Nem, nem erről van szó. Csak nem akartam, hogy bármi ellenérzésed legyen velem szemben. Tudom, hogy te meg az apád nem…

Juliette legyintett.

– Attól még az apám. Csak tőle távol nőttem fel. Mondd meg anyádnak, üdvözlöm!

– Megmondom. – Peter mosolygott, és a billentyűzet fölé hajolt.

– Figyelj! Van egy kérdésem. Valamiről, amin nem tudok eligazodni.

– Persze – nézett fel a férfi. – Mondd csak!

– Te érted, miért olcsóbb hordárral vitetni el egy levelet valakinek, mint számítógépről átküldeni?

– Ó, persze – bólintott. – Valamit elektronikusan elküldeni, az karakterenként negyed kupon. Az összeadódik!

Juliette nevetett.

– Nem, azt tudom, mibe kerül. De a papír sem olcsó. És a hordár sem. De úgy tűnik, az elektronikus üzeneteknek gyakorlatilag ingyenesnek kéne lenniük, érted? Az csak információ. Súlya sincs.

Peter vállat vont.

– Mióta az eszemet tudom, egy karakter negyed kupon. Fogalmam sincs. Mellesleg nekünk itt napi ötvenkuponos kvótánk van, plusz korlátlan keret vészhelyzet esetére. Én nem aggódnék miatta.

– Én sem aggódom, csak nem értem. Persze, tisztában vagyok vele, miért nem lehet mindenkinek olyan rádiója, amilyennel mi járunk, mert egyszerre csak egyvalaki forgalmazhat, így szabad frekvenciákra van szükségünk vészhelyzet esetére, de szerintem mindannyian annyi üzenetet küldhetnénk, amennyit csak akarunk.

Peter felkönyökölt, és öklére támasztotta az állát.

– Nos, gondoljunk a szerverek árára, az elektromosságra. Ami azt jelenti, hogy olajat kell elégetni, karban kell tartani a vezetékeket, a hűtést és még mi mindent. Különösen, ha valakinek tonnányi a forgalma. Ezzel szemben ott van az, hogy kipréselik a rongyot egy rácson, hagyják megszáradni, ráfirkálnak némi tintát, aztán rábízzák valakire, aki amúgy is abba az irányba tart felfelé vagy lefelé. Nem csoda, hogy olcsóbb!

Juliette bólintott, de inkább csak Peter kedvéért. Nem volt erről meggyőződve. Nem szívesen mondta ki, de nem bírta megállni.

– De mi van, ha valami más oka van? Mi van, ha valaki készakarva drágította meg?

– Miért? Hogy keressen rajta? – Peter csettintett az ujjával. – Hogy a hordárok levélkézbesítéssel legyenek elfoglalva?

Juliette megrázta a fejét.

– Nem, mi van akkor, ha meg akarták nehezíteni az egymással való beszélgetést? Vagy legalábbis megdrágítani. Hogy elválasszanak bennünket, s a gondolatainkat tartsuk meg önmagunknak.

Peter a homlokát ráncolta.

– Miért akarna bárki ilyesmit csinálni?

Juliette vállat vont, és ismét számítógépének képernyőjét nézte, keze az ölében elrejtett tekercs felé araszolt. Emlékeztette magát: immár nem olyan emberek közt él, akikben maradéktalanul megbízhat.

– Nem tudom – mondta. – Felejtsd el! Csak egy hülye gondolat volt.

Maga elé húzta a billentyűzetét, és épp felpillantott a monitorra, amikor Peter már látta a vészjelzés ikonját.

– Hű! Újabb riasztás – mondta.

Juliette rákattintott a villogó ikonra, s hallotta, hogy Peter kifújja a levegőt.

– Mi az ördög folyik itt? – kérdezte.

Juliette megnyitotta az üzenetet, és gyorsan elolvasta. Alig akarta elhinni, amit látott. Az nem lehet, hogy ez így normális. Az emberek biztosan nem hullanak így. Vagy csak korábban egyszerűen nem hallott róla, mivel állandóan el volt temetkezve valami megroggyant szerkezetben vagy egy olajteknő alatt?

Az üzenet felett villogó számkódot anélkül is felismerte, hogy fel kellett volna lapoznia a puskáját. Szomorúan ismerős volt. Újabb öngyilkosság. Az áldozat nevét nem közölték, volt azonban egy irodaszám. Ő pedig ismerte a szintet és a címet. Megint fájni fog a lába az alászállástól.

– Nem – mondta, és megmarkolta íróasztala szélét.

– Akarod, hogy…? – Peter a rádiója felé nyúlt.

– Nem, a fenébe is, nem. – Juliette megrázta a fejét. Ellökte magát az asztalától, felborítva az újrahasznosítót, amiből az összes közkegyelemben részesült dossziéja a padlóra hullott. Az ölében tartott tekercs odagördült közéjük.

– Én összeszedhetem – kezdte Peter.

– Megcsinálom – hessentette el Juliette. – A francba. – Megrázta a fejét. Forgott körülötte az iroda, a világ kezdett elhomályosodni. Az ajtó felé tántorgott kitárt karokkal, hogy egyensúlyát megőrizze, miközben Peter visszafordult a számítógépe képernyője felé, megragadta az egerét a kábel végén, és rákattintott valamire.

– Uh, Juliette…?

Ő azonban már kitántorgott az ajtón, nekigyürkőzve a hosszú és fájdalmas ereszkedésnek.

– Juliette!

Megfordult, s látta, hogy Peter utánaszalad, kezét a csípőjére erősített rádión tartva.

– Mi az? – kérdezte.

– Sajnálom… ez… én nem tudom, hogy kell csinálni…

– Nyögd már ki! – mondta türelmetlenül. Semmi másra nem tudott gondolni, mint a nyakánál felakasztva lógó kis Scottie-ra. Képzeletében kábelkötegelőket látott. Szörnyű gondolatai így rendezték el fejében a tetthelyet ebben az éber rémálomban.

– Csak az, hogy kaptam egy magánüzenetet, és…

– Maradj idefenn, ha akarsz, de nekem le kell oda mennem. – A lépcsőház felé kanyarodott.

Peter megragadta a karját. Durván. Erőteljes szorítással.

– Sajnálom, hölgyem, de őrizetbe kell vennem magát…

Juliette megperdült, s látta, mennyire bizonytalan a férfi.

– Mit mondtál?

– Csak a kötelességemet teljesítem, seriff, esküszöm. – Peter a fémbilincsei után nyúlt.

Juliette hitetlenkedve bámult rá, miközben a férfi rákattintotta a bilincset az egyik csuklójára, és most a másikkal matatott.

– Peter, mi a fene folyik itt? Meg kell néznem egy barátomat…

Peter megrázta a fejét.

– A számítógép szerint ön gyanúsított, hölgyem. Én csak azt csinálom, amire utasít.

S ezzel a karperec másik fele is kattant a csuklója körül, Juliette pedig látva kínos helyzetét, elnémult a döbbenettől. Képtelen volt kiűzni a fejéből felakasztva lógó fiatal barátja képét.

26

Juliette-nek engedélyezték, hogy látogatót fogadjon, de kit akart volna ebben a helyzetben látni? Senkit. Ült, hátát a rácsnak vetve, odakinn a sivár táj kivilágosodott a láthatatlan nap felkeltével; körülötte a padlón nem voltak már sem irattartók, sem kísértetek. Egyedül volt, megfosztva a munkájától, amiről igazán azt sem tudta, akarta-e egyáltalán, útját hullák szegélyezték, egyszerű és kiszámítható élete darabjaira hullott.

– Biztos vagyok benne, hogy ez át fog menni – hallatszott egy hang a háta mögül. Juliette eltávolodott az acélrudaktól, s Bernardot pillantotta meg a háta mögött, aki kezével a rácsot markolta.

Juliette arrébb lépett, és leült a priccsre, hátat fordítva a szürke látványnak.

– Tudja, hogy nem én tettem – mondta. – A barátom volt.

Bernard a homlokát ráncolta.

– Mit gondol, miért raboskodik itt? A fiú öngyilkosságot követett el. Alighanem a mostanában lezajlott tragédiák miatt zavarodott meg. Nem elképzelhetetlen az ilyesmi, amikor az emberek a siló egy új szekciójába kerülnek, távol a barátoktól, családtól, elvállalnak egy munkát, amire nem tökéletesen alkalmasak…

– Akkor miért tartanak itt? – kérdezte Juliette. Hirtelen ráébredt, hogy talán végül is nem lesz kettős takarítás. Oldalvást, a folyosón távolabb láthatta Petert, aki fel-alá járkált, s mintha fizikai akadály gátolta volna meg abban, hogy közelebb jöjjön.

– Felhatalmazás nélküli behatolás a harmincnegyedikre – közölte Bernard. – A siló egy lakosának megfenyegetése, az IT ügyeinek megbolygatása, IT-tulajdon eltávolítása biztosított körletből…

– Ez baromság – mondta Juliette. – A maga egyik dolgozója hívott oda. Minden jogom megvolt ahhoz, hogy ott legyek!

– Utána fogunk nézni – felelte Bernard. – Nos, itt van Peter, majd ő utánanéz. Tartok tőle, a számítógépét mint bizonyítékot le kellett foglalnia. Odalenn az embereim a legmegfelelőbben képzettek ahhoz, hogy megállapítsák…

– A maga emberei? Polgármester akar lenni, vagy IT-főnök? Mert utánanéztem, és a Szerződés világosan leszögezi, hogy egyszerre mindkettő nem lehet…

– Ezt meglehetősen hamar szavazásra bocsátjuk. Korábban is változott már a Szerződés. Úgy alkották meg, hogy szükség esetén meg lehessen változtatni.

– És így maga el akar engem távolítani az útból. – Juliette közelebb lépett a rácshoz, így láthatta, hogy Peter Billings őt nézi. – Gondolom, mindvégig neked kellett volna ezt az állást megkapnod? Így van?

Peter eltűnt a látószögéből.

– Juliette. Jules. – Bernard megrázta a fejét, és csettintett a nyelvével. – Nem akarom magát eltávolítani. A siló semelyik lakóját sem akarnám. Azt akarom, hogy az emberek a helyükön legyenek. Ott, ahová valók. Scottie nem volt az IT-ra való. Most már látom ezt. És nem hiszem, hogy maga a legfelsőre való.

– Na és akkor, száműznek vissza a Gépészetre? Ez megy most? Valami tetves vádaskodás alapján?

– A száműzés eléggé rémes kifejezés. Biztos vagyok benne, hogy nem erre gondolt. És nem akarja visszakapni a régi munkáját? Nem volt ott boldogabb? Annyi minden olyasmit kell idefenn tanulni, amiben még csak nem is árnyékoskodott. És azok az emberek, akik úgy vélték, ez a munka magához illik leginkább, s akik, ebben biztos vagyok, remélték, hogy megkönnyítik a dolgát…

Itt abbahagyta, s ez valahogy rosszabb volt, hogy hagyta így a levegőben lógni a mondatot, arra kényszerítve Julest, hogy maga egészítse ki a képet. Két friss sírhalmot képzelt el a kertek frissen megforgatott földjében, tetejükön néhány, a gyászolók által odadobott héjjal.

– Engedélyezni fogom, hogy mindazt a holmiját összeszedje, ami nem képez bizonyítékot, majd hagyjuk, hogy leköltözzön. Ha útközben beszél a helyetteseimmel, s ők úgy látják, magával minden rendben van, és jelentést tesznek a haladásáról, elejtjük ezeket a vádakat. Tekintse ezt az én kis… megbocsátási ünnepségem kiterjesztésének!

Bernard mosolyogva megigazította a szemüvegét.

Juliette a fogát csikorgatta. Felmerült benne, hogy soha életében még senkit nem vágott arcon.

Most is csak azért nem így tett pontot a beszélgetés végére, mert tartott attól, hogy elvéti, és valamelyik acélrúdon eltöri az ujjperceit.

Csak egy hét telt el azóta, hogy megérkezett a legfelsőre, és Juliette kevesebb holmival távozott, mint amennyivel érkezett. Kék gépészeti overallt kapott, ami túl nagy volt rá. Peter még csak el sem búcsúzott tőle – Juliette úgy gondolta, nem annyira haragból, vagy mert hibáztatta, hanem szégyenében. A férfi átkísérte az étkezőn a lépcsőház legtetejéhez, s amikor ő megfordult, hogy kezet fogjon vele, az a lábát bámulta, hüvelykujját beakasztotta az overalljába, s Juliette seriffcsillagát viselte, csálén a bal mellére tűzve.

Juliette nekilátott a silón végigvezető ereszkedésnek. Fizikailag kevesebbet vesz ki belőle, mint a feljövetel, más tekintetben azonban sokkal kiborítóbb lesz. Mi történt pontosan a silóval, és miért? Nem tehetett róla, de az egésznek a közepében érezte magát, s részben felelősnek. Ezek az események nem következnek be, ha a Gépészeten hagyják; akkor pedig különösen nem, ha le sem jönnek érte. Még mindig a generátor beállításával vacakolna, nem aludna az éjjel, várva az elkerülhetetlen katasztrófát és a káoszba süllyedést, miközben megtanulnak tartalék energián élni azokban az évtizedekben, amelyek az újjáépítéshez kellenek. Ehelyett egy másfajta katasztrófa tanúja volt: nem kapcsolók repkedtek, hanem holttestek. Leginkább a szerencsétlen Scottie miatt érezte magát rosszul, olyannyira ígéretes kölyök volt, annyira tehetséges, s elment, mielőtt a csúcsra juthatott volna.

Nyúlfarknyi ideig volt seriff, a csillagot csak szemhunyásnyi ideig viselte, s mégis elképesztő késztetést érzett, hogy Scottie halálát kivizsgálja. Valami nem volt rendjén azzal, hogy a fiú öngyilkos lett. A jelek persze arra utaltak. Félt kimenni az irodájából – csakhogy Scottie is Walker alatt árnyékoskodott, és nem lehetetlen, hogy eltanulta a világtól való elvonulás szokását a vénembertől. Amellett Scottie olyan titkokat rejtegetett, amelyek az ő fiatal értelméhez túl nagyok voltak, s eléggé félt ahhoz, hogy üzenjen neki, jöjjön gyorsan – Juliette azonban ismerte, akár a maga árnyékát, és tudta, hogy az öngyilkosság nem fért bele a képbe. Hirtelen azon is elgondolkodott, vajon Marnes esetében belefért-e. Ha Jahns ott lenne mellette, vajon Julesért kiáltana az idős polgármester asszony, hogy vizsgálja ki mindkét halálesetet? Azt mondaná neki, hogy egyik sem stimmel?

– Nem vagyok rá képes – suttogta Juliette a kísértetnek, mire egy felfelé igyekvő hordár utánafordult, miután elhaladt mellette.

A további gondolatokat megtartotta magának. Miközben apja bölcsődéje felé ereszkedett, megpihent a fordulóban, s most hosszabban és alaposabban fontolgatta, hogy bemegy hozzá, mint felfelé jövet. Első alkalommal a büszkesége akadályozta meg ebben. Most pedig a szégyen hozta ismét mozgásba a lábát, miközben tovább ereszkedett lefelé, távolodva az apjától, s azzal büntetve magát, hogy múltjának azon kísérteteire gondolt, amelyek már rég kitörlődtek a memóriájából.

A harmincnegyediken, ahol az IT főbejárata volt, megint csak fontolóra vette a megállást. Kell, hogy legyenek nyomok Scottie irodájában, talán olyasvalami is, amit nem sikerült eltüntetniük. Megrázta a fejét. Agyában máris formálódnak az összeesküvés-elméletek. S bár nagyon nehéz volt maga mögött hagynia a tetthelyet, tudta, úgysem engednék Scottie irodájának még a közelébe sem.

Haladt tovább lefelé, és járt az agya, miközben végiggondolta, milyen helyzetet foglal el a silóban az IT, s hogy ez sem lehet véletlen. Még további harmincnégy emelet állt előtte az első seriffhelyetteshez való bejelentkezésig, aki nagyjából a középső rész centrumában dolgozott. A seriff hivatala harmincnégy emelettel volt a feje felett. Az IT ezek szerint a lehető legmesszebb volt a siló valamennyi seriffhivatalától.

Fejét rázta ezektől a paranoid gondolatoktól. Diagnózist nem így állítunk fel. Apja is ezt mondta volna neki.

Miután dél körül találkozott az első seriffhelyettessel, s az evésre felszólító figyelmeztetés kíséretében elfogadott egy kis kenyeret meg gyümölcsöt, hamar maga mögött hagyta a középső szinteket, s a felső lakásoknál elhaladva azon gondolkodott, melyik szinten lakhat Lukas, és tud-e egyáltalán a letartóztatásáról.

Az elmúlt hét rá nehezedő súlya szinte nyomta lefelé a lépcsőházban, a gravitáció beszippantotta a bakancsait, a seriffi hivatallal járó nyomás pedig elillant, ahogy irodája messze elmaradt mögötte. Ahogy közeledett a Gépészethez, a nyomást lassacskán felváltotta a vágy, hogy még ha szégyenben is, de visszatérhessen a barátaihoz.

Megállt, hogy találkozzon Hankkel, az alsó szintek seriffhelyettesével a százhuszadikon. Régóta ismerte Hanket, egyre inkább ismerős arcok vették körül, emberek, akik üdvözlésképp integettek, kedvük azonban komor volt, mintha odafenn töltött idejének valamennyi részletével tisztában lettek volna. Hank marasztalni próbálta, hogy pihenjen egy darabig, de ő csak addig maradt, amíg az udvariasság megkívánta, s hogy kulacsát újratöltse. Azután nekieredt a hátralévő húsz szintnek, hogy odaérjen, ahová igazán tartozik.

Úgy tűnt, Knoxot felvillanyozza a visszatérése. Bénító öleléssel kapta fel, hogy lába sem érte a földet, szakálla az arcát szúrta. Bűzlött a gépzsírtól és az izzadságtól; Juliette soha nem figyelt fel erre az elegyre a mély-lenti világban, hiszen ő sem volt soha mentes tőle.

Miközben régi szobája felé haladt, hátba veregették, jókívánságok hangzottak el, és kérdések a legfelsőről, voltak, akik viccelődve seriffnek szólították, és megestek mindazok a vaskos ugratások, melyek közepette felnőtt, és amikhez hozzászokott. Juliette-et jobban elszomorította mindez, mint bármi más. Belefogott valamibe, hogy elvégezze, és kudarcot vallott. A barátai mégis örültek visszatértének.

Shirly a második műszakból észrevette, amint közelgett a folyosón, és csatlakozott Juliette-hez a hátralévő út erejéig. Tájékoztatta Juliette-et a generátor állapotáról és az új olajkút hozamáról, mintha egyszerűen csak szabadságon lett volna egy rövid ideig. Juliette az ajtajához érve megköszönte, belépett a szobájába, és félrerugdosta útjából az ajtó alatt becsúsztatott, összehajtogatott üzeneteket. Hátizsákja szíját a feje fölé emelte, majd ledobta a zsákot, aztán az ágyra rogyott; még ahhoz is túlságosan kimerült és izgatott volt, hogy elsírja magát.

Az éjszaka közepén ébredt fel. A kicsiny kijelző szögletes, zöld számokkal mutatta az időt: 2:14.

Juliette régi ágya szélén ült, overallban, ami még csak nem is volt az övé, és átgondolta a helyzetét. Úgy döntött, az élete még nem ért véget. Csak úgy tűnt. Jóllehet nem számítanak rá, holnap újra munkába áll az aknákban, ellátja a silót energiával, megteszi, ami tőle telik. Szüksége volt rá, hogy erre a valóságra ébredjen, s félretegyen minden más elképzelést és felelősséget. Oly messzinek tűntek már így is. Abban sem volt biztos, hogy elmegy Scottie temetésére. Csak akkor vesz részt rajta, ha leküldik a testét, hogy ott temessék el, ahová tartozott.

A fali tartóra akasztott billentyűzet után nyúlt. Látta, hogy mindent szennyréteg borít. Korábban ezt sosem vette észre. A kulcsok ragadtak a kosztól, amit a műszakokban felszedett. A monitor üvegét gépzsír homályosította el. Küzdött a késztetéssel, hogy letörölje a képernyőt, és szétmaszatolja a csillogó, olajos réteget, de úgy döntött, szállását ennél alaposabban kell kitakarítania. Romlatlan és sokkal kritikusabb szemmel szemlélte a dolgokat.

Nem erőltette a haszontalan alvást, inkább életre keltette a monitort, hogy megnézze a másnapi munkabeosztást, vagy bármit, ami eltereli a gondolatait az elmúlt hétről. De mielőtt kinyitotta volna feladatkezelőjét, tucatnyi üzenetet vett észre a postaládájában. Sosem látott még ennyit. Az emberek rendszerint újrahasznosított papírra írt üzenetet csúsztattak be egymás ajtaja alá – ő azonban már hosszú ideje távol volt, mikor letartóztatásának híre ment, azóta pedig nem tudott számítógéphez férni.

Bejelentkezett az üzenetek elolvasásához, és kinyitotta a legutolsót. Knoxtól érkezett. Csak egy pontosvessző zárójellel – kacsintós szmájli.

Juliette nem állta meg, hogy ne mosolyogjon vissza. Még mindig érezte a bőrén Knox szagát, és abból, amennyire a nagy marhát érdekelte, rájött, hogy minden baj és probléma, ami a lépcsőházi suttogásokból kiszűrődött, visszatéréséhez képest jelentéktelen. Knox számára a múlt hét legkeservesebb kihívása minden bizonnyal az volt, hogy kivel töltse be a helyét az első műszakban.

Jules megnyitotta a következő üzenetet, amiben a harmadik műszak vezetője üdvözölte a hazatérését – valószínűleg a túlóra miatt, amit csapatának teljesítenie kellett, hogy Juliette régi műszakját kisegítse.

Érkezett más is. Üdvözlet Shirley-től, aki minden jót kívánt az útjához. Ezek mind olyan üzenetek voltak, amikről azt remélték, hogy odafenn kapja meg, s könnyebbé teszik a visszautat; remélték, nem gyűlöli magát, nem érzi magát megalázva vagy bukott embernek. Juliette érezte, felfakadnak könnyei ekkora figyelemtől. Látta maga előtt az íróasztalt, Holston asztalát, aminek a lapján semmi nem volt, csak lógó drótok kígyóztak rajta, mert a számítógépét elvitték. Nem volt módja rá, hogy akkor olvassa el ezeket az üzeneteket, amikorra szánták. Megtörölte a szemét, és próbált nem pénzpocsékolásként gondolni az elküldött üzenetekre, hanem mint a mély-lenti világban meglévő barátságai extravagáns bizonyítékaira.

Elolvasta mindegyiket, igyekezett nem elérzékenyülni, s elért az utolsó üzenethez, ami két dologban is eltért a többitől. Egy egész bekezdésnyi volt. Juliette feltételezte, hogy hivatalos dokumentum, talán a törvényszegéseiről készült lista, ellene szóló, formális ítélet. Máskülönben ilyen üzenetek csak a polgármesteri hivatalból érkeztek, ünnepnapokon, s a siló minden lakosához eljutottak. De látta, hogy ezt Scottie küldte.

Juliette kihúzta magát, és megpróbálta kitisztítani a fejét. Az elejéről kezdte, és elátkozta elhomályosuló látását.

J!

Hazudtam. Nem tudtam törölni ezt az anyagot. Még mást is találtam. Az a szalag, amit küldtem? Igazad volt, mikor viccelődtél. És a program – NEM a nagy kivetítőre íródott. Nem stimmel a pxl-sűrűség. 32.768 x 8.192! A méretben nem vagyok biztos. 8” x 2”? Jó sok pxl, ha így van.

Összerakok többet is. Hordárokban nem bízom, úgyhogy küldöm üzenetben. A költség le van szarva, üzenj vissza te is. Át kell jutnom a Gépre. Itt nem biztonságos.

S

Juliette másodszor is elolvasta, most már sírva. Itt volt egy igazi kísértethang, ami figyelmezteti valamire, de elkésett. S ez nem olyasvalaki hangja volt, aki a saját halálát tervezi – ezt biztosra vette. Megnézte a küldemény dátumát; még azelőtt küldték, hogy előző nap visszatért volna az irodájába, Scottie halála előtt.

Scottie meggyilkolása előtt, javította ki önmagát. Rajtakaphatták a szaglászáson, vagy talán az ő látogatása riadóztatta őket. Azon gondolkodott, mit láthatott az IT, s vajon még a postaládáját is fel tudták-e törni. Mostanáig biztosan nem, hiszen akkor nem várta volna ott az üzenet.

Hirtelen felállt az ágyáról, és felkapta az egyik összehajtogatott üzenetet a padlóról. Hátizsákjából előásott egy rajzszenet, s visszaült az ágyra. Lemásolta az egész üzenetet, az összes fura rövidítésével egyetemben, kétszer is leellenőrizve minden számot, azután törölte az üzenetet. Mire befejezte, a hideg futkározott fel-alá a karján, mintha valami sohasem látott személy rohanna felé, s remélné, hogy be tud törni a számítógépébe, mielőtt ő eltakarítja a bizonyítékot. Azon gondolkodott, vajon Scottie elég elővigyázatos volt-e ahhoz, hogy a levelet törölje az elküldött küldemények közül, és feltételezte, hogy az volt, amennyiben képes volt világosan gondolkodni.

Kezében a másolattal hátradőlt az ágyon; a másnapi munkabeosztással kapcsolatos gondolatai elillantak. Ehelyett a körülötte kavargó vészjósló felfordulást tanulmányozta, amely átkígyózott a siló szívén. Tetejétől az aljáig rosszul álltak a dolgok. Jó néhány fogaskerék állítódott el. Hallotta a múlt hét zaját, ezt a kattogást és csattogást, a gépezetet, amint az állványzatáról és maga körül holttesteket hagy.

És Juliette volt az egyetlen, aki mindezt hallotta. Ő volt az egyetlen, aki tudta. És fogalma sem volt, kiben bízhatna meg, aki segítene helyre tenni a dolgokat. Amit azonban tudott: ahhoz, hogy a dolgok ismét a helyükre kerüljenek, hatalomtól való megfosztás szükséges. S ami ezután következik, azt semmi szín alatt nem nevezhetik „ünnepnek”.

27

Juliette ötkor jelent meg Walker elektronikai műhelyében, aggódva amiatt, hogy priccsén alva találja, ehelyett azonban érezhette, amint a folyosón ott terjeng a megolvasztott forrasztóanyag semmivel össze nem téveszthető szaga. Belépés közben kopogtatott a nyitott ajtón, Walker pedig felnézett számos zöld áramköre egyikéből; forrasztópákája végéről füst szállt fel.

– Jules! – kiáltotta. Ősz fejéről leemelte a nagyítót, a pákát pedig letette az acél munkaasztalra. – Hallottam, hogy visszatértél. Akartam üzenni, de… – A feltornyozott alkatrészekre mutatott, amelyeken zsinóron ott lógtak a munkamegrendelő címkék. – El vagyok havazva.

– Semmi vész – mondta Juliette. Megölelte Walkert, bőrén érezte az elektromos tűz illatát, ami annyira jellemző volt rá. És Scottie-ra is.

– Elég nagy bűntudatom lesz, amiért ezzel rabolom az idődet – mondta.

– Ó? – A férfi hátralépett, s megnézte magának; bozontos fehér szemöldöke alatt a ráncos arc most aggodalmassá vált. – Van valamid a számomra? – Végigmérte, van-e a lánynál valami, ami elromolhatott; egy élet megszokása volt ez, hiszen ide mindig javításra szoruló kisebb tárgyakkal érkeztek.

– Valójában csak azt szeretném, szedd össze a tudásod. – Leült az egyik munkapadra, s Walker is így tett.

– Rajta! – mondta. Inge ujjával megtörölte a szemöldökét, s Juliette most látta, mennyire megöregedett Walker. Emlékezett még, milyen volt, mikor nem őszült ennyire, bőre nem volt ennyire ráncos és foltos. Emlékezett arra, amikor az árnyékával volt.

– Scottie-hoz van köze – figyelmeztette.

Walker fejét elfordítva bólintott. Mondani próbált valamit, öklével megütögette a mellkasát néhányszor, és krákogott. De csak annyit bírt kinyögni:

– Átkozott kár érte. – Egy pillanatig a padlót bámulta.

– Ráér – mondta Juliette. – Ha időre van szükséged…

– Én győztem meg, hogy fogadja el azt az állást – rázta a fejét Walker. – Emlékszem, mikor az ajánlat megjött, még féltem is, hogy visszautasítja. Énmiattam, tudod? Mert túlságosan tart attól, hogy a távozásával felizgat, így tán örökké maradni akar, ezért aztán sürgettem, fogadja el. – Csillogó szemmel nézett fel Juliette-re. – Csak azt akartam, hogy tudja, szabadon dönthet. Nem akartam eltaszítani magamtól.

– Nem taszítottad – mondta Juliette. – Senki nem gondolja így, neked sem kéne.

– Csak azt nem tudom elképzelni, hogy boldog volt odafönt. Az nem volt az otthona.

– Nos, hozzánk túl okos volt. Ezt ne feledd! Mindig ezt mondtuk.

– Szeretett téged – mondta Walker, és megtörölte a szemét. – A szentségit, hogy nézett az a fiú rád.

Juliette érezte, hogy könnyei újból feltörnek. A zsebébe nyúlt, és elővette az összehajtogatott levél hátlapjára átmásolt üzenetet. Emlékeztetnie kellett magát, miért van itt, hogy erős maradjon.

– Csak nem tűnt olyannak, mint aki a könnyebb utat választja – mormogta Walker.

– Valóban nem – felelte. – Walker, valami olyasmit kell veled megbeszélnem, ami innen nem kerülhet ki.

A férfi nevetett. Jobbára ez tartotta vissza a sírástól.

– Mintha én bizony valaha kikerülnék innen – mondta.

– Nos, nem beszélhetsz róla senkinek. Egy léleknek sem. Oké?

Walker biccentett.

– Nem hiszem, hogy Scottie öngyilkos lett.

Walker felkapta a kezét, hogy eltakarja az arcát. Előrehajolt, s megrázkódott, amikor sírni kezdett. Juliette felállt a padról, odament hozzá, és átölelte reszkető hátát.

– Tudtam – zokogta a férfi a tenyerébe. – Tudtam, tudtam. – Felnézett a lányra; néhány napos ősz borostáján könnyek kúsztak. – Ki tette ezt? Ugye megfizetnek érte? Mondd meg, ki tette, Jules!

– Bárki volt, nem hiszem, hogy nagy utat kellett megtennie.

– Az IT? Az isten verje meg őket!

– Walker, a segítségedre van szükségem ahhoz, hogy kibogozzam ezt. Scottie üzenetet küldött nekem, nem sokkal a… szóval, nem sokkal azelőtt, hogy – szerintem – meggyilkolták.

– Üzenetet küldött, neked?

– Igen. Figyelj, én aznap korábban találkoztam vele. Arra kért, menjek le hozzá, találkozzak vele.

– Le, az IT-re?

Bólintott.

– Találtam valamit az utolsó seriff számítógépén…

– Holstonén. – Walker bólogatott. – Az utolsó takarító volt. Igen, Knox hozott valamit hozzám, amit te küldtél. Úgy nézett ki, mint egy program. Megmondtam neki, hogy ehhez Scottie ért a legjobban, úgyhogy továbbítottuk is neki.

– Nos, igazad volt.

Walker megtörölte az arcát és lehorgasztotta a fejét.

– Okosabb volt mindannyiunknál.

– Tudom. Ő magyarázta el, hogy ez egy program volt, olyan, ami nagyon részletes képeket készített. Mint azok, amiket a külvilágról látunk…

Kivárt egy kicsit, mit mond erre az öregember. A külvilágnak még az említése is tabu volt a legtöbb helyzetben. De Walkerre nem hatott. Ahogy Juliette remélte, a férfi már elég öreg volt ahhoz, hogy felülkerekedjék gyermekkori félelmein – és valószínűleg eléggé magányos és szomorú ahhoz, hogy amúgy se izgassa az ilyesmi.

– De ez a levél, amit küldött, valami olyasmit mond a pé-iksz-elekről, hogy túl sűrűek. – Megmutatta a másolatot, amit készített. Walker megragadta a nagyítóját, és a homlokára csúsztatta a pántját.

– Pixelek – mondta szipogva. – Azokról a kis pontokról beszél, amelyekből a kép összeáll. Ezek mindegyike egy pixel. – Elvette a másolatot, és tovább olvasta. – Azt írja, nem biztonságos odafönn. – Walker megdörzsölte az állát és megrázta a fejét. – A rosseb egye meg őket!

– Walker, milyen képernyő lehet, ami nyolcszor két hüvelykes? – Juliette körülnézett a rengeteg műszerfalon, kijelzőn és laza dróttekercsen, ami szerteszét hevert a műhelyben. – Van neked bármi ilyesmid?

– Nyolcszor kettes? Talán egy kijelző, például szerver elején vagy valami. Megfelelő méret ahhoz, hogy kijelezzen néhány sort, belső hőmérsékletet, óraciklust… – Megrázta a fejét. – De sosem gyártanának ilyet ekkora pixelsűrűséggel. Még ha lehetséges volna, akkor sem lenne semmi értelme. A szem akkor sem tudná egyik pixelt megkülönböztetni a szomszédjától, ha az illető orra előtt lenne.

Megdörzsölte a borostáját, és tovább tanulmányozta az üzenetet.

– Mi ez a badarság a szalagról meg a viccelődésről? Mit akar jelenteni?

Juliette mellé állt, és beleolvasott az üzenetbe.

– Gondolkodtam rajta én is. Nyilván arra a hőszigetelő szalagra gondolt, amit régebben nekem szerzett.

– Azt hiszem, dereng valami.

– Nos, emlékszel, milyen problémáink voltak vele? A kipufogócső, amit betekertünk vele, majdnem kigyulladt. Totál fos volt az egész cucc. Azt hiszem, küldött egy üzenetet, amiben azt kérdezte, rendben ideért-e a szalag, én meg valami olyasmit válaszoltam, hogy ideért, és köszönet, de a szalag akkor sem lehetett volna önmegsemmisítőbb, ha erre tervezik.

– Ez volt a vicc?

Walker elfordította padját, és a munkaasztalra könyökölt. Továbbra is a rajzszénnel rótt betűkre meredt, mintha Scottie arcát nézné, a kis árnyékét, aki még egyszer, utoljára eljött, hogy valami fontosat közöljön vele.

– És azt írja, igazam volt, amikor viccelődtem – mondta Juliette. – Fenn vagyok már három órája, és ezen jár az agyam, majd’ meghaltam már, hogy beszéljek valakivel.

Walker a válla felett hátranézett rá, szemöldökét felemelve.

– Nem vagyok seriff, Walk. Nem születtem annak. Nem kellett volna felmennem. De tudom, olyan biztosan, mint senki más, hogy azért, amit mondani fogok, kiküldhetnek takarítani…

Walker azonnal felállt a padról, és odament hozzá. Juliette elátkozta magát, amiért idejött, amiért kinyitotta a száját, ahelyett, hogy lebélyegzett volna az első műszakban, és azt mondta volna, a pokolba az egésszel…

Walker becsukta a műhely ajtaját, és be is zárta. Juliette-re nézett, felemelte az ujját, a légkompresszorához ment, és kihúzott egy tömlőt. Azután beindította az egységet, így a motor megemelte a nyomást, a levegő egyenletes, zajos sziszegéssel tört elő a nyitott fúvókán. A zajos kompresszormotor iszonyú lármája közepette visszatért a helyére, és leült. Nagyra nyitott szemével könyörgött Juliette-nek, hogy folytassa.

– Van ott fenn egy domb egy hajlattal – mondta Juliette, s kissé fel kellett emelnie a hangját. – Nem tudom, mikor láttad azt a dombot utoljára, de két holttest fekszik ott együtt, egy férfi és a felesége. Ha jól megnézed, tucatnyi ilyen alakot láthatsz mindenfelé a tájban, valamennyien takarítók, a bomlás különböző fázisaiban. A legtöbben persze eltűntek már. Porrá rohadtak a hosszú évek alatt.

Walker a lány által felvázolt kép láttán a fejét rázta.

– Hány éve fejlesztik ezeket a védőruhákat, hogy a takarítóknak esélyük legyen? Évszázadok óta?

A férfi bólintott.

– S messzebb mégsem jut senki. És sosem fordult elő, hogy a takarításra ne jutott volna idejük.

Walker felnézett, s tekintete találkozott a lányéval.

– Igazad volt, amikor viccelődtél – mondta. – A hőszigetelő szalag. Úgy tervezték, hogy tönkremenjen.

Juliette ajkát biggyesztette.

– Erre gondolok. És nem csak a szalagról van szó. Emlékszel néhány évvel ezelőtt azokra a szigetelésekre? Amiket az IT küldött a vízpumpákhoz, és amiket véletlenül hozzánk szállítottak le?

– Jót szórakoztunk azon, mekkora hülyék meg fajankók dolgoznak az IT-n…

– Közben meg mi voltunk a hülyék – mondta Juliette. S átkozottul jó volt, hogy ezt egy másik emberi lénynek mondhatja. Milyen jó is ezekkel az új gondolatokkal szárnyalni. Tudta, az elektronikus posta költségeinek a dolgában is igaza volt: nem akarják, hogy kommunikáljanak egymással az emberek. Ha valaki gondolkodott, az rendben volt; majd elborítják a gondolatai. De semmi együttműködés, semmi csoportosulás, semmi gondolatcsere.

– Gondolod, azért tartanak minket idelenn, hogy közel legyünk az olajhoz? – kérdezte Walkertől. – Én nem hiszem. Most már nem. Szerintem a lehető legtávolabb tartanak maguktól mindenkit, aki a leghalványabb műszaki érzékkel rendelkezik. Két ellátórendszer van, az alkatrészekből kétféle készül, mindez a legnagyobb titokban. És ki vonná őket kérdőre? Ki kockáztatná meg, hogy kitegyék takarítani?

– Gondolod, hogy megölték Scottie-t? – kérdezte a férfi.

Juliette bólintott.

– Walk, én ennél rosszabbra gondolok. – Közelebb hajolt hozzá, miközben a kompresszor dübörgött, a kiáradó levegő sziszegése pedig betöltötte a helyiséget. – Én azt gondolom, megölnek mindenkit.

28

Juliette hatkor jelentkezett az első műszakba; agya újra meg újra visszajátszotta a Walkerrel folytatott beszélgetést. Mikor a diszpécserszobába lépett, az ott lévő maroknyi technikus hosszan tartó és zavarba ejtő tapssal köszöntötte. Az ismét zsémbes Knox csak meresztgette rá a szemét a sarokból; ő már üdvözölte hazatérte alkalmából, és ördög vigye, ha megismétli.

Köszönt azoknak, akikkel tegnap este óta nem találkozott, majd átnézte a feladatlistát. A táblán álló szavaknak volt értelmük, mégis nehezen emésztette meg őket. Agya hátsó részében a szerencsétlen Scottie-ra gondolt, aki összezavarodva harcolt valaki nála sokkal nagyobbal – vagy többekkel –, míg meg nem fojtották. A kis testére gondolt, ami alighanem tele volt bizonyítékkal, de hamarosan a gyökereket fogja táplálni a talajfarmon. A házaspárra gondolt, amely kinn hever a dombon, s amelynek sosem adatott meg a lehetőség, hogy messzebbre jusson, s lássa, mi lehet a horizonton túl.

Kiválasztott a listáról egy feladatot, olyat, ami részéről a lehető legkevesebb mentális erőfeszítést igényelte, s szegény Jahnsra meg Marnesra gondolt, arra, milyen tragikus volt a szerelmük – ha jól értelmezte Marnes viselkedését. A kísértés, hogy az egész teremnek elmondja, alábbhagyott. Körülnézett, Meganre és Ricksre, Jenkinsre és Marckra, és a szoros testvériség kis csapatára gondolt, amit létre tudott hozni. A siló a velejéig rothadt; ügyvivő polgármesterként egy ördögi ember intézkedik; a néhai rátermett seriff helyén ma egy báb szolgál; s valamennyi igaz ember halott.

Komikus volt elképzelni, hogy műszakiakból toboroz sereget, hogy megrohamozza a felsőbb szinteket, és jóvátegye a rosszat. S azután mi lesz? Ez lenne a felkelés, amiről gyerekkorukban tanultak? Így kezdődött az is? Egy bolond nővel, akinek tűz száguldott az ereiben, s aki bolondok légiójának szívét lázította fel?

Befogta a száját, s a szivattyúterembe ment a szerelők reggeli áradatával, sokkal inkább azon gondolkodva, mit fog csinálni odafenn, semmint azon, mi javítanivaló van idelenn. Az egyik oldalsó lépcsőházban ereszkedett lefelé, megállt az egyik szerszámraktárnál, hogy elhozzon egy szerszámos ládát, és a nehéz táskát becipelte azon mély aknák egyikébe, ahol folyamatosan működő szivattyúk gondoskodtak róla, hogy a siló ne teljen meg félig vízzel.

A harmadik műszakból áthelyezett Caryl már az aknamedencében dolgozott, a rothadt cementet foldozta meg. Vakolókanalával integetett; Juliette biccentett neki, és mosolyt erőltetett az arcára.

A bűnös szivattyú üzemen kívül gubbasztott az egyik falon, a mellette lévő tartalék szivattyú hevesen küszködve fecskendezte ki a vizet a száraz és megrepedt tömítésekből. Juliette bepillantott a medencébe, hogy felbecsülje a víz magasságát. A festett kilences szám épp csak látható volt a víz sötét felszíne felett. Juliette gyors fejszámolást végzett, ismerve a medence átmérőjét, és hogy majdnem kilenc láb magasan állt benne a víz. A jó hír az volt, hogy maradt még legalább egy napjuk, mielőtt bakancsukkal vízben fognak gázolni. A legrosszabb esetben ki kell cserélniük a szivattyút egy felújítottra a tartalékok közül, és el kell viselniük Hendrickset, aki majd panaszkodik, hogy hozzá viszik ahelyett, hogy megjavították volna, holott már végeztek vele.

Miközben megkezdte az üzemképtelen szivattyú leszerelését, a szomszédos kisebb, szivárgó masinából víz permetezett rá, Juliette a reggeli felismerések szolgáltatta új perspektíva fényében tette mérlegre az életét. A siló olyasvalami volt, amit mindig is adott dolognak tartott. A papok azt mondták, elejétől fogva itt volt, hogy egy gondoskodó isten teremtette szeretettel s mindennel ellátta, amire valaha szükségük lesz. Juliette-nek gondjai voltak ezzel a történettel. Néhány évvel ezelőtt benne volt abban a brigádban, amely elsőként fúrt tízezer lábnál mélyebbre és talált új olajtartalékokat. Fel tudta becsülni az alattuk lévő világ méreteit és kiterjedését. S azután a saját szemével láthatta a külvilág képét a fantomszerű füstfátylakkal, amelyeket felhőknek hívtak, s amik csodálatos magaslatok mellett gördültek el. Még csillagot is látott, amiről Lukas azt gondolta, elképzelhetetlen távolságban van. Miféle isten készítene odalenn annyi követ, odafenn meg annyi levegőt, közibük meg csak egy ócska silót?

S ott volt a rothadó várossziluett meg a gyerekkönyvek képei; úgy tűnt, mindkettő rejteget nyomokat. A papok persze azt mondanák, a várossziluett a bizonyíték arra, hogy az embernek nem szabad átlépnie a határait. S a könyvek a megfakult színes oldalaikkal? A szerzők játékos képzelete; egy társadalmi osztály, amit felszámoltak, az általa okozott valamennyi bajjal együtt.

Juliette azonban nem talált azokban a könyvekben játékos képzeletet. Gyermekkorát az óvodában töltötte, mindegyiket újra meg újra elolvasta, amikor nem vették el őket, s a bennük olvasottak meg a bámulatos dolgok, amiket a bazárban adtak elő, sokkal többet jelentettek számára, mint ez a morzsálódó henger, amiben éltek.

Letekerte a tömlő végét is, és nekiállt a motort leszerelni a szivattyúról. Az acélforgácsokból bedarált futókerékre lehetett következtetni, ami annyit jelentett, hogy az visszahúzta a tengelyt. Miközben gépiesen folytatta a munkát, elvégezve a feladatot, amit számtalanszor végrehajtott már korábban, visszagondolt a könyveket benépesítő állatok sokaságára, amelyek nagy részét élő ember soha nem is látta. Egyedül az volt bennük furcsa, okoskodott, hogy mindannyian ember módjára beszéltek és cselekedtek. A könyvek egy részében egerek és csirkék szerepeltek, amelyek szintén ilyen kunsztokat adtak elő, s Juliette tudta, a fajtájuk nem képes a beszédre. Az összes többi állatnak valahol léteznie kell, vagy léteznie kellett. Zsigerileg érezte ezt, talán mert nem látszottak olyan fantasztikusaknak. Mintha mind egyazon terv alapján készült volna, éppen, mint a siló szivattyúi. Az ember meg tudta mondani, hogy egyiknek az alapja a másik volt. Egy bizonyos terv bevált, s az, aki létrehozta azt az egyet, létrehozta valamennyit.

A silónak kevesebb értelme volt. Nem egy isten teremtette – valószínűleg az IT tervezte. Új elmélet volt ez, de Juliette egyre inkább biztos volt benne. Ők ellenőriztek minden fontos dolgot. A takarítás volt a legfőbb törvény és a legmélyebb vallás, s ezek az IT titkolódzó falai közt fonódtak egybe és leltek otthonra. S aztán ott volt a távolság a Gépészettől és a seriffhelyettesi irodák elhelyezkedése – további nyomok. Nem beszélve a Szerződés kikötéseiről, amelyek gyakorlatilag teljes védettséget biztosítottak a számukra. S most a második ellátórendszer felfedezése, egy sor, eleve hibásra tervezett alkatrész, az ok, hogy miért nem sikerült meghosszabbítani a túlélési időt a külvilágban. Ezt a helyet az IT építette, s az IT tartja itt őket.

Juliette annyira izgatott volt, hogy majdnem eltört egy csapszeget. Megfordult, hogy Carylre nézzen, a fiatalabb nő azonban már elment; a hely, amit megfoltozott, sötétebb volt a többinél, s arra várt, hogy megszáradva egyszínűvé váljék a többi résszel. Juliette felnézett, és szemügyre vette a szivattyúterem mennyezetét, ahol a falakból kilépő kábelcsatornák és csővezetékek keveredtek odafenn. A gőzelvezető csövek egy csoportja oldalt elkülönítve futott, nehogy megolvasszon valamilyen vezetéket; e csövek egyikéről hőszigetelő szalag darabja csüngött laza spirálban. Arra gondolt, hamarosan cserélni kell. Tíz-vagy húszéves is lehetett az a szalag. Úgy gondolta, a lopott szalag a legfőbb oka annak a pácnak, amibe került, s hogy milyen szerencsés lenne, ha csak húsz percig túlélne odafenn.

Juliette ekkor jött rá, mit kell tennie. Az a feladata, hogy mindenki szeméről lerántsa a fátylat; szívességet kell tennie a következő bolondnak, aki valamiféle baklövést követett el, vagy merészelt hangosan reménykedni. Annyira könnyű lesz. Semmit nem kell neki magának megcsinálnia – elvégzik helyette az egész munkát. Minden, amire szükség lesz, az némi meggyőző erő, ő pedig eléggé jó ebben.

Mosolygott, s fejében összeállt az alkatrészek listája, miközben eltávolította a meghibásodott szivattyúból a törött futókereket. Ennek a problémának a kezeléséhez mindössze egy vagy két cserealkatrészre lesz szüksége. Ez volt a tökéletes megoldása annak, hogy ismét minden megfelelően működjön a silóban.

Juliette két teljes műszakot dolgozott végig, s mikor szerszámait leadta és zuhanyozni ment, izmait zsibbadt fájdalom járta át. A mosdó fölötti polcról elvett egy kemény kefét, mert elhatározta, hogy körmeit a lehető legtisztábban tartja. A kantinba tartott, alig várta, hogy az egyes szint étkezőjének gyönge nyúlraguja helyett most egy jó nagy tányér energiadús étel kerüljön elé, amikor a Gépészet bejárati ajtaja előtt elhaladva megpillantotta a Hank seriffhelyettessel beszélgető Knoxot. Abból, ahogy odafordultak és rábámultak, megértette, hogy róla beszélnek. Juliette gyomra összeszorult. Első gondolata az apja volt. Azután Peter. Kit vehetnek még el tőle, aki számít neki? A Lukasszal való kapcsolatáról nem tudnak, bármit jelentsen is neki a férfi.

Fürgén irányt változtatott, és odament hozzájuk, miközben a két férfi mozdulataiból lerítt, hogy fel akarják tartóztatni. Arckifejezésük valamennyi félelmét igazolta. Valami iszonyú történt. Juliette szinte fel sem fogta, hogy Hank a bilincse után nyúl.

– Sajnálom, Jules – mondta, miközben közelebb léptek.

– Mi történt? – kérdezte Juliette. – Apa?

Hank zavarában összevonta szemöldökét. Knox megrázta a fejét, és a szakállába harapott. Úgy nézte a seriffhelyettest, mintha meg akarná enni.

– Knox, mi folyik itt?

– Jules, sajnálom. – A fejét rázta. Úgy tűnt, többet is mondana, de nincs hozzá elég ereje. Juliette érezte, hogy Hank a karja után nyúl.

– A siló ellen elkövetett főbenjáró bűnök miatt letartóztatásba kerülsz.

Úgy mondta fel, mint egy szomorú vers sorát. Kattant az acél a csuklóján.

– A Szerződésben foglaltaknak megfelelően járnak el és hoznak ítéletet az ügyedben.

Juliette felnézett Knoxra.

– Mi ez? – kérdezte. Csakugyan megint letartóztatják?

– Amennyiben bűnösnek találnak, becsületbeli lehetőségben részesülsz.

– Mit akarsz, mit tegyek? – suttogta Knox, hatalmas izmai rángtak az overallja alatt. Kezét tördelve figyelte, amint a második fémkarika is összezárul Juliette csuklója körül; most már össze volt bilincselve a keze. Úgy látszott, a Gépészet hatalmas termetű vezetője azt fontolgatja, erőszakhoz folyamodik – vagy valami még rosszabbhoz.

– Nyugalom, Knox – mondta Juliette, s a fejét rázta. Elviselhetetlen volt a gondolat, hogy még több embernek eshet baja őmiatta.

– Az emberiség száműzzön ebből a világból… – szavalt tovább Hank recsegő hangon; szeme fátyolos volt a szégyentől.

– Hagyd! – szólt Juliette Knoxra. Elnézett a férfi mellett, oda, ahol még több, a második műszakból érkező munkás állt meg a látványosságra: bilincsbe verik az ő tékozló leányukat.

– Száműzetéseddel bűneid eltöröltessenek, kitöröltessenek – mondta ki Hank a végszót. Felnézett Juliette-re, fél kézzel a bilincs láncát markolta, arcán könnyek patakzottak.

– Sajnálom – tette hozzá.

Juliette bólintott. Összeszorította fogait, és Knoxnak is odabiccentett.

– Rendben van – mondta. Tovább bólogatott. – Jól van, Knox. Hagyd!

29

Három nap volt előirányozva a mászásra. Ez ugyan több a szükségesnél, de az előírásokat be kellett tartani. Egy nap az út Hank irodájáig, egy éjszaka a cellájában, Marsh seriffhelyettes másnap reggel lejön a középső szintről, hogy újabb ötven szinttel feljebb kísérje, az irodájába.

A mászás második napján úgy érezte, eltompult, a mellette elhaladók tekintete úgy pergett le róla, mint gépzsírról a víz. Nehezére esett saját magára gondolni, nyugtalankodni a saját élete miatt – túlságosan lefoglalta, hogy feldolgozza a többi veszteséget, amelynek egy részét ő okozta.

Marsh, akárcsak Hank, megpróbált beszélgetni vele, de Juliette csak annyit tudott válaszként kigondolni, hogy a rossz oldalon vannak. Hogy ez a gonosz ámokfutása. De inkább tartotta a száját.

A középső szintek seriffhelyettesi hivatalában egy meglehetősen ismerős cellába vezették, épp olyanba, mint amilyen Hanké volt a mély-lenti világban. Nem volt fali kivetítő, csak egy rakás első osztályú salaktégla. Még rá sem csukták a cellát, már le is rogyott a priccsre, s aztán feküdt ott, neki úgy tűnt, órákig, várva, hogy jöjjön az éjszaka, majd átadja helyét a hajnalnak, s jöjjön Peter új helyettese, aki az út utolsó szakaszán kíséri.

Gyakran a csuklójára pillantott, Hank azonban elkobozta az óráját. Valószínűleg azt sem tudja, hogyan kell felhúzni. A holmi a végén megrongálódik és csecsebecse lesz belőle, hasznavehetetlen dolog, amit csinos szíja miatt viselnek majd, megfordítva.

Ez jobban elkeserítette, mint amennyire indokolt lett volna. Megdörzsölte csupasz csuklóját, s majd’ meghalt, hogy tudja, mennyi az idő, mikor Marsh visszajött, és közölte: látogatója van.

Juliette felült a priccsen, és keresztbe tette a lábát. Ki jönne fel ide középre a Gépészetről?

Mikor a rács másik oldalán Lukas jelent meg, az érzelmeit visszatartó gát majdnem átszakadt. Érezte, hogy torka összeszorul, állkapcsa belefájdul, ahogy küzd a zokogással, mellében az üresség csaknem felszakad és felrobban. Lukas megragadta a rácsokat, s fejét közéjük hajtotta, halántéka a sima acélt érintette, arcán szomorú mosoly jelent meg.

– Helló! – mondta.

Juliette alig ismerte meg. Korábban csak sötétben látta, s amikor a lépcsőn futottak össze, sietős volt a dolga. Különös ember volt, szeme öregebbnek látszott az arcánál, hátrasimított világosbarna hajára izzadság tapadt, amiből Juliette arra következtetett, hogy Lukas igencsak igyekezett lefelé.

– Nem kellett volna idejönnie – mondta gyengéden és lassan, hogy el ne sírja magát. Az keserítette el igazán, hogy így kell őt látnia valakinek, olyasvalakinek, akiről úgy vélte, törődik vele. A megaláztatás volt elviselhetetlen.

– Küzdünk magáért – mondta Lukas. – A barátai aláírásokat gyűjtenek. Ne adja fel!

Megrázta a fejét.

– Nem lesz eredménye – közölte a férfival. – Kérem, ne reménykedjen túlságosan! – A rácshoz lépett, és néhány hüvelykkel lejjebb ő is megfogta a rudakat. – Még csak nem is ismer.

– Tudom, hogy ez az egész egy baromság… – Elfordult, arcán könnycsepp gördült. – Megint egy takarítás? – károgta. – Miért?

– Ezt akarják – mondta Juliette. – Nem lehet őket megállítani.

Lukas lecsúsztatta kezét a rúdon, és az övé köré kulcsolta. Juliette nem nyúlhatott az arcához, hogy letörölje a könnyeket. Azzal próbálkozott, hogy a vállához dörgölje az arcát.

– Azért jöttem fölfelé, hogy lássam magát aznap… – Lukas megrázta a fejét, és mély lélegzetet vett. – Azért jöttem, hogy elhívjam magát…

– Ne! – mondta Juliette. – Lukas! Ne csinálja ezt!

– Meséltem magáról anyámnak.

– Ó, az isten szerelmére, Lukas…

– Ez nem történhet meg – mondta a férfi. Megrázta a fejét. – Nem történhet meg. Maga nem mehet ki.

Mikor újra felnézett, Juliette látta, hogy a szemében még annál is több a félelem, amit ő maga érzett. Kiszabadította az egyik kezét, és leválasztotta a másikról a férfiét. Ellökte magától.

– Hagynia kell, hogy ez menjen a maga útján – mondta. – Sajnálom. Csak találjon valakit. Ne végezze úgy, mint én. Ne várja…

– Azt hittem, találtam valakit – mondta Lukas panaszosan.

Juliette elfordította az arcát.

– Menjen! – suttogta.

Mozdulatlanul állt, érzékelve a másik rácson túli jelenlétét, a férfiét, aki a csillagokról mindent tudott, róla viszont semmit. S várt, hallgatva Lukas zokogását, míg ő maga halkan sírt magában, amíg végül hallotta, ahogy a folyosón csoszog, és szomorú járása messze viszi tőle.

Aznap újabb estét töltött a hideg priccsen, s ezen az újabb estén sem közölték vele, miért tartóztatták le; ezen az estén is végigvehette az akaratlanul okozott sérüléseket. Másnap a végső kapaszkodásra indult, idegenek lakta területen át, ahol kettős takarításról szóló suttogások űzték, s Juliette újabb kábult transzba esett, lábait egymás után rakosgatva.

A mászás végén Peter Billings és a saját régi asztala mellett elhaladva az ismerős cellába vezették. Kísérője Marnes seriffhelyettes nyikorgó székére roskadva kimerültségről panaszkodott.

Juliette érezte a körülötte az elmúlt hosszú három napban képződött burkot, a zsibbadtságnak és a hitetlenkedésnek ezt a kemény mázát. Az emberek beszéde nem lett halkabb; csak annak hallatszott. Nem álltak messzebb tőle; csak távolabbiaknak tűntek.

A puszta priccsen ülve hallgatta Peter Billingset, aki összeesküvéssel vádolta meg. Egy pendrive csüngött puha műanyag zacskóban, mint valami akváriumi hal, ami minden vizet elnyelt maga körül, és most döglötten hever. Kikotorták valahogy a szemétégetőből. A pereme megfeketedett. Egy összegyűrt tekercs, csak részben pépesedett. Tudta, hogy annak a java, amit találtak, Holston adata, nem az övé. Nem volt biztos benne, hogy lenne értelme ezt elmondani nekik. Máris annyi volt a birtokukban, ami több takarításra is elég.

Bűnei felsorolása alatt egy fekete overallos bíró állt Peter mellett, mintha csakugyan olyasvalaki lenne, aki a sorsa felől határoz. Juliette tudta, hogy a döntést már meghozták, és azt is, hogy ki hozta meg.

Scottie nevét megemlítették, de nem értette, milyen összefüggésben. Lehet, hogy rábukkantak a levelezésében az üzenetre. Előfordulhatott, hogy minden eshetőségre készen őt akarták hibáztatni a haláláért. Ha csontokkal temetik be a csontokat, a köztük lévő titkok biztonságban vannak.

Nem figyelt rájuk, inkább azt nézte a válla felett, ahogy egy kisebbfajta tornádó formálódik a síkságon, és tovapörög a hegyek felé. Végül, amikor az enyhe kaptatóhoz ért, eloszlott, felbomlott, mint sok takarító, akiket kidobtak a maró szélbe, s hagytak semmivé lenni.

Bernard egyáltalán nem mutatkozott. Hogy túlzott félelemből vagy túlzott önelégültségből, azt Jules nem tudja már meg soha. Lenézett a kezére, a körme alatt megbúvó vékony gépzsírrétegre, s tudta, hogy ő már halott. Ez azonban valahogy nem számított. Holttestek sora volt mögötte is, előtte is. Ő csak a ballagó jelen volt, a kerék a gépezetben, ami addig pörgette és csikorgatta fémfogazatát, míg egy foga lekopott, míg a forgácsok lehullottak róla, és még több kárt okoztak, míg szükség nem mutatkozott arra, hogy kiemeljék, kivessék, s másikkal helyettesítsék.

Pam a kedvenceit hozta az étkezőből: zabkását és sült krumplit. Mikor a rács előtt hagyta, még gőzölgött. A Gépészetről egész nap hordták fel az üzeneteket, és átadták neki. Boldog volt, hogy egy barátja sem jött el látogatóba. Csendes hangjuk több mint elegendő volt.

Csak Juliette szemein látszott a sírás, a teste túlságosan zsibbadt volt ahhoz, hogy rázkódjon vagy zokogjon. A kedves üzenetek olvasása közben combjára potyogott a könnye. Knox egyszerűen maga volt a bocsánatkérés. Juliette el tudta képzelni, hogy szívesebben ölt volna és tett volna valamit – még ha a kísérletért ki is vetik a silóból –, mint hogy tehetetlen kis levelében megvallja, hogy megbánta az egész életét. Mások spirituális üzeneteket küldtek, megígérték, hogy a túlvilágon találkozni fognak, és emlékezetükben megőrzött könyvekből idéztek. Shirly, aki talán a legjobban ismerte, elmesélte, mi a helyzet a generátorral és a finomító új centrifugájával. Megírta, hogy minden rendben lesz, és hogy ez javarészt neki köszönhető. Ez ríkatta meg legkevésbé. Ujjaival eldörgölte a szénnel rótt betűket, átvéve néhányat barátnője sötét gondolatai közül.

Walker levele maradt utoljára, ez volt az egyetlen, amit nem tudott mire vélni. Miközben a nap lebukott a szigorú táj mögött, a szél elült éjszakára, s hagyta leülepedni a port, újra és újra elolvasta a szavakat, s próbálta kikövetkeztetni, mit akart a férfi mondani.

Jules!

Ne félj! A jelen a nevetésre való. Az igazság vicces, és jó az Ellátás.

Walk

Nem tudta, hogyan aludt el, csak azt látta ébredésekor, hogy priccse körül szanaszét hevernek a cetlik, mint a lehámlott festék; az éjszaka folyamán továbbiakat csúsztattak be a rácson keresztül. Juliette fejét elfordítva nézett bele a sötétségbe, mert rájött, van ott valaki. A rács mögött egy férfi állt. Mikor Juliette mozgolódni kezdett, a férfi elhúzódott, az acélon súrlódó acél hangja olyan volt, mint mikor egy esküvői banda énekel. Sietve felkelt a priccséről, és még bizonytalan lábain a rudakhoz botorkált. Remegő kézzel ragadta meg őket, és kikémlelt a sötétbe, miközben az alak a feketeségbe olvadt.

– Apa? – kiáltotta, kinyúlva a rácson.

De az alak nem fordult meg. Meggyorsította a lépteit, átcsúszott az ürességbe, már csak káprázat volt, meg egy távoli gyermekkori emlék.

A következő napfelkeltét érdemes volt megnézni. Az alacsonyan függő, fekete fellegek ritkán láthatóan felszakadoztak, a napsugarak láthatóvá váltak a hegyeken át oldalvást áramló aranyos füstben. Juliette priccsén heverve figyelte, ahogy a homály kivilágosodik, arcát kezére támasztotta, a hideg, érintetlen zabkása szaga beszivárgott a rácson kívülről. A férfiakra és a nőkre gondolt, akik az elmúlt három éjszaka azon dolgoztak az IT-nél, hogy rá szabott ruhát konstruáljanak, átkozott darabjait az Ellátásról hordták fel. A védőruhát úgy állítják össze, hogy épp elég ideig tartson ki a takarításhoz, de semmivel sem tovább.

Bilincsbe vert mászása egész kálváriája alatt vagy a zsibbadt beletörődés napjai és éjszakái idején soha nem merült fel benne a valóságos takarítás gondolata – egész mostanáig, a feladat elvégzésének reggeléig. Tökéletesen biztos volt benne, hogy a műveletet nem fogja végrehajtani. Tudta, hogy mind ezt mondták, valamennyi takarító, és hogy mindannyian valamiféle mágikus, talán spirituális átváltozáson mentek át a halál küszöbén, s mégis elvégezték. Neki azonban senkije nem volt idefenn, akiért takaríthatott volna. A Gépészetről ő volt az első takarító, de elszánta magát: ő lesz az első, aki megtagadja a munka elvégzését.

Ahogy azt el is mondta, mialatt Peter kihozta a cellájából, és odavezette ahhoz a sárga ajtóhoz. Odabenn az IT egy technikusa várakozott, az utolsó simításokat végezte a ruháján. Juliette klinikai szenvtelenséggel hallgatta végig az instrukciókat. Látta a tervezés valamennyi gyenge pontját. Rájött, hogy – ha a Gépészeten nem azzal foglalta volna el magát, hogy két műszakon keresztül kinn tartsa a talajvizet, benn tartsa az olajat, s fenntartsa az energiaellátást – álmában is jobb ruhát tudna előállítani. Tanulmányozta a tömítőgyűrűket és a varratokat, amelyek ugyanolyanok voltak, mint a szivattyúknál használatosak, de tudta: ezeket úgy tervezték, hogy tönkremenjenek. A hőszigetelő szalag csillogó rétegéről, amely egymást fedő sávokban alkotta a ruha külső burkolatát, tudta, hogy készakarva rossz minőségű. Majdnem felhívta erre a technikus figyelmét, miközben a férfi minden szépet és jót ígért neki. Becipzározta rajta a ruhát, ráhúzta a kesztyűt, segített felvenni a csizmát, s elmagyarázta a zsebek számozását.

Juliette elismételte Walker leveléből a mantrát: Ne félj! Ne félj! Ne félj!

A jelen a nevetésre való. Az igazság vicces, és jó az Ellátás.

A technikus ellenőrizte a kesztyűket és a cipzárakra hajtott tépőzárat, miközben Juliette Walker sorain töprengett. Miért írta nagybetűvel az Ellátást? Egyáltalán, jól emlékszik ő arra, hogyan írta? Már nem volt benne biztos. Egy csík szalag az egyik, majd a másik csizma köré került. Juliette nevetett az egésznek a látványosságán. Olyan mélységesen értelmetlen volt. A talajfarmon temethetnék el, ahol a tetemének legalább valóban vennék valami hasznát.

A sisak jött utoljára; ezt különös gonddal kezelték. A technikus hagyta, hogy megfogja, mialatt a gallér fémgyűrűjét igazította a nyaka köré. Lenézett a sisak üvegében látható tükörképére; szeme karikás volt, és sokkal öregebbnek látszott, mint ahogy emlékezett, de mégis sokkal fiatalabbnak, mint ahogy érezte magát. Végül a sisak is a helyére került, s a helyiség homályosabban látszott a sötét üvegen keresztül. A technikus emlékeztette az argon beáramlására és az azt követő tüzekre. Gyorsan ki kell jutnia, különben sokkal csúnyább halála lesz idebenn.

Magára hagyta, hogy mindezt végiggondolhassa. Fémes csattanással zárult mögötte a sárga ajtó, kereke úgy pörgött odabenn, mintha kísértet forgatná.

Juliette megfontolta, ne maradjon-e benn egyszerűen, s a lángok martalékává válva ne fossza-e meg magát az esélytől, hogy a spirituális ébredés munkára sarkallja. Mit szólnának a Gépészeten, amikor a történet bejárja a silót? Tudta, hogy vannak, akik büszkék lennének konok viselkedésére. Néhányan elborzadnának azon, hogy így távozott, egy csontjait elszenesítő pokolban. Egyesek talán azt gondolnák, nem volt elég bátorsága, hogy megtegye az első lépést az ajtón kívülre, s elszalasztotta a lehetőséget, hogy a saját szemével lássa, milyen a külvilág.

Ruhája meggyűrődött, miközben az argont pumpálták a szobába, létrehozva a kellő nyomást a külső toxinok ideiglenes kordában tartásához. Juliette észrevette, hogy a kijárat felé sodródik, csaknem akarata ellenére. Mikor az ajtók közt rés jelent meg, a helyiségben lévő műanyag bevonat rálapult az összes csőre, az alacsonyan álló padra. Juliette tudta, hogy eljött a vég. Szétnyíltak előtte az ajtók, kinyílt a siló, mint a borsó héja, s a kondenzálódó gőz ködén át kiláthatott a külvilágra.

Egyik csizmája kicsúszott a nyíláson, követte a másik is. Juliette kilépett a külvilágba, elszántan, hogy nem enged az elhatározásából. A saját szemeivel akarta látni a világot, még akkor is, ha ez a világ – ahogy hirtelen rádöbbent – egy nagyjából nyolcszor két hüvelykes üvegen keresztül látható.

30

Bernard az étkezőből nézte végig a takarítást, mialatt technikusai a felszerelésüket pakolták össze Peter irodájában. Szokása volt, hogy ezeket a dolgokat egyedül nézze végig – technikusai ritkán csatlakoztak hozzá. Kicipelték felszerelésüket az irodából, s egyenest a lépcsőház felé tartottak. Bernard olykor szégyellte magát a babonák és félelmek miatt, amelyeket még a saját embereiben is táplált.

Előbb a sisak íve jelent meg, majd Juliette Nichols fénylő kísértete támolygott a talaj felett. Merev és bizonytalan mozdulatokkal hágott fel a rámpán. Bernard a falon függő órára pillantott, és a pohár gyümölcslevéért nyúlt. Hátradőlt, hogy lássa, vajon jól tippelte-e meg egy újabb takarító reakcióját a látványra: a friss, világos és tiszta, szárnyaló élettel teli világra, a friss szellőtől hullámzó fűre, a hegyek felől hívogató, csillogó akropoliszra.

Közel tucatnyi takarítást látott már, s mindig élvezte az első perdülést, amikor észrevették a környezetüket. Látott a szenzorok előtt táncolni olyan férfiakat, akik családjukat hagyták hátra, integettek, mintha szeretteiket hívogatnák, próbálták elmutogatni a sisak üvegének kivetítőjén megjelenő valamennyi hamis szépséget, mindhiába, hiszen nem volt közönségük. Látott embereket, akik eszeveszetten kapkodtak a repülő madarak után, összetévesztve őket az arcukhoz sokkal közelebb lévő rovarokkal. Egy takarító még vissza is ment a rámpán, s valószínűleg verte az ajtót, mintha jelezni akart volna valamit, mielőtt végül nekilátott a takarításnak. Mi más lett volna ez a sokféle reakció, mint büszke emlékeztető egy működő rendszerre? Arra, hogy az egyéni pszichológia mit sem számít, hamis reménységük látványa végül ráveszi őket arra, amiről megígérték, hogy nem fogják megtenni.

Jahns polgármester asszony talán emiatt nem bírta soha gyomorral. Fogalma sem volt, mit látnak, éreznek a takarítók, mire reagálnak. Émelygő gyomorral jött fel a másnapok reggelén, hogy magához vegyen egy kis napsütést, a maga módján gyászolva, miközben a siló lakói bizonyos fokig távolságot tartottak tőle. Bernard azonban kedvelte ezt az átalakulást, ezt az érzékcsalódást, amelyet ő és az elődei tökélyre fejlesztettek. Mosolyogva kortyolt frissen facsart gyümölcslevébe, s figyelte, amint a félrevezetett érzékszerveinek kitett Juliette körbetántorog. A szenzorok lencséin minimális mértékű volt a szennyeződés, még egy erősebb törlésre sem volt szükség, Bernard azonban a múltban zajlott kettős takarításokból tudta, hogy Juliette így is elvégzi a dolgát. Soha nem akadt, aki nem végezte volna el.

Egy újabb korty után a seriffi hivatal felé fordult, hogy lássa, Peter vajon összeszedte-e annyira a bátorságát, hogy kijöjjön nézni, az ajtó azonban csak résnyire volt nyitva. Nagy reményeket fűzött ehhez a fiúhoz. Ma seriff, egy nap talán polgármester válhat belőle. Bernard megtarthatja rövid időre a posztot, egy vagy két választáson talán, de tisztában volt azzal, hogy ő az IT-hez tartozik, s ez az állás nem neki való. Vagy inkább azzal, hogy egyéb kötelezettségei elvégzésére sokkal nehezebb másvalakit találni.

Elfordult Peter irodájától, vissza a látványhoz – és kis híján kiejtette kezéből a papírpoharat.

Juliette Nichols ezüstös alakja már a hegyoldalban tartott felfelé. A szenzorokon érintetlen maradt a piszok.

Bernard felpattant, közben felborítva székét a háta mögött. A fali kivetítő felé tántorgott, csaknem úgy, mintha üldözőbe akarná venni Juliette-et.

S azután megrökönyödve figyelte, hogy a lány felhág arra a sötét dombhajlatra, s megáll egy pillanatra két másik takarító mozdulatlan maradványai felett. Bernard ismét megnézte, mennyi az idő. Most már bármelyik pillanatban bekövetkezhet. Bármelyik pillanatban. Összeesik, és a sisakját kezdi tapogatni. Meghengeredik a poros talajon, rugdalózása nyomán porfelhő száll, lecsúszik azon a lejtőn, majd halálos nyugalomba merevedik.

A másodpercmutató azonban tovahaladt, s Juliette szintúgy. Maga mögött hagyta a két takarítót, végtagjai még erőteljesen küzdöttek az emelkedővel, kitartása mind feljebb juttatta, fel a domb tetejére, ahol megállt, szemügyre vett valamit – ki tudja, mit –, mielőtt lehetetlen módon eltűnt a szem elől.

Bernard gyümölcslétől ragacsos kézzel robogott lefelé a lépcsőházban. Három szinten keresztül szorongatta öklében a papírpoharat, míg utol nem érte technikusait, akkor a hátukhoz vágta. A gombóccá gyűrt papírdarab lepattant, és pörögve zuhanni kezdett a térben, arra ítéltetve, hogy majd valami távoli lépcsőfordulón érjen szilárd talajt. Bernard átkozta a megzavarodott embereket, és rohant tovább, veszedelmesen közel kerülve ahhoz, hogy felbukjon a saját lábában. Tucatnyi szinttel lejjebb majdnem összeütközött az első reményteli kapaszkodókkal, akik azért tartottak felfelé, hogy megtekintsék az utóbbi hetek második friss napfelkeltéjét.

Fájdalmak közt, kifulladva érkezett meg végül a harmincnegyedikre, szemüvege csúszkált izzadt orrnyergén. Átviharzott a dupla ajtón, és elbődült, hogy nyissanak kaput. Egy rémült őr engedelmeskedett, saját igazolványát nyomva a leolvasóba, mielőtt Bernard átviharzott a zömök forgókereszten. Gyakorlatilag végigrohant a folyosón, kétszer befordult, mire eljutott a siló legjobban megerősített bejáratáig.

Lehúzta a kártyáját, beütötte a biztonsági kódját, majd besietett, elviharzott a vastag, tömör acélból készült fal mellett. Meleg volt a szerverekkel teli teremben. Az egyforma, fekete dobozok úgy emelkedtek ki a kövezett padlóból, mint a lehetségesnek, mint az emberi erőfeszítés mesterségbeli tudásának és technikájának állított emlékművek. Bernard végighaladt köztük, szemöldökén összegyűlt az izzadság, tekintetében furcsa fény csillogott, felső ajka verejtéktől volt nedves. Kezét végigfuttatta a gépek felületén, a felvillanó fények mint vidám szemek próbálták haragját elűzni, az elektromos zümmögés mintha a gazdának szóló suttogás lett volna, hátha lecsillapodik tőle.

A nyugtató erőfeszítések mit sem használtak. Bernard semmi mást nem érzett, mint azt, hogy a félelem dagad benne. Újra és újra utánanézett, mi mehetett tönkre. Nem mintha a nő túlélhette volna – az lehetetlen –, a megbízatása azonban, amely mindjárt másodikként következett az e gépeken folytatott adatmegőrzés után, úgy hangzott: soha ne veszítsen szem elől senkit. Ez volt a legfőbb parancs. Tudta, miért, és reszketett a reggeli kudarc várható következményeitől.

A túlsó falnál álló szerverhez ment, s közben a meleget átkozta. A feje feletti befúvók a mély-lenti világ hűvösét továbbították a szervercsarnokba. Hátul jókora ventilátorok szippantották ki a meleget és pumpálták bele a siló mélyébe vezető csövekbe, emberségesen melegítve a háromjegyű szintek hideg és borús világát. Bernard a befúvókra meredt, visszaemlékezett az áramszünetre, a növekvő hőmérséklet hetére, ami a szervereit fenyegette, mindez valami generátor miatt, és az egész e miatt a nő miatt, akit épp most veszített szem elől. Az emléktől forróság öntötte el a gallérja alatt. Elátkozta a tervezési hibát, melynek következtében ezeket a befúvókat a Gépészetről tudták irányítani holmi gépzsírmajmok, civilizálatlan bádogosok. A lenti csúf és hangos masinákra gondolt, a szivárgó kipufogógáz és az égő olaj bűzére. Csak egy alkalommal kellett lemennie – hogy megöljön egy embert –, de már az is túl sok volt.

A zajos gépek és a fenséges szerverek közötti különbség elegendő volt ahhoz, hogy soha ne akarja elhagyni az IT-t. Ez volt az a hely, ahol az összesűrűsödő adatok nyomása miatt felforrósodó szilíciumchipek jellegzetes szagot bocsátottak ki. Ez volt az a hely, ahol érezni lehetett a párhuzamosan futó, csinosan kötegelt, felcímkézett és kóddal ellátott kábelek rugalmas borításának szagát, melyek a dicsőséges adatok gigabájtjait továbbították minden másodpercben. Ez volt az a hely, ahol felügyelte a legutolsó felkelés óta törölt adatok visszatöltését. Ezen a helyen képes volt gondolkodni az ember, ahogy az őt körülvevő gépek is ugyanezt tették.

De odalenn, azokban a légjáratokban valahol a tisztátalanság bűze terjengett. Bernard letörölte homlokáról a verejtéket, és overallja hátuljába dörgölte. Ha csak rágondolt arra a nőre, aki először meglopta, majd jutalomként megkapta a legmagasabb jogi hivatalt Jahnstól, most pedig meg merte tenni, hogy ne takarítson, és elcsámborogjon… Mindettől veszedelmesen felment a vérnyomása.

Odaért a legutolsó szerverhez, s benyomakodott a gép és a fal közti résbe. A nyakában lógó kulcs besiklott a zárak olajozott szerkezetébe. Miközben mindegyiket elfordította, emlékeztette magát, hogy a nő úgysem jut messzire. De mennyi bajt okozhat ez valójában? És ami még fontosabb: mi hibásodott meg? Az időzítésnek mindig kifogástalannak kell lennie. Eddig mindig az is volt.

A szerver hátulja feltárult, felfedve a legbelsőbb alkatrészeket. Bernard visszacsúsztatta a kulcsot az overalljába, és félretette a felmelegedett, fekete acélpanelt. A szerver belsejébe egy szövetből készült táskát erősítettek. Bernard kicsatolta, belenyúlt, és kihúzta a műanyag fejhallgatót. A fülére illesztette, beállította a mikrofont, és letekerte a zsinórt.

Arra gondolt, el tudja érni, hogy ez az egész ne csússzon ki a keze közül. Ő az IT vezetője. És ő a polgármester is. Peter Billings az ő embere. Az emberek kedvelik a pangást, ő pedig képes fenntartani ennek a látszatát. Félnek a változástól, ő pedig képes elleplezni azt. Ki szállhatna vele szembe, ha ő tölti be mindkét hivatalt? Ki lehetne nála alkalmasabb? Meg fogja magyarázni. Rendben lesz minden.

S mégis úgy rettegett, mint eddig soha, miközben megkereste a megfelelő aljzatot, és csatlakoztatta a kábelt. A fejhallgatóban sípoló hang jelentkezett, a kapcsolat automatikusan létrejött.

Távolról még mindig felügyelheti az IT-t, ügyelhet rá, hogy ez soha többé ne forduljon elő, és ő is a helyzet magaslatán maradjon. Minden ellenőrzés alatt áll. Ezt mondogatta magának, miközben a fejhallgató kattant, és a sípolás elhallgatott. Tudta, hogy valaki felvette, még ha nem is volt hajlandó üdvözölni. A hallgatásból kiérezte a bosszúságot.

Bernard eltekintett az udvariaskodástól. Azon nyomban belevágott a mondandójába.

– Egyes siló? Itt a tizennyolcas siló. – Lenyalta ajkáról az izzadságot és megigazította a mikrofont. Tenyerét hirtelen hidegnek és nyirkosnak érezte, és vizelnie kellett.

– Nekünk, öhm… van némi… öö… jelentéktelen problémánk…

31

Romeus és Juliet tragikus története[1]

Hosszú volt a séta, s fiatal elméje számára még hosszabbnak tűnt. Bár Juliette a saját kis apró lábán csak néhány lépést tett, mégis úgy érezte, hogy ő meg a szülei már hetek óta úton vannak. A türelmetlen fiatalság mindent örökkévalóságnak érzékel, s számára a várakozás minden válfaja kínzás.

Apja nyakában lovagolva utazott, állába kapaszkodva, lábát fojtogatóan apja nyaka köré tekerve. Ebben a magasságban le kellett hajtania a fejét, hogy bele ne üsse a lépcsőfokok aljába. Idegenek csizmái klappogtak a feje feletti fokokon, s a lepergő rozsdapor a szemébe szállt.

Juliette pislogott, és apja hajába dörgölte az arcát. Akármilyen izgatott volt, apja vállának ütemes mozgása megakadályozta, hogy ébren maradjon. Mikor apja hátfájásra panaszkodott, néhány szintet anyja csípőjén lovagolva tett meg, kezét a nyaka köré kulcsolva, s fejecskéje úgy bukdácsolt, mintha elaludt volna.

Élvezte az utazás hangjait, a lépések zaját, anyja ritmikus énekét, apját, amint felnőtt dolgokról beszélget, hangjuk hol előúszott, hol elhalkult, ahogyan az ébrenlét és álom váltogatta egymást Juliette-nél.

Az utazás elmosódott emlékek ködévé vált. Arra riadt fel, hogy disznók visítanak egy nyitott ajtón keresztül, homályosan emlékezett egy parkra, amelyet bejártak, teljesen felébredt valami édesnek a szagára, és evett is valamit – ebédet vagy vacsorát, ebben nem volt biztos. Szinte meg sem moccant azon az éjszakán, miután apja karjaiból egy sötét ágyba csúszott. Másnap reggel egy unokatestvére mellett ébredt, akit nem ismert, egy lakásban, ami majdnem teljesen olyan volt, mint az övék. Hétvége volt. Ezt onnan tudta, hogy a nagyobb gyerekek hangosan játszottak a folyosón ahelyett, hogy az iskolába készültek volna. A hideg reggeli után ismét nekivágott szüleivel a lépcsőnek, és úgy érezte, hogy nemcsak egy napon át, de egész életükben utaznak. A szundikálások pedig visszatértek, és mindannyiszor gyengéden eltöröltek egy kis időt.

Egy újabb nap elteltével megérkeztek a siló mélységes mélyében lévő századik szintre. Az utolsó lépéseket a saját lábán tette meg, miközben apja és anyja fogták a kezét, és arról beszéltek neki, hogy mekkora fontossággal bír ez a dolog. Most a mély-lentinek nevezett világban van, mondták. Az alsó harmadban. Megvetették fáradt lábukat, miközben őt lehintáztatták a kilencvenkilencedik lépcsőház utolsó fokáról a századik fordulójára. Apja a nyitott és forgalmas ajtók fölé festett jókora számra mutatott, ami hihetetlen módon háromjegyű volt:

100

Juliette-et elbűvölte a két nulla. Tágra nyílt szemekre emlékeztette, amelyek most először csodálkoznak rá a nagyvilágra. Megmondta az apjának, hogy ő már el tudja olvasni azt a számot.

– Tudom, hogy el tudod – hangzott a felelet. – Mert annyira okos vagy.

Követte anyját a bazárba, miközben két kézzel kapaszkodott apja erős és durva tenyerébe. Emberek nyüzsögtek mindenütt. Zaj volt, de kellemes. Boldog ricsaj töltötte be a levegőt, mindenki felemelte a hangját, hogy hallják – épp ahogy az osztályteremben, ahonnét kiment a tanár.

Juliette félt, hogy elveszik, így apjába csimpaszkodott. Kivárták, míg anyja ezt-azt csereberélt, hogy legyen ebédjük. Ehhez meg kellett állni – úgy tűnt – legalább tucatnyi bódénál, hogy a maroknyi szükséges holmira szert tegyenek. Apja rábeszélt egy férfit, engedje, hogy Juliette vékonyka testével átbújjon egy kerítésen, hogy megérinthessen egy nyulat. Annyira puha volt a bundája, mintha ott sem lett volna. Juliette ijedtében hátrahőkölt, mikor az állat elfordította a fejét, de csak valami láthatatlant rágott, és úgy nézett közben rá, mintha unatkozna.

Úgy látszott, a bazár állandóan mozgásban van. Hullámzott tovább, s végtelennek tűnt akkor is, amikor a sok színes felnőtt láb közül Juliette elég tisztán láthatta a végét. Oldalvást szűkebb átjárók nyíltak még több bódéval, és sátrak dőltek egymásra a színek és hangok bódulatában, Juliette azonban nem mehetett be egyikbe sem. Szüleivel maradt, míg meg nem érkeztek az első szögletes lépcsőkhöz. Még soha életében nem látott ilyet.

– Csak nyugodtan – mondta neki az anyja, és felsegítette a lépcsőkön.

– Egyedül is tudom – felelte makacsul, de anyja kezét azért megfogta.

– Két felnőtt, egy gyerek – mondta apja valakinek a lépcsők tetején. Hallotta, hogy a bónok egy dobozban úgy koppannak, mintha a doboz már tele lett volna velük. Miközben apja átment egy kapun, meglátta az embert is a doboz mellett; ruhája a szivárvány minden színében pompázott, és vicces, nagy karimájú kalapot viselt, ami túl nagy volt rá. Próbálta jobban megnézni, mikor anyja átkormányozta a kapun, kezét a hátára tette, s a fülébe suttogta, hogy ne maradjon le az apjától. Az úriember odafordította a fejét, kalapján csengettyűk szólaltak meg, s vicces arcot vágott a kislánynak, oldalt kidugva a nyelvét.

Juliette nevetett, de félig-meddig azért félt a furcsa férfitól, miközben helyet találtak, ahol leülhettek és ehettek. Apja vékony lepedőt kotort elő hátizsákjából, és szétteregette az egyik széles padon. Juliette-ről az anyja levette a cipőt, mielőtt a textilre állította. A kislány apja vállába kapaszkodva nézett le a lejtősen elhelyezett padokra és ülésekre, amik mind a lenti, jó nagy nyitott szoba felé néztek. Apja azt mondta arról a nyitott szobáról, hogy az a „színpad”. A mély-lenti világban mindennek más neve volt.

– Mit csinálnak? – kérdezte az apját. A színpadon néhány, a kapushoz hasonlóan színpompásan öltözött férfi labdákat hajigált a levegőbe – lehetetlenül sokat –, és soha egy sem esett a földre.

Apja nevetett.

– Zsonglőrködnek. Azért vannak itt, hogy szórakoztassanak minket, míg el nem kezdődik a darab.

Juliette nem volt biztos benne, hogy szeretné, ha elkezdődne a darab. Ezt akarta nézni továbbra is. A zsonglőrök labdákat és karikákat hajigáltak egymásnak, Juliette pedig érezte, hogy az ő karjai is körözni kezdenek, mialatt a mutatványt figyeli. Megpróbálta megszámlálni a karikákat, de ahhoz nem maradtak elég ideig egy helyben.

– Edd meg az ebéded! – emlékeztette az anyja, odanyújtva egy gyümölcsös szendvicset.

Juliette le volt nyűgözve. Mikor a zsonglőrök eltették a labdákat és a karikákat, s egymást kezdték kergetni, el-elesve és ostobán viselkedve, hangosan nevetett, akárcsak a többi gyerek. Állandóan anyját és apját leste, vajon odafigyelnek-e. Ruhájuk ujját rángatta, ők azonban csak bólintottak, és folytatták az evés-ivást meg a beszélgetést. Mikor egy másik család telepedett le a közelükben, s egy nálánál idősebb fiú is nevetni kezdett a zsonglőrökön, Juliette hirtelen úgy érezte, társasága van. Még hangosabban kezdett visongani. A zsonglőröknél nagyszerűbbet sosem látott. Örökkévalóságig tudta volna nézni őket.

Ám azután elhalványultak a fények, és kezdetét vette a darab, ami a zsonglőrökhöz képest unalmas volt. Jól kezdődött ugyan, egy vehemens kardpárbajjal, később viszont sok volt benne a furcsa szó, és egy férfi meg egy nő nézett egymásra, ahogyan a szülei is, valami fura nyelvet beszélve.

Juliette elaludt. Arról álmodott, hogy végigrepül a silón, miközben száz színes labda és karika lebeg körülötte, mindig elérhetetlenül, a karikák forognak, mint a számok a bazárszint végénél – és akkor felébredt a füttyögésre és a tapsra.

Szülei felállva kiabáltak, mialatt a színpadon lévő, furcsa öltözetű emberek többször meghajoltak. Juliette ásított, és a szomszédos padon ülő fiúra nézett, aki tátott szájjal aludt, fejét anyja ölébe hajtva, s válla meg-megrázkódott, ahogyan az anyja tapsolt és tapsolt.

Összehajtogatták a lepedőt, s apja levitte őt a színpadra, ahol a kardvívók és a furcsa beszédű emberek beszélgettek és kezet fogtak a közönség tagjaival. Juliette a zsonglőrökkel szeretett volna találkozni. Meg akarta tudni, hogyan lehet a karikákat a levegőben lebegtetni. Szülei azonban kivárták, hogy a hölgyek egyikével beszélhessenek, azzal, akinek lágyan aláomló hullámos haját fonat díszítette.

– Juliette – mondta neki az apja, miközben a színpadra emelte. – Szeretném, ha találkozna… Juliette-tel. – A furcsa hajú, habos ruhájú nő felé intett.

– Ez az igazi neved? – térdelt le a hölgy, s Juliette kezéért nyúlt.

Juliette visszahúzódott, mintha újabb nyúl lenne előtte, ami meg akarja harapni, de bólintott.

– Ön csodálatos volt – mondta a hölgynek az anyja. Kezet fogtak és bemutatkoztak.

– Tetszett a darab? – kérdezte a vicces hajú hölgy.

Juliette bólintott. Érezte, hogy ezt várják el tőle, s a hazugság ettől rendben lévőnek tűnt.

– Az apja meg én évekkel ezelőtt láttuk ezt az előadást, mikor járni kezdtünk egymással – mondta az anyja. Megborzolta Juliette haját. – Romeus vagy Juliette után akartuk elnevezni az első gyermekünket.

– Nos, akkor örüljenek, hogy lányuk született – válaszolta a hölgy mosolyogva.

Szülei felnevettek, s Juliette most már nem félt annyira a nőtől, akit ugyanúgy hívtak, mint őt.

– Kaphatnánk öntől egy autogramot? – Apja elengedte Juliette vállát, és a zsákjában kotorászott. – Van itt valahol egy színlapom.

– A kis Juliette-nek miért is ne? – mosolygott rá a hölgy. – Tudsz már olvasni?

– Tudok százig számolni – mondta büszkén Juliette.

A nő elhallgatott, mosolygott.

Juliette figyelte, amint felegyenesedik és átmegy a színpadon, ruhája pedig úgy úszik utána, ahogy egy overall sohasem képes. A hölgy egy rézkapcsokkal összefogott kicsiny papírkönyvvel tért vissza a függöny mögül. Elfogadta Juliette apjától a rajzszenet, s nevét nagy, kacskaringós betűkkel rótta keresztben a borítóra.

A nő az ő kis kezébe nyomta az egész paksamétát.

– Szeretném, ha a tied lenne, a siló Juliette-jéé.

Anyja tiltakozott.

– Ó, ezt nem fogadhatjuk el. Ez túl sok papír…

– Csak ötéves – mondta az apja.

– Nekem van másik – biztosította őket a hölgy. – Mi készítjük magunknak. Azt szeretném, hogy tartsa meg.

Odanyúlt, megérintette Juliette arcát, s Juliette most nem húzódott el. Túlságosan lefoglalta a papírok átlapozása, az oldalakon lévő nyomtatott szövegek melletti kacskaringós kézírás. Észrevette, hogy egy szó bekeretezve áll, az összes többi felett. Sok szót ki sem tudott venni, ezt azonban el tudta olvasni. Az ő neve volt. Ott állt sok mondat kezdetén: Juliette.

Ez ő volt. Felnézett a hölgyre, s egyszeriben megértette, miért hozták ide a szülei, minek kellett olyan messzire és oly sokáig jönniük.

– Köszönöm! – mondta, nem feledve a jó modort.

S azután, némi megfontolást követően:

– Sajnálom, hogy elaludtam.

[1] Arthur Brooke-nak a Shakespeare-mű alapjául szolgáló elbeszélő költeményében a nevek ebben a formában szerepelnek: Romeus és Juliet. A drámából származó idézetek Kosztolányi Dezső műfordításából valók. (A ford.)

32

„Zord békülést hoz e mogorva reggel,

Fejét a nap se dugja ki nekünk.

Ezt megvitatjuk még a többiekkel,

Aztán kegyelmezünk és büntetünk.”

Lukas élete legrosszabb takarításának reggelére ébredt – s azonnal fontolóra vette, hogy bemegy a munkahelyére, figyelmen kívül hagyva a fizetett ünnepnapot, s úgy tesz, mintha ez a nap is olyan lenne, mint a többi. Ágya végében ülve gyűjtögette a bátorságot, hogy rászánja magát, ölében számos csillagtérképeinek egyikével. Ujjaival könnyedén megcirógatta az egyik csillag rajzszén kontúrját, de csak vigyázva, nehogy szétmaszatolja.

Ez a csillag nem olyan volt, mint a többi. Amazok csak egyszerű pontok voltak egy aprólékos rácsozaton, mellettük az észlelés dátuma, az elhelyezkedés és az intenzitás. Ez nem afféle csillag volt – közel sem tartott ki olyan sokáig. Ez az ötágú fajtából való volt, egy seriffcsillagot formázott. Emlékezett rá, akkor vetette papírra a formáját, amikor Juliette-tel beszélgetett egy este, s a lány mellkasán halványan csillogott a fémjelvény a lépcsőházból beszűrődő gyenge fényben. Emlékezett Juliette varázslatos hangjára, igéző tartására, s hogy épp oly váratlanul toppant be szokásos unalmas hétköznapjába, mint amilyen váratlan volt a felhők felszakadozása.

Arra is emlékezett, hogyan fordult el tőle a lány a cellájában két éjszakával korábban, próbálva megkímélni az érzéseit azzal, hogy ellökte őt magától.

Lukas kifogyott a könnyekből. Az éjszaka nagy részében ezért a nőért ontotta őket, egy nőért, akit alig ismert. S most azon gondolkodott, mitévő legyen az előtte álló nappal, s az életével. Belebetegedett a gondolatba, hogy a nő odakinn van, és épp értük tesz valamit – takarít. Két napja nem volt étvágya. Mélyen benn, a zsigereiben érezte, semmi meg nem maradna benne, még ha erőltetné is az evést.

Félretette a csillagtérképet, és tenyerébe temette az arcát. Csak ült, nagyon fáradtan, s próbálta rávenni magát, hogy felkeljen és dolgozzon. Ha bemegy dolgozni, legalább eltereli a figyelmét. Megpróbált visszaemlékezni, hogy hol hagyta abba múlt héten a szerverteremben. A nyolcas toronynak voltak megint gondjai? Sammi azt javasolta neki, cserélje ki az ellenőrző táblát, Lukas azonban kábelmeghibásodásra gyanakodott. Megvan, mit csinált, már emlékezett: az Ethernet pályáit hangolta össze. Ezt fogja csinálni most is, egész nap. Bármit inkább, mint hogy ücsörögjön egy szabadnapon, és úgy érezze, fizikailag belebetegedhet egy nőbe, akivel épp csak egy picivel történt több köztük, amennyit az anyjának elmesélt.

Lukas felállt, és bebújt az előző nap viselt overalljába. Egy pillanatra megdermedt, s mezítelen lábát bámulva eltűnődött, minek kelt fel. Hova megy? Teste zsibbadt volt, agya teljesen üres. Vajon képes lenne-e mozdulatlanul ott állni, összecsomósodott gyomorral, egész életében? Valaki csak megtalálná a végén, nem igaz? Holtan s mereven, egyenesen állva, szoborhullaként.

Megrázta a fejét; komor gondolatai eloszlottak, a bakancsáért nyúlt. Megtalálta, ami nem volt kis teljesítmény. Lukas végre tett valamit, felöltözött.

Szobáját elhagyva a lépcsőforduló felé baktatott; körülötte hullámzottak az újabb tanítási napot kihagyó gyerekek, akiket szüleik igyekeztek utolérni, hogy bakancsot és overallt húzzanak rájuk. A zűrzavar nem sokkal több volt Lukas számára, mint háttérzaj. A zümmögés nem igazán jutott el a tudatáig, akár lábfájása, amit a hosszú kapaszkodástól kapott, mert látni akarta a lányt, és az ereszkedéstől, mivel vissza is kellett térnie. Kilépett a lakás előtti fordulóra, és érezte, hogy csábítja az étkező, felfelé indulna, ahogy szokott. Másra sem tudott gondolni, mint amire az egész elmúlt héten: túlesni még egy napon, hogy felmehessen a legfelsőre, hátha láthatja a lányt.

Lukas hirtelen rájött, hogy ezt most is megteheti. Nem volt a napkelték rajongója – jobban kedvelte a félhomályt és a csillagokat –, de ha látni akarja a lányt, csak annyi a dolga, hogy felgyalogoljon az étkezőbe és kinézzen a tájra. Lesz majd ott egy új tetem, új, még fényes ruha, ami megcsillan, bármily erőtlenül szűrődnek is át a napsugarak azok közt az átkozott felhők közt.

Tisztán látta fejében a képet: Juliette természetellenes fekvését – kicsavarodott lábait, maga alá szorult kezét, oldalra fordult sisakját, ahogy visszanéz a silóra. Ennél is szomorúbb volt, hogy saját magát is látta, évtizedekkel öregebben, magányos vénemberként üldögélve a szürke fali kivetítő előtt, de nem a csillagok, hanem a táj térképét rajzolgatva. Mindig csak ugyanazt és ugyanazt a tájat, felnézve az elpocsékolt, soha-be-nem-következettre, ugyanazt a mozdulatlan pózt vázolgatva, hulló könnyeit törölgetve, melyek elmaszatolják a rajzszenet.

Olyan lenne, mint szegény Marnes. S amikor a seriffhelyettesre gondolt, aki úgy halt meg, hogy nem akadt, aki eltemesse, Lucasnak eszébe jutott az utolsó dolog, amit Juliette mondott. Könyörgött, hogy találjon magának valakit, ne kövesse a példáját, ne maradjon soha egyedül.

Megmarkolta az ötvenedik szint fordulójának hideg acélkorlátját, és előrehajolt. Lenézve láthatta a lépcsőházat, amint mélyen befurakodik a föld alá. Alant látható volt az ötvenhatodik fordulója, s a kettő közti fordulók láthatatlan szögekből nyúltak előre. Nehéz volt megbecsülni a távolságot, ő azonban úgy tippelte, nagyobb az elegendőnél. Nincs arra szükség, hogy lemenjen a nyolcvankettedikre, amelyet a legtöbb ugró előnyben részesített, mert alatta hosszú, akadálytalan volt a zuhanás egészen a kilencvenkilencedikig.

Hirtelen látta önmagát repülés közben, lefelé pörögve, kiterjesztett végtagokkal. Úgy számította, el fogja téveszteni a fordulót. A korlátok egyike útjába akad, és majdnem félbehasítja. Vagy talán ha egy kicsit messzebbre ugrik ki, talán ha fejest ugrik, gyors véget ér.

Felegyenesedett, s attól, hogy ennyire élethűen képzelte el az esést, a véget, belé hasított a félelem, s az adrenalin végigszáguldott rajta. Körülnézett, ellenőrizve a reggeli forgalmat, hogy lássa, vajon figyeli-e valaki. Más felnőtteket is látott már a korláton át lefelé bámészkodni. Mindig úgy gondolta, hogy helytelen gondolatokat forgatnak a fejükben. Mert tudta, hiszen a silóban nőtt fel, hogy csak gyerekek dobálnak mindenféle holmikat a fordulókról. Mire az ember idősebb lesz, megtanulja, hogy mindent meg kell ragadnia, amit tud. Végül valami más volt, ami elillant, valami mást veszített el az ember, valamit, ami lefelé bucskázott a siló szívében, amitől elmerengett, nem kéne-e utánaugrani…

A forduló beleremegett egy arra siető hordár lépteibe; a mezítlábas talp csattogása az acélfokokon körkörösen egyre közelebb ért. Lukas elhúzódott a korláttól, és megpróbált aznapi teendőire összpontosítani. Talán egyszerűen visszamászhatna az ágyába aludni; önkívületi állapotában átvészelhetne néhány órát.

Miközben megpróbálta kicsit ösztönözni magát, a sietős hordár elsuhant mellette, Lukas pedig egy pillanatra látta a fiú megdöbbenéstől eltorzult arcát. Az aggodalmas képe még akkor is elevenen megmaradt Lukas agyában, amikor a hordár – sebes és hanyag léptekkel – eltűnt a szeme elől.

S Lukas tudta. Ahogy a fiú talpának csattogása egyre mélyebbről hallatszott, Lukas tudta, hogy valami történt azon a reggelen, odafent, valami fontos dolog a takarítással kapcsolatban.

A remény csírája. Valami mélyen eltemetett, vágyott kezdemény, amiről nem is akart tudomást venni, nehogy megmérgezze vagy elfojtsa, mielőtt szárba szökken. Talán soha meg sem történt a takarítás. Létezik, hogy Juliette számkivetését felülvizsgálták? A Gépészet dolgozói petíciót küldtek fel. Sok száz bátor ember írta alá, akik a saját bőrüket vitték a vásárra, hogy az övét megmentsék. Megingatta volna a bírákat a mély-lentről érkező őrült gesztus? A reménynek ez a piciny csírája gyökereket eresztett. Szőlőinda-szerűen szőtte be Lukas mellét, s sürgetéssel töltötte el: rohanjon fel, győződjön meg róla ő maga. Otthagyta a korlátot és az álmot, hogy aggodalmai után ugrik, és átfurakodott a reggeli tömegen.

A hordárral kapcsolatos suttogás, ahogy azt észrevette, már megkezdődött – nem ő volt az egyetlen, akinek feltűnt.

Miközben csatlakozott a felfelé tartó forgalomhoz, ismét jelentkezett a lábában a korábbi napokból ismert fájdalom. Arra készült, hogy megelőzze az előtte lassan haladó családot – amikor a háta mögül meghallotta egy rádió hangos sípolását.

Lukas megfordult, s Marsh seriffhelyettest látta, aki néhány fokkal mögötte a csípőjére erősített rádiót babrálta, melléhez kis kartondobozt szorított, homlokát izzadság lepte el. Lukas megállt, és a korlátba kapaszkodott, várva, hogy a seriffhelyettes beérje.

– Marsh!

A seriffhelyettes végül lehalkította a rádióját, és felnézett. Bólintott Lukasnak. Mindketten a korláthoz lapultak, amikor egy munkás és az árnyéka felfelé tartva elhaladt mellettük.

– Mi újság? – kérdezte Lukas. Jól ismerte a seriffhelyettest, s tudta, hogy akadálytalanul megtudhat tőle mindent.

Marsh megtörölte a homlokát, és másik karja hajlatába tette át a dobozt.

– Kora reggel leizzasztja a seggemet ez a Bernard – panaszolta. – Elég lépcsőt másztam már a héten!

– Nem, a takarítással mi van? – kérdezte Lukas. – Az előbb úgy robogott el egy hordár, mint aki kísértetet látott.

Marsh seriffhelyettes felpillantott a lépcsőkre.

– Azt mondták, hogy vigyek neki pár dolgot a harmincnegyedikre, de egykettőre. Hank majdnem kinyírta magát, mikor egy részüket felhordta nekem. – Úgy indult neki a lépcsőknek, mint aki már nem engedheti meg magának, hogy maradjon. – Nézd, mozognom kell, ha meg akarom tartani az állásomat.

Lukas felemelte a kezét, a forgalom pedig felduzzadt alattuk, miközben a bosszúsan felfelé igyekvők átfurakodtak mellettük és a néhány lefelé tartó mellett.

– Megvolt a takarítás, vagy nem? – szegezte Marshnak a kérdést.

Marsh a korlátra hajolt. Rádiójából beszélgetés szivárgott halkan.

– Nem – suttogta, s Lukas úgy érezte, repülni tudna. Egyenest fel tudna repülni a lépcsők és a siló betonszíve közti térben, a fordulók körül lebegve, ötven szintet fel tudna menni egy lendülettel…

– Kiment, de nem takarított – folytatta Marsh. Hangja mély volt, szavai viszont elég élesek ahhoz, hogy Lukas álmait felszabdalják. – Átkalandozott azokon a dombokon…

– Várj csak! Hogyan?

Marsh bólintott; orráról izzadság csöppent.

– Eltűnt szem elől – sziszegett, mint a rádió, amit lehalkított. – A cuccait most fel kell vinnem Bernard…

– Majd én elintézem – mondta Lukas, és kinyújtotta a kezét. – Úgyis a harmincnegyedikre megyek.

Marsh feléje nyújtotta a dobozt. A szerencsétlen seriffhelyettes úgy festett, mint aki bármely pillanatban összeeshet. Lukas könyörgött neki, ahogy két napja is, amikor Juliette-et akarta meglátogatni a cellájában.

– Hadd vigyem fel helyetted! – mondta. – Tudod, hogy Bernardot nem fogja izgatni. Ő meg én jó barátok vagyunk, mint ahogy mi ketten is mindig azok voltunk…

Marsh seriffhelyettes ajkát megtörölve biccentett, elgondolkodva az ajánlaton.

– Nézd, én mindenképp felmegyek – folytatta Lukas. Azon vette észre magát, hogy óvatosan elveszi a dobozt a kimerült Marshtól, bár neki is nehezére esett az összpontosítás a testét átjáró érzelemhullámoktól. A lépcső forgalma háttérzajjá szelídült. A gondolat, hogy Juliette talán még a silóban lehet, elillant, ám a hír, hogy nem takarított, és átjutott a dombokon – mindez valami mással töltötte el a férfit. Azt a részét érintette meg, ami arra vágyott, hogy feltérképezze a csillagokat. Azt jelentette, senkinek soha nem kell végignéznie Juliette felbomlását.

– Óvatosan azzal – mondta Marsh. Szemét az immár Lucas karjában lévő dobozon tartotta.

– Az életem árán is megvédem – felelte neki Lukas. – Bízz bennem!

Marsh bólintott Lukasnak, hogy rendben. Ő pedig feliramodott a lépcsőn, megelőzve azokat, akik a takarítást ünnepelni igyekeztek felfelé; Juliette holmija lágyan zötyögött a szorosan a melléhez szorított dobozban.

33

„Öreg fülemben még jajod zörög.”

Walker, a villanyszerelő, rendetlen munkaasztala fölé hajolva megigazította a nagyítóját. A jókora, íves lencsét egy abroncs tartotta a fején, ami talán kényelmetlen lett volna, ha nem viseli már hatvankét éve. Ahogy beállította a nagyítóüveget, a zöld nyomtatott áramkörön lévő kis fekete chip kristálytiszta fókuszba került. Láthatta a testéből kihajló összes ezüstös fémlábat, amelyek mintha egy pók végtagjai lettek volna; mintha az apró talpak a megfagyott acél ezüstös tócsáinak csapdájába estek volna.

Walker a legfinomabb forrasztópákája hegyével érintette meg az ezüstös helyet, miközben lábával az elszívó pumpát működtette. A chip apró lába körüli fém megolvadt, s egy csövecske felszippantotta; a tizenhatból egy láb szabad volt.

A másikkal akarta folytatni – egész éjszaka fenn volt, és besült chipeket szedegetett ki, hogy gondolatait elterelje –, amikor az új hordár eltéveszthetetlen dobogását hallotta a folyosóról.

Walker a munkapadra ejtette a nyomtatott áramkört és a forró pákát, majd az ajtóhoz sietett. Az ajtófélfába kapaszkodva kihajolt, miközben a srác elnyargalt mellette.

– Hordár! – kiáltott rá, s a fiú vonakodva megállt. – Mi újság, fiam?

A srác elmosolyodott, felfedve fiatal fogai fehérségét.

– Nagy újságom van – mondta. – Bár egy bónjába fog kerülni.

Walker undorodva mordult fel, de beletúrt az overalljába. Odaintette magához a srácot.

– Te vagy az a Samson fiú, igaz?

A srác bólintott, haja táncolt ifjú arca körül.

– Gloria alatt árnyékoskodtál, igaz?

A fiú megint bólintott, miközben a Walker csörgő zsebéből előkerülő ezüstbónt figyelte.

– Tudod, Gloria mindig szánalmat tanúsított az olyan öregemberekkel szemben, akiknek se családjuk, se életük nem volt. Rám bízta a híreket, bizony.

– Gloria halott – emelte fel a fiú a tenyerét.

– Az bizony – sóhajtotta Walker. A bónt a gyerek kinyújtott kezébe ejtette, majd koros, foltos kezét kinyújtotta, várva a híreket. Majd meghalt, hogy mindenről tudomást szerezzen, s akár tíz bónt is örömest leszurkolt volna. – Részleteket, kölyök! Ki ne hagyj egyet se!

– Nem volt takarítás, Mr. Walker!

Walker szívverése kihagyott. A fiú már fordult, hogy szaladjon tovább.

– Várj csak, fiam! Mit értesz az alatt, hogy nem volt takarítás? Szabadlábra helyezték a nőt?

A hordár megrázta a fejét. Haja hosszú volt, és zilált, láthatóan azért növesztette, hogy a lépcsőn fel-alá nyargalva lobogtathassa.

– Nem, uram. Megtagadta!

A gyerek szeme villogott, vigyora hatalmas volt a rendkívüli tudás birtokában. Az ő életében még soha nem akadt olyan ember, aki megtagadta volna a takarítást. De Walker életében sem. Talán sohasem. Walker úgy érezte, büszke lehet az ő Juliette-jére.

A fiú várt egy pillanatot. Látszott, alig várja, hogy elrohanhasson.

– Még valami? – kérdezte Walker.

Samson bólintott, és Walker zsebeire nézett.

Walker hosszasan sóhajtott az undortól, amit afelett érzett, hogy ez a generáció mivé lett. Egyik kezével a zsebébe túrt, a másikkal türelmetlenül integetett.

– Elment, Mr. Walker!

Kiragadta a bónt Walker tenyeréből.

– Elment? Meghalt? Beszélj, fiam!

Samson fogai megvillantak, miközben overallja elnyelte a bónt.

– Nem, uram. Átment a dombokon. Nem csinálta meg a takarítást, Mr. Walker, csak átsétált, azzal el is tűnt szem elől. Bement a városba, és Mr. Bernard az egésznek tanúja volt!

A fiatal hordár Walker karjára csapott, mivel valamit kezdenie kellett a lelkesedésével. Kisöpörte arcából a haját, széleset mosolygott, aztán elfordult, hogy végigfussa az útvonalát; a beszélgetés után lába könnyebb, zsebe nehezebb lett.

Walker döbbenten fordult az ajtó felé. Acélos marokkal ragadta meg a félfát, nehogy kirontson a világba. Imbolyogva állt ott, lenézve az edényhalomra, amit előző este kicsúsztatott. Válla felett a rendetlen priccsre pillantott, ami egész éjjel hívogatta. A forrasztópákából még füst göndörödött. Elfordult a folyosótól, amely kisvártatva megtelik az első váltás hangjaival, a beszélgetéssel és a zörgéssel, és kihúzta a pákát, mielőtt tüzet okoz.

Megállt egy pillanatra, elgondolkodott Julesról, és elgondolkodott a hírekről. Azon töprengett, vajon idejében megkapta-e üzenetét a lány, és ha igen, vajon az csökkentette-e a rettenetes félelmet, amit Juliette miatt a zsigereiben érzett.

Walker visszatért az ajtóhoz. Pezsgett a mély-lenti világ. Valami erőteljesen vonzotta oda ki, a küszöbön túlra, hogy része legyen a soha-nem-voltnak. Shirly biztosan hamarosan beugrik, hogy beadja a reggelijét és elvigye az edényeket. Megvárhatja, beszélgethetnek is tán egy csöppet. El is múlhat az őrületnek ez a bűbája. De a várakozás gondolata, annak tudata, hogy a percek, akár az elvégzendő feladatok, csak tornyosulnak egymásra anélkül, hogy közben megtudná, mennyire messzi jutott Juliette, vagy mit szólnak ahhoz a többiek, hogy nem takarított, mozgásba lendítette.

Walker felemelte a lábát, és átlépte a küszöböt, bakancsa megállt a levegőben a nyílt tér felett.

Mély lélegzetet vett, előrebukott, de hirtelen észbe kapott. S egyszeriben elszánt felfedezőnek érezte magát. Ott volt, negyven-egynéhány évvel később, ott totyogott az ismerős folyosón, fél kézzel az acélfalakat súrolva, közeledve a sarok felé, amin túl már nem voltak emlékei.

És Walker is olyan öreg lélekké vált, akik behatoltak a nagy ismeretlenbe; szédült az agya, mert nem tudta, mire bukkanhat.

34

„Hát nincs a fellegekben irgalom,

Amely keservem bús mélyére néz?

Anyuska, édes, el ne lökj magadtól.”

A siló súlyos acélajtói szétnyíltak, s gonosz sziszegéssel hatalmas argonfelhő gomolygott ki a nyíláson. A felhő mintha a semmiből született volna, s a sűrített gáz felvert habként csapódott ki, mikor a külső melegebb, kevésbé sűrű levegővel találkozott.

Juliette Nichols egyik csizmáját átdugta a szűk nyíláson. Az ajtók csak részben nyíltak ki, hogy visszatartsák a halálos toxinokat, s a felgyülemlett nyomással átpréseljék a nyíláson az argont, így oldalt kellett fordulnia, hogy át tudjon rajta nyomakodni, s terjedelmes ruhája nekidörzsölődött a vastag ajtóknak. Csak a tomboló tűzre tudott gondolni, ami hamarosan betölti a légzsilipet. Lángjai mintha a hátát nyaldosták volna, s menekülésre kényszerítették.

Kihúzta a nyíláson a másik csizmáját is – és hirtelen kint találta magát.

Odakint.

Sisakos feje felett semmi más nem volt, mint felhők, ég és láthatatlan csillagok.

Előrebaktatott, kibukkanva a sziszegő argon ködéből, hogy a felfelé tartó rámpára érjen; a fal melletti sarkokban a szél magasra felhordta a port. Könnyű volt megfeledkezni arról, hogy a siló legfelső emelete is a föld alatt van. A régi irodájából és az étkezőből nyíló kilátás a földfelszínen való lét illúzióját teremtette meg, mintha felfelé tekintenének a szabad levegőben, de ezt csak a szenzorok elhelyezésének köszönhették.

Juliette lenézett a mellén látható számokra, és emlékezett arra, mit várnak tőle. Fejét lehajtva, csizmáira koncentrálva felcammogott a rámpán. Nem tudta biztosan, mi mozgatja: a kivégzésre váró zsibbadt megadás – vagy automatikus önvédelemből csak távolabb akar kerülni a légzsilipben rövidesen kigyúló pokoltól, egyszerűen a teste késlelteti az elkerülhetetlent, mivel nem tudott a következő néhány másodpercen túli tartományban gondolkodni vagy tervezni.

Mikor Juliette felért a rámpa tetejére, fejét egy hazugságra kapta fel, grandiózus és remek szemfényvesztésre. A zöld fű vadonatúj padlószőnyegként borította a hegyeket. Mámorítóan kéklett az ég, kifehéredtek a felhők, mint a finom ágynemű, a levegőt szárnyaló dolgok pettyezték.

Megpördült, és szemügyre vette a látványos csalást. Mintha belepottyantották volna ifjúsága egyik könyvébe, olyan könyvbe, amiben az állatok beszélnek, a gyerekek repülnek, a szürke szín pedig elő sem kerül.

Jóllehet tudta, hogy ez az egész nem valódi, tudta, hogy egy nyolcszor két hüvelykes csalást lát, a kísértés, hogy higgyen, rettenetes volt. Hinni akart. Elfelejteni mindazt, amit az IT fondorlatos programjáról megtudott, mindent, amiről Walkerrel beszélt, helyette levetni magát a lágy fűre, ami nem is volt ott, meghengergőzni a nem létező életben, leszaggatni magáról a nevetséges ruhát, s boldogan sikongva nekivágni az előtte elterülő tájnak.

Lenézett a kezére, ökölbe szorította, majd elernyesztette, amennyire a vastag kesztyű engedte. Ez volt az ő koporsója. Gondolatai szétforgácsolódtak, miközben kínlódva próbált visszaemlékezni arra, mi volt valódi és mi hamis remény, amit az IT és a sisak üvege terített a valóságra. Az ég nem volt valódi. A fű nem volt valódi. De az ő halála valódi volt. A csúf világ, amit mindig is ismert, valóság volt. S aztán, csak egy pillanatra, visszaemlékezett arra, hogy feladata van. Azt várják tőle, hogy takarítson.

Megfordult, és a szenzortorony felé nézett, amit most látott először. Robusztus acél-beton tömb volt, egyik oldalán megrozsdásodott, lepattogzott létrával. A szenzortokok kidudorodásai szemölcsökként lepték el a torony felszínét. Juliette a melléhez nyúlt, megragadta az egyik súrolólapot, és letépte. Agyában folyamatosan Walker üzenete hullámzott: Ne félj!

Fogta az érdes gyapjúlapot, s ruhája karjának dörgölte. A feltekert hőszigetelő szalag nem vált le, nem kezdett lifegni, mint az az anyag, amit egykor az IT-től lopott, a szalag, amit arra terveztek, hogy tönkremenjen. Ez minőségi hőszigetelő szalag volt, olyan, amivel Juliette is dolgozott, amit a Gépészeten fejlesztettek ki.

Jó az Ellátás, írta Walker az üzenetében. Az az Ellátáson dolgozó emberekre vonatkozott. Miután éveken át kisegítették Juliette-et tartalékokkal, mikor a legnagyobb szüksége volt rá, valami rendkívülit tettek érte. Mialatt három napot töltött lépcsőmászással és három magányos éjszakát három különböző fogdában, útban büntetése felé, kicserélték az IT anyagait a Gépészetről származókkal. A legkörmönfontabb módon teljesítették az alkatrészekre vonatkozó rendeléseket, s ez Walker utasítására kellett történjen. Az IT – most az egyszer, és szándéka ellenére – olyan védőruhát konstruált, amit arra terveztek, hogy kitartson, nem pedig arra, hogy szétessen.

Juliette elmosolyodott. Bármilyen biztos volt is a halála, elhalasztódott. Hosszú pillantást vetett a szenzorokra, ujjai elernyedtek, kezéből a gyapjú súrolólap a hamis fűbe hullott. A legközelebbi domb felé fordult, s minden tőle telhetőt megtett, hogy ne figyeljen a hamis színekre és a valós világra rávetített, életteli rétegekre. Nem engedett az eufóriának, a tömör talajon dobogó csizmái elé nézett, megjegyezte az érzést, amikor a szél haragosan a ruhájának zúdult, hallgatta a halvány sziszegést, ahogyan homokszemcsék csapódtak a sisakjának minden oldalról. Körülötte rémisztő világ terült el, aminek, ha erősen koncentrált, homályosan tudatában is volt; olyan világ, melyet ismert, de látni többé nem láthatott.

Nekiindult a meredélynek, s a horizont fölött csillogó metropolisz felé tartott tétován. Nemigen hitte, hogy eljut odáig. Annyit akart csak, hogy a dombok mögött haljon meg, mert ott nem látja senki elrothadni, így Lukas, a csillagvadász, nem fél majd szürkületkor feljönni, nem kell tartania attól, hogy megpillantja az alakját.

És hirtelen jó érzés volt egyszerűen csak sétálni, valamilyen kitűzött céllal. Elkerül a szemük elől. Ez sokkal komolyabb cél volt, mint a hamis város, amiről tudta, hogy omladozik.

Félig fenn volt a dombon, amikor két jókora sziklához ért. Juliette próbálta kikerülni őket, követte a legkönnyebben járható ösvényt, fel a két egymásba hajló lejtő találkozásához, mielőtt rájött, hol van, és elé tárult minden látvány legborzalmasabbika.

Holston és Allison. Sisaküvegének varázslata elrejtette őket előle. Eltakarta őket a kő délibábja.

Erre nem volt szó. Nem volt rajta mit nézni, és nem volt mit mondani. Lenézett a dombról, és észrevette, hogy más sziklák is hevernek a fűben elszórva, elhelyezkedésük egyáltalán nem véletlen: ez volt az a hely, ahol a régi takarítók valamennyien összeestek.

Elfordult, maga mögött hagyva ezeket a szomorú dolgokat. Nem tudhatta, mennyi ideje lehet még hátra, mennyi maradt arra, hogy testét elrejtse a kárörvendő tekintetek meg ama kevesek elől, akik meggyászolhatják.

Juliette tovább kapaszkodott a dombtető felé, lába még mindig fájt a silóbeli lépcsőzéstől; s most tapasztalta az első hasadásokat az IT megtévesztő fátylán. Meglátta az eget és a távoli város új részeit, amelyeket a lenti néző elől eddig eltakart a domb. Úgy tűnt, a program megszakad, hazugságainak van határa. Míg a távoli monolitok felső szintjei épnek tűntek, és csillogtak a hamis napsütésben, a szabályos üvegtáblák és a csillogó acél alatti részeken egy elhagyott világ rothadó sivársága terült el. Számos épület alsóbb szintjein egyenesen keresztüllátott, s a rájuk vetített súlyos felső részekkel olybá tűntek, mintha bármely pillanatban összedőlhetnének.

Oldalvást egyáltalán nem támogatta semmi a különleges és szokatlan épületeket, alapjuk sem volt. A levegőben függtek, alattuk az ég sötétlett. A szürke felhők és az élettelen hegyek sötét látképe terült el végig az új látóhatáron, a festett kék határozott vonalán, ahol a sisaküveg programja véget ért.

Juliette nem értette, hogy miért ilyen hiányos az IT megtévesztése. Azért, mert ők maguk sem tudták, mi van a dombokon túl, így el sem találhatták, mit kell módosítaniuk? Vagy úgy ítélték meg, nem éri meg az erőfeszítés, tudván, hogy ilyen távolságra senki el nem jut? Bármi volt is az ok, Juliette megszédült az ellentmondásos és logikátlan látványtól. Arra összpontosított, hogy a lába elé nézve megtegye a festett-zöld dombon az utolsó tucatnyi lépést, míg el nem éri a dombtetőt.

Odafenn megállt, heves széllökések nyomultak neki, arra kényszerítve, hogy a légörvények előtt meghajoljon. Szeme a horizontot pásztázta, s látta, hogy két világ határán áll. Előtte a lejtőn, az általa soha nem látott tájon por és nap égette föld csupasz világa terült el, szélrohamokkal és kis tornádóval, amelyek a gyilkos levegőből alakultak ki. Új világ volt ez, s mégis sokkal ismerősebbnek tűnt, mint bármi, amivel eddig találkozott.

Megfordult, és visszanézett az ösvényre, amin épp felkapaszkodott, a gyengéd szellőben hajladozó fűre, amelyben itt-ott virágok bólogattak felé, a világoskékre és a ragyogó fehérre a magasban. Ördögi terv volt, csábító, de hamis.

Juliette egy utolsó elismerő pillantást vetett erre az illúzióra. Észrevette, hogy a dombok középpontjában lévő kerek bemélyedés jelzi a siló kerek tetejét; a lakható otthon többi része mélyen a talaj gyomrában fészkelt. Ahogyan a föld körös-körül emelkedett, úgy festett, mintha egy éhes isten jókora adagot kanalazott volna ki belőle. Juliette nehéz szívvel látta be, hogy a világ, amelyben felnőtt, bezárult előtte, otthona és népe biztonságban van a szegecselt ajtók mögött, neki pedig el kell fogadnia a sorsát. Számkivetették. Ideje rövidre szabott. Hátat fordított a hívogató látványnak és a csillogó színeknek, hogy szembenézzen a porossal, a halottal, a valódival.

A dombról lefelé menet Juliette óvatosan vette védőruhájában a levegőt. Tudta, Walkertől kapta ezt az idő-ajándékot, amellyel soha takarító őelőtte nem rendelkezett, no de meddig tart majd? És mire való? Célját már elérte, a szenzorok látóköréből kikerült, miért hát, hogy még mindig megy, még mindig botladozik lefelé erről az idegen dombról? A tehetetlenség miatt? A gravitációs vonzás miatt? Az ismeretlen látványa miatt?

Alig ért le a lejtőn az omladozó város felé indulva, megállt, hogy megvizsgálja az előtte elterülő idegen tájat. A domb lehetővé tette, hogy kiválassza az ösvényt utolsó sétájához, ehhez a szűzsétához a kiszáradt föld magas dűnéi között. S amikor a túlnan rozsdálló város felé nézett, észrevette, hogy a mélyedés, ami a silóját rejtette, nem véletlen. A dombok jól láthatóan szabályos minta szerint húzódtak el a messzeségbe. Egyik kör alakú horpadás a másikat követte, a föld pedig kiemelkedett közöttük, mintha védelmezni akarná a kikanalazott lyukakat a pusztító széltől.

Juliette a látottakat mérlegelve leereszkedett a legközelebbi mélyedésbe, figyelve, merre lép. A nagyobb köveket félrerugdosta, s visszatartotta a lélegzetét. Mivel dolgozott talajvíz elöntötte medencék mélyén, a szenny alatt úszva – tagbaszakadt emberek alázkodtak meg előtte, amikor szabaddá tette a lefolyókat –, tudta, hogy a levegője miatt meg kell őriznie a nyugalmát. Felpillantott, s azon gondolkodott, van-e még elég a ruhában ahhoz, hogy ezen a horpadáson áthaladva megmássza a következő nagyobb dombot.

S akkor pillantotta meg a mélyedés közepéből kiemelkedő karcsú csövet, melynek csupasz fémje megcsillant a gyenge napsütésben. Sisaküvegének programja az itteni tájat már nem tartalmazta; a valóság hamisítatlanul hatolt be sisakjába. Az ismerős szenzortorony látványára arra gondolt, vajon nem fordult-e meg, vajon a dombtetőről nem a kelleténél eggyel többször vette-e szemügyre a világot, s valójában nem a silója felé botorkált-e vissza, arra, amerre egyszer már áthaladt.

Egy halott takarító talajban bomló látványa is ezt az érzést erősítette. Pusztán a körvonalai látszottak, egy régi ruha cafatjai, egy sisak külső burka.

Megállt, csizmája hegyével megérintette a sisak tetejét, és a burok porladva beomlott. Ami hús és csont valaha benne volt, azt már rég szétfújták a szelek.

Juliette végignézett a dombon az alvó párt keresve, a két dűne hajlatát azonban sehol sem lehetett látni. Hirtelen zavarodottnak és elveszettnek érezte magát. Felmerült benne, hogy a levegő átjutott végül a szigetelésen és a hőálló szalagon, s az agya kártékony kigőzölgéseknek adta meg magát, de nem ez történt. Közeledett a városhoz, továbbra is annak sziluettje felé tartott, a házak felső része továbbra is épnek és csillogónak tűnt, fölöttük a kéklő égen pedig csillogó felhők úsztak.

Ami azt jelentette, hogy ez a torony itt alatta… nem az ő tornya. S ezek a dűnék, a halott földnek e hatalmas dombjai nem azért állnak itt, hogy elfogják a szelet vagy visszatartsák a levegőt. Hanem hogy a kíváncsi tekinteteknek útját állják. Hogy eltakarják ezt a látványt, ezt a kilátást, másoktól.

35

„Egy-kettő-három – s máris ott kaparász szíved körül.”

Lukas a kis dobozt szorosan a melléhez szorítva hágott fel a harmincnyolcadik fordulójára. Afféle vegyes használatú szint volt ez, irodákkal, boltokkal, egy műanyaggyárral és a kis víztisztítók egyikével. Átnyomult az ajtón, és végigsietett az aznapi takarítás miatt csendes folyosókon, míg oda nem ért a főszivattyú vezérlőtermébe. Az IT-s főkulcsával jutott be. Ebben a teremben volt egy magas és általa jól ismert számítógéptorony, amelyet keddenként kellett karbantartania. Lukas nem kapcsolta fel a mennyezeti világítást, hogy az odakinn elhaladók továbbra is csak sötétséget lássanak az ajtó kicsiny ablakán át. Becsúszott a magas gép és a fal közé, gyorsan leguggolt, s kihalászta overalljából a zseblámpáját.

A halványvörös éjszakai fényben Lukas óvatosan kibontotta a dobozt, feltárva a tartalmát.

Azonnal bűntudatot érzett. Ez pedig tönkretette a várakozást, a felfedezés izgalmát, a meghittséget. Nem azért, mert szembeszegült a főnökével, vagy mert hazudott Marsh seriffhelyettesnek, és nem is a sürgős és fontos csomagokkal való késlekedés miatt. Hanem mert ez Juliette dolgainak háborgatása volt. Emlékeztető a sorsáról. Itt volt, ami Juliette-ből megmaradt. Nem a teste, ami odaveszett és semmivé lett, hanem annak az életnek a maradványai, amit ő élt.

Nagy lélegzetet vett, fontolóra vette, hogy becsukja a dobozt, és elfelejti, mit talált benne, aztán arra gondolt, mi lenne a tárgyakból amúgy is. Valószínűleg az IT-s barátai tapogatnák végig ezeket a dolgokat. Föltépnék a dobozt, aztán úgy csereberélnék a tartalmát, akár gyerekek az édességet. Megszentségtelenítenék.

Szélesebbre nyitotta a doboz tetejét, és úgy döntött, inkább ő maga adja meg neki a tiszteletet.

Igazított a lámpáján, s legfelül meglátott egy csomó bónt, dróttal átkötve. Kihúzta és végigpörgette őket. Szabadságbónok voltak. Tucatszám. Orrához emelte, s eltöprengett a gépzsír dobozból áradó, csípős szagát belélegezve.

Néhány lejárt élelmiszerjegy lapult a bónok alatt, s alóluk kikandikált egy azonosítókártya sarka. Lucas kivette; aranyszínű volt, ami a seriffnek járt. Másik azonosítót keresett a sokféle, szétszórt kártya közt, de úgy látszott, bármilyen színt használtak is a Gépészeten, még nem tették vissza. Nem valami sok idő telt el az egyik vétség miatti kirúgás és a másik miatti halálos ítélet között. Lucas rászánt némi időt, s a jelvényen lévő képet tanulmányozta. Friss képnek tűnt, Juliette így élt az emlékezetében. Haját szorosan hátrakötötte, teljesen a fejére simult. A nyakánál mindkét oldalon elszabadult néhány tincs, és Lucasnak eszébe jutott, mikor az első éjszaka figyelte Juliette-et munka közben. Ahogy egymagában ült a fénykörben, és copfba fonta a hosszú haját, mialatt egyik oldalt a másik után nézte át aktáiban.

Végigfuttatta ujját a képen, és felnevetett, mikor megfigyelte az arckifejezését. Juliette homloka ráncos volt, szeme összeszűkült, mintha azt akarta volna megállapítani, mire készül a fotós, vagy az ég szerelmére, mi tart annyi ideig. Lucas a szája elé kapta a kezét, nehogy a nevetésből sírás legyen.

A bónok visszakerültek a dobozba, a jelvényt azonban overallja mellzsebébe süllyesztette, mintha a makacs Juliette maga is hozzájárult volna ehhez. Majd egy ezüstszínű, többfunkciós zsebkésre figyelt fel; újnak látszott, s kissé különbözött az övétől. Kivette, s előrehajolt, hogy sajátját is elővegye a farzsebéből. Összehasonlította a kettőt, kinyitogatott néhány eszközt a lányén, s csodálta a sima mozgását és a tartozékok helyére kerülésekor a takaros kattanásokat. Egy pillanat alatt megtisztította a sajátját, letörölte róla az ujjlenyomatokat, eltávolította a gumírozott tok egy megolvadt darabkáját, és kicserélte a zsebkéseket. Úgy döntött, inkább megtartja az övét emlékül, a sajátja meg hadd tűnjön el a raktárban vagy tegye rá a mancsát valaki idegen, aki úgysem becsülné meg…

Lukas lépteket és nevetést hallott, megdermedt. Lélegzet-visszafojtva várta, hogy valaki bejöjjön, s felkapcsolja a mennyezetvilágítást. A szerver kattogott és surrogott mellette. A folyosón távolodott a zaj, halkabban hallatszott a nevetés.

Tudta, hogy kísérti a szerencséjét, de további látnivaló is akadt a dobozban. Újra beletúrt, és rábukkant egy díszes fadobozkára: értékes régiség volt, nem sokkal nagyobb a tenyerénél, s egy picit elgondolkodott, míg rájött, hogyan kell kinyitni. A fedél félresiklása után elsőként egy gyűrűt pillantott meg legfelül: női eljegyzési gyűrű volt. Akár tömör arany is lehetett, de ezt nehéz lett volna megmondani. A zseblámpájából áradó vörös fény kimosta a színeket, minden tompa és élettelen lett tőle.

Megnézte, véstek-e bele valamit, de semmit nem talált. Furcsa egy tárgy volt ez a gyűrű. Biztosra vette, hogy Juliette ismeretségük idején nem viselte, s elgondolkodott, vajon egy rokoné lehetett, vagy olyasvalami, ami még a felkelés előttről maradt, s szállt egyik emberről a másikra. Visszatette a fadobozba, a következő tárgyért nyúlt: valamiféle karkötő volt. S mégsem az. Ahogy kivette, látta, hogy egy óra, annyira apró számlappal, hogy az szinte beleolvadt az ékkövekkel díszített szíjba. Lukas tanulmányozta a számlapját, s egy pillanat múlva arra gondolt, hogy a szeme vagy a lámpa vörös fénye trükközik vele. Vagy mégsem? Egészen közelről nézte meg, hogy megbizonyosodjon – s látta, hogy a lehetetlenül apró mutatók egyike jár. A szerkezet működött.

Lukas a mellzsebébe csúsztatta az órát, mielőtt mérlegelhette volna, milyen következményei lehetnek egy ilyen tárgy elrejtésének vagy annak, hogy felfedezik nála. Nézte a dobozban egyedül ülő gyűrűt, s rövid habozás után kivette és eltette azt is. Átkutatta a kartondobozt, és összegyűjtött a fenekéről néhány szanaszét heverő bónt, betette őket az antik dobozba, azzal becsukta a dobozkát, és visszatette.

Mit művel? Érezte, amint az izzadság vékony erecskéje a haja tövétől az álláig csurog.

A szorgalmasan dolgozó számítógép hátából áradó hőség mintha erősödött volna. Félrehajtotta a fejét, és vállába törölte az izzadságot. Volt még más is a dobozban, és nem bírta megállni: folytatnia kellett a kutatást.

Talált egy jegyzetfüzetet, átlapozta. Tennivalók listáit tartalmazta, egyiket a másik után, valamennyi pontot akkurátusan kihúzták. Visszatette, s a doboz alján lévő összehajtogatott papírlapért nyúlt, majd rájött, több ez, mint egy lap. Rézkapcsokkal összefogott papírdarabok vastag gyűjteményét húzta elő. A tetején a jegyzetfüzetben látotthoz hasonló kézírással ez állt:

A főgenerátor vezérlőtermének

működési leírása.

Kinyitotta, és kifürkészhetetlen diagramokra bukkant; a margókon pontokba szedett jegyzetek sorakoztak. Úgy nézett ki a könyv, mintha Juliette maga állította volna össze, akár emlékeztetőként a leírás majdani összeállításához, esetleg hasznos útmutatónak szánta mások számára. Látta, hogy újrahasznosított papírból készült, amit nem pépesítettek. Juliette mindig a hátlapot használta. Lukas megfordította a kézikönyvet, s megnézte a lap túloldalára nyomtatott szöveg sorait. A margókon jegyzetek, s egy név bekarikázva, újra meg újra: Juliette. Juliette. Juliette.

Megfordította a leírást, elolvasta a hátlapját, és rájött, hogy eredetileg ez volt az eleje. Romeus és Juliette tragikus históriája, állt rajta. Egy színdarab. Amiről Lukas is hallott. Előtte egy ventilátor dolgozott a szerver belsejében, levegőt fújva a meleg szilíciumchipekre és vezetékekre. Letörölte homlokáról az izzadságot, és visszadugta a dobozba az összefűzött színdarabot. Szépen elrendezte fölötte a többi tárgyat, és visszahajtotta a doboz fedelét. Felkászálódott, kioltotta a fényt, s a lámpát visszadugta a zsebébe, Juliette zsebkése mellé. Hóna alá fogta a dobozt, másik kezével megütögette a mellét, kitapintva az órát, a gyűrűt és a fényképes azonosítót. Mind szorosan simult a testéhez.

Lukas megrázta a fejét. Mialatt kilopódzott a kicsiny és sötét helyiségből, s a magas kapcsolótábla pislogó és villogó fényei figyelték távozását, azon gondolkodott, mi az ördög ütött belé.

36

„Szem, nézd utolszor!

Öleld utolszor, kar! s te száj – lehellet

Kapuja – ez igaz csókkal pecsételd

Örök alkum az uzsorás Halállal.”

Tetemek hevertek mindenütt. Por és kosz borította a szelek hordozta mérgező anyagoktól lepusztított védőruhákat, s Juliette egyre több és több maradványba botlott bele. Azután mindenhol halottak voltak, egymás hegyén-hátán, akár a sziklák. Néhányan az övéhez hasonló ruhát viseltek, a legtöbben azonban rongyokban hevertek, amikből már csak csíkok maradtak. Mikor a szél elhaladt fölöttük és bakancsaik között, a ruhák csíkjai úgy hullámzottak, mint a mély-lenti halfarmokon a moszatok. Mivel egyáltalán nem lehetett megkerülni őket, Juliette kénytelen volt rájuk lépni, miközben egyre közelebb és közelebb került a szenzortoronyhoz, körülötte több száz, de könnyen lehet, hogy ezer tetemmel.

Rájött, hogy ezek az emberek nem az ő silójából kerültek ki. Nyilvánvaló volt, mégis megdöbbentő. Más emberek. Az, hogy halottak voltak, mit sem enyhített a szívtépő valóságon: emberek éltek ennyire közel, és ő erről semmit sem tudott. Juliette valahogy átkelt egy lakhatatlan senki földjén, átkerült az egyik világegyetemből a másikba. Ez alighanem neki sikerült elsőként, s idegen lelkek temetőjére bukkant, emberekre, akik olyan világban éltek és haltak, ami nagyon hasonló volt az övéhez, s oly közel volt ahhoz.

Elhaladt a maradványok közt, amelyek vastagon álltak, akár a morzsálódó szikla, s alakjaik egymástól megkülönböztethetetlenek voltak. Egyes helyeken magasra tornyozták őket, s Juliette-nek körültekintően kellett eldöntenie, merre menjen. Mialatt a másik silóhoz levezető rámpához közeledett, rájött, muszáj egy vagy két testre rálépnie, ha tovább akar menni. Úgy festett, mintha próbáltak volna elmenekülni innen, s egymáson keresztül rohantak volna, létrehozva saját kis dombjukat, abbéli őrült erőlködésükben, hogy elérjék a valódi dombokat. De amikor elérte a lefelé vezető rámpát, és a légzsilip acélajtajánál megpillantotta az egymásra zsúfolódott testeket, rájött, hogy vissza akartak jutni.

Közelgő halála hegyként tornyosult fölé – állandóan tudatában volt, és ezt a változást intenzíven érezte, szinte a bőrén s minden pórusában. Hamarosan ő is ilyen tetemmé válik – és valahogy mégsem félt. A dombtetőn megélte azt a félelmet, de most új földeken járt, új dolgokat látott, s e rettenetes ajándékért hálásnak kellett lennie. A kíváncsisága hajtotta előre, vagy talán ennek a megkövült tömegnek a gondolatai; tülekedő helyzetben mindannyian, a testek szinte úsztak egymáson, és az alanti ajtók felé nyúltak.

Ő is velük úszott. Átgázolt rajtuk, ahol kellett. Kettészakadt és üreges tetemeken lépett át, csontokat és mállott maradványokat rúgott félre, végül elküzdötte magát a résnyire nyílt ajtószárnyakig, amelyek acélfogazatában megmerevedett valaki, fél karjával benn, fél karjával kinn; a szürke, összeaszott arc örök sikolyba fagyott, két szemgödre üresen bámult.

Juliette is egy volt közülük, a többiek közül. Halott volt, vagy közel állt ahhoz. De míg amazok mozgás közben dermedtek meg, ő még nyomult előre. Látta, merre vezet az út. Rángatta az ajtónyílásban lévő tetemet, zihálása hangosan hallatszott a sisakban, a kilélegzett pára lecsapódott a monitorra, közvetlenül az arca előtt. A fél tetem kiszabadult, a másik fele összeomlott az ajtón belül. Az elporladt hús fátyolszerű szitálással ülepedett le.

Fél karját becsúsztatta, és oldalvást fordulva próbált bejutni. Átcsúszott a válla, át a lába is, sisakja azonban megakadt. Fejét elfordítva ismét próbálkozott, a sisak azonban szorosan az ajtószárnyak közé ékelődött. Pillanatnyi pánik fogta el, amikor az acél állkapocs szorítását érezte a fején, s az megtartotta a sisak súlyát, ő pedig félig-meddig lógva maradt ebben a szorításban. Kezével körbetapogatózott, megpróbálta elérni az ajtót, hátha talál valamilyen emelőt, aminél fogva kirángathatja magát, de bennragadt. Az egyik lába kinn volt, a másik benn. Semmi nem akadt, amitől ellökhette volna magát, vagy amibe kapaszkodva behúzódhatott volna. Csapdába esett, fél karja hasznavehetetlenül és őrjöngve hadonászott benn, zihálásával pedig egyre gyorsabban használta el maradék levegőjét.

Juliette megpróbálta a másik karját is keresztülszuszakolni. Csípőjét nem volt képes elfordítani, be tudta viszont hajlítani a könyökét, s ujjait a hasát súrolva passzírozta át a gyomra és az ajtó közé. Ujjait az acél szélére illesztette, és húzta. Nem volt semmiféle eszköze. Csak az ujjai, a markolása ereje működött.

Juliette hirtelen nem akart meghalni, itt nem. Behajlította a kezét, mint aki ökölbe szorítja, ujjai az acél állkapcsokra kulcsolódtak, ujjpercei égtek a megerőltetéstől. Fejét a sisaknak szorítva verte az arcát az átkozott monitorba, tekergett, furakodott, rángott – és egyszer csak benn volt.

Előrebotorkált a légzsilipben, egyik csizmája egy pillanatra egy mélyedésben ragadt, karjaival hadonászva próbálta visszanyerni egyensúlyát, miközben elszenesedett csontok halmát rúgta szét, melyből fekete hamu szállt a levegőbe. Azoknak a maradványai voltak, akiket a légzsilip tisztítótüze elkapott. Juliette egy kiégett helyiségben találta magát, ami kísértetiesen emlékeztette arra, ahonnan nemrég lépett ki. Kimerült és összezavarodott tudata gyötrelmes téveszméket szőtt. Talán halott is volt már, s a reá váró kísérteteket látta. Talán halálra égett a saját silója légzsilipjében, s mindörökre ezen a helyen fog kísérteni.

A belső ajtó felé botladozott a szerteszét heverő maradványokon át, s fejét a kémlelőlyuk vastag üvegének nyomta. Az asztalánál ülő Peter Billingset kereste az üveg mögött. Vagy talán a folyosókon kóborló Holstont látta egy pillantás erejéig, a kísértet-feleségét kereső szellemet.

Ez azonban nem ugyanaz a légzsilip volt. Juliette próbálta visszanyerni a nyugalmát. Azon tűnődött, vajon a végét járja-e a levegőkészlete, és ha saját kilélegzett levegőjét szívja vissza, az nem úgy hat-e, mintha egy motor kipufogógázát lélegezné be, amely megfojtja az agyát.

Az ajtó le volt zárva. Valódi volt. Ezrek hevertek kinn holtan, ő azonban nem volt halott. Még nem.

Megpróbálta elfordítani az ajtót biztosító nagy kereket, de az vagy beragadt, vagy bentről lezárták. Juliette döngette az üveget, remélte, meghallja a siló seriffje vagy az étkező valamelyik dolgozója. Sötét volt odabenn, de az a gondolat kísértette, hogy valakinek csak kell lennie ott. Az emberek a silókon belül éltek. Nem körülöttük kellet volna tornyosulniuk.

Semmi válasz. Fényt sem látott. A nagy keréknek támaszkodva emlékezett vissza Marnes utasításaira, az egész mechanizmus működésére, de a leckék nagyon távolinak tűntek, s akkoriban nem is gondolta, hogy fontosak lennének. Valamire azonban emlékezett: az argonfürdő és a tűz után a belső ajtó nem nyílik meg? Automatikusan? Hogy a légzsilipet kipucolhassák? Ez mintha olyasvalami lett volna, amire Marnes előadásából emlékezett. A seriffhelyettes azzal viccelt, hogy nem mintha valaki visszajönne onnan azután, hogy a tűz megtette a magáét. Valóban ezt mondta, vagy csak kitalálja? Az oxigénhiánytól szenvedő agyának vágyálma lenne mindössze?

Akár az, akár nem, az ajtó kereke nem moccant. Juliette teljes súlyával nekifeszült, de határozottan úgy érezte, le van zárva. Hátralépett. A falra erősített pad, ahol a takarítók öltöztek be haláluk előtt, hívogatónak tűnt. Belefáradt a mászkálásba s a bejutással járó küzdelembe. S miért is akart bejutni? Határozatlanul forgolódott egy helyben. Mit művel?

Levegőre van szüksége. Valami okból arra gondolt, a silóban lehet valamennyi levegő. Végignézett a szétszórt csontokon, amelyek számtalan holttestből származtak. Mennyien halhattak meg? Túlságosan egymás hegyén-hátán voltak ahhoz, hogy megszámolja. A koponyák jutottak az eszébe. Azokat megszámolhatja, és akkor tudni fogja. Megrázta a fejét, hogy elűzze agyából ezt a képtelenséget. Határozottan kezdi elveszíteni a józanságát.

– Az ajtón lévő kerék egy beragadt anya – mondta benne valami, egyre távolabbról. – Egy makacs csavar.

Fiatal árnyékként vajon nem azzal tett szert hírnévre, hogy meglazította őket?

Juliette azt mondta magának, meg lehet csinálni. Gépzsír, forróság, tolóerő. Ebből állt a nagy titok, ha egy fém alkatrész nem akart megmozdulni. E három közül egyik sem állt most a rendelkezésére, ám azért körülnézett. Arról, hogy a kifelé vezető ajtón ismét átpréselje magát, szó sem lehetett, másodjára nem tudná megtenni, ekkora erőfeszítésre nem lenne képes. Be kell hát érnie ezzel a helyiséggel. A padot a hátsó szélénél fogva erősítették a falhoz, s két lánc tartotta. Juliette megcsavargatta a láncokat, de nem tudta, miként lehetne leszedni őket, vagy hogy egyáltalán mi hasznukat vehetné.

A sarokban cső kígyózott felfelé egy sor kürtőhöz. Nyilván ezeken át árad be az argon, gondolta. Karjával átölelte a csövet, talpát a falnak nyomta, azzal rángatni kezdte.

A cső és a kürtő találkozása megmozdult; a mérgező levegő korrodálta és meggyengítette az illesztékeket. Juliette elmosolyodott, s fogát összeszorítva még vadabbul rángatta.

A cső elvált a kürtőtől, az aljánál pedig elgörbült. Hirtelen izgalmat érzett, mintha egy kóbor patkány állt volna egy jókora morzsa fölött. A cső szabad végét megragadva előre-hátra mozgatta, a még rögzített végénél hajlítgatva és csavargatva. A fém elpattan, még ha csak kicsit sikerül is mozgatni, ha elég hosszú ideig csinálják. Juliette számtalan alkalommal érezte a meggyengült acél hőjét, miközben addig-addig hajtogatta, míg el nem tört a végén.

Izzadság gyöngyözött szemöldökén, s megcsillant a sisaküveg képernyőjén átengedett halvány fényben. Legördült az orrára, elködösítette a képernyőt, ő pedig tovább nyomta és húzta a csövet előre-hátra, növekvő dühvel és kétségbeeséssel…

A cső eltört, ami meglepetésként érte. Sisakján belül csak tompa puffanást hallott, aztán a hosszú, üreges fémdarab a kezében maradt. Az egyik vége törött volt és megcsavarodott, a másik hibátlan és ép. Juliette immár szerszámmal a kezében fordult vissza az ajtóhoz. A csövet átdugta a keréken, kívül hagyva belőle, amennyit csak tudott, épp oly hosszan, hogy ne akadjon a falba. Mindkét kesztyűs kezét a csőre kulcsolta, csípőig felhúzta magát, és a csőre hajolt, sisakja az ajtót érintette. Súlyával az emelőrúdnak feszült, tudva, hogy a beszorult csavart nem a folyamatos erő, hanem a rángató mozgás lazítja meg. Ide-oda mozgatva haladt a cső vége felé, látta kissé meghajolni azt, s azon aggódott, ketté ne törjön, míg az ajtó meg nem mozdul.

Mikor a cső végéhez ért – maximális volt az emelőerő –, teljes erőbedobással fel-le mozgatta az eszközt, s amikor a cső elpattant, hangosan káromkodott. Jó nagy volt a csattanás, a védőruha alig tompította, s Juliette a padlóra zuhant, fájdalmasan beütve a könyökét.

Az elgörbült cső Juliette alá került, nyomta a bordáit. Próbálta visszatartani a lélegzetét. Izzadsága a sisak üvegére csurgott, elhomályosítva a látását. Felállt, s látta, hogy a cső mégsem tört el. Azon gondolkodott, vajon kicsúszhatott-e, de szilárdan be volt ékelve a hatalmas kerék küllői közé.

Hitetlenkedve, izgatottan húzta ki a csövet a másik oldalon. Megmarkolta a küllőket, és nekifeszült.

Igen, a kerék…

Megmozdult.

37

„Forró napon jobban forr a bolond vér.”

Walker eljutott a folyosó végéig, ahol a szűkebb tér megnyugtató határait elhagyva a Gépészetre vezető szélesebb előtérbe jutott. Látta, hogy a helyiség tele van fiatal árnyékokkal. Az egyik fal mentén három srác guggolt, bónokért kockáztak. Walker tucatnyi, egymásba fonódó hangot hallott kiszűrődni az étkezdéből. A fiatalokat a szakik küldték ki, akik ezalatt bent felnőtt dolgokról beszélgettek. Mély lélegzetet vett, és átsietett azon az átkozott nyílt téren, odafigyelve minden lépésére, óvatosan apránként lépegetve, a padló valamennyi kis darabkáját egyenként meghódítva.

Kisebbfajta örökkévalóságnak tűnő idő után végül a túloldali falnak ütközött, s megkönnyebbülésében megölelte az acélpaneleket. Mögötte az árnyékok nevettek, ő azonban sokkal rémültebb volt annál, mint hogy törődjön velük.

A szegecselt acélon átcsúszva megragadta az étkezdeajtó szélét, és behúzta magát. Elmondhatatlan volt a megkönnyebbülés. Bár az étkezde mérete is többszörösen meghaladta a műhelyéét, ez legalább teli volt zsúfolva bútorral meg olyan emberekkel, akiket ismert. Háttal a falnak, vállal a nyitott ajtónak majdhogynem azt is el tudta hitetni magával, hogy a helyiség kisebb. A földre roskadt, és megpihent; a Gépészetről való férfiak és nők vitatkoztak egymás közt, felemelt hangon, izgatottan, versengve.

– Mostanra kifogyott a levegőből mindenképp – mondta Ricks.

– Azt te nem tudhatod – vetette ellen Shirly. Egy széken állt, hogy így legalább olyan magas legyen, mint a többi. Tekintete végigpásztázta a helyiséget. – Nem tudjuk, mennyit haladtak.

– Azt nem fogják nekünk megmondani!

– Talán jobbra fordult odakinn.

Erre az utolsó mondatra csend lett az étkezdében. Vártak, talán arra, hogy aki szólt, ismét meg mer-e szólalni, s felfedi-e kilétét. Walker azoknak a szemét fürkészte, akik feléje tekintettek. Kitágultak a pupillák, s félelem meg izgalom keveredett a tekintetekben. A kettős takarítás néhány tabut felfüggesztett. Kiküldték az árnyékokat. A felnőttek vidámak voltak, s úgy érezték, tiltott gondolatoknak is hangot adhatnak.

– És ha tényleg jobbra fordult, akkor mi van?

– Két hét alatt? Én mondom nektek, emberek, a ruha lesz az! Jól kitalálták a ruhát! – Az olajmunkások egyike, Marck haragos tekintettel nézett végig a többieken. – Biztos vagyok benne – tette hozzá. – Minőségi ruhákat csinálnak, és most már van esélyünk!

– Esélyünk, mire? – mordult fel Knox. A Gépészet őszülő vezetője az asztalok egyikénél ülve a reggelijét kanalazta. – Arra, hogy még több emberünket küldjék ki a dombok közé bolyongani, míg el nem fogy a levegőjük? – Megrázta a fejét, és bekapott egy újabb falatot, majd kanalával a többiek felé bökött. – Amiről nekünk beszélnünk kell – mondta rágás közben –, az a szégyenteljes választás, ez a patkány polgármester, meg mi, akiket idelenn tartanak a sötétben!

– Nem csináltak minőségi ruhákat – sziszegte Walker, a megpróbáltatástól még mindig zihálva.

– Ezt a helyet mi tartjuk működésben – folytatta Knox, s megtörölte szakállát. – És mit kapunk érte? Kikészült ujjakat és lószart fizetés gyanánt. És most? Most jönnek, fogják az embereinket, és kiküldik őket körülnézni, holott minket nem érdekel! – Hatalmas öklével az asztalra csapott, amitől a tál megugrott.

Walker megköszörülte a torkát. Továbbra is a padlón guggolt, hátát a falnak vetve. Senki nem látta bejönni, s nem is hallották, mikor először megszólalt. Most, hogy Knox szavai hallatán ijedten elcsendesült mindenki, ismét próbálkozott.

– Nem csináltak minőségi ruhákat – mondta, ezúttal hangosabban.

Shirly látta meg először, a magaslati pozíciójából. Álla leesett, szája tátva maradt. Oda mutatott, s tucatnyi fej fordult felé.

Döbbenten bámulták. Walker még mindig zihált, és alighanem úgy festett, mint aki menten meghal. Courtnee, a fiatal vízvezeték-szerelők egyike, aki mindig kedves volt hozzá, ahányszor csak műhelyébe beugrott, otthagyta a székét, és odasietett mellé. A nevét suttogta meglepetésében, és felsegítette, biztatva, jöjjön az asztalukhoz, és üljön az ő helyére.

Knox eltolta magától a tálat, és az asztalra csapott.

– Nos, az emberek most csak úgy mászkálnak fel-alá az átkozott helyen, igaz?

Walker félénken nézett fel a vén művezetőre, aki a szakállából rámosolygott. Két tucat más ember is meredt rá, mind egyszerre. Walker félig odaintett nekik, aztán az asztalra szegte pillantását. Hirtelen túl sokan lettek körülötte.

– Felkeltett ez a sok kiabálás, öreg? Elindultál te is a hegyek felé?

Shirly leugrott a székéről.

– Ó, istenem, annyira sajnálom. Elfelejtettem reggelit vinni neki. – A konyha felé robogott, hogy ennivalót hozzon neki, bár Walker integetve próbálta jelezni, hogy nem kell. Nem volt éhes.

– Nem… – Hangja elcsuklott. Újra próbálkozott. – Azért jöttem, mert hallottam – suttogta. – Jules. Eltűnt szem elől. – Kezével gesztikulálva képzeletbeli domb ívét rajzolta az asztal fölé. – De azok ott az IT-nél nem fejlesztettek tovább semmit – mondta. Szemkontaktust keresett Marckkal, és a mellére ütött. – Én csináltam.

A sarokban elhallgatott egy suttogva folytatott beszélgetés. Senki nem kortyolt a gyümölcslevébe, senki nem mozdult. Kicsit még mindig meg voltak döbbenve, hogy Walker előjött a műhelyéből, s nem kevésbé azon, hogy idejött a tömegbe. Egyikük sem volt olyan idős, hogy emlékezett volna az utolsó alkalomra, amikor Walker elkalandozott. Bolond villanyszerelőként ismerték, aki a barlangjában él, és többé már nem hajlandó árnyékokat kiképezni.

– Mit mondasz? – kérdezte Knox.

Walker mély lélegzetet vett. Meg akart szólalni, amikor Shirly visszatért, s egy tál forró zabkását tett elé; annyira sűrű volt a főzet, hogy a kanál megállt benne. Éppen így szerette. Mindkét kezével megmarkolta a tálat, hogy a melegét érezze. Hirtelen nagyon fáradt lett az alváshiánytól.

– Walk? – kérdezte Shirly. – Jól vagy?

Bólintott, és leintette a lányt; felemelte a fejét, s állta Knox pillantását.

– Jules eljött hozzám a minap. – Bólogatott, egyre magabiztosabb lett. Próbálta figyelmen kívül hagyni, mennyien hallgatják, s azt is, ahogy a mennyezeti fények megcsillantak a nedves szemekben. – Volt egy elmélete ezekről a védőruhákról, az IT-ről. – Megkeverte a zabkását, így acélozva meg elhatározását, hogy kimondja az elképzelhetetlent. De végül is mennyi idős ő? Mit érdeklik már a tabuk? – Emlékeztek a hőszigetelő szalagra? – Racheléhez fordult, aki az első műszakban dolgozott, és jól ismerte Juliette-et. Rachele bólintott. – Jules arra jutott, nem volt véletlen, ahogy az a szalag szakadt. – Ő is bólogatott, megerősítendő a szavait. – Végiggondolta az egészet, bizony.

Evett egy kanállal, nem éhségét csillapítandó, hanem mert élvezte a forró kanál melegét a nyelvén. A terem várakozásteljesen elcsendesült. Alig lehetett hallani a suttogást és az árnyékok kinti játékának zaját.

– Az évek során sok szívességet tettem az Ellátásnak – magyarázta. – Egyiket a másik után. Úgyhogy felhívtam mindannyiukat. Mondtam nekik, most kvittek leszünk. – A Gépészet férfiakból és nőkből álló csoportjára nézett; látta, hogy többen ácsorognak a folyosón, akik késve érkeztek, de a bent lévők fagyos viselkedése láttán inkább kinn maradtak. – Korábban is szereztünk már anyagot az IT ellátóláncából. Tudom, hisz én tettem. A legjobb elektronikus dolgok és vezetékek mind nekik mennek, amik a ruhákba kerülnek…

– A kurva anyjukat – mormolta valaki; erre jó sokan bólogattak.

– Úgyhogy az Ellátásnak megmondtam, viszonozzák a szívességeket. Amint meghallottam, hogy Julest elvitték – Walker itt szünetet tartott, és megtörölte a szemét –, amint meghallottam, megírtam nekik, hogy mit kérek cserébe, mondván, mindent, amit csak azok a rohadékok rendelnek, a mi anyagainkból helyettesítsék. A legeslegjobból. És ne hagyják őket okoskodni.

– Hogy mit csináltál? – kérdezte Knox.

Walker bólogatott, jól érezte magát attól, hogy kimondta az igazságot.

– Úgy csinálják azokat a ruhákat, hogy tönkremenjenek. Nem mintha nem lenne rossz odakinn, ilyesmire nem gondolok. De nem akarják, hogy elkóboroljanak szem elől, de nem ám. – Megkeverte a kásáját. – Azt akarják, mind itt maradjunk, ahol szemmel tudnak minket tartani.

– Akkor Jules jól van? – kérdezte Shirly.

Walker homlokráncolva lassan nemet intett.

– Én megmondtam, emberek – szólt valaki. – Mostanra kifogyott a levegője.

– Halott volt mindenképp – szólt közbe másvalaki, s a vita ezzel újrakezdődött. – Ez csak azt bizonyítja, mekkora szemétládák!

Walker ezzel egyet kellett értsen.

– Mindenki őrizze meg a nyugalmát – mennydörögte Knox. De ő tűnt a legkevésbé nyugodtnak. Most, hogy a csend elmúlt, mind több munkás vonult be. Aggodalmas arccal csoportosultak az asztal körül.

– Ez az – mondta Walker saját magának, látva a történteket, amiket ő idézett elő. Nézte, amint barátai, munkatársai mind feldühödnek, a semmibe kiabálnak válaszokat várva, szenvedélyük magasra hág. – Ez az – ismételte, és érezte, hogy a forrongás közel jár a kitöréshez. – Ez az, ez az…

Courtnee, aki még mindig ott tüsténkedett körülötte, mintha valami hadirokkant lenne, megfogta a csuklóját azzal a finom kezével.

– Mi az? – kérdezte. Leintette a többieket, hogy hallja a választ. Közel hajolt Walkerhez. – Walk, mondd meg nekem, mi ez? Mi ez? Mit próbálsz mondani?

– Ez az, ahogyan kezdődik – suttogta, s a terem ismét elcsendesült. Felnézett az arcokra, végigpásztázta őket, s haragjukból, a megszegett tabukból tudta, igaza volt, amikor aggódott. – Ez az, ahogyan kezdődik a felkelés…

38

„A nagy nyomor csontig lerágta őt. …

…és a polcain kitéve

Üres bödönkék koldus lim-loma.”

Lukas lélekszakadva érkezett meg a harmincnegyedikre, a kis dobozzal a kezében; sokkal inkább a törvényszegés szívta el az energiáját, mint a szokott munkába mászás. Szájában még érezte az adrenalin fémes ízét, amit annak köszönhetett, ahogy a szerverek mögé bújva átkutatta Juliette dolgait. Megütögette a mellét, kitapintotta az ott lévő tárgyakat, és érezte vadul verő szívét.

Mihelyst összeszedte magát, az IT ajtaja felé nyúlt, és kis híján csuklóját törte, mert az hirtelen kivágódott. Sammi, egy ismerős technikus viharzott ki rajta és robogott el mellette. Lukas a nevén szólította, de az idősebb kolléga már ott sem volt, felrohant a lépcsőn, és eltűnt szem elől.

Miután belépett, további izgalom fogadta: kiáltozást hallott. Lukas óvatosan ment beljebb, azon tűnődve, mi lehet ez a zűrzavar. Könyökével tartotta nyitva az ajtót, és a dobozt szorosan a melléhez szorítva besurrant.

Úgy tűnt, a kiáltozásért legnagyobbrészt Bernard volt a felelős. Az IT első embere a biztonsági kapukon kívül állt, és egyik technikust a másik után hordta le. Sims, az IT biztonsági szolgálatának főnöke, tőle nem messze, hasonlóképp gorombított le három szürke overallos férfit. Lukas megállt az ajtónál, mozdulatlanra dermedt, a dühös duó félelmet keltett benne.

Mikor Bernard észrevette, elhallgatott, és a reszkető technikusok között odaintett, hogy üdvözölje. Lukas kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, főnöke figyelmét azonban nem annyira ő kötötte le, hanem inkább az, ami a kezében volt.

– Ez az? – kérdezte Bernard, s kikapta kezéből a dobozt.

– Ez…

– Annak a zsírozónak mindene belefért ebbe a nyavalyás kis dobozba? – Bernard kinyitotta a tetejét. – Ez minden?

– Ö… én ennyit kaptam – hebegte Lukas. – Marsh azt mondta…

– Igen, a seriffhelyettes üzenetet küldött a görcseiről. Esküszöm, a Szerződésben korhatárt kéne bevezetni a fajtájának. Sims! – Bernard a biztonsági főnök felé fordult. – A konferenciaterembe! Azonnal!

Lukas a biztonsági kapu és a mögötte nyíló szerverterem felé mutatott.

– Gondolom, én most már…

– Jöjjön velem! – Bernard átkarolta Lukast, és megszorította a vállát. – Azt akarom, hogy képben legyen ezzel kapcsolatban. Úgy látszik, egyre kevesebb és kevesebb a szarházi technikusok között, akiben megbízhatom.

– Ha… hacsak nem akarja, hogy a szervereknél legyek inkább. Ott volt az a dolog a tizenhármas toronnyal…

– Az ráér. Ez sokkal fontosabb. – Bernard a konferenciateremhez kísérte; Sims nehézkes tömege előttük haladt.

A biztonsági őr kitárta és megtartotta az ajtót, s homlokráncolva nézett a belépő Lukasra. Lukas megborzongott, amikor átlépte a küszöböt. Érezte, hogy az izzadság folyik le a mellén; hóna alatt és nyaka körül érezte a bűntudat forróságát. Hirtelen maga előtt látta, amint az asztalra vágják, lefogják, az elrejtett holmit kiforgatják a zsebéből, meglengetik az arca előtt…

– Üljön le! – mondta Bernard. Az asztalra tette a dobozt, majd Simsszel együtt elkezdte kiüríteni, mialatt Lukas leereszkedett egy székre.

– Szabadságbónok – állapította meg Sims, kihúzva a kuponcsomagot. Lukas megfigyelte, miként hullámzanak az izmai a legkisebb mozdulatra is. Sims egykor technikus volt, teste azonban egyre nőtt, ami elég egyértelműen más, kevesebb agymunkát követelő feladatokra tette alkalmassá. Orrához emelte a bónokat, szippantott, majd visszahőkölt. – Bűzlik, akár az izzadó zsírozómunkás – mondta.

– Hamisítvány? – kérdezte Bernard.

Sims megrázta a fejét. Bernard szemügyre vette a kis fadobozt. Megrázta, ujjperceivel megkopogtatta, hallgatta, amint zörögnek benne a bónok. Zsanért vagy kapcsot keresett a külső részén.

Lukas csaknem kibökte, hogy eltolható a fedél, csak olyan finoman munkálták meg, hogy alig látni az illesztékeket, és kell hozzá némi erőfeszítés.

Bernard mormogott valamit, és félretette a dobozt.

– Pontosan mit keresünk? – kérdezte Lukas. Előrehajolt, megragadta a fadobozt; úgy tett, mint aki most először vizsgálja meg.

– Bármit. Valami kicseszett nyomot – horkantott Bernard. Lukasra bámult. – Hogy bírt ez a zsírozó átjutni a dombon? Csinált valamit? Vagy az egyik technikusom volt az? Mi?

Lukas még nem értette a haragot. Na és, ha nem takarított – úgyis már a második lett volna. Vajon azért dühöng Bernard, mert nem tudja, miért tartott ki ilyen sokáig a lány? Lukas úgy érezte, ebben lenne logika. Ő is ahányszor véletlenül megjavított egy dolgot, attól majdnem annyira bedilizett, mint mikor összetört valamit. Látta már korábban is dühöngeni Bernardot, ez azonban most más volt. A férfi valósággal elkékült a dühtől. Megszállott volt. Lukas éppen így érezte volna magát, még akkor is, ha olyan precedens nélküli sikerben van része, amit nem tud mire vélni.

Sims eközben rábukkant a jegyzetfüzetre, s lapozgatni kezdte.

– Hé, főnök…

Bernard kikapta a kezéből, s gyors iramban lapozta, itt-ott beleolvasva.

– Valakinek majd végig kell mennie ezen az egészen – mondta. Feltolta a szemüveget az orrán. – Lehet itt jele valamilyen összejátszásnak…

– Nézze csak! – tartotta elé Lukas a dobozt. – Így nyílik. – Megmutatta nekik az eltolható fedelet.

– Hadd lám! – Bernard az asztalra dobta a jegyzetfüzetet, és magához ragadta a fadobozt. Ráncolta az orrát. – Csak bónok – mondta undorodva.

Kiborította őket az asztalra, s a dobozt már épp félre akarta lökni, Sims azonban elvette tőle.

– Ez antik – mondta a nagydarab ember. – Gondolja, hogy ez egy bizonyíték, vagy esetleg az enyém…?

– Persze, megtarthatja, minden további nélkül. – Bernard a bejárati folyosóra nyíló ablak felé hadonászott. – Mert persze semmi fontosabb nem történik mostanában errefelé, a kurva életbe, igaz, húgyagyúak?

Sims egykedvűen vállat vont, és zsebébe csúsztatta a fadobozt. Lukas kétségbeesetten lett volna bárhol máshol, akárhol a silóban, csak ott nem.

– Talán csak szerencséje volt – vélekedett Sims.

Bernard próbálta az asztalra borítani a doboz tartalmának maradékát, s megrázta, hogy kipottyanjon belőle a leírás is, ami – Lukas jól tudta – szorosan illeszkedett az aljába. Bernard szünetet tartott, és szemüvege fölött Simsre sandított.

– Szerencséje – ismételte.

Sims félrehajtotta a fejét.

– Takarodjon innét a büdös francba! – mondta neki Bernard.

Sims bólintott.

– Igen, igaza van.

– Nem, azt mondtam, kifelé! – Bernard az ajtóra mutatott. – Takarodjonabüdösfrancba!

A biztonsági szolgálat vezetője úgy mosolygott, mintha valami vicceset hallott volna, de elindult az ajtó felé. Távoztakor ügyelt arra, hogy halkan, egy kattanással tegye be az ajtót.

– Degeneráltakkal vagyok körülvéve – mondta Bernard, mikor végre egyedül voltak.

Lukas próbálta úgy értelmezni, hogy őt ez az inzultus nem érintette.

– A jelenlévők kivételek – tette hozzá Bernard, mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Köszönöm!

– Nos, maga legalább képes rá, hogy megjavítson egy átkozott szervert. De mi az ördögért fizetem az összes többi szarházi technikust?

Szemüvegét ismét feltolta az orrnyergére, s Lukas azon gondolkodott, vajon mindig ennyit szitkozódott-e az IT főnöke. Úgy emlékezett, nem. Vajon az ügyvivő polgármesteri tisztség feszültsége hatott így rá? Valami megváltozott. Furcsának érezte még azt is, hogy Bernardot ezek után egyáltalán a barátjának tartsa. Annyival fontosabb és elfoglaltabb volt ez a férfi mostanában. Talán kezdett összeomlani az extra felelősséggel járó stressz hatására meg az afelett érzett fájdaloméra, hogy ő küldi ki takarítani a jó embereket…

– Tudja, miért nem vettem soha árnyékot magam mellé? – kérdezte Bernard. Végigpörgette a leírást, észrevette a másik oldalán a színdarabot, és megfordította az összetűzött papírköteget. Felpillantott Lukasra, aki felemelte tenyerét, és vállat vont. – Azért, mert a gondolatba is beleborzongok, hogy bárki más vezesse ezt a helyet.

Lukas úgy vélte, az IT-ről beszél, nem pedig a silóról. Bernard nem valami hosszú ideje volt polgármester.

Bernard letette a színdarabot, s kibámult az ablakon, amin át megint csak fojtott hangú vita hallatszott be.

– De egy nap majd meg kell tennem. Abban a korban vagyok, amikor az ember barátai, azok, akikkel együtt nőtt fel, hullanak, akár a legyek. Maga viszont még elég fiatal ahhoz, hogy úgy tegyen, mintha ez magával nem történhetne meg.

Lukasra meredt. A fiatal technikust nyugtalanította, hogy kettesben van Bernarddal. Korábban sosem érzett ilyesmit.

– A silók azelőtt porig égtek egyetlen ember önhittsége miatt – közölte vele Bernard. – És nem is kell hozzá sok: téves tervezés, a tévhit, hogy örökre te fogod intézni az ügyeket, de mivel egy ember kiesik – csettintett az ujjával –, és a maga helyén szívó hatású légüres teret hagy, ez elég lehet ahhoz, hogy mindent tönkretegyen.

Lukas rettentően szerette volna megkérdezni a főnökétől, mi az ördögről beszél.

– Ma jött el az a nap, azt hiszem. – Bernard megkerülte a hosszú konferenciaasztalt, maga mögött hagyva Juliette életének széthányt emlékeit. Lukas tekintete a tárgyakat pásztázta. A doboz átkutatása felett érzett bűntudata egy csapásra elenyészett, mikor látta, hogyan bánik a hagyatékkal Bernard. Azt kívánta, bár többet dugott volna el a doboz tartalmából.

– Olyasvalakire van szükségem, akinek máris hozzáférése van a szerverekhez – közölte Bernard. Lukas oldalt fordult, s rájött, hogy az IT alacsony, pocakos főnöke pontosan mellette áll. Keze a mellzsebéhez vándorolt, hogy kitapintsa, nem nyílott-e ki úgy, hogy Bernard belenézhessen.

– Sammi jó technikus. Megbízom benne, de hát csaknem annyi idős, mint én vagyok.

– Nem is olyan öreg még – próbált Lukas szellemességét összekaparva udvariaskodni. Nem teljesen értette, mi történik.

– Nem sok embert mondhatok barátomnak – mondta Bernard.

– Én ezt nagyra becsülöm…

– Alighanem maga a legközelebbi…

– Én is így érzem…

– Ismertem az apját. Jó ember volt.

Lukas nyelt és bólintott. Felnézett Bernardra, s látta, hogy a férfi már egy ideje a kezét nyújtja. Kinyújtotta ő is a magáét, de még mindig nem volt biztos benne, mi az ajánlat.

– Szükségem van egy árnyékra, Lukas. – Bernard keze elveszett Lukaséban. Nézte, ahogy a kezük le-fel mozdul. – Azt akarom, maga legyen az az ember!

39

„Lassan: megbotlik az, aki rohan.”

Juliette átverekedte magát a légzsilip belső ajtaján, s most azzal küszködött, hogy ismét bezárja. Sötétség ölelte magába, amint a súlyos ajtó zsanérjain nyikorogva megállapodott kenetlen illesztékeiben. A nagy zárókerékért nyúlt, s nekifeküdt a küllőknek; megtekerte, s ezzel szorosan bezárta az ajtót.

Ruhájában a levegő egyre áporodottabbá vált; érezte, hogy az ájulás kerülgeti. Fél kézzel a falba kapaszkodva megfordult s előrebotladozott a sötétben. A kinti levegő gomolyaga, amit beengedett magával, mintha őrült rovarhordaként kapaszkodott volna a hátára. Juliette vakon tántorgott végig a folyosón, s próbálta megtartani a távolságot önmaga és a maga mögött hagyott halál között.

A lámpák nem világítottak, s a fali kivetítők sem ragyogtak a külvilág képét mutatva. Imádkozott, hogy azonos legyen az alaprajz, s ne tévedjen el. Imádkozott, hogy a ruhájában lévő levegő kitartson még egy picit, imádkozott, hogy a siló levegője ne legyen annyira szennyezett és mérgező, mint a kinti légmozgások. Vagy hogy – és ez éppoly rossz lenne – a siló levegője ne legyen annyira oxigénszegény, mint az, ami a ruhájában maradt.

Keze épp ott súrolta a fogda rácsát, ahol annak lennie kellett, így újjáéledt benne a remény, hogy képes lesz a sötétben is megtalálni az utat. Nem tudta biztosan, miben reménykedik, hogy mire bukkanhat a koromsötétben – nem volt mentőterve –, egyszerűen csak a kinti borzalmaktól akart minél távolabbra botorkálni. Alig volt róla fogalma, hogy életben van, megjárta a külvilágot, s most valami másik helyen van épp.

Mialatt ügyetlenül átbotorkált az irodán, utolsókat szippantva a sisakjában megmaradt levegőből, lába beleakadt valamibe, s kitárt karral előrezuhant. Nagyot esett, egy lágy halmon landolt; kezével kitapogatta, és egy emberi kart érzett. Egy test hevert ott. És nem csak egy. Juliette átmászott rajtuk, a spongyaszerű hús sokkal emberibb és szilárdabb volt, mint a kinti burkok és csontok – és rajtuk átvergődni is sokkal nehezebb volt. Valakinek az állára tapintott. Testsúlya hatására a halottak nyaka elfordult, ő pedig majdnem elveszítette az egyensúlyát. Hátrahőkölt attól, amit művelt, bocsánatkérő reflexszel elhúzva végtagjait, de kényszerítette magát, hogy végigmásszon a sötétségen és a hullahalmon, míg sisakja az irodaajtóba nem ütközött.

A minden előjel nélküli ütközés olyan erejű volt, hogy Juliette csillagokat látott, s attól félt, elájul. Felnyúlt, és a kilincset keresgélte. Szemét ezzel az erővel akár zárva is tarthatta volna, annyira áthatolhatatlan volt a vaksötét. Ilyen mély és tökéletes sötétséggel még a Gépészet legmélyebb bugyraiban sem találkozott.

Rátalált a kilincsre, és lenyomta. Az ajtó nem volt zárva, ám mégsem moccant. Juliette lábra kászálódott, csizmái az élettelen testekbe mélyedtek, vállát nekivetette az ajtónak. Ki akart jutni.

Az ajtó megmozdult. De csak alig. Érezte, hogy a másik oldalon csúszik valami, és maga elé képzelte a tornyosuló hullákat. Újra és újra nekiveselkedett az ajtónak, nyögött az erőfeszítéstől, sisakjában a kétségbeesés apró sikolyai visszhangoztak. Haja kócosan, izzadtan hullott alá, elöl az arcába tapadt. Nem látott. Nem kapott levegőt. Egyre közelebb volt az ájuláshoz, ahogy a saját teste mérgezte.

Mikor az ajtó résnyire nyílt, megpróbált átfurakodni, előbb a vállával, majd a sisakja átszuszakolásával, a végén pedig maga után húzva a másik lábát és karját. A padlóra zuhant, négykézláb megfordult, és hátát nekivetve becsapta az ajtót.

Itt már volt némi derengés – elsőre alig lehetett észrevenni. Asztalokból és székekből összerótt barikáddal állt szemben, ami eltántorította attól, hogy megpróbáljon áthatolni rajta. A kemény éleknek és a nyurga széklábaknak feltett szándékuk volt, hogy tőrbe csalják.

Juliette hallotta önmagát levegő után kapkodni, s tudta, hogy ideje kitelt. Elképzelte, hogy a méreg teljesen átitatja, akár a gépzsír. A mérgező levegő, amit beengedett ide, féregfelhő volt, ami csak arra várt, hogy kibontakozzon védőburkából, és felzabálhassa.

Juliette arra gondolt, inkább lefekszik, és megvárja, amíg kifogy a levegője. Holtteste megőrződik ebben a ruhagubóban, a jól megépített védőfelszerelésben, Walker és az ellátósok ajándékában. Teste örökre itt hever majd ebben a félhomályos silóban, aminek nem is lenne szabad léteznie – ám ez sokkal jobb, mint ha az élettelen dombon rohadna el, és onnan hordanák el a szeszélyes szelek darabonként. Ez szép halál lesz. Zihált, büszke volt magára, hogy saját elhatározásából sikerült valahová eljutnia, és legyőzte ezt az utolsó néhány akadályt. Kimerülten támaszkodott az ajtónak, nagyon közel ahhoz, hogy lefeküdjön, és behunyja szemét – de kíváncsisága nem hagyott neki nyugtot.

Juliette feltartotta a kezét, és megvizsgálta a lépcsőházból jövő derengésben. A fényes kesztyűktől – amelyeket hőszigetelő szalagba tekertek és aztán megolvasztottak, így csillogó bőrt formáltak – úgy nézett ki, mint valami gép. Végigfuttatta kezét sisakja búráján, s rájött, hogy sétáló ócskavas lett belőle. Mikor még csak árnyék volt a Gépészeten, megvolt az a rossz szokása, hogy szétszedett mindent, még azt is, ami működött. Mit is mondott akkor róla Walker? Hogy mit sem szeret jobban, mint ócskavasak belsejébe kukucskálni.

Juliette felült, s próbált összpontosítani. Érzékelése folyamatosan gyengült, s vele távozott az élni akarás is. Megrázta a fejét, és lábra állt, miközben egymásba rakott székeket borított a padlóra. Rájött, hogy most ő az ócskavas. Kíváncsisága azt parancsolta, hogy nyissa fel. Ezúttal azért, hogy lássa, mi van kívül. Egyetlen lélegzetvétel, és tudni fogja.

Asztalok és székek közt botorkált, minél nagyobb és nagyobb távolságra akart kerülni a rossz levegőtől, ami vele együtt hatolt be. A testeket, amelyeken a seriffi hivatalban gázolt át, egyben lévőnek érezte. Természetes halottak voltak. Benn rekedtek, és éhen haltak, vagy talán megfulladtak. De nem rohadtak el. Mégis, szórakozottsága és légzési vágya ellenére valami módon vizet akart locsolni magára, mielőtt megrepeszti a sisakot, fel akarta hígítani a mérgeket, ahogyan odahaza, a Gépészeten is tette volna bármilyen kiömlött vegyi anyaggal.

Átjutott az asztalok és székek barikádján, az étkező nyitott bejáratáig. A lépcsőházi szükségvilágítás zöld parázslása valamelyest mutatta az utat. A felszolgálóajtón ment be a konyhába, és megpróbálkozott a nagy mosogató csapjaival. Azok elfordultak, víz azonban nem folyt belőlük egy csepp sem, a pumpák még csak fel sem hörögtek a távolban a próbálkozásra. Átment az edénymosó hosszú gumicsövéhez, és meghúzta a kart – hasonló eredménnyel. Nem volt víz.

Következő gondolata a hűtőkamra volt; talán ha megfagyasztaná az ocsmányságot, érezné, amint az a védőruháján csúszkál. Eltántorgott a tűzhelyek mellett, és megrántotta az ajtó nagy, ezüstözött nyitókarját, miközben egyre jobban zihált a sisakjában. A konyha hátsó fertályában annyira gyenge volt a fény, hogy alig látott. A ruháján át nem érzett semmiféle hideget, de nem volt benne biztos, hogy egyáltalán érezhetné-e. A ruhát azért készítették, hogy védje őt, és jól építették meg. A fenti lámpa nem gyulladt ki, így feltételezhette, hogy a hűtőkamra bedöglött. Bekukkantott a nyitott ajtón, hátha lát bármi folyékonyat, s amit meglátott, az úgy nézett ki, mint egy dézsa leves.

Kellőképp kétségbeesett volt ahhoz, hogy bármivel megpróbálkozzon. Belépett a hűtőkamrába, s hagyta, hogy az ajtó lassan becsukódjék mögötte. Fogta az egyik nagy műanyag edényt, a legnagyobb lábasok méretével megegyező vödröt, és feltépte a tetejét. Az ajtó becsukódott, s ismét a teljes sötétség köszöntött rá. Juliette a polc mellé térdelt, és felborította a jókora vödröt. Érezte, amint a folyékony leves végigömlik a ruháján, meggyűri, és a földre loccsan. Kitapogatta a következőt, és megismételte a műveletet, majd ujjait belemártotta a pocsolyákba, és magára kente a folyadékot. Nem lehetett tudni, őrültséget művel-e, még ront a helyzetén, vagy hogy számít-e ez az egész bármit. Csizmája megcsúszott, a hátára zuhant, a földnek csapódó sisakja megrepedt.

Juliette a kiömlött langyos levesben heverve már semmit nem látott, lélegzete reszelős volt, és áporodott. Lejárt az ideje. Szédült, és már semmi más próbálkozást nem tudott kigondolni, amúgy sem volt hozzá se levegője, se energiája. A sisaknak le kellett kerülnie.

Matatott a kapcsokkal, kesztyűs kezével alig tudta kitapintani őket. A kesztyűk pedig túlságosan vastagok voltak. A kesztyűi fogják megölni.

Hasára fordult, és meg-megcsúszó kézzel, lábbal átkúszott a levesen. Levegő után kapkodva odaért az ajtóhoz, tapogatózott a kilincs után, kinyitotta az ajtót. A pult mögött egy késtartó fénylett. Megtántorodott, megragadott egy kést, a vastag kesztyűvel megfogta a pengét, azután kimerülten és szédelegve lerogyott a padlóra.

Juliette a pengét saját nyaka felé fordítva kitapogatta a kapcsot. A kés hegyét végigcsúsztatta a gallérján, míg meg nem hallotta a gomb reccsenését. Összeszedte magát, s remegő kézzel nyomta be a kést a kapocsba, a saját teste felé, minden emberi ösztönnek ellentmondva.

Halk kattanás hallatszott. Juliette levegő után kapkodott, s a pengét végigsiklatta a peremen, míg a másik gombot is meg nem találta. Megismételte a manővert.

Újabb kattanás, és a sisakja lejött.

Juliette teste átvette az irányítást, s arra kényszerítette, hogy hatalmas kortyokban nyelje a rossz szagú levegőt. Elviselhetetlen volt a bűz, ő azonban nem bírta megállni, hogy ne szívjon be még többet belőle. Rothadt élelmiszer, biológiai oszlás, különféle bűzök langymelege rontott rá szájára, nyelvére, orrára.

Oldalra fordult, és öklendezett, de semmi nem jött ki belőle. Keze még mindig iszamós volt a levestől. A lélegzetvétel fájdalommal járt; úgy képzelte, égeti valami a bőrét, ám azt tehette lázas állapota is. Elmászott a hűtőkamrától az étkező irányába, el a rothadó leves párolgásától, s újra lélegzetet vett.

Levegő.

Teleszívta tüdejét. A szag továbbra is irtóztató volt, a leves teljesen elborította. A szag mögött azonban volt valami más. Valami enyhe. Valami belélegezhető, ami kezdte elűzni a szédülést és a pánikot. Oxigén volt. Élet.

Juliette még életben volt.

Őrült nevetésben tört ki, és a lépcsőház felé botladozott, vonzotta a zölden parázsló fény. Mélyeket lélegzett, és túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy értékelje: még mindig életben van, annak ellenére, hogy az lehetetlen.

40

„Mi eltáncoltuk már a táncainkat.”

Knox újabb szükségállapot előjeleit látta a Gépészeten végbemenő felfordulásban. Mint amikor szivárogni kezdett a pincében az alsó fal, vagy amikor az olajfúró torony belefúrt abba a metánzsákba, s nyolc szintet kellett evakuálniuk, míg a légszerelők ismét biztonságossá tették a helyszínt. Az izgalom elkerülhetetlen elterjedése ellenében neki az volt a dolga, hogy a rendet kikényszerítse. Feladatokkal bízzon meg embereket. Hatalmas kötelezettséget kellett szerény bónokra beváltania, s meg kellett bizonyosodnia, hogy ezek a megfelelő kezekbe kerülnek. Csakhogy ezúttal ő és az emberei nem arra készültek, hogy valamit megjavítsanak. Voltak dolgok, amelyeket a Gépészet becsületes népei tönkre akartak tenni.

– A kulcs az Ellátás – mondta a brigádvezetőinek, s a falon függő nagy méretű tervrajzra mutatott. Megjelölte rajta a lépcsőház harminc szintjét az Ellátás fő gyártó emeletéig. – A legnagyobb előnyünk, hogy az IT nem tud a jövetelünkről. – Műszakvezetőihez fordult. – Shirly, Marck és Courtnee, ti velem jöttök. Felpakoljuk az ellátmányt, az árnyékaitok is velünk jönnek. Walker, te üzenhetsz nekik, hogy tudják, jövünk. De légy óvatos! Ne feledd, az IT-nek kémei vannak! Mondd azt, hogy a javításaidból jó nagy rakomány jött össze!

Jenkinshez fordult, aki hat évig volt árnyék Knox mellett, mielőtt maga is szakállat növesztett, és átment a harmadik műszakba. Mindenki úgy vélte, Knox állása rá vár.

– Jenks, azt akarom, idelenn te vedd át az irányítást. A szabadságolások egy ideig szünetelnek. Működtessétek a helyet, de készüljetek fel a legrosszabbra! Azt akarom, hogy a lehető legtöbb élelmiszert spájzoljátok be. Meg vizet. Tégy róla, hogy csurig legyen a ciszterna! Ha kell, térítsd el a hidropónia vizét, de légy óvatos! Találj ki valami kifogást, mondd, hogy szivárgás van, vagy valami, ha esetleg észrevennék! Eközben valaki járjon körbe és ellenőrizzen minden zárat, minden zsanért arra az esetre, ha a harc ideér hozzánk! És halmozzatok fel minden fegyvert, amit csak tudtok! Csöveket, kalapácsokat, miegyebet.

Többen szemöldöküket emelték ennek hallatán, Jenkins azonban úgy bólintott a teendők listájára, mintha mindez logikus és könnyedén kivitelezhető lett volna.

Knox ismét a brigádvezetőihez fordult.

– No? Tudjátok, hova vezet mindez, igaz?

– Na de mi a további elképzelés? – meredt Courtnee földbe temetett otthonuk széles alaprajzára. – Lerohanjuk az IT-t, és azután? Átvesszük ennek a helynek a működtetését?

– Ezt a helyet már most is mi működtetjük – morogta Knox. Tenyerével a harmincas szintek közepére csapott. – Csak a sötétben csináljuk. De ezek a szintek itt túl sötétek nekünk. Most azonban szándékomban áll a patkánylyukaikat bevilágítani, és kiugrasztani őket onnét, hogy lássuk, mi mindent dugdosnak.

– Érted, mit műveltek eddig, igaz? – fordult Marck Courtneehoz. – Meghalni küldtek ki embereket! Készakarva. Nem azért, mert meg kellett történnie, hanem mert ők így akarták!

Courtnee beharapta az ajkát, és nem szólt semmit, csak merőn nézte az alaprajzot.

– Fel kell kerekednünk – közölte Knox. – Walker, küldd el azt az üzenetet! Pakoljunk fel! És gondoljatok ki valami kellemeset, amiről menet közben beszélgethetünk! Erről semmi morgás, nehogy valami hordár meghallja, és aztán továbbadja, vagy keressen egy-két bónt azzal, hogy beköp minket.

Bólintottak. Knox hátba vágta Jenkinst, és állával a fiatalember felé bökött.

– Üzenek, ha mindenkire szükségünk lesz. Akiket a legszükségesebbnek véltek, csak azok maradjanak idelenn, a többieket küldjétek fel. Minden az időzítésen múlik, oké?

– Tudom a dolgom – mondta Jenkins. Nem akart elbizakodottnak tűnni, pusztán támogatásáról biztosította az idősebbet.

– Rendben – mondta Knox. – Akkor induljunk!

Tíz emeletet haladtak felfelé különösebb panaszkodás nélkül, Knox azonban érezte, hogy égnek a lábai a nehéz rakománytól. Vászonzsákot cipelt széles vállán, benne hegesztőfelszereléssel, azonkívül egy csomó sisakot. Arcuk és álluk köré kötelet hurkoltak, és fecsegve vonultak széles háta mögött. Marck küszködött a csövekből álló rakományával, amely folyamatosan ide-oda csúszkált, és próbált kihullani a karjaiból. Az árnyékok képezték a hátvédet a nők mögött, a nyakukba akasztott, robbanóanyaggal megrakott zsákokkal. Hivatásos hordárok suhantak el mellettük hasonló teherrel felfelé is, lefelé is, pillantásukban csodálkozás keveredett a versengés haragjával. Mikor az egyik hordár – egy nő, akit Knox ismert a mély-lenti kézbesítőktől – megállt, és felajánlotta a segítségét, Knox morcosan elutasította. A nő felsietett a lépcsőn, visszanézett a válla fölött, mielőtt a spirál elnyelte, s Knox megbánta, hogy rajta töltötte ki a mérgét.

– Csak így tovább – mondta a többieknek. Még ilyen kis csoportban is feltűnést keltettek. S ahogy Juliette elképesztő eltűnésének híre terjedt körülöttük, úgy bizonyult egyre nehezebbnek, hogy lakatot tegyenek a szájukra. Emberek csoportjai – köztük sok fiatal – ácsorogtak majdnem minden lépcsőfordulóban, és arról pletykáltak, mit jelentenek a történtek. A tabura most már nemcsak gondoltak, de ki is mondták. Tiltott elképzelések születtek meg a nyelveken és úsztak tova a levegőben. Knox nem törődött hátfájással, és csak kapaszkodott felfelé, minden egyes lépéssel közelebb vezetve csapatát az Ellátáshoz, s egyre inkább úgy érezte, hogy jobb lesz mielőbb odaérniük.

Mikor a százharmincas szinteket elhagyták, a zúgolódás már tapintható volt a levegőben. A mély-lenti világ felső részéhez közeledtek, ahol a középső szinteken dolgozó, vásárló és étkező emberek vegyültek olyanokkal, akiknek ez nem volt ínyére. Hank seriffhelyettes a százhuszonnyolcadik szint lépcsőházában próbált két csoport között közvetíteni.

Knox átfurakodott a tömegen, remélve, hogy a törvény embere nem fordul meg, hogy megpillantsa jól megrakott kíséretét, és nem kezd érdeklődni, mit is csinálnak idefenn. Miközben Knox maga mögött hagyta a tumultust, visszapillantott, hogy lássa, amint az árnyékok a belső korláthoz lapulva átsomfordálnak. Hank seriffhelyettes még mindig egy nőt próbált megnyugtatni, s a lépcsőforduló lassan eltűnt a szemük elől.

Elhagyták a százhuszonhatodikon lévő talajfarmot, s Knox ezt fontos fegyverténynek tekintette. A harmincas szinteken lévő IT-ig még jókora út volt hátra, de ha vissza kell vonulniuk, az Ellátásnál kell kitartaniuk. Az ő üzemük, a szintjükön lévő élelem és a Gépészet szervezete között meg tudják oldani az önellátást. Eszébe jutott néhány gyenge láncszem, de az IT-nek még több ilyen érzékeny pontja volt. Bármikor megfoszthatták őket az energiától, vagy leállíthatták a vizük tisztítását – Knox azonban, ahogy fáradt lábain az Ellátás felé közeledett, hőn remélte, hogy semmi ilyesmire nem kerül majd sor.

A száztizedik lépcsőfordulóján rosszalló tekintetek fogadták őket. McLain – egy idősebb nő, az Ellátás vezetője – keresztbe tett karral állt sárga overalljában, s testtartása arról tanúskodott: nem látja őket szívesen.

Knox széles mosollyal üdvözölte.

– Helló, Jove!

– Te csak ne jove-ozz engem! – felelte McLain. – Mi a fenét akarsz itt?

Knox felfelé is, lefelé is végigpillantott a lépcsőházon, és feljebb vonta vállán súlyos terhét.

– Bemehetnénk, hogy megbeszéljük?

– Nem akarok semmi zűrt – mondta a nő, s tekintete lángokat lövellt összevont szemöldöke alól.

– Menjünk be! – javasolta Knox. – Pihenő nélkül jöttünk fel idáig. Hacsak nem akarod, hogy itt kint essünk össze.

McLain szemmel láthatóan elgondolkodott ezen. Karját már nem olyan eltökélten tette keresztbe. Három dolgozójához fordult, akik igen meggyőzően sorakoztak fel mögötte, és bólintott. Miközben emberei kitárták az Ellátás fényes ajtaját, McLain Knoxhoz fordult, és megragadta a karját.

– Ne érezzétek magatokat otthon! – figyelmeztette.

Az Ellátás előszobájában Knox várakozó, sárga overallos férfiak és nők kisebb hadseregét pillantotta meg. A legtöbben az alacsony, hosszú pult mögött álltak, ahol rendes esetben a siló lakói várakoztak, ha újonnan gyártott, avagy nemrég javított alkatrészre volt szükségük. A polcok párhuzamos folyosói a sötét és messzi távolba vesztek, dobozok, ládák lógtak ki róluk. Nem lehetett nem észrevenni a csendet. Általában a tevékenykedés gépies moraja és ritmusos hangjai úsztak a levegőben, s ha látni nem is, hallani lehetett a hátul, a halmok mögött dolgozókat, akik újonnan készült csavarokat és anyákat válogattak a mindent elnyelő ládákba. De most csak a csend volt, és a bizalmatlan pillantások.

Knox az emberei között állt, akik izzadt homlokkal, kimerülten tették le zsákjaikat és más rakományaikat, miközben az ellátósok mozdulatlanul figyeltek. Knox barátságosabb fogadtatásra számított. A Gépészet és az Ellátás közös történelme régre nyúlt vissza. Közösen működtették a Gépészet legalsó szintjei alatt üzemelő kis bányát, ahonnan a siló érckészletei származtak.

Most azonban, miközben McLain az embereit követve bejött, oly megvető pillantást vetett a férfira, amilyet Knox azóta nem kapott, hogy az édesanyja elhalálozott.

– Mi az öreg ördögöt jelentsen mindez? – sziszegte Knox felé.

Knox hátrahőkölt a stílus hallatán, különösen, hogy emberei is hallották mindezt. Ő egyenlőkként gondolt McLainre és önmagára, most azonban úgy rácserdítettek, mintha csak holmi kutyája lett volna az Ellátásnak. Kicsinek és értéktelennek érezte ettől magát.

McLain tekintete végigvándorolt a kimerült gépészeken és az árnyékaikon, mielőtt ismét végigmérte Knoxot.

– Mielőtt megbeszéljük, miként tegyük tisztába ezt a problémát, hallani akarom, hogyan kezeled az embereidet, bárki volt is a felelős. – Tekintete keresztüldöfte a férfit. – Mert ugye jól gondolom, hogy ehhez neked semmi közöd, igaz? Hogy bocsánatot kérni jöttél, s azért, hogy különféle vesztegetési ajánlatokkal árassz el?

Shirly szeretett volna mondani valamit, Knox azonban leintette. Sok olyan ember volt jelen, aki csak arra várt, hogy a dolgok elmérgesedjenek.

– Igen, bocsánatot kérek! – mondta Knox fogcsikorgatva, és lehajtotta a fejét. – És nem, csak ma szereztem róla tudomást. Tulajdonképpen csak azután, hogy hallottam a takarításról.

– Tehát teljes egészében a villanyszerelőd műve. – McLain vékony karja szorosan keresztbe téve pihent a mellén. – Egy emberé.

– Ez így van. De…

– Hadd mondjam el neked, hogy én büntetést mértem ki azokra, akik innen benne voltak. És felteszem, neked is többet kell tenned annál, mint hogy kitiltod a szobájából azt a vén szarost.

A pult mögött nevetés tört ki. Knox Shirly vállára tette a kezét, hogy nyugton maradjon. Elnézett McLain mellett, a mögötte sorakozókra.

– Eljöttek, és elvitték az egyik emberünket – mondta. Szíve nehéz volt, hangja azonban dörgött. – Tudjátok, hogy megy ez. Ha kell valaki a takarításra, fogják és elviszik. – A mellére csapott. – Én meg hagytam. Csak álltam ott, mert megbízok ebben a rendszerben. Tartok is tőle, úgy, mint bármelyikőtök.

– Nos – kezdte McLain, Knox azonban a szavába vágott, és azon a hangon folytatta, amelyen normális körülmények között nyugodt parancsait szokta osztogatni a veszett gépek éktelen lármája felett.

– Elvitték az egyik emberemet, és közülünk a legidősebb, a legbölcsebb járt közben az érdekében. A leggyengébb és a legijedtebb kockáztatta a nyakát. Én pedig az életemmel tartozom közületek annak, akihez segítségért fordult, bárki is volt, és bárki is segítette. – Knox látása elhomályosult. Pislogott néhányat, és folytatta. – Többet is adtatok az esélynél, hogy túljusson azon a dombon, s békében, elbújva halhasson meg. Én a bátorságot kaptam tőletek, hogy kinyissam a szemem. Hogy lássam a hazugság fátylait, amelyek mögött élünk…

– Ez több mint elég – kaffantotta McLain. – Az embert takarítani küldhetik már önmagában azért is, hogy ezt a képtelenséget végighallgatta. Ezt a badarságot.

– Nem képtelenség! – kiáltotta közbe Marck. – Juliette-nek azért kellett meghalnia, mert…

– Azért kellett meghalnia, mert épp ezeket a törvényeket szegte meg! – csapott le McLain magas, éles hangon. – Erre ti felmasíroztok ide, hogy még többet szegjetek meg? Az én szintemen?

– Fejeket fogunk betörni! – mondta Shirly.

– Hagyjátok abba! – szólt rájuk Knox. Látta McLain szemében a haragot, de valami mást is látott: a mögötte felsorakozottak tömegében itt-ott bólintottak, mások csodálkozó arcot vágtak.

Hordár lépett be, mindkét kezében üres zsákkal, s végignézett rajtuk a feszült csendben. Az Ellátás egyik nagydarab munkása bocsánatkérések közepette kikísérte a fordulóba, s megkérte, jöjjön vissza később. Knox a szünet alatt gondosan mérlegelte a szavait.

– Soha senkit nem küldtek még takarítani valaminek a meghallgatásáért, bármekkora tabu volt is az. – Hagyta, hogy ezt megemésszék. Szemét McLainre meresztette, aki már mozdult, hogy közbelépjen, de úgy látszott, meggondolta magát. – Ha valakit azért, amit mondok, takarítani küldhetnek, az én leszek. De legyen, ha a tények mégsem arra indítanak benneteket, hogy csatlakozzatok hozzám és az embereimhez. Mert Walker és néhány bátor lélek közületek megmutatták ezt nekünk ma reggel. Több reményre van okunk, mint amennyit nyújtani mernek nekünk. Több lehetőség áll rendelkezésünkre, hogy látóhatárainkat kiszélesítsük, mint amennyit engedélyezni akarnak nekünk. Egy rakás hazugságon nevelkedtünk, arra tanítottak bennünket, hogy féljük a dombokon rothadó véreink látványát, de most valaki közülünk túljutott ezen! Új horizontok nyíltak! Szigeteléseket és tömítéseket adtak nekünk, azt mondták, ezek megteszik, de mik is ezek valójában?

A pult mögött állókra meredt. McLain keresztbe tett karjának merevsége mintha oldódott volna.

– Arra tervezték őket, hogy tönkremenjenek, úgy ám! Hamisak. S ki tudja, még mi minden hazugság. Mi történt volna, ha bármelyik takarítót visszahozzuk, hogy mindent megtegyünk érte? Ha lemostuk és fertőtlenítettük volna őket? Ha mindennel, amire csak képesek vagyunk, megpróbálkoztunk volna? Túlélhették volna? Az IT-ben nem bízhatunk meg többé, ha azt állítják, hogy nem!

Knox csodálkozó arcokat látott. Tudta, hogy az emberei szükség esetén készek lerohanni a helyiséget; annyira fel voltak ajzva, és úgy megvadította őket ez az egész, akárcsak őt.

– Nem azért vagyunk itt, hogy zűrt csináljunk – jelentette ki –, azért vagyunk itt, hogy rendet tegyünk! A felkelés már kitört. – McLainhez fordult. – Nem látod? Most éljük meg a felkelést. Szüleink a felkelés gyermekei voltak, mi meg most a saját gyerekeinkkel etetjük ugyanazt a gépezetet. Ez nem valami újnak a kezdete, hanem valami réginek a vége lesz. Ha az Ellátás velünk tart, van esélyünk. Ha nem, úgy kísértse tekinteteteket testünk látványa a külső világban, amit én már messze nem tartok annyira rothadtnak, mint ezt az átkozott silót!

Knox ezt az utolsó mondatot minden tabuval nyíltan szembehelyezkedve ordította. Kimondta, és élvezte az ízét, hogy bármi, ami az ívelt falakon kívül van, jobb lehet annál, ami belül van. A suttogás, amely oly sok áldozatot szedett, széles mellkasból jövő öblös kiáltássá lett.

És ez jó érzés volt.

McLain visszavonulót fújt. Hátrált egy lépést, s szemeiben megjelent valami, ami a félelemre emlékeztetett. Hátat fordított Knoxnak, visszatért az emberei közé, Knox pedig úgy érezte, hogy nem sikerült. Volt esély, igaz, hajszálnyi csak, hogy cselekvésre ösztönözze ezt a csendes és mozdulatlan tömeget, a pillanat azonban elszállt – vagy ő ijesztette el.

S McLain akkor váratlan dolgot tett. Knox látta, hogy karcsú nyakán megmozdulnak az inak. Állával emberei felé bökött, ősz haja szoros kontyban ült a feje tetején, s csendesen megkérdezte:

– Mit szól ehhez az Ellátás?

Kérdés volt, nem parancs. Knox később azon gondolkodott, vajon szomorúságában kérdezte-e; vajon a nyáját mérte-e fel, amely türelemmel hallgatta végig az egész őrültséget. Gondolt arra is, hogy a nőt esetleg csak a kíváncsiság vezette, vagy arra késztette az embereit, hogy hajítsák ki őt és a szerelőit.

Azon töprengett, miközben arcán könnyek patakzottak, s szívét a Juliette-tel kapcsolatos gondolatok feszítették, vajon hallja-e maroknyi honfitársa kiáltását, annyira elfojtották őket az Ellátás jó embereinek dühödt csatakiáltásai.

41

„Korai virág elhervad korábban.

Minden reményem a föld nyelte el,

Csak ez a lányka a földem reménye.”

Lukas az IT folyosóin haladt Bernard nyomában; előttük ideges technikusok rajzottak, mint fénytől megriadt éjszakai bogarak. Úgy tűnt, Bernard nem vesz tudomást az irodákban eltünedező és ablakokon kikukucskáló technikusokról. Lukas meggyorsította a lépteit, hogy le ne maradjon, tekintete jobbra-balra cikázott, feltűnőnek érezte magát ennyi leskelődő tekintetének kereszttüzében.

– Nem vagyok én egy kicsit öreg ahhoz, hogy másik állásban árnyékoskodjam? – kérdezte. Meglehetősen biztos volt abban, hogy nem fogadta el az ajánlatot, szóban semmiképp, Bernard azonban úgy beszélt, mintha a megállapodás megköttetett volna.

– Badarság – felelte. – Amellett ez nem a hagyományos értelemben vett árnyékoskodás lesz. – Gesztikulált. – Teszi a dolgát, mint eddig. Csak szükségem van valakire, aki a helyembe tud lépni, aki tudja, mi a teendő abban az esetben, ha velem valami történik. A végakaratomból – megállt a szerverterem súlyos ajtajánál, és szembefordult Lukasszal –, ha arra kerül a sor, vészhelyzetben, a végakaratomból minden kiderül a következő vezető számára, de – Lukas válla felett a folyosót nézte – a végrendeletem végrehajtója Sims, amin változtatnunk kell. Nem úgy látom, hogy sima ügy lenne.

Bernard megvakarta az állát, és beleveszett a gondolataiba. Lukas várt egy pillanatig, aztán Bernard mellé lépett, s az ajtó melletti panelen bebillentyűzte a kódját, zsebéből kihalászta az igazolványát – meg is nézte, tényleg az övé-e, s nem Juliette-é –, majd lehúzta a leolvasón.

Az ajtó kattanva nyílt, s kizökkentette Bernardot gondolataiból.

– Igen, talán így sokkal jobb lesz. Nem mintha a legrosszabbra készülnék, ezt jegyezze meg! – Megigazította szemüvegét, és belépett a súlyos acélajtón. Lukas követte, behúzta maguk mögött a hatalmas ajtót, s kivárta, míg a zárak működésbe lépnek.

– De ha valami történne magával, nekem kéne felügyelnem a takarításokat? – Lukas ezt nem tudta elképzelni. Gyanította, többet kell tanulnia azokról a védőruhákról, mint a szerverekről. Sammi ebben jobb lenne, ő igazán akarná ezt az állást. Amellett – csillagtérképeit is hanyagolnia kéne?

– Ez a munkának csak kis része, de igen. – Bernard elkalauzolta Lukast a szerverek között, elhaladtak a mozdulatlan ventilátorokkal veszteglő tizenhármas torony sötét monitora mellett, egészen a terem legvégéig.

– Ezek a kulcsok a siló valódi szívéhez – mondta Bernard, s overallja alól kihalászott egy csilingelő készletet. A kulcsok a nyakába akasztott vékony bőrszíjon sorakoztak. Lukas korábban sosem vette őket észre. – Vannak ennek a szekrénynek egyéb attrakciói is, amelyekről időben tudomást fog szerezni. Egyelőre azonban csak azt kell tudnia, hogyan tud lejutni. – A kulcsot a szerver hátulján lévő számos zár egyikébe illesztette; a zárakat úgy tervezték, hogy süllyesztett csavaroknak nézzenek ki. Melyik ez a szerver? A huszonnyolcadik? Lukas körülnézett a teremben, megpróbálta kiszámolni a helyzetéből, s rájött, hogy ennek a toronynak a kezelésére soha nem kapott megbízást.

A hátlap enyhe kattanással vált le. Bernard félretette, s Lukas látta, miért nem volt soha dolga a géppel. Gyakorlatilag üres doboz volt, egy burkolat, mintha az alkatrészeit a hosszú évek alatt kiselejtezték volna.

– Rendkívül fontos, hogy lezárja ezt, miután újra feljött.

Lukas figyelte, amint Bernard az üres váz aljában megragad egy fogantyút. Maga felé húzta, s a közelben lágy csikorgás hallatszott.

– Mikor a rács újra a helyén van, egyszerűen lenyomja ezt, azzal biztosítja be.

Lukas már épp meg akarta kérdezni, miféle rácsról van szó, amikor Bernard oldalra lépett, és ujjával a padló fémlamellái közé nyúlt. Nyögve húzta felfelé a nehéz padlóburkolatot, s kezdte elcsúsztatni. Lukas a másik oldalra ugrott, és lehajolt, hogy segítsen.

– A lépcsők nem…? – kezdte kérdezni.

– Nem kapcsolódnak a harmincötödiknek ehhez a részéhez. – Bernard a lefelé vezető létrára intett. – Csak maga után.

Lukas feje zúgott a nap váratlan fordulataitól. Mikor lehajolt, hogy megkapaszkodjon a létrában, érezte, amint mellzsebének tartalma áthelyeződik, s egyik kezével odakapott, hogy az órát, a gyűrűt és az azonosítót a helyén tartsa. Mi járt a fejében? És mi jár most? A hosszú létrán alászállva úgy érezte, valaki automatizált rutint indított el az agyában, egy ismétlőprogramot, amely átvette az uralmat a cselekedetei felett.

A létra aljára érve figyelte, amint Bernard lemászik az első fokokon, majd a helyére csúsztatja a rácsot, bezárva mindkettejüket ennek a sötét tömlöcnek a belsejébe, ami a már eleve erődítményszerű szerverterem alatt helyezkedett el.

– Maga nagy ajándékot fog kapni – mondta Bernard a sötétben. – Ahogy valaha magam is megkaptam ugyanezt.

Világítást kapcsolt fel, s Lukas látta, hogy főnöke őrülten vigyorog, korábbi haragja elszállt. Új ember állt előtte: egy magabiztos és lelkes ember.

– Az egész silónak s benne mindenkinek a sorsa attól függ, amit most én mutatni fogok magának – mondta Bernard. Odaintette Lukast a jól kivilágított, de szűk folyosóhoz, amely egy szélesebb helyiség felé vezetett. Úgy tűnt, nagyon messze vannak a fenti szerverek. Lukas úgy érezte, elszigetelődött a siló minden egyes lakójától; kíváncsi volt, de félt is. Nem volt biztos benne, hogy szeretne ekkora felelősséget, és elátkozta magát, amiért belement ebbe az egészbe.

Lába azonban mégis vitte előre. Áthaladt a rejtett átjárón, belépett egy furcsaságokkal és érdekességekkel teli szobába, egy olyan helyre, ahol a csillagtérképei jelentéktelennek tűntek; egy barlangba, ahol a világ léptéke, a mérete, teljesen új arányokat öltött.

42

„Dicső a sír, amelybe eltemetlek,

Nem, fárosz ez, legyilkolt ifjúember,

Mert Júlia van itt, szépsége fénylik,

S a kripta tőle tündér bálterem lesz.”

Juliette a padlón hagyta levestől csatakos sisakját, s a fény halványzöld izzása felé haladt. A fény erősebbnek tűnt, mint korábban. Azon gondolkozott, vajon a sötétséget mennyiben köszönhette a sisaknak. Mialatt érzékei ismét működni kezdtek, eszébe ötlött, hogy nem egy üvegdarabon át szemlélte a világot, hanem egyfajta pokoli monitoron, ami eltakarta előle a valóságot, s azt egy félhazugsággal helyettesítette. Talán ez az eljárás homályosította el a látását is.

Felfigyelt a bűzre, ami átázott ruhájából áradt, a rothadt zöldségek és a penész szagára – vagy talán a külvilág mérgező gőzeit érezte. Torka égett egy kicsit, miközben az étkezőn átvágva a lépcsőház felé tartott. Bőre viszketni kezdett, s nem tudta megmondani, a félelem teszi, képzelődik, vagy csakugyan van valami a levegőben. Nem merte megkockáztatni, hogy kiderüljön, így aztán visszatartotta lélegzetét, és olyan gyorsan haladt át, amennyire csak megviselt lábaitól tellett, befordulva a sarkon, ami mögött, tudta, ott kell lenniük a lépcsőknek.

Ez a világ ugyanolyan, mint az én világom, gondolta magában, amint lebotorkált az első lépcsőfordulóig a vészvilágítás gyenge fényében. Isten többet is épített.

Még mindig levestől csöpögő, nehéz csizmái bizonytalanul mozogtak a fém lépcsőfokokon. A második szint fordulóján megpihent, s néhányszor mélyet lélegzett. Most már kevésbé volt fájdalmas a levegővétel, s azt fontolgatta, nem az lenne-e a legjobb, ha megszabadulna a pokoli és terjedelmes ruhától, ami minden mozdulatát esetlenné tette, s egyre párologtatta magából a rothadás és a kinti levegő gusztustalan szagát.

Lenézett a karjára. A ruha felvételéhez segítség kellett. Kettős cipzárak voltak a hátán, tépőzárak, sok mérföldnyi hőszigetelő szalag. A kezében lévő kést látva megörült, hogy nem dobta el, miután a segítségével megszabadult a sisaktól.

A kést az egyik esetlen kesztyűvel markolva, óvatosan beillesztette a hegyét a másik ruhaujjba, éppen a csuklója felső részénél. Keresztülszúrta a hegyével a ruhát, majd a pengét bevezette a karja mellett felfelé, úgy, hogy akkor sem szúrhatta volna meg magát, ha teljesen befúródik. Nem volt könnyű átvágni a szövetet, végül azonban, miután a nyéllel kis, kör alakú mozgásokat végzett, a szövet elszakadt. Ebbe az apró résbe erőltette be a kést, a penge tompa felével a bőre felé, s végigcsúsztatta a karrészen, a csuklója felé. Mikor a penge hegye az ujjai közt átlyukasztotta a szövetet, a hosszú vágáson át, amit ejtett, ki tudta szabadítani az alkarját; a ruha ujja a könyökéről fityegett.

Juliette leült a lépcsőre, frissen kiszabadult kezébe tette át a kést, és a másik oldalon kezdett dolgozni. Kiszabadította azt a kezét is, miközben a leves a válláról csurgott lefelé a karján. Következő lépésként vágást ejtett a mellrészen; most, hogy a vaskos kesztyűktől megszabadult, már sokkal jobban tudott bánni a késsel. Leszaggatta a fémfóliából álló külső szigetelést, meghámozva magát, akár egy narancsot. A sisaknak szánt szilárd gallért egyelőre hagynia kellett – azt a szénszálas alsóruhájához rögzítették, akárcsak a hátán lévő megerősített cipzárakat –, ám apránként eltávolította a csillogó külső burkolatot, amelyet vastagon borított valami ocsmányság, amit Juliette részben a levesnek, részben a dombok közti bolyongásának tulajdonított.

Ezután következtek a csizmái, amiket a bokájánál vágott fel oly hosszan, hogy ki tudjon lépni belőlük, bevágást fűrészelve a külső szélen; előbb az egyik lábát szabadította ki, azután a másikat.

Mielőtt megszabadult volna a maradék lifegő szövetmaradványoktól, vagy aggódni kezdett volna a hátán lévő cipzárhoz továbbra is csatlakozó anyag miatt, felállt a fordulóról, és lesietett a lépcsőn, hogy minél nagyobb legyen a távolság közte és a fönti levegő közt, ami, úgy tűnt, még mindig karcolja a torkát. Két szinttel lejjebb szinte úszott a lépcsőház zöld ragyogásában, amikor végre értékelni kezdte azt, hogy életben van.

Életben van.

Tartson bármeddig, ez megdöbbentő, szépséges és vadonatúj dolog volt Juliette számára. Három napot töltött azzal, hogy egy ehhez hasonló, hosszú lépcsőt mászott meg, mialatt próbált megbirkózni a sorsával. Újabb nap és éj telt el a cellában, amit a halálra várakozók számára készítettek, hulláknak, amelyek később szanaszét hevertek a tájban. És azután – ez. Egy elképzelhetetlen utazás a tiltott vadonon át, behatolás az áthághatatlanba és az ismeretlenbe.

Túlélés.

Bármi történt is még ezután, Juliette ebben a pillanatban már mezítláb ereszkedett lefelé az idegen lépcsőn, a hideg acél bizsergette a bőrét, torka egyre kevésbé égett, ahogy újra és újra szippantott a friss levegőből. A nyers bűzt és a halál emlékét egyre inkább maga mögött hagyta, odafenn. Hamarosan már csak az ereszkedés diadalmas zaja hallatszott, s ő úgy haladt lefelé a magányos és üres sötétségbe, mint egy elhalkuló harang, amely nem a holtakért, hanem az élőkért szól.

A hatodikon megállt pihenni, s gondja volt a védőruha maradványaira is. Nagyon óvatosan felhasította a vállnál és a kulcscsontnál fekete alsóruháját, majd végigtépte a hasítékot, és a szakadás közben hátranyúlt; a hőszigetelő szalagok csíkjai még kitartottak. Amint a sisakgallér elvált a szövettől – csak a cipzár csüngött végig a háta mentén, mint valami második gerinc –, végre el tudta távolítani a nyakából. Lehúzta és a földre dobta, majd levetette a maradék szénszálas szövetet is, kihámozva belőle karját, lábát, és az egészet rendetlen halomban hagyta a hatos szint dupla ajtaja előtt.

Úgy gondolta, a hatodiknak lakószintnek kell lennie. Fontolgatta, hogy bemegy, és segítségért kiabál, vagy ruha és ellátmány után néz a számtalan szobában, ám győzött a további ereszkedésre való késztetés. Túlságosan közelinek érezte a mérgezett legfelső szinteket. Nem számított, mindez vajon csak a képzelete műve, vagy mindabból a szerencsétlen tapasztalatból ered, amelyre a saját silója legtetején tett szert – szervezete ellenérzéssel viseltetett a siló csúcsa iránt. A mély-lenti világ jelenti a biztonságot. Mindig is ez volt az érzése.

Egyetlen reményteli kép maradt meg benne a fönti konyháról: a gyenge termés esetére konzervdobozban és befőttesüvegben eltett élelmiszerek hosszú-hosszú sorai. Juliette úgy okoskodott, tartalékoknak az alsóbb étkezdékben is kell lenniük. A siló levegője pedig megfelelőnek tűnt, ahogy Juliette újra lélegzethez jutott; tüdejében és nyelvében enyhült a szúró érzés. Vagy az történt, hogy a hatalmas silóban rengeteg, most senki által nem használt levegő rekedt meg, vagy még mindig volt valamiféle levegőforrás. Reménység töltötte el ezektől a gondolatoktól és a készletek számbavételétől. Maga mögött hagyta tönkrement, cafattá szakadt ruháját, s mindössze egy nagy konyhakéssel felszerelkezve, meztelenül lopakodott le a lépcsőn. Teste minden megtett lépéssel elevenebb lett, és egyre nőtt az elszántsága, hogy a hátralévő utat megtegye.

A tizenharmadikon megállt, és benézett az ajtók mögé. Még mindig megvolt annak az esélye, hogy ennek a silónak más az alaprajza, emeletről emeletre, így nem sok értelme volt előre tervezni, ha nem tudja, mire számíthat. A felső szinteken csak néhány helyszín volt számára ismerős, de ezek valamennyi részlete tökéletes egyezést mutatott.

A tizenharmadikat jól ismerte. Nagyon fiatalon tanult meg ott bizonyos dolgokat, s azok olyan mélyen bevésődtek, mintha kövecsek lettek volna agya központjában. Azon részei voltak ezek, amelyek utoljára bomlanak majd fel; a darabkák, amik megmaradnak, mikor a többit szétszórja a szél, vagy odalenn, mélyen a gyökerek szívják fel. Mikor betolta az ajtót, s az reccsenve kinyílt, gondolataiban nem egy másik silóban, egy elhagyatott üres épületben volt, hanem a múltban; a saját ifjúságára nyitott rá.

Sötét volt odabenn, itt semmiféle biztonsági vagy vészvilágítás nem működött. Más volt a szag is. Az állott levegőben ott lebegett a rothadásbűz.

Juliette végigkiáltott a folyosón.

– Hahó!

Hallgatta, amint kiáltását visszhangozzák az üres falak. A visszavert hang távolinak tűnt; gyengébbnek, magasabbnak a sajátjánál. Elképzelte magát kilencévesen, ugyanezeken a folyosókon szaladgálva, odakiáltva a sok évvel későbbi, felnőtt énjének. Megpróbálta elképzelni a kislányt üldöző anyját is, aki próbálja felnyalábolni és elhallgattatni a gyereket, a kísértetek azonban szertefoszlottak a sötétben. Az utolsó visszhang is elenyészett, ő pedig egyedül maradt a bejáratban, magányosan és meztelenül.

Amint szeme hozzászokott a sötéthez, halványan ki tudta venni a recepciós pultot a folyosó végében. A fény épp ott tükröződött vissza az üvegablakokról, ahol azoknak lenniük kellett. A szint alaprajza pontosan megegyezett apjának a középső szinteken lévő bölcsődéjével, azzal a hellyel, ahol ő nemcsak született, de fel is nevelkedett. Nehéz volt elhinni, hogy ez egy másik hely. Hogy itt más emberek éltek, más gyerekek nevelkedtek, játszottak, itt emelték a magasba és itt fürdették őket, itt fogócskáztak vagy hívták ki egymást ugróiskolára vagy amilyen játékot kitaláltak, miközben egyiküknek sem volt fogalma a másik hely létéről. Talán azért, mert egy bölcsőde bejáratában állt, de muszáj volt mindarra a sok életre gondolnia, amit ez a hely ölelt magába. Az emberekre, akik felnőttek, szerelmesek lettek és eltemették halottaikat.

És arra a sok emberre odakint. Emberek, akiket ő a csizmájával szentségtelenített meg, csontjukat-porukat szétszórva, elrugdosva az útjából menet közben, pontosan oda tartva, ahonnan ők menekültek. Juliette elgondolkodott, mikor történhetett ez, mióta lehet elhagyatott a siló. Mi történhetett? A lépcsőházban még mindig volt világítás, ami azt jelentette, hogy az akkumulátorteremben van még szufla. Papírra volt szüksége a számítások elvégzéséhez, ahhoz, hogy kiszámolja, mennyi ideje az emberek pusztulásának. A puszta kíváncsiságon túl voltak gyakorlati okai is annak, hogy tudni akarta.

Még egy utolsó pillantást vetett befelé, végezetül még egyszer, végigborzongatta a megbánás, amiért az utolsó néhány alkalommal, amikor apja bölcsődéje mellett elhaladt, nem ugrott be, hogy lássa őt, majd rácsukta az ajtót a sötétségre, a kísértetekre, és átgondolta nehéz helyzetét. Könnyen lehet, hogy szálegyedül van a kihalt silóban. Gyorsan elmúlt az életben maradás felett érzett kellemes borzongás, felváltotta a magány valósága és a túlélés esetlegessége. Gyomra egyetértően megkordult. Valamelyest még mindig érezte magán a romlott leves szagát, még érezte az öklendezés után a gyomrából felkúszó savasságot. Vízre volt szüksége. Ruhára volt szüksége. Ezek a főbb szükségletek tolakodtak előtérbe, tompítva helyzete súlyosságát, az előtte álló ijesztő feladatokat, és háttérbe szorítva a múlt feletti bánkódást.

Ha az alaprajz ugyanaz, négy szinttel lejjebb kell lennie az első hidroponikus farmnak, ami alatt közvetlenül ott lesz a két felső talajfarm közül a nagyobbik. Juliette-et megborzongatta egy hideg, függőleges légáramlat. A lépcsőház létrehozta önmaga hőkörforgását, s minél lejjebb halad, annál hidegebbel kell számolnia. Ennek ellenére haladt tovább – minél lejjebb van, annál jobb. A következő szinten megpróbálkozott az ajtóval. Túlságosan sötét volt ahhoz, hogy az első folyosón túlra lásson, de úgy tűnt, mintha irodák vagy műhelyek nyíltak volna innen. Megpróbált visszaemlékezni arra, mi volt a saját silójában a tizennegyediken, de nem tudta. Nem csoda, hisz otthonának felső harmada valahogy mindig is idegen maradt számára. Ettől egészen idegennek érezte a silót.

A tizennegyediken kinyitotta az ajtót, s kése pengéjét becsúsztatta a lépcsőfordulók padlózatát alkotó fémrács résébe. A nyél ütköző gyanánt állt ki a rácsból. Elengedte a rugós zsanérra járó ajtót, hadd csukódjon addig, míg a kés meg nem állítja. Így beszűrődött annyi fény, hogy belopakodhatott, és körül tudott nézni az első néhány szobában.

Az ajtók hátulján nem talált felakasztott overallokat, egy szobát azonban értekezletek számára rendeztek be. A kancsókból rég elpárolgott a víz, a bíbor terítő viszont elég melegnek tűnt. A meztelenségnél mindenesetre melegebbnek. Juliette lepakolta a csészéket, tányérokat, kancsókat, és megragadta a textilt. Dereka köré csavarta, de az minden mozdulatára le akart esni, így megpróbálta maga előtt összecsomózni a sarkait. Aztán ezt feladta, visszaszaladt a fordulóba, ki a várva várt világosságba, és levette magáról a drapériát. Megragadta a kést – az ajtó nyikorogva csukódott mögötte –, a pengét keresztüldöfte a terítő közepén, és hosszú vágást ejtett. Fejjel belebújt, s a szövet elöl-hátul a padlóra hullott. Néhány perc munka a késsel, s már le is nyisszantotta a felesleget, egy hosszú csíkból övet csinált, egy másik szövetdarab pedig elegendő volt ahhoz, hogy feje köré kösse, hogy melegítse.

Jó érzés volt valamit csinálni, kitalálni, hogy hogyan lehet megoldani egy bizonyos problémát. Volt eszköze, amit szükség esetén fegyverként is használhatott, s volt ruhája. A lehetetlen feladatok listájáról néhányat kihúzhatott. Ment tovább lefelé, lába a hideg fokokat tapodta, bakancsról ábrándozott, vízre szomjazott, teljesen tudatában volt mindannak, aminek a megoldása még rá várt.

A tizenötödiken, ahol megviselt lába majdnem feladta, újabb szükséglet jutott az eszébe. Térde megcsuklott, elkapta a korlátot, s ahogy az adrenalin elhagyta ereit, rájött, mennyire halálosan fáradt. Megállt a fordulóban, kezével térdére támaszkodott, s néhány mély levegőt vett. Mióta gyalogol? Meddig képes még vonszolni magát? Megnézte tükörképét a késpengén, látta, milyen rémségesen néz ki, és úgy döntött, megpihen, mielőtt továbbindulna. Most, mikor még van annyi meleg, hogy nem reszket állandóan.

Kísértette az ötlet, nem kéne-e körülnézni azon a szinten egy ágy után, de úgy határozott, nem teszi – azok mögött az ajtók mögött, a koromsötétben nem lenne az igazi. Így aztán a tizenötödik lépcsőfordulójának rácsán gömbölyödött össze, kezét a feje alá gyömöszölte, s a terítőt úgy igazította el, hogy csupasz bőrét mindenütt fedje. A kimerültség legyőzte, mielőtt a fejében formálódó hosszú listát végiggondolhatta volna. Elúszott az álomba, s ijedtsége is csak egy pillanatig tartott, hogy ennyire fáradtnak azért nem kellene lennie, hogy ez a szundítás akár olyan is lehet, amiből sosem ébred fel, s esetleg arra ítéltetett, hogy csatlakozzék ennek a furcsa helynek a lakóihoz, összegömbölyödve és mozdulatlanul, összefagyva és élettelenül, elrohadva és elsorvadva…

43

„Ki vén, halotti lárva van azon.

Lassú, nehéz, fakó, rest, mint az ón.”

– Tisztában vagy vele, mit javasolsz nekünk?

Knox tisztelettel tekintett McLainre, s annyi önbizalommal nézett ráncoktól övezett szúrós tekintetébe, amennyire csak képes volt. Az apró asszony, aki a siló valamennyi készletét és a gyártást ellenőrizte, különösképpen tiszteletet parancsoló figura volt. Nem rendelkezett Knox hordónyi mellével vagy erőteljes szakállával, csuklói alig voltak vastagabbak a férfi két ujjánál, fonnyadt arcában ülő szürke szemeitől és a vállára nehezedő kemény esztendők sokaságától azonban Knox csak árnyéknak érezte magát mellette.

– Ez nem felkelés – mondta, s a megszokásnak meg az eltelt időnek köszönhetően könnyedén bukott ki ajkán a tiltott szó. – Jogokat igazítunk a jogokhoz.

McLain fújt egyet.

– Biztos vagyok benne, hogy az ükapáim is ezt mondták. – Hátrasimította ősz haja néhány elszabadult tincsét, s a kettejük közt kiteregetett alaprajzra meredt. Úgy festett, mint aki tudja, hogy ez helytelen, de ahelyett, hogy gátat vetne a dolognak, inkább rászánja magát a segítségre. Tán a kora miatt, gondolta Knox, s a nő rózsaszín fejbőrét nézte az ősz hajszálak közt, amelyek oly fehérek és finomak voltak, mint az üveggyapot. Ha elég időt tölt az ember ezek közt a falak közt, talán belenyugszik abba, hogy a dolgok soha nem fordulnak jobbra, hogy változtatni sem lehet az egészen. Vagy talán végül már nem reménykedik abban, hogy lenne itt bármi, ami ér annyit, hogy megőrizzék.

Lenézett az alaprajzra, és kisimítgatta a finom papíron lévő éles gyűrődéseket. Hirtelen zavarni kezdte a keze, a vastag, gépzsíros ujjai. Azon gondolkodott, vajon McLain egy erőszakos barmot lát-e benne, aki igazságszolgáltatási téveszméivel rontott fel ide. Rájött, a nő elég öreg ahhoz, hogy benne fiatal embert lásson. Forrófejű fiatalt – miközben ő idősnek és bölcsnek érzi magát.

Az Ellátás készletei között élő tucatnyi kutya egyike elégedetlenül morgott az asztal alatt, mintha az egész háborús tervezgetés a szunyókálását zavarta volna meg.

– Gondolom, biztosra vehetjük, hogy az IT tudja: valami jön – mondta McLain, s kézmozdulatával felölelte a köztük és a harmincnegyedik közt lévő sok-sok szintet.

– Miért? Azt hiszed, felfelé jövet nem viselkedtünk diszkréten?

A nő rámosolygott.

– Nincs kétségem, hogy diszkréten viselkedtetek, mégis úgy biztonságos, ha ezt feltételezzük, mert az ellenkezőjét feltételezni veszedelmes lenne.

Knox bólintott, és az alsó ajka alatt szakállába harapott.

– Mennyi idő alatt ér ide a többi szerelőtök? – kérdezte McLain.

– Tíz körül indulnak, mikor a lépcsőház már félhomályos, és kettőre, legkésőbb háromra itt lesznek. Meg lesznek terhelve.

– S azt hiszed, tucatnyi embered elég lesz ahhoz, hogy odalenn működésben tartsa a dolgokat?

– Amíg nincs valami nagyobb üzemzavar, igen. – Megvakarta a nyakszirtjét. – Mit gondolsz, a hordárok hova állnak? Vagy a középsős szintek lakossága?

A nő vállat vont.

– A középsősök többnyire a felső szintekkel azonosulnak. Tudom, mert odafenn töltöttem a gyerekkoromat. Feljárnak a kilátás kedvéért, annyit esznek az étkezőben, amennyi csak beléjük fér, ezzel igazolva a lépcsőmászást. A felső harmad megint más lapra tartozik. Azt hiszem, bennük jobban reménykedhetünk.

Knox nem volt benne biztos, hogy jól hallotta.

– Hogy mondod?

McLain felnézett rá, s Knox érezte, hogy egy kutya megbökdösi a bakancsát az orrával, társaságot vagy melegséget keresve.

– Gondold végig! – mondta McLain. – Te miért vagy annyira felhúzva? Mert elveszítetted egy jó barátodat? Állandóan megtörténik. Nem, hanem azért, mert hazudtak neked. És nekem elhiheted, a fentiek ezt még sokkal élesebben fogják érezni. Ők azokkal élnek, akik szembehazudták őket. A középen lakók, azok, akik tudtukon kívül felfelé vágyakoznak, s akik bennünket részvétlenül lenéznek, ők vonakodnak majd a leginkább.

– Úgy gondolod tehát, vannak odafenn szövetségeseink?

– Igen, ott, ahova mi nem érünk el. Hasznát vennék némi meggyőzésnek. Egy jó beszédnek, mint amilyennel te mérgezted meg az embereimet.

Megajándékozta ritka mosolyai egyikével, s Knox érezte, hogy viszonzásképp szélesen rávigyorog. S nyomban rájött, miért vannak annyira oda McLainért az emberei. Hasonló volt ez ahhoz a vonzerőhöz, amit ő gyakorolt másokra, de az okai mások voltak. Tőle féltek az emberek, és biztonságban akarták érezni magukat. McLaint azonban tisztelték, és azt akarták, hogy érezze a szeretetet.

– Szembe kell majd néznünk azzal a problémával, hogy a középső rész az, ami az IT-től elválaszt bennünket. – Kezével végigsimított az alaprajzon. – Úgyhogy gyorsan át kell jutnunk oda, de anélkül, hogy harcba keverednénk.

– Azt hittem, hajnal előtt felzúdulunk oda – mordult fel Knox. Hátradőlt, és a kutyára nézett az asztal alatt. Az állat félig rajta ült az egyik bakancsán, s mókásan kilógó nyelvvel, farkcsóválás közepette nézett vissza rá. Knox számára ez az állat csak egy gép volt, ami eledelt fogyaszt és szart hagy maga mögött. Szőrös húsgombóc, amit neki nem szabad megennie. Lelökte a büdös dögöt a bakancsáról. – Sipirc! – mondta.

McLain csettintett az ujjával.

– Jackson, gyere át ide!

– Nem tudom, minek tartotok magatok körül ilyeneket, főleg ha még zabáltatni is kell őket.

– Te ezt nem értheted – vágott vissza McLain. – Jót tesz a léleknek, már azoknak, akiknek van lelkük.

Knox ránézett, hogy lássa, komolyan beszél-e, s látta, hogy a nő most már kissé lazábban mosolyog.

– Nos, mihelyst ezt a helyet rendbe szedtük, rajta leszek, hogy az ő számukra is vezessék be a lottót. Kontrolláljuk a létszámukat. – Knox viszonozta a nő gúnyos mosolyát. Jackson vinnyogott, míg McLain le nem nyúlt, hogy megcirógassa.

– Ha mindannyian annyira hűségesek lennénk egymáshoz, mint ő, soha nem lenne felkelés – meredt Knoxra.

Knox lehajtotta a fejét; képtelen volt egyetérteni. Az évek során a Gépészeten is megfordult néhány kutya, így tudta, miként érez velük kapcsolatban néhány ember, még ha ő nem is osztozott az érzéseikben. Mindig a fejét rázta azok láttán, akik nehezen megkeresett bónjaikat állateledelre költötték, amitől az állat csak gömbölyödött, de a törődést semmilyen más tekintetben nem honorálta. Mikor Jackson ismét odament hozzá az asztal alatt, és vinnyogva a térdéhez dörgölőzött, egy kis simogatásért, Knox elszántan a tervrajzon hagyta szétterpesztett kezét.

– A felfelé úthoz elterelő hadműveletre van szükségünk – közölte McLain. – Valamire, ami megcsappantja a középsőn a létszámot. Szép lenne, ha minél többüket rávennénk, hogy menjenek fel, mert nagy lesz a ricsaj, mikor ennyien vonulunk majd felfelé a lépcsőn.

– Vonulunk? Várjunk csak, ugye nem gondoltad komolyan, hogy te is jössz…

– Ha mennek az embereim, úgy természetesen én is. – Félrehajtotta a fejét. – A raktárban több mint ötven éve mászom a létrákat. Gondolod, néhány lépcsőforduló majd gondot okoz?

Knox nem volt benne biztos, hogy McLainnek bármi is gondot okozna. Jackson farka az asztal lábán dobolt, az eb meg ült ott, s nézte őt azzal a néma vigyorával, ami fajtájának a sajátja volt.

– Mi lenne, ha felfelé menet behegesztenénk az ajtókat? – kérdezte Knox. – Benn tartjuk őket, míg véget nem ér az egész.

– És azután mit csinálunk? Csak úgy bocsánatot kérünk? Mi van, ha hetekig tart?

– Hetekig?

– Ugye nem gondolod, hogy olyan egyszerűen megy majd? Hogy csak úgy felmasírozunk, és átvesszük a gyeplőt?

– Nincsenek illúzióim afelől, mi következik. – Knox McLain irodájának ajtajára mutatott, ami a kattogó gépekkel teli műhelyekbe vezetett. – Az embereink harci eszközöket készítenek, nekem pedig az a szándékom, hogy ha arra kerül sor, be is vessem őket. Boldogan vennék egy békés átmenetet, kielégítene, ha csak Bernardot és még néhányukat lökném ki takarítani, de sohasem zárkóztam el attól sem, hogy bekoszoljam a kezem.

McLain bólintott.

– Csak hogy mindketten világosan beszéljünk.

– Világos, mint a nap – mondta Knox.

Összecsapta a kezét; egy ötlet csírázott benne. Jackson a váratlan zajra elbújt.

– Megvan – mondta a nőnek. – Az elterelő hadművelet. – Az alaprajzon rámutatott a Gépészet alsóbb szintjeire. – Mi lenne, ha Jenkins csinálna egy kamu áramszünetet? Néhány szinttel efelett kezdhetnénk, vagy ami még jobb lenne, a farmokkal meg az étkezdékkel. Rá lehetne fogni a generátor nemrég zajlott javítására…

– S gondolod, a közép kiürül? – szűkült össze McLain szeme.

– Ha meleget akarnak enni. Vagy különben ücsöröghetnek a sötétben.

– Szerintem a lépcsőházban fognak pletykálni, azon gondolkodva, mi ez az egész cirkusz. Csak még inkább az utunkban lesznek.

– Akkor megmondjuk nekik, megyünk fel, hogy elhárítsuk a hibát! – Knox érezte, hogy lassanként elfogja a méreg. Az átkozott kutya megint a bakancsán ült.

– Megyünk fel, hogy elhárítsuk a hibát? – nevetett McLain. – Ennek meg mikor volt utoljára értelme?

Knox megcibálta a szakállát. Nem értette, mi olyan bonyolult. Sokan voltak. Egész nap szerszámokkal dolgoztak. Fejbe verik a technikusokat, az olyan kis embereket, mint Bernard, akik egész nap a valagukon ülve kalapálnak a billentyűzetükön, mint valami titkárnő. Csak fel kell menniük, és megtenni.

– Van jobb ötleted? – tudakolta.

– Szem előtt kell tartani, mi lesz azután – felelte McLain. – Miután lemészároltál néhány embert, és vér folyik a rácsokon keresztül, akkor hogyan tovább? Azt akarod, hogy az emberek félelemben éljenek attól, hátha újra megtörténik? Vagy attól, ami addig történik?

– Tőlem csak azoknak kell félniük, akik hazudtak – mondta a férfi. – Mindannyian csak ennyit akarunk. Mi mind félelemben éltünk. Félelemben a külvilág miatt. Félelemben a takarítás miatt. Féltünk akár csak beszélni is egy jobb világról. És az egészből semmi nem volt igaz. Cinkelt volt a rendszer, mégpedig úgy, hogy nekünk kellett lehajtani a fejünket, és elfogadni…

Jackson felugatott és vinnyogni kezdett, farka a padlót seperte, mint egy leejtett, zabolázatlan sűrítettlevegő-cső.

– Azt hiszem, amikor kész leszünk – mondta Knox –, s elkezdünk arról beszélni, miként használjuk fel a tudásunkat egy olyan világ feltárására, amit eddig csak szemléltünk, az néhány embert inspirálni fog. A pokolba is, engem reménnyel tölt el. Nem érzel semmit?

Lenyúlt, és megvakarta Jackson fejét, amitől az állat rögtön csendesebben viselkedett. McLain nézte egy ideig. Végül beleegyezése jeléül biccentett.

– Az áramszünettel kezdünk – mondta végül. – Ma este, még mielőtt kiábrándultan visszatérnének, akik elmentek megnézni a takarítást. Én felvezetek egy gyertyás-zseblámpás különítményt, ami úgy néz majd ki, mint egy, az Ellátás vezette jószolgálati misszió. Te néhány órával utánam jössz fel a maradékkal. Meglátjuk, milyen messzire jutunk a hibaelhárítási mesével gond nélkül. Remélhetőleg szép számmal maradnak legfelül, vagy fekszenek vissza középen, mert túl kimerültek lesznek ahhoz, hogy lépcsőt másszanak az étkezésért, vagy felfigyeljenek a zűrzavarra.

– Azon a korai órán kisebb lesz a forgalom – értett egyet Knox –, tehát lehet, hogy megússzuk nagyobb baj nélkül.

– A cél az lesz, hogy rajtaüssünk az IT-n, és elfoglaljuk. Bernard még mindig ügyvivő polgármester, így valószínűleg nem lesz ott. De vagy odajön hozzánk, vagy mi nyomulunk fel, amint a harmincas szinteket biztosítottuk. Nem hinném, hogy különösebb ellenállást tanúsít majd, amikor a szintjei már a mi kezünkben vannak.

Van egy tervük. És egy szövetségesük.

– És köszönet ezért, naná!

McLain mosolygott.

– Zsírozóhoz képest egész jól beszélsz – mondta. – És Jackson – biccentett a kutya felé – kedvel, ő pedig ritkán téved. Az embereket illetően legalábbis.

Knox lepillantott, és rájött, hogy még mindig vakarássza a kutyát. Elhúzta a kezét, és figyelte, amint az állat lihegve nézi. A szomszéd szobában valaki egy tréfán nevetett, szerelők hangja vegyült az ellátósokéval, de mindezt a fal meg az ajtó zsongássá tompította. A nevetéshez formába hajlított acélrudak, élesre kalapált lapos alkatrészek, szegecskészítőből lövedékgyártóvá átalakított gépek hangja társult. Knox tudta, mit ért McLain hűség alatt. Az eb néma tekintetében látta, hogy az megtenne érte bármit, csak kérnie kellene. S ez a súly megülte a mellét – a sokaságé, akik így éreztek iránta és McLain iránt –, s Knox rájött, valamennyi közül ez a legsúlyosabb teher.

44

„…a Halál még

Nem tűzte ott ki sárga lobogóját.”

Lentről, a talajfarmról friss rothadás gazdag szaga érződött, betöltötte a lépcsőházat. Juliette még mindig nem ébredt fel egészen, amikor egy lentebbi szinten megcsapta orrát a bűz. Fogalma sem volt, meddig alhatott – napoknak tűnt, de órák is lehettek. Arccal a rácson ébredt, a rács mintázata vörös vonalakat rajzolt a bőrére, s nyomban indult is tovább lefelé. Mardosta az éhség, a farmról áradó szag siettette. A huszonnyolcadikon már szinte vágni lehetett a bűzt, úgy érezte, mintha átúszna rajta. Rájött, hogy a halál szagát érzi. Temetésekét. Az agyagos talaj felfordult, s a levegőbe eresztette azt a sok csípős szagú molekulát.

Megállt a harmincadikon – a hidroponikus farmnál –, és megpróbálkozott az ajtókkal. Odabenn sötét volt. A folyosón zaj hallatszott: ventilátor vagy motor pörgése. Furcsa volt ez a halk hang. Egy teljes napon át semmi mást nem hallott, csak olyan zajt, ami tőle származott. A szükségvilágítás zöld ragyogása nem számított társaságnak; az olyan volt, mint a meghaló test hője, a fotonok kiáradása leapasztotta az elemeket. De ez már valamiféle mozgás volt, és hang, ami több volt a lélegzeténél és lépte zörejénél, s forrása valahol mélyen a hidroponikus farm folyosóinak sötétjében lapult.

Egyetlen szerszámát és védelmi eszközét ismét ajtótámasznak használta, hogy némi fényt engedjen belülre. Belopózott; a vegetáció szaga itt nem volt annyira erős, mint a lépcsőházban. Fél kézzel a falat tapogatva haladt. Az irodák és a fogadó rész sötét volt, és élettelen, a levegő száraz. A forgókeresztnél nem villogott a fény, s nála sem volt kártya vagy bón, amit a készülékbe dughatott volna. A korlátba kapaszkodva átlendült a forgókereszt felett, az engedetlenségnek ez a kicsiny tette valahogy hatalmasnak tűnt, mintha elfogadta volna ennek a halott helynek a törvényenkívüliségét, a civilizáció, a szabályok teljes hiányát.

A lépcsőházból behatoló gyenge fény épp csak elért az első termesztőhelyiségig. Várt, hogy a szeme hozzászokjon a sötéthez; ezt a képességét a Gépészet mély-lenti világának és a meghibásodott gépek belső sötétjének köszönhette. Mindaz, amit homályosan ki tudott venni, mikor végre látott, nem lelkesítette. A hidroponikus kertek elrothadtak. Néhol vastag indák csüngtek kötélszerűen a felfüggesztett csövek hálózatából. Ebből Juliette következtetni tudott, hogy mikor adhatta meg magát a farm – és talán az egész siló. Nem évszázadok teltek el azóta, de nem is napok. Még egy ilyen elnagyolt becslés is valóságos információs kincsnek számított: ez volt az első nyom, amelyből kiindulva meg lehet fejteni a hely rejtélyét.

Ujjaival megkopogtatta az egyik csövet, és a tompa hangból tudta, hogy tele van.

Növények nincsenek, de van víz! Szája már a lehetőségtől is kiszáradt. Áthajolt a korláton, be a termesztőhelyiségbe. Száját a cső tetején lévő lyukak egyikére nyomta, ahol növénynek kellett volna csíráznia. Szorosan rácuppant, majd megszívta. A nyelvére toluló folyadék kissé sós volt, és koszos – de nedvesség volt. Ízében pedig nem érzett semmi vegyi anyagot vagy mérgezőt, csak áporodott szerves anyagot. Földet. Nem sokkal volt gusztustalanabb, mint a gépzsír és az olaj, amiben gyakorlatilag két évtizede ázott.

Így aztán ivott, míg el nem telt. És arra is rájött, most, hogy van vize, talán elég sokáig életben marad ahhoz, hogy felfedezze a további nyomokat – ha vannak.

Juliette távozás előtt levágta az egyik vezeték végét, s egyik oldalán rajta hagyta a végzáró kupakot. Átmérője nem sokkal haladta meg három centit, hossza pedig nem volt harminc centi, flaskának azonban így is megtette. Óvatosan meghajlította a lenn maradó, törött csőrészt, hogy a víz kifolyjon a megmaradt hurokból. Miközben flaskáját színültig töltötte, némi vizet fröcskölt kezére és karjára: még mindig tartott a kinti szennyeződéstől.

Amint a cső megtelt, Juliette visszalopakodott a folyosó végében nyíló, kivilágított bejárathoz. Három hidroponikus farm volt itt, valamennyi zárt csőrendszerekkel, amelyek hosszan kanyarogtak a folyosókon. Fejében megpróbált hozzávetőleges számítást készíteni, de csak arra jutott, hogy az innivaló nagyon hosszú időre elegendő. Rémes volt az utóíze, és Juliette nem lett volna meglepve, ha gyomra begörcsöl a tartalmától, de ha képes tüzet gyújtani, talál elegendő szövetet vagy papírmaradékot, amit eltüzelhet, egy forralással még ezen is lehet segíteni.

A lépcsőházban ismét azok az erős szagok üdvözölték, amiket maga mögött hagyott. Magához vette kését, és a siló újabb vastag szeletét hagyta maga mögött, majdnem kétannyi időt töltve a lépcsőházban a következő fordulóig, ahol megpróbálta az ajtót.

A bűz egyértelműen a talajfarmokról áradt. S Juliette ismét hallhatta, ezúttal hangosabban, a motorzúgást. Kitámasztotta az ajtót, flaskáját a korláthoz rakta, s benézett.

A vegetáció bűze minden képzeletet felülmúlt. Előtte, a halványzöld ragyogásban burjánzó ágakat látott, amelyek elérték a korlátokat, és belógtak az ösvényekre. Átugrotta a biztonsági kaput, és megkereste a helyiség szélét, fél kezét a falon tartva, míg szeme ismét hozzászokott a sötéthez. Kétségtelenül egy pumpa működött valahol. A víz csöpögését is hallotta, vagy valami eresztett, vagy egy működő csapból jött a hang. Juliette megborzongott, amikor karját levelek súrolták. Most már eltéveszthetetlen volt a rothadásszag: a talajban bomló zöldség és gyümölcs, a tőkéken sorvadó szőlő bűze volt ez. Hallotta a légyzümmögést, az élet hangjait.

Belenyúlt a zöld burjánzásba, s körbetapogatózott, míg a keze valami simára nem bukkant. Rántott egyet rajta, és gömbölyű paradicsomot húzott ki a világosságra. Az eddig eltelt idővel kapcsolatos becslése egy csapásra leszűkült. Mennyi ideig képesek a talajfarmok önmagukat fenntartani? A paradicsomot vajon vetik, vagy magától nő ki minden évben, mint a gyom? Nem emlékezett rá. Harapott egyet; a paradicsom nem volt még teljesen érett, Juliette pedig hangot hallott a háta mögül. Másik pumpa kapcsolódott volna be?

Még épp időben fordult meg, hogy lássa becsapódni a lépcsőházi ajtót. A farm ettől teljes sötétségbe borult.

Juliette megdermedt. Várt, hátha meghallja, amint a kése lefelé csörömpöl a lépcsőházban. Megpróbálta elképzelni, hogy kicsúszhatott, aztán magától leesett. Most, hogy a fény kihunyt, úgy tűnt, kezdte átvenni agyának kihasználatlan kapacitásait. Hallható volt nemcsak a légzése, de a pulzusa is, s a pumpa is hangosabban zümmögött.

A paradicsommal a kezében lekuporodott, és elindult a másik fal felé; karját kinyújtotta, hogy kitapogathassa az utat. A kijárat felé kúszott, mélyen lehajolva, hogy ne ütközzön a növényekbe, s közben nyugtatgatni próbálta magát. Itt nincsenek kísértetek, nincs mitől ijedezni. Ezt ismételgette magának, mialatt lassan előrelopakodott.

S aztán egy kart érzett az övén, ami a válla fölött nyúlt át. Juliette felkiáltott, és elejtette a paradicsomot. Miközben próbált felállni, a kar meggátolta ebben, és guggoló állásban lefogta. Támadója felé csapott, megpróbált távolabb kerülni tőle, a terítőből készült főkötő leesett a hajáról – míg végül ki nem tapintotta a forgókereszt kemény acélját, a folyosóra kiálló keresztrudak egyikét, és rá nem jött, hogy bolondot csinált magából.

– A szívbajt hozod rám – mondta a szerkezetnek. Az oldala felé nyúlt, és felhúzta magát. Vissza is fog jönni ide további élelemért, amint lesz fény. A forgókeresztet otthagyva a kijárat felé tartott, egyik kezével a falat tapogatta, a másikkal az utat maga előtt, közben azon töprengett, vajon eljutott-e már abba a stádiumba, hogy tárgyakkal beszélgessen. Kezd megbolondulni. Mialatt a sötétség magába olvasztotta, rájött, hogy lelkiállapota percenként változik. Egy nappal korábban még belenyugodott a halálába, most pedig már a puszta őrülettől is megriadt.

Ez fejlődés.

Keze végül az ajtóba ütközött, s kitárta. Szitkozódott a kés elvesztése miatt; az eszköznek határozottan lába kélt a rácsból. Azon gondolkodott, milyen messzire eshetett, vajon valaha megtalálja-e, vagy tudja-e pótolni valamivel. Megfordult, hogy felvegye a flaskáját…

S látta, hogy lába kélt annak is.

Juliette érezte, hogy látása beszűkül, szívverése meggyorsul. Azon gondolkodott, vajon az ajtócsapódás elmozdíthatta-e a flaskát. És hogy miként csúszhatott át a kés a rácson, ha egyszer a rés szűkebb a markolat szélességénél. S amint halántékában csillapult a dübörgés, meghallott valami egyebet is.

Lépteket.

Alatta csattogtak a lépcsőházban.

Valaki futott.

45

„Szilaj gyönyörnek vége is szilaj.”

Az Ellátás munkapadján csörömpöltek a háború kellékei. Frissen legyártott és szigorúan betiltott fegyverek sorakoztak egymás mellett, mint megannyi acélrúd. Knox kezébe vett egyet – érezte a frissen megfúrt és huzagolt cső melegét –, s hátrahúzta az agyat, hogy megszemlélhesse a töltényűrt. A csillogó lövedékeket tartalmazó vödörbe nyúlt, a finom fémcsőből vágott, puskaporral megrakott fémköpenyek közé, s egyiket a vadonatúj fegyverbe töltötte. A szerkezet működése eléggé egyszerűnek tűnt: célozni kellett vele, utána meghúzni a ravaszt.

– Figyeljen, hová céloz vele! – mondta az Ellátás egyik embere, és elhajolt az útból.

Knox a mennyezet felé tartotta a csövet, s próbálta elképzelni, mire lenne képes. Fegyvert azelőtt csak egy alkalommal látott, egy kisebb fajtát, annak az öreg seriffhelyettesnek a csípőjén; arról is mindig azt gyanította, dísznek van csupán. Maroknyi halálos lőszert tömött a zsebébe, végiggondolva, miként vethet mindegyik véget egy-egy emberéletnek, s megértette, miért van minden ilyesmi betiltva. Embert ölni keményebb dolog, mint vascsöveket lengetni feléjük. Jó darabig eltart nyilván, mire helyrezökken az ember lelkiismerete.

Az Ellátás egyik dolgozója rekesszel a kezében jött elő a raktárból. Hajlott hátából és megereszkedett vállából Knox láthatta, hogy súlyos dolgot cipel.

– Eddig két tucat ezekből – mondta a férfi, s a ládát a munkapadra emelte.

Knox belenyúlt, s kivette az egyik nehéz hengert. Szerelői, de még a sárga overallosok közül is néhányan nyugtalanul méregették a ládát.

– Azt a végét csapja oda valami keményhez – mondta a munkapad mögötti ember oly nyugalommal, mintha elektromos relét mutatna meg a vevőnek és az utolsó használati utasításokat adná –, úgy mint falhoz, padlóhoz, puskája agyához – bármi ilyesmihez. Aztán szabaduljon meg tőle!

– Biztonságosan szállíthatók? – kérdezte Shirly, miközben Knox a csípőjén lévő zsebbe tömött egyet.

– Ó, igen. Jó erő kell hozzájuk.

Többen is a ládába nyúltak, s zörgés közepette kivettek egy-egy hengert. Knox elkapta McLain pillantását, miközben a nő is elvett egyet magának, s a mellzsebébe süllyesztette. Arcán hűvös elszántság tükröződött. McLainnek látnia kellett, mennyire kiábrándította Knoxot, amikor megjelent, a férfi pedig egyetlen pillantással megállapíthatta, hogy erre a nőre nem hat semmilyen érvelés.

– Rendben – mondta McLain, szürkéskék szemét a munkapad körül gyülekezőkre emelve. – Ide hallgassatok! Bevetésre készen kell állnunk, így ha fegyvert hoztok, fogjatok némi lőszert is! Amarra vannak vászondarabok. A lehető legalaposabban csomagoljátok be ezeket a holmikat, hogy ne lehessen látni őket! Az én csoportom öt percen belül indul, megértettétek? Azok, akik a második hullámban vannak, hátul várakozhatnak, ahol nem látni őket.

Knox bólintott. Marckra és Shirlyre pillantott, akik mindketten a második hullámban csatlakoznak majd hozzá; elöl a lassúbb lépcsőmászók haladnak, természetesen viselkedve. Őket követik az izmosabb lábúak, erős nyomást képezve, s remélhetőleg egy időben csapnak le a harmincnegyedikre. Meglehetősen feltűnő lesz minden csoport – amikor egyesülnek, akár ki is énekelhetik a szándékaikat menetelés közben.

– Jól vagy, főnök? – Shirly a vállára támasztotta a puskáját, és aggodalmasan nézett rá. Knox szakállát dörzsölgetve gondolkodott azon, vajon mennyi látszódhat rajta a nyugtalanságából és a félelméből.

– Jól – mordult fel. – Igen.

Marck megragadott egy bombát, eltette, s kezét a felesége vállára tette.

Knox árnyalatnyi bizonytalanságot érzett. Azt kívánta, bárcsak a nők – de legalábbis a feleségek – kimaradtak volna ebből. Továbbra is azt remélte, hogy nem lesz szükség az erőszakra, amire készülnek, de a fegyvert lelkesen markoló kezek láttán egyre nehezebben hitette ezt el magával. Most már valamennyien képesek voltak arra, hogy embert öljenek, s Knoxnak számolnia kellett azzal is, hogy elég dühösek ahhoz, hogy ezt meg is tegyék.

McLain átlépett a munkapad felhajtható ajtaján, és végigmérte őt.

– Akkor hát így állunk. – Kezet nyújtott.

Knox elfogadta. Csodálta a nő erejét.

– Találkozunk a harmincötödiken, a legfelsőre pedig együtt megyünk fel – mondta. – Azért a mókából hagyjatok nekünk is!

McLain elmosolyodott.

– Hagyunk.

– És jó mászást! – A mögötte csoportosuló férfiakra és nőkre pillantott. – Mindannyiótoknak sok szerencsét, és a mihamarabbi viszontlátásra!

Komor bólintások, megfeszült állkapcsok válaszoltak. A sárgába öltözött kis hadsereg az ajtó felé indult, Knox azonban megállította McLaint.

– Hé! – mondta. – Ne legyen balhé, míg utol nem érünk, jó?

McLain hátba vágta, és elmosolyodott.

– És amikor ez az egész lezajlik – folytatta Knox –, elvárom, hogy leghátul légy, a…

McLain közelebb lépett, keze megmarkolta Knox ingét. Ráncos arca hirtelen megkeményedett.

– És mondd meg nekem, Gépész Knox, te hol leszel, mikor repülnek a bombák? Amikor ezek a nők és férfiak, akik felnéznek ránk, a legkeményebb próbájukon mennek át, akkor te hol leszel?

Knox a hirtelen támadástól hátrahőkölt. A halkan elsziszegett kérdést üvöltésnek érezte.

– Tudod, hogy én hol le… – kezdte a választ.

– De még mennyire. – McLain elengedte. – És jobb, ha tudod, ott találkozunk.

46

„Álmomban édesem jött s halva lelt.”

Juliette tökéletes mozdulatlanságban állva hallgatta a lépcsőházban lefelé tartó léptek zaját. Érezte a korlát rezgéseit. Lábai és karjai lúdbőrzöttek. Kiáltani akart, ráüvölteni arra a másikra, hogy álljon meg, de az adrenalin hirtelen rohamától mellkasa fagyos lett, és üres. Mintha jeges szél erőszakolta volna be magát mélyen a tüdejébe, kiszorítva belőle a hangot. Maradtak élő emberek a silóban, vele együtt. És menekültek.

Elrugaszkodott a korláttól, áthaladt a fordulón, az ívelt fokokra hágott, és oly gyorsan szedte a lábát, amilyen gyorsan csak tudta. Egy szinttel lejjebb, amikorra az adrenalinlöket már alábbhagyott, volt annyi levegője, hogy azt kiáltsa: – Állj! –, de azt a hangot még mintha a fémlépcsőkön csattogó meztelen talpa keltette zaj is elnyomta volna. Már nem hallotta az illetőt futni, megállni és hallgatózni pedig nem mert, félt attól, hogy azalatt túl messzire jutnak. Amikor azonban elhaladt a harminckettedik ajtaja mellett, amiatt aggódott, hogy besurranhattak valamelyik szintre, ahol elrejtőztek. S ha csak maroknyian bujkálnak előle a hatalmas silóban, talán sosem talál rájuk. Ha nem akarják, hogy megtalálja őket, akkor semmiképp.

Ez valamiért sokkal rémisztőbb volt, mint bármi más: hátralévő idejét zsákmányszerzés közepette élheti le egy pusztuló silóban, élettelen tárgyakhoz beszélve, miközben ugyanezt teszi egy rejtőzködő embercsoport. Olyannyira nyomasztotta ez, hogy beletelt némi időbe, mire fontolóra vette az ellenkező lehetőséget is: olyan csoport is lehet ez, amely utána kutathat, mégpedig nem a legjobb szándékkal.

A szándékaik aligha a legjobbak, a kését viszont megkaparintották.

Megállt a harminckettediken, hogy hallgatózzék, mindkét keze a korlátot markolta. Lélegzetének visszatartása, hogy a csend teljes legyen, csaknem lehetetlen volt: tüdeje szinte sikoltott a minél nagyobb levegővételekért. De nyugton maradt, pulzusa a hideg korlát ellenében vert, s a távoli léptek zaja még mindig alulról hallatszott, most azonban hangosabban. El fogja kapni! Felbátorodva iramodott neki ismét, immár hármasával véve a lépcsőket, oldalvást haladt le a fokokon, mint fiatalkorában, fél kézzel a kanyarodó korláton, a másikat az egyensúly megőrzése végett maga elé tartva, talpának hegyével épp csak érintve egy fokot, onnan máris röppenve tovább a következőre, koncentrálva arra, nehogy megcsússzon. Egy bukás akár halálos is lehet ennél a sebességnél. Begipszelt végtagok jutottak eszébe, és szerencsétlen öregek, akik csípőcsonttörést szenvedtek. Mégis egyre sarkallta magát, mígnem csakugyan repült már. A harmincharmadik egy villanással maradt el mellette. Fél emelettel később a léptei hangja mellett is hallotta egy ajtó csukódását. Megállt és felnézett. Áthajolt a korláton, és lefelé bámult. Lépteket már nem hallott, csak önmaga zihálását.

Lerohant az előtte lévő lépcsősoron, és megpróbálta az ajtót a harmincnegyediken. Nem nyílt – bár zárva sem volt. Le tudta nyomni a kilincset, mozdult is az ajtó valamelyest, csakhogy aztán megakadt valamiben. Juliette olyan keményen feszült neki, ahogy csak bírt – de az ajtó nem engedett. Ismét nekiveselkedett, és hallotta, amint valami eltörik. Kitámasztotta a lábát a padlón, és harmadjára is megpróbálta, hátraszegett fejjel, teljes erőből a melle felé rángatva és a lábával rugdosva…

Valami reccsent. Az ajtó felpattant, s Juliette kezéből kicsúszott a kilincs. Belülről fény villant rá, a világosság fényes robbanása, mielőtt az ajtó ismét becsapódott.

Juliette végigkúszott a fordulón, és újra megragadta a kilincset. Kinyitotta az ajtót, és felegyenesedett. Bent, a folyosón törött seprűnyél egyik darabja hevert; a másik fele a szomszédos ajtó kilincse alól kandikált ki. Mindkettő jól látható volt a Juliette körüli vakító fényben. A helyiség mennyezetvilágítása teljes kapacitáson működött, a plafonon világító négyszögek végigvonultak a folyosón, aztán már nem lehetett látni őket. Juliette hallgatózott, hátha lépteket hall, de mindössze a villanykörték zümmögését hallotta. Az előtte lévő forgókereszt piros lámpája villogott, mint aki titkok tudója, ám azokat el nem mondja.

Felállt, és megközelítette a szerkezetet. Jobbra nézve üvegfalon át pillanthatott be egy konferenciaterembe, ahol ugyancsak az összes villany fel volt kapcsolva. Átugrott a forgókereszten – ez a mozdulat hovatovább szokásává vált –, és újra hallózott. Hangja visszhangzott, a kivilágításban azonban másképp hangzott, ha ugyan egyáltalán lehetséges az ilyesmi. Élet volt idebenn, villamosság, fülek, amelyek meghallhatták a hangját – mindez valamiképpen elhalványította a visszhangot.

Elhaladt az irodák mellett, s valamennyibe bekukkantott, keresve az élet jeleit. Nagy volt a rendetlenség. Fiókok tartalmát borogatták a padlóra, fém irattartó szekrényeket döntöttek fel, mindenütt szanaszét hevert a drága papír. Szemben az egyik asztalon bekapcsolt számítógépet pillantott meg, a monitor tele volt zöld betűs szöveggel. Úgy érezte, mintha álomvilágba lépett volna be. Két nap kellett hozzá – feltéve, hogy olyan sokáig aludt –, s agya fokozatosan hozzászokott a szükségvilágítás halványzöld ragyogásához, felkészült arra, hogy a vadonban éljen energia nélküli életet. Még nyelvén érezte a víz némiképp sós ízét, most pedig egy feldúlt, egyebekben azonban normális munkahelyen találta magát. Elképzelte a következő váltás (van egyáltalán váltás ezekben az irodákban?) érkezését, nevetgélését a lépcső felől, a papírok suhogását, a bútorok igazgatását, a munkába való visszatérést.

A munkáról az jutott az eszébe, hogy vajon mit dolgozhattak itt. Ilyen elrendezéssel még sohasem találkozott. Miközben körülnézett, csaknem megfeledkezett az idáig folytatott ereszkedésről, olyan kíváncsiság fogta el a szobák, az energia és az őt idecsaló léptek iránt. Egy kanyar után széles fémajtóba ütközött, ami, szemben az eddigiekkel, nem nyílt ki. Juliette lökött rajta egyet, de érezte, hogy alig moccan. Vállával a fémajtónak veselkedett, és nyomta, egyszerre mindig csak néhány hüvelyknyivel, míg akkora rés nem nyílt rajta, amin át tudta préselni magát. Át kellett lépnie egy magas fém irattartó szekrényen, amit a nehéz ajtó elé hajítottak, hogy zárva tartsák.

Jókora volt a helyiség, legalább akkora, mint a generátorterem, az étkezőnél meg sokkal nagyobb. Teli volt magas tárgyakkal, nagyobbakkal, mint az irattartó szekrények, emezeken azonban nem látszottak fiókok. Helyette az elejük teli volt hunyorgó piros, zöld és borostyánsárga fényekkel.

Juliette az iratszekrényből kiömlött papírban gázolva rájött, hogy valakinek kell még lennie idebenn. Valaki odalökte az ajtó elé azt a szekrényt, ezt pedig csakis belülről lehetett megtenni.

– Halló?

Elhaladt a magas gépek sorai közt, mert úgy gondolta, csak gépek lehetnek. Villamosság zümmögött bennük, és időnként fel-felpörögtek vagy kattantak egyet, mintha bensőjükben munka folyt volna. Azon gondolkodott, vajon mindez valamiféle egzotikus erőmű része – talán a villamosságot állítják vele elő? Vagy akkumulátorok vannak bennük? Az egységek hátsó részéből kanyargó drótok és kábelek láttán inkább hajlott az akkuk felé. Nem csoda, hogy ragyog a világítás. Ez itt olyan volt, mintha a Gépészet akkutermeiből húszat összekapcsoltak volna.

– Van itt valaki? – kiáltotta. – Nem rossz szándékkal jöttem.

A mozgás jeleit lesve haladt át a szobán, míg oda nem ért az egyik géphez, amelyen az ajtó tárva-nyitva állt. Mikor bekukucskált, nem akkumulátorokat látott, hanem áramköröket, amilyeneket Walker is folyton forrasztgatott. A gépek belseje valójában kísérteties hasonlóságot mutatott a diszpécserterem számítógépeinek belsejével – s Juliette hátra is lépett, amikor rájött, hová került.

– Ezek a szerverek – suttogta. Ennek a silónak az IT-részlegében járt. Harmincnegyedik szint. Hát persze.

A távolabbi fal mentén kaparászó hang hallatszott, fém csúszott fémen. Juliette futva indult arrafelé, ide-oda cikázva a magas gépegységek között, azon töprengve, ugyan ki az ördög lehet, aki menekül előle, s hová akar elrejtőzni.

Épp idejében kerülte meg a szerverek utolsó sorát ahhoz, hogy a padló egy részét mozogni lássa: a fémrács egyik darabja csúszott a helyére, hogy az ott tátongó lyukat elfedje. Juliette a padlóra vetette magát, terítőből eszkábált öltözéke a lába köré tekeredett, s még el tudta kapni a fedél szélét, mielőtt bezárult volna. Egész pontosan maga előtt egy férfikéz ujjait látta; az illető a rács szélét markolta. Riadt sikoly hangzott fel, majd az erőfeszítés nyögése. Juliette megpróbálkozott a rács visszarántásával, de nem volt miben megvetni a lábát. Az egyik kéz eltűnt. Helyén kés jelent meg, a rács lyukain szurkálva kereste az ujjait.

Juliette maga alá húzta a lábát, és felült, hogy kiemelje a rácsot. Rántott egyet rajta, de közben érezte, hogy a kés az egyik ujjába vág.

Felsikoltott. Az alatta lévő férfi is sikoltott. Feljebb emelkedett, és a kést reszkető kézzel kettejük közt tartotta; a pengén megvillantak a mennyezeti fények.

Juliette ellökte magától a fémfedelet, és ökölbe szorította vértől csepegő kezét.

– Nyugalom! – mondta, és odébb húzódott, hogy a férfi ne érhesse el.

A férfi lebukott, majd újból kidugta a fejét. Úgy nézett el Juliette mellett, mintha mögötte másokat látna közeledni. Juliette küszködött a késztetéssel, ami arra biztatta, forduljon meg – de úgy döntött, jobb, ha megbízik a csendben, hátha a férfi bolondot akar csinálni belőle.

– Ki maga? – kérdezte. Ruhája egy részét a kezére csavarta, hogy a sérülést bekösse. Észrevette, hogy a nagy és gondozatlan szakállat viselő férfin szürke overall van. Az apróbb különbségektől eltekintve akár az ő silójában is készülhetett volna az öltözék. A férfi csak bámult rá, fekete, bozontos haja kócosan hullott az arcába. Felmordult, a kezébe köhögött, s láthatóan készen állt arra, hogy a padló alá bukva eltűnjön.

– Maradjon! – mondta Juliette. – Nem akarom bántani.

A férfi a sérült kezére nézett, aztán a késre. Juliette lepillantott. Vékonyan csordogált a vér a könyöke felé. Fájt a seb, de annak idején, szerelőként átélt már ennél sokkal rosszabbat is.

– S-s-sajnálom – mormogta a férfi. Megnyalta az ajkát, és nyelt. A kés megállíthatatlanul remegett a kezében.

– Az én nevem Jules – közölte a lány, rádöbbenve, hogy kettejük közül inkább a férfi fél a másiktól. – A magáé?

A férfi a késre nézett, amit oldalvást tartott köztük – majdnem mint egy tükröt. Megrázta a fejét.

– Semmi név – suttogta mély, reszelős hangon. – Nem kell.

– Egyedül van? – kérdezte Juliette.

Vállat vont.

– Solo – mondta. – Évek óta egyedül. – Felnézett rá. – Honnan… – Ismét megnyalta száját, torkát köszörülte; szeme nedvesen csillogott. – Honnan való maga? Melyik szintről?

– Maga egyedül van itt évek óta? – csodálkozott Juliette. Nem tudta elképzelni. – Semelyik szinthez nem tartozom – világosította fel. – Egy másik silóból jöttem. – Gyengéden és lassan mondta ezt, tartva attól, mit tehet a hír ezzel a láthatóan labilis emberrel.

Solo azonban biccentett, mint aki értelmes dolgot hallott. Juliette nem ilyen reakcióra számított.

– A külvilág… – Solo ismét a késre nézett. Kinyújtotta kezét a lyukból, a rácsra tette, majd távolabb csúsztatta mindkettejüktől. – Biztonságos?

Juliette megrázta a fejét.

– Nem – mondta. – Védőöltözékben jöttem. Nem túl messziről. Különben nem lennék életben.

Solo biccentett. Felnézett rá, szeme sarkából nedves csík húzódott, amely beleveszett a szakállába.

– Egyikőnk sem lenne – mondta. – Egy lélek sem.

47

„…hagyj magunkra,

Négyszemközött.”

– Mi ez a hely? – kérdezte Lukas Bernardtól. Egy jókora táblázat előtt álltak, ami úgy lógott a falon, akár egy falikárpit. A diagramok precízek voltak, a szöveg díszes. Körökből álló rácsozat látszott rajta, a körök közt egyenlő távolságban elhelyezett egyenesekkel, minden kör belsejében bonyolult ábrával. A körök némelyikét vastag vörös vonallal kötötték össze. Olyanfajta fenséges ábrázolás volt ez, amiről remélte, egy nap a csillagtérképein is eléri.

– Ez a mi Örökségünk – mondta Bernard egyszerűen.

Lukas gyakran hallotta hasonlóan beszélni odafenn a nagyszámítógépekről.

– Ezek itt szerverek lennének? – kérdezte, végigsimítva tenyerével a papíron, amely akkora lehetett, mint egy kisebbfajta lepedő. – Úgy vannak megrajzolva, mint a szerverek.

Bernard mellé lépett, és megdörzsölte az állát.

– Hm. Érdekes. Csakugyan. Ezt eddig észre sem vettem.

– Mik ezek? – Lukas jobban megnézte, és látta, hogy minden kört megszámoztak. Az egyik sarokban ugyancsak körök és négyzetek csoportja volt látható, közöttük párhuzamos egyenesekkel, amelyek elválasztották a szögletes formákat. Ezekben az ábrákban nem szerepeltek más részletek, alattuk viszont nagy betűkkel ez a szó állt: „Atlanta”.

– Arra is rá fogunk térni. De jöjjön, hadd mutassak magának valamit!

A szoba végében ajtó nyílt. Bernard bevezette Lukast, menet közben további villanyokat gyújtva.

– Ki más jöhet még le ide? – kérdezte Lukas, miközben főnökét követte.

Bernard hátranézett a válla felett.

– Senki.

Lukasnak nem volt ínyére ez a válasz. Ő maga is hátrapillantott a válla felett. Érezte, hogy olyasvalamibe keveredik, ahonnan még senki vissza nem tért.

– Tudom, nyilván elhamarkodottnak tűnik ez – mondta Bernard. Megvárta, míg Lukas felzárkózik mellé, s karját a vállára tette. – Ma reggel azonban a dolgok megváltoztak. Változóban a világ. Az meg csak ritkán kellemes.

– Ez a… takarítással van kapcsolatban? – Kis híján „Juliette”-et mondott. A lány képe szinte égette a szegycsontját.

Bernard arca elkomorult.

– Nem volt takarítás – mondta váratlanul. – És most elszabadul az egész pokol, s emberek halnak majd meg. S tudja, a silókat azért tervezték lefelé a földbe, hogy ezt megelőzzék.

– Tervezték – ismételte Lukas. Szíve megugrott egyszer, kétszer. Agyának áramkörei felizzottak, s végül arra jutottak: Bernard olyasvalamit mondott, aminek semmi értelme.

– Bocsánat! – mondta. – Azt mondta: silókat?

– Ismerkedjen meg velük maga! – Bernard egy kisebb asztal felé mutatott, amihez törékenynek tűnő faszéket állítottak. Az asztalon heverő könyv nem hasonlított semmilyen könyvhöz, amit Lukas eddig látott, vagy amelyről hallott. Vastagsága a szélességével versengett. Bernard felütötte, majd a tenyerét vizsgálta, nem maradt-e rajta por. – Megkapja tőlem a tartalék kulcsot, amit soha a nyakából ki nem vehet. Ha tud, jöjjön le ide, és olvasson! Ez tartalmazza a történelmünket, vészhelyzet esetén pedig maga itt hajt végre minden feladatot.

Lukas közelebb ment a rengeteg drága papírt tartalmazó könyvhöz, és kinyitotta. Tartalmát géppel nyomtatták, koromfekete tintával. Átlapozta a tartalomjegyzék tucatnyi oldalát, míg meg nem találta a szöveg kezdetét. A kezdő sorokat furcsa módon azonnal felismerte.

– Ez a Szerződés – nézett fel Bernardra. – Ebből én már meglehetősen sokat…

– Ez a Szerződés – mondta Bernard, ujja közé fogva a vaskos kötet első centinyi lapját. – A többi pedig a Rendelkezés.

Hátralépett.

Lukas habozott, próbálta megemészteni a dolgot, majd odanyúlt, és belelapozott a vaskos kötetbe, ezúttal a közepe tájára.

• Földrengés esetén:

• Burokrepedés és külső szivárgás esetén

lásd LÉGZSILIP SÉRÜLÉSE (2180. old.)

• Egy vagy több szint összeomlása esetén

lásd TÁMOSZLOPOK-at a SZABOTÁZS címszó alatt (751. oldal)

• Tűz esetén lásd…

– Szabotázs? – Lukas átlapozott néhány oldalt, s elolvasott valamit a levegő kezeléséről és a fulladásról. – Ki találta ki ezt az egészet?

– Olyan emberek, akik sok rosszat tapasztaltak.

– Mint például? – Nem vette biztosra, hogy szabad ilyesmit mondania, de az volt az érzése, idelenn érvényüket veszítik a tabuk. – Mint a felkelés előtti emberek?

– Az emberek, akik őelőttük éltek – mondta Bernard. – Azok az emberek.

Lukas becsukta a könyvet. Megrázta a fejét, azon töprengve, vajon ez az egész nem egy átverés, valamifajta beavatás-e. Ennél még a papok beszédében is több az értelem. Sőt, még a gyerekkönyvekben is.

– Ezt nem kell mind megtanulnom, ugye?

Bernard nevetett. Korábbi viselkedése teljesen megváltozott.

– Csak tudnia kell, mi van benne, így amikor szükséges, hozzáférhet.

– Mit ír ez a ma reggelről? – Bernardhoz fordult, s hirtelen ráeszmélt, hogy a Juliette-tel kapcsolatos elragadtatásáról, a bűvöletről senki sem tud. A könnyek elpárologtak az arcáról; a lány tiltott dolgainak birtoklása feletti bűntudat felülkerekedett a szégyenen, amit amiatt érzett, hogy ennyire beleesett valakibe, akit alig ismert. S ez a titok most elkószált szem elől. Már a pír is elárulhatja, amit arcán érzett, miközben Bernard a kérdést mérlegelve őt méregette.

– Lásd a hetvenkettedik oldalt! – mondta Bernard. Arckifejezéséből eltűnt a vidámság, helyébe a korábbi elégedetlenség lépett.

Lukas ismét a könyvhöz fordult. Ez egy próba volt. Árnyékbeavató rítus. Jó ideje volt annak, hogy egy mester vigyázó tekintete alatt teljesített. Lapozni kezdett, és észrevette, hogy az általa keresett rész – rögtön a Szerződés után – a Rendelkezés legeleje.

Rátalált az oldalra. A legtetején kövér betűvel ez állt:

• Meghiúsult takarítás esetén:

S alatta rettenetes szavakból fűzött borzasztó figyelmeztetés. Lukas elolvasta az utasításokat, a biztonság kedvéért többször is. Bernardra pillantott, aki szomorúan bólintott, mielőtt Lucas újra a szöveghez fordult.

• Meghiúsult takarítás esetén:

• Készülj a háborúra!

48

„A sírban egy élőhalott virág!”

Juliette követte Solót a szerverszoba padlóján tátongó lyukba. Hosszú létra volt benne, s egy átjáró, amely a harmincötödikre vezetett, annak is egy olyan részére, amiről Juliette gyanította, hogy a lépcsőház felől nem lehet megközelíteni. Solo megerősítette ezt a gyanút, amint átbújtak a szűk járaton, majd kanyargós, fényesen kivilágított folyosón haladtak. Mintha egy gát szakadt volna át a férfi torkában, szabadjára engedve az áradatot, amit a magány eddig visszatartott. Beszélt a felettük lévő szerverekről, olyan dolgokat említve, amelyek Juliette számára nem voltak ismerősek. Aztán a folyosó egy zsúfolt szobába torkollott.

– Az otthonom – mondta Solo széttárt karokkal. Az egyik sarokban matrac hevert a földön, rajta paplanok és párnák összevissza halmaza. A házilag összetákolt konyha két polcrendszerből állt; a polcokon vizeskorsók, konzervétel, üres edények és dobozok. Kész disznóól volt, és piszkosul bűzlött, Juliette azonban úgy gondolta, Solo ebből mit sem lát vagy érez. A másik oldalon polcokból álló fal volt, megrakva akkora bádogdobozokkal, mint egy-egy nagyobbacska csavarkulcskészlet, némelyik félig nyitva állt.

– Egyedül lakik itt? – kérdezte Juliette. – Senki más nincs itt? – Nem tudta elnyomni hangjában a reménykedést.

Solo megrázta a fejét.

– Lejjebb sincs semmi? – Juliette szemügyre vette a sérülését. A vérzés mostanra csaknem elállt.

– Nem hinném, hogy lenne – mondta a férfi. – Néha hiszem. Lába kél egy paradicsomnak, de arra gondolok, a patkányok műve. – A szoba sarkába bámult. – Nem bírom mind elkapni – tette hozzá. – Egyre több és több van belőlük…

– Gondol néha arra is, hogy esetleg magából is lehet több? További túlélők? – Juliette szerette volna, ha a férfi valamivel összeszedettebb.

– Igen. – Megvakarta a szakállát, körülnézett a szobában, mintha valamit tenni akarna Juliette-ért, valamit felajánlhatna neki mint vendégnek. – Néha elmozdulva találok dolgokat. Elöl hagyott tárgyakra bukkanok. Égve hagyott villanyokra. Aztán rájövök, hogy az én művem.

Magában nevetett. Ez volt az első természetes megnyilvánulás, amit Juliette látott tőle, s úgy gondolta, ez sokszor előfordulhatott az évek folyamán. Az ember vagy azért nevet, hogy ép eszét megőrizze, vagy mert feladta a küzdelmet, hogy épeszű maradjon. Így vagy úgy, de nevet.

– A késről is az ajtóban azt hittem, olyasvalami, amit én csináltam. Aztán megtaláltam a csövet. Azon gondolkodtam, vajon nem egy igazán nagy patkány hagyta-e hátra.

Juliette mosolygott.

– Nem vagyok patkány – mondta. Megigazította magán a terítőt, megtapogatta a fejét, és azon gondolkodott, mi történt a szövet másik darabjával.

Úgy tűnt, Solo fontolóra veszi ezt.

– Hány éve volt tehát? – kérdezte a lány.

– Harmincnégy – vágta rá a férfi.

– Harmincnégy év? Azóta van egyedül?

Solo bólintott, s a padló távolodni látszott Juliette-től. Beleszédült abba, hogy ennyi időt el lehet tölteni magányban.

– Hát hány éves maga? – kérdezte. A férfi nem tűnt nála sokkal öregebbnek.

– Ötven – volt a válasz. – A jövő hónapban, ebben eléggé biztos vagyok. – Mosolygott. – Jó buli ez, beszélgetni valakivel. – Körbemutatott a szobában. – Néha tárgyakhoz beszélek, és fütyülök. – Egyenesen ránézett. – Jól tudok fütyülni.

Juliette rájött, hogy nagyjából akkor születhetett, amikor valami történt ezzel a hellyel.

– Pontosan hogyan élt túl ennyi évet? – kérdezte.

– Nem t’om. Nem is játszottam évekig való túlélésre. Órákig próbáltam kitartani. Ők felhalmoztak. Én ettem. Aludtam. És én… – Másfelé nézett, az egyik polchoz ment, s kotorászott a konzervdobozok között, amelyek egy része üres volt. Talált egy nyitottat, címke nélkülit, és a lány felé tartotta. – Babot? – kérdezte.

Ösztönösen el akarta utasítani, de a szerencsétlen férfi arcára kiülő várakozás miatt nem tehette.

– Persze – mondta, s akkor döbbent rá, mennyire éhes. Szájában még ott volt korábbról a sós víz íze, a gyomorsavé, az éretlen paradicsomé. Közelebb lépett, beleásott a konzerv nedves zseléjébe, amely alól nyers zöldbab bukkant ki. Szájába dobta, megrágta.

– És kakálok is – közölte Solo szégyenkezve, mialatt Juliette lenyelte a falatot. – Nem túl gusztusos dolog. – Megrázta a fejét, és kihalászott egy babot. – Egyedül vagyok, így aztán egyszerűen bemegyek az apartmanok fürdőszobáiba, míg már nem bírom a szagot.

– Az apartmanokban? – kérdezte Juliette.

Solo helyet keresett, hogy a babot letegye. Végül a padlót választotta, kis halom egyéb szemét és agglegény-romok között.

– Semmit sem lehet leöblíteni. Nincs víz. Egyedül vagyok. – Zavartan nézett.

– Tizenhat éves kora óta – számolt magában Juliette. – Mi történt itt harmincnégy éve?

A férfi felemelte a kezét.

– Az, ami szokott. Megbolondulnak az emberek. Csak egyszer kell megtörténnie. – Mosolygott. – Nincs rá garancia, hogy normálisak vagyunk, igaz? Én nem tudom garantálni. Még a saját esetemben sem. Kitartok, és megint kitartok, és kibírok még egy napot, még egy évet, holott senki sem díjazza. Nem nagy durranás, hogy normális vagyok. Hogy nem bolondultam meg. – Homlokát ráncolta. – Aztán beüt egy rossz nap, és az ember aggódni kezd saját maga miatt, tudja? Elég egy nap.

Hirtelen a padlóra ült, lábát keresztbe tette, s overalljának meggyűrődött szövetét csavargatta a térdénél.

– Egyetlen rossz napja volt a silónknak. Több sem kellett. – Felnézett Juliette-re. – Az előtte való évekre sem volt garancia. De nem ám. Nem akar leülni?

A padlóra mutatott. Juliette ismét nem tudott nemet mondani. Leült, távol a bűzös ágytól, hátát a falnak támasztotta. Sok mindent meg kellett emésztenie.

– Hogyan élte túl? – kérdezte. – Mármint azt a rossz napot. És azóta?

Azonnal megbánta, hogy megkérdezte. Nem volt fontos tudnia. De valamelyest mégis szükségét érezte, talán hogy fogalma legyen arról, mi vár rá, talán mert félt, hogy a túlélés egy ilyen helyen rosszabb lehet, mint odakinn pusztulni.

– A félelem – válaszolta Solo. – Apám az IT vezetőjénél árnyékoskodott. Az itteninél. – Bólintott. – Remek árnyék volt. Tudott ezekről a szobákról, a két-három emberből, akik tudtak erről, ő volt az egyik. Már a harc első perceiben odaadta nekem a kulcsait. Elterelő hadműveletet hajtott végre, és hirtelen én lettem az egyedüli, aki tudott erről a helyről. – Az ölébe pillantott, majd vissza. Juliette rájött, mitől látszik sokkal fiatalabbnak. Nemcsak a félelem és a szégyenlősség tette – hanem a szeme is. Beleégett a tinédzserkori megpróbáltatás örökké tartó félelme. Teste egyszerűen a rémült kissrác dermedt burka köré öregedett.

Solo megnyalta az ajkát.

– Senkinek sem sikerült, igaz? Azok közül, akik kijutottak? – Juliette arcát fürkészte a válaszért. A lány szinte érezte, amint a férfi pórusain elszivárognak a remény utolsó cseppjei.

– Nem – felelte szomorúan, emlékezve, milyen érzés volt a holttesteken átgázolni, felettük átkúszni. Mintha nem napokkal, hanem hetekkel korábban történt volna mindez.

– Ezek szerint maga látta őket odakinn? Holtan?

Bólintott.

A férfi lehajtotta a fejét.

– A kilátás nem maradt meg sokáig. Az első napokban csak egyszer surrantam fel. Még mindig sokfelé folyt a harc. Ahogy telt az idő, egyre gyakrabban szöktem fel, és egyre tovább maradtam. Láttam a rendetlenséget, amit csináltak. De nem találtam testet bent – alaposan elgondolkodott – talán húsz év óta.

– Ezek szerint voltak itt mások is egy darabig?

Solo a mennyezetre mutatott.

– Néha ide jöttek be. A szerverekhez. És harcoltak. Harcoltak mindenütt. Ahogy telt az idő, egyre rosszabb lett, tudja? Harc az élelemért, harc a nőkért, harc a harcért. – Elfordult, s egy másik ajtó felé mutatott. – Ezek a szobák silók a silón belül. Úgy épültek, hogy tíz évig kitartsanak. De ha az ember egyedül van, kitartanak tovább is. – Mosolygott.

– Hogy érti ezt? Siló a silóban?

Bólintott.

– Persze – mondta. – Elnézést. Olyasvalakikkel szoktam beszélni, akik ugyanannyit tudnak, mint én. – Kacsintott, s Juliette megértette, hogy saját magára gondol. – Maga nem tudja, mi a siló.

– Természetesen tudom – válaszolta Juliette. – Egy ugyanilyen helyen születtem és nőttem fel, mint ez. Csak éppen, azt hiszem, hogy nekünk mindeddig jó napjaink voltak, bár mi sem tudunk garanciát vállalni semmire.

Solo mosolygott.

– Akkor mi a siló? – kérdezte, s tinédzserkori elszántsága felszínre bukkant.

– A siló… – Juliette szavak után keresgélt. – A siló a mi otthonunk. Egy épület, mint amazok a dombokon túl, de a föld alatt. A siló része annak a világnak, amiben élhetünk. A belseje – tette hozzá, miközben rájött, nehezebb definiálni, mint hinné.

Solo nevetett.

– Ezt jelenti a szó magának. De gyakran használunk szavakat anélkül, hogy igazán megértenénk őket. – A bádogdobozokkal teli polcokra mutatott. – Azokban van minden valódi tudás. Minden, ami történt. – Juliette-re pillantott. – Hallotta már azt a kifejezést, hogy „baromállat”? Vagy azt, hogy valaki „vadbarom”?

Bólintott.

– Természetesen.

– De mi az a barom? – kérdezte Solo.

– Valaki, aki nem túl okos. Vagy durva és erőszakos.

Solo nevetett.

– Annyi mindent nem tudunk – mondta. Az ujjait nézegette. – A siló nem a világ. A siló valójában semmi. A kifejezés, a szó, igen régről származik, abból az időből, amikor a termények még a kinti világban nőttek, nagyobb területen, mint ami belátható – úgy mutatott körbe a padló fölött, mintha az valami hatalmas termőterület lett volna –, amikor sokkal több volt az ember, mintsem azt megszámolhatta volna, amikor még mindenkinek sok gyereke volt. – A lányra pillantott. Ujjait egymásba fűzte, s csaknem zavarban volt, amiért a gyerekcsinálásról ejtett szót női társaságban.

– Rengeteg élelmiszert termeltek – folytatta –, annyit, amennyit még az a sok ember sem volt képes mind megenni, egyszerre semmiképp. Így elraktározták azt nehezebb időkre. Több volt a gabonájuk, mint amennyit el tudna képzelni, és beleöntötték ezekbe a hatalmas silókba, amelyek a föld fölött álltak…

– Aha, a föld fölött – ismételte Juliette. – Silók. – Úgy érezte, a férfi mindezt csak kitalálta a magányosan töltött évek lázálmaiban.

– Mutathatok magának képeket – mondta Solo sértődötten, mintha a lány kételkedése felingerelte volna.

Felállt, s a bádogdobozokkal teli polcokhoz lépett. Elolvasta az aljukon lévő kis fehér címkét, végigfuttatta rajtuk ujjait.

– Ó! – Megfogott egyet – nehéznek látszott –, s odavitte Juliette-hez. Az oldalán lévő kapocs elengedte a fedelét, a dobozban valami vastagabb tárgy volt. – Hadd én! – mondta, jóllehet Juliette meg sem mozdult, hogy segítsen.

Solo megbillentette a dobozt, s a nehéz tárgy a tenyerébe pottyant, ahol szakértő módjára egyensúlyozta. Gyerekkönyvnagyságú volt, de tíz-hússzor vastagabb. S könyv volt mégis. Juliette látta a csodásan finoman vágott papír széleit.

– Megtalálom – mondta a férfi. Nagy adagokban lapozott, s minden lapozással vagyont érő papír ütődött erősen a még nagyobb vagyont érő papírnak. Solo már óvatosabban keresett, most már csak néhány lapot fogott össze egyszerre, míg végül egyesével hajtogatta az oldalakat.

– Itt van – mutatta.

Juliette közelebb hajolt, és megnézte. Olyan volt, mint egy rajz, ám annyira pontos, hogy valódinak látszott. Akárha az étkezőből nézte volna a külvilág látványát, vagy valakinek az arcképét az azonosítón, de színesben. Kíváncsi volt, van-e elem a könyvben.

– Annyira valóságos – suttogta, s ujjaival megdörzsölte.

– Mert az – mondta a férfi. – Ez kép. Egy fénykép.

Juliette megcsodálta a színeket, a zöld mezőt, a kék eget, amelyek a sisaküvege által közvetített hamis kép hazugságaira emlékeztették. Azon gondolkodott, vajon hamisítvány-e ez is. Semmiben nem hasonlított a durva és elmázolt fotókra, amiket eddig látott.

– Ezek az épületek – mutatott Solo valamikre, amelyek hatalmas, fehér bödönökként csücsültek a földön –, ezek a silók. Magot tárolnak bennük a nehéz időkre. Míg jobbra fordulnak a dolgok.

A férfi felnézett rá. Csak alig fél méter volt kettőjük között. A lány láthatta a szarkalábakat a szeme körül, s azt is, mennyit eltagad a korából a szakálla.

– Nem vagyok biztos benne, mit akar mondani – közölte vele.

A férfi Juliette-re mutatott. Aztán saját magára.

– Mi vagyunk a magvak – mondta. – Ez egy siló. Eltettek minket a nehéz időkre.

– Ki? Ki tett minket el? És milyen nehéz időkre?

Solo vállat vont.

– De nem működik. – Megrázta a fejét, majd visszaült a padlóra, és a jókora könyv képeire meredt. – Nem lehet ennyi időre itt hagyni a magokat – mondta. – Ilyen sötétben nem. Semmiképp.

A könyvből felnézve beharapta ajkát, szeme elnedvesedett.

– A magvak nem bolondulnak meg – közölte. – Azok nem. Vannak rossz napjaik, sok jó napjuk, ez azonban nem számít. Csak otthagyják és békén hagyják őket, akármennyit temettek is el, és az történik, ami a magvakkal szokott, ha túl sokáig hagyják őket magukra…

Elhallgatott. Becsukta és a melléhez szorította a könyvet. Juliette figyelte, amint finoman előre-hátra himbálózik.

– Mi történik a magokkal, ha túl sokáig hagyják őket magukra? – kérdezte.

Solo a homlokát ráncolta.

– Megrohadunk – felelte. – Mind egy szálig. Megromlunk idelenn, és annyira megrohadunk, hogy többé nem csírázunk ki. – Pislogott és körülnézett. – Soha többé nem hajtunk ki.

49

„…lehetsz bár oly erős,

Mint húsz ember, végez veled azonnal.”

Az Ellátás készletei közötti várakozás volt a legrosszabb. Akik tudtak, szundítottak egyet. A legtöbben idegesen ugratták egymást. Knox állandóan az időt nézte a falon, s elképzelte a silón átvonulás minden részét. Most, hogy emberei már fel voltak fegyverezve, csak a sima és vértelen hatalomátvételben reménykedhetett. Remélte, hogy válaszokat kapnak, megtudják, mi folyik az IT-ben – azok a titkolózó rohadékok! –, s talán tisztázhatja Julest. Azonban azzal is tisztában volt, hogy rossz dolgok is történhetnek.

Látta Marck arcát, ahogyan egyfolytában Shirlyt nézte. A homlokráncolásból, az összevont szemöldökből, az orrnyereg feletti ráncokból egyértelmű volt, hogy a férfi aggódik. Knox műszakvezetője nem tudta olyan jól leplezni az aggódását a felesége előtt, mint amennyire feltehetőleg hitte.

Knox elővette a zsebkését, és ellenőrizte a pengét. Fogait megvillantotta a penge tükrében, hogy lássa, megragadt-e rajtuk valami az utolsó étkezésből. Miközben eltette a zsebkést, az Ellátás egyik árnyéka bukkant ki a készletek közül, hogy tudassa: látogatóik érkeztek.

– Milyen színű látogatók? – kérdezte Shirly, miközben a csoport tagjai fegyverük után nyúltak és felkászálódtak.

A fiatal lány Knoxra mutatott.

– Kékek. Mint maga.

Knox megsimogatta a lány fejét, amikor az besiklott a polcegységek közé. Ez jó jel volt. A maradék emberei a Gépészetről korábban érkeztek. A munkapadhoz ment, miközben Marck összegyűjtötte a többieket, felébresztve néhányukat. A különleges fegyverek zajosan csapódtak egymásnak, ahogy összeszedték őket.

Miközben Knox megkerülte a munkapadot, látta, hogy Pieter lép be az ajtón, nyomában az Ellátás két őrével, akik a lépcsőfordulóban őrködtek, és akik Pietert beengedték.

Pieter mosolygott, s Knox meg ő kezet fogtak. Pieter mögött ott sorakoztak finomítócsapatának tagjai, akik a szokásos fekete overalljukat diszkrétebb kékre cserélték.

– Mi a helyzet? – kérdezte Knox.

– Dalolnak a lépcsők, akkora rajtuk a forgalom – válaszolta Pieter. Mellkasa megemelkedett, miközben benn tartott egy nagy lélegzetet, mielőtt kiengedte. Knox elképzelte, mekkora iramot kellett tartaniuk ahhoz, hogy ilyen sok időt megspóroljanak.

– Mindenki úton van? – Knox és Pieter félreálltak, miközben a két csoport összevegyült; az Ellátás tagjai bemutatkoztak, a már ismerősök összeölelkeztek.

– Igen. – Bólintott. – Fél órát adnék a legvégének. Bár tartok tőle, a hordárajkak fecsegésének terjedése még nálunk is gyorsabb. – A mennyezetre nézett. – Lefogadom, még most is a fejünk felett visszhangzik.

– Gyanút fogtak? – kérdezte Knox.

– Ó, igen. Volt egy összetűzésünk az alsóbb piacon. Az emberek azt tudakolták, mi ez a hűhó. Georgie beszólt nekik, én meg úgy gondoltam, eljött az ütlegek ideje.

– Istenem, és még csak nem is a közepén.

– Igen. Csak arra gondolok, egy kisebb betörés nagyobb sikerrel járt volna.

Knox komoran nézett rá, de értette, mire gondol Pieter. Ez az ember ahhoz szokott, hogy a nagy tetteket is csupán maroknyi erős emberrel hajtsa végre. Ahhoz azonban már túl késő volt, hogy a már megvalósítás alatt álló tervekről vitatkozzanak.

– Nos, az elsötétülések már megkezdődtek – mondta Knox. – Már nincs más lehetőségünk, mint hogy űzzük őket felfelé.

Pieter komolyan bólintott. Körülnézett a szobában, ahol férfiak és nők fegyverkeztek, és az újabb gyors lépcsőmászásra készülve csomagolták át a felszerelésüket.

– És felteszem, arra készülünk, hogy bunkósbottal verekedjük fel magunkat.

– A terv az, hogy meghallják, hogy jövünk – mondta Knox. – Ami annyit tesz, hogy valamelyest zajt kell csapnunk.

Pieter megveregette a főnöke karját.

– Nos, akkor hát készen állunk a győzelemre.

Elment, hogy fegyvert vegyen magához, és feltöltse a kulacsát. Knox az ajtóban csatlakozott Marckhoz és Shirlyhez. Mindazok, akiknek még nem volt fegyverük, laposra kovácsolt vasak félelmetes darabjaival szerelték fel magukat, amelyek szélei ezüstösen csillogtak a sivító köszörüléstől. Knoxot megdöbbentette, hogy mindannyian ösztönösen tudják, miként készítsenek el fájdalmat okozó szerszámokat. Olyasvalami volt ez, amit már az árnyékok is tudtak igen fiatal korban; tudás, ami valahogy felszínre került képzeletük brutális mélységeiből – annak képessége, hogy miként kell fájdalmat okozni a másiknak.

– A többiek lemaradtak? – kérdezte Marck Knoxtól.

– Nincs olyan nagy vész – mondta Knox. – Ezek a fickók jó időt futottak. A többiek majd felzárkóznak. Ti készen álltok?

Shirly bólintott.

– Induljunk! – mondta.

– Jól van akkor. Hát akkor vágjunk bele, ahogyan mondani szokták! – Knox tekintete végigpásztázta a szobát, és az ellátósokkal keveredő embereit figyelte. Több arc is felé fordult, várva valamiféle jelre, egy újabb beszédre talán. Knoxnak azonban nem volt további mondanivalója. Benne már csak a félelem élt, hogy lemészároltatja a legjobb embereit, hogy a tabuk zuhogó vízeséssé állnak össze, és túlságosan felgyorsítják az eseményeket. Ha egyszer elkészültek a fegyverek, ki tudná darabokra szedni őket? Csövek pihentek a vállakon és meredeztek tűpárnaként a tömeg felett. Voltak bizonyos dolgok, mint a kimondott gondolatok, amelyeket visszacsinálni csaknem lehetetlen. S Knox arra számított, hogy emberei még sok ilyen gondolattal állnak elő.

– Utánam! – mordult fel, s a beszélgetés zaja kezdett elhalni. Csomagok kerültek a helyükre, zsebek csörrentek meg fenyegetően. – Utánam! – mondta Knox ismét az elhalkuló szobának, s katonái megkezdték az alakzatba fejlődést. Knox az ajtóhoz fordult, s arra gondolt, most valamennyien csakugyan őt követik. Megbizonyosodott arról, hogy fegyvere nem látszik, hóna alá dugta, s miközben Shirly kitárta előtte az ajtót, megszorította a lány vállát.

Odakinn az Ellátás két dolgozója állt a korlát mellett, és a kitalált áramszünettel tartotta távol a szórványos forgalmat. Knox a nyitott ajtók, a kivilágítás és az Ellátás gépeinek a lépcsőházba is kihallatszó lármája mellett látta, mit értett Pieter az alatt, hogy a pletyka gyorsabban terjed mindennél. Megigazította a munkaeszközeit tartalmazó zsákját – a szerszámokat, gyertyákat és elemlámpákat, ami olyan benyomást keltett, mintha nem is hadba, hanem mentéshez vonulna. Ezek alatt a félrevezető rétegek alatt lapult elrejtve számos lövedék és egy extra bomba, szükség esetére pedig kötözőszerek és fájdalomcsillapító. Ruhába rejtett fegyvere továbbra is a hóna alatt maradt. A körülmények ismeretében nevetségesnek találta az álcázást. Ha végignézett a többieken, akik vele meneteltek – egyesek hegesztőköpenyben, mások védősisakkal a kezükben –, szándékaikat túlságosan is nyilvánvalónak találta.

Maguk mögött hagyták a lépcsőfordulót, az Ellátástól áradó fényt, s elindultak felfelé a lépcsőn. Néhány saját embere a Gépészetről sárga overallba öltözött, hogy a középső szinteken jobban el tudjanak vegyülni. Zajosan vonultak felfelé a lépcsőház tompított éjszakai világításában, s a felfelé áramló forgalom láttán Knox reménykedni kezdett, hogy hamarosan embereinek maradéka is csatlakozik hozzájuk. Sajnálta őket elgyötört lábaik miatt, de emlékeztette magát arra, hogy könnyedén ideértek.

Mindent megpróbált, hogy a tőle telhető legpozitívabban képzelje el az előttük álló reggelt. Az összecsapás talán még azelőtt lezajlik, mielőtt a többi embere megérkezne. A végén talán semmi más dolguk nem lesz, mint követők újabb hullámaként feljönni, és csatlakozni az ünnepségekhez. Knox és McLain addigra már behatolhatnak az IT tiltott szintjeire, leránthatják a leplet az odabent lévő rejtélyes berendezésekről, s egyszer és mindenkorra felfedhetik azoknak az ördögi, búgó alkatrészeknek a titkát.

Mialatt Knox sima hatalomátvételről ábrándozott, jó darabot haladtak előre. Maguk mögött hagytak egy fordulót, ahol nők csoportja akasztott ki mosott ruhát a fémkorlátra. Az asszonyok kiszúrták, hogy Knox és az emberei kék overallban vannak, s panaszkodtak az áramszünet miatt. Knox néhány dolgozója megállt, hogy ellátmányt osztogasson és tovább terjessze a félrevezető információkat. Knox csak azután látta, hogy Marck fegyverének csövéről leesett a ruha, miután elindultak és a következő szintre tartottak. Figyelmeztette a férfit, és ő orvosolta a hiányosságot, mielőtt eggyel feljebb értek volna.

A lépcsőmászás hallgatag, döglesztő megpróbáltatássá fajult. Knox hagyta, hogy mások vegyék át a vezetést, míg ő maga hátramaradt, és ellenőrizte, hol tartanak az emberei. Úgy érezte, azokért is felelős, akik az Ellátásról jöttek. Az ő életük is az ő döntéseinek megfontoltságától függött. Épp ahogyan Walker, az eszelős bolond mondta. Ez volt az. Egy felkelés, mint ahogyan ifjúságuk legendáiban élt. S Knox hirtelen úgy érezte, közeli atyafiságban van azokkal a régi szellemekkel, felmenőivel, akiktől a mítoszok és a tudomány eredtek. Férfiak és nők tettek már ilyet korábban – meglehet, más okokból, s torkukban talán kevesebb nemes méreggel, de valamikor, valamilyen szinten lezajlott egy ehhez hasonló menet. Hasonló bakancsok csattogtak hasonló lépcsőfokokon. Még az is lehet, hogy némely bakancsok ugyanazok, csak azóta újratalpalták őket. Kezükben pedig ott csörtetik a gonosz szerszámokat, nem félve attól, hogy használják őket.

Knoxot megriasztotta a titokzatos múlttal való hirtelen összekapcsolódás. S nem is oly rettentő rég zajlott, igaz? Kétszáz évnél is kevesebb telt el azóta? Elképzelte, ha valaki oly hosszú életet él, mint Jahns, vagy például McLain, akkor három hosszú élet képes azt a távolságot áthidalni. Három kézfogásnyi a távolság az akkori felkelés és a mostani között. S mi lesz a közbülső évekkel? A két háború közé ékelt hosszú békével?

Knox egyik fokról a másikra emelte bakancsát, miközben mindezt végiggondolta. Ő is egyike lett a rosszaknak, akikről fiatalon tanult? Vagy hazudtak neki? A feje is belefájdult, amikor ez eszébe ötlött – de mégis itt volt, egy forradalom élén. És ezt teljesen helyénvalónak érezte. Olyan szükségszerűnek. Mi van akkor, ha a régmúlt harcosai ugyanígy voltak ezzel? Ha ugyanez az érzés feszítette a hadviselő férfiak és nők mellkasát?

50

„Ott lenn, amint állasz, egész olyan vagy,

Akár a holttest a kriptája mélyén.”

– Tíz életbe beletelne ezt mind elolvasni.

Juliette felnézett a szanaszét heverő bádogdobozok halmai és a vaskos könyvek tornyai közül. A szöveggel túlzsúfolt oldalakon több csodálatos dolog rejlett, mint fiatalkorának bármely gyermekkönyvében.

Solo elfordult a tűzhelytől, amelyen levest melegített és vizet forralt. Csöpögő kanalával a Juliette által teremtett felfordulás felé intett.

– Nem hinném, hogy olvasásra szánták őket – mondta neki. – Legalábbis nem úgy, ahogy én olvastam őket, elejétől a végéig. – Nyelvéhez érintette a kanalat, majd visszadugta a fazékba, és megkeverte a levest. – Minden összevissza van. Inkább olyanok, mint a tartalék tartalékja.

– Nem tudom, mit akar ezzel mondani – felelte Juliette. Lenézett az ölébe, ahol „pillangók”-nak nevezett állatok képei népesítették be a lapokat. Szárnyuk mókásan csillogott. Azon gondolkodott, akkorák voltak-e, mint a keze, vagy embernagyságúak. Ami a vadállatokat illeti, még szert kell tennie valamiféle arányérzékre.

– A szerverek – mondta Solo. – Mit gondol, mire céloztam? A tartalékra.

Zavartnak tűnt. Juliette figyelte, miként buzgólkodik a tűzhelynél szaggatott és mániákus mozdulataival, s rájött, hogy nem a férfi a világtól elzárt tudatlan, hanem ő. A férfinak itt volt ez a rengeteg könyv, évtizedekig olvashatott a történelemről, azon felmenőkről, akiket ő csak elképzelni tudott. Milyen saját tapasztalatokkal dicsekedhetett? Élettel, amit egy sötét lyukban élt, ezernyi hozzá hasonló, tudatlan rabszolga társaságában?

Próbálta észben tartani ezt, miközben nézte, hogy Solo a fülébe dugja, majd megvizsgálja egyik ujját.

– Pontosan minek a tartalékára? – kérdezte végül, majdhogynem tartva a titokzatos választól.

Solo két levesestányért kerített. Nekifogott, hogy az overallja elejéből előszedett ronggyal kitörölje az egyiket.

– Mindennek a tartalékára – mondta. – Amit csak ismerünk. Ami csak valaha is létezett. – Letette a tányérokat, s igazított az egyik tűzhelygombon. – Jöjjön utánam! – intett a karjával. – Megmutatom magának.

Juliette becsukta a könyvet, és visszatette a bádogdobozába. Felállt, s követte Solót a szomszédos szobába.

– A rendetlenséggel ne törődjön! – mondta a férfi, s a szemétből és törmelékből álló kisebb hegyre mutatott az egyik fal mentén. Úgy nézett ki, mintha üres konzervdobozok ezreiből állna, és úgy bűzlött, mint tízezrek. Juliette orrát felhúzva küszködött a hányingerrel. Solót láthatóan nem izgatta a szag. Megállt egy kisebb faasztal mellett, és a hatalmas ívpapírokra rajzolt, falon függő ábrák közt lapozgatott.

– Hol van az, amit én keresek? – gondolkodott hangosan.

– Mik ezek? – kérdezte Juliette beljebb lépve. Látta, hogy az egyik ábra mintha a siló vázlatos rajza lenne, de nem hasonlított semelyik, a Gépészeten is létező ábrázolásra sem.

Solo megfordult. Egyik vállán több papírlapot vetett át, teste gyakorlatilag eltűnt a papírrétegek alatt.

– Térképek – mondta. – Meg akarom magának mutatni, mennyi van odakinn. Össze fogja szarni magát.

Megrázta a fejét, s mormogott magában valamit.

– Sajnálom, nem így akartam mondani.

Juliette megnyugtatta: semmi gond. Kézfejét az orra elé tartotta. A rothadó élelmiszer bűze elviselhetetlen volt.

– Itt van. Ezt a végét fogja! – Solo fél tucat papír sarkát tartotta felé. Ő a másik oldalukat fogta meg, majd közösen elemelték őket a faltól. Juliette arra gondolt, felhívja a figyelmet a térképek alsó részén lévő fűzőlyukakra és arra, hogy a körülöttük lévő rudacskák és horgok alighanem arra valók, hogy azokkal kitámasszák őket, de befogta a száját. Ha kinyitotta volna, a rothadó konzervdobozok szaga még elviselhetetlenebbé válik.

– Ezek vagyunk mi – mondta Solo. A papír egy pontjára mutatott. Sötét, cikcakkos vonalak húzódtak mindenütt. Semmilyen, Juliette által eddig látott térképre vagy ábrázolásra nem hasonlított. Úgy festett, mintha gyerekek rajzolták volna. Egyenes vonal alig létezett rajta bárhol is.

– Mit akar ez ábrázolni? – kérdezte.

– Határokat. Földet! – Solo egy folyamatos körvonalon futtatta végig a kezét, ami a rajznak közel harmadát foglalta el. – Ez mind víz – mondta neki.

– Hol? – Juliette keze belefáradt abba, hogy az ív felé eső végét tartsa. A szag és a titokzatoskodás kezdte kikészíteni. Úgy érezte, nagyon messzire jutott az otthonától. A túlélés borzongató örömének helyére lassan egy sok-sok éven át tartó, hosszú és nyomorúságos lét depressziója tornyosult.

– Ott kinn! A földet borítja. – Solo határozatlan mozdulattal intett a falak felé. Szeme Juliette zavarát látva összeszűkült. – A siló, ez a siló körülbelül akkora, mint a fején egy hajszál. – Megkopogtatta a térképet. – Pontosan itt. Az összes. Talán mindannyian itt maradtunk. Nem nagyobb a hüvelykujjamnál. – Ujját vonalak egy csomójára tette. Juliette arra gondolt, mennyire őszintének tűnik a férfi. Közelebb hajolt, Solo azonban visszanyomta a helyére. – Engedje el azokat! – mondta. Juliette-nek a papírok sarkát tartó kezére csapott, s a térképeket a falra simította. – Ez vagyunk mi – mutatott a legfelső térképen lévő egyik körre. Juliette rámeredt az oszlopokra és a sorokra, úgy számolta, négy tucat, vagy nagyjából annyi lehet belőlük. – Tizenhetes siló – csúsztatta feljebb a kezét. – A tizenkettes számú. Ez a nyolcas. Az egyes meg itt fenn van.

– Nem.

Juliette fejét rázva próbált megkapaszkodni az asztalban. Lábai elgyengültek.

– De igen. Egyes siló. Maga valószínűleg a tizenhatosból vagy a tizennyolcasból való. Nem emlékszik, mennyit gyalogolt?

Juliette megfogta és kihúzta a kis széket. Leroskadt rá.

– Hány dombon jött át?

Juliette nem felelt. A másik térképen gondolkodott, és az arányokat hasonlította össze. Mi van akkor, ha Solo igazat mond? Mi van akkor, ha ötven vagy nagyjából ennyi siló van, és valamennyit le tudjuk takarni a hüvelykujjunkkal? Mi van, ha Lukasnak volt igaza azzal kapcsolatban, milyen messze vannak a csillagok? Szüksége volt valamire, amiben elbújhat, amiben meglapulhat. Alvásra volt szüksége.

– Egyszer kerestek az egyes silóból – mondta Solo. – Sok ideje már. Nem tudom biztosan, hogyan történt.

– Várjon! – Juliette kihúzta magát ültében. – Hogy érti azt, hogy keresték?

Solo nem fordult el a térképtől. Gyerekes arckifejezéssel futtatta kezét egyik körtől a másikig.

– Hívtak. Bejelentkeztek. – Felemelte tekintetét a térképről, elnézett Juliette mellett, a szoba távolabbik sarkába. – Nem beszéltünk sokáig. Nem voltam tisztában valamennyi eljárással. És ennek nem örültek.

– Oké, de hogyan csinálta ezt? Felhívhatunk valakit most is? Rádión keresztül történt? Volt antennája, egy kis fekete hegyes holmi… – Juliette felállt, odalépett a férfihoz, megragadta a karját, és maga felé fordította. Mennyi mindent tudhat ez az ember, amivel segíthetne rajta, ő azonban képtelen kiszedni belőle? – Solo, hogyan beszélt velük?

– Vezetéken át – volt a válasz. Solo meggörbítette mindkét kezét, és a fülére tette. – Csak bele kellett beszélni.

– Meg kell mutassa nekem! – mondta Juliette.

Solo vállat vont. Ismét átlapozott néhány térképet, megtalálta, amit keresett, s a többit a falhoz támasztotta. A siló vázlatos rajza volt, amit korábban már látott, háromfelé osztott oldalnézet, a harmadok egymás mellett. Juliette segített tartani a többi ívet, hogy ne legyenek útban.

– Itt vannak a vezetékek. Mindenfelé futnak. – Ujjával követte a vastag vonalakat, amelyek a külső falaktól indultak el, és tartottak egészen a papír széléig. Apró betűs nyomtatott írással voltak megjelölve. Juliette közelebb hajolt, hogy elolvassa; a műszaki jelzések közül számosat felismert.

– Ezek az energiát jelölik – mutatott a vonalakra, amelyek felett szaggatott jelzés volt látható.

– Ja – bólintott Solo. – De mi már nem a magunk energiáját használjuk. Azt hiszem, másoktól kölcsönözzük. Automatikus az egész.

– Másoktól kölcsönzi? – Juliette érezte, amint gyűlik benne a harag. Még mennyi létfontosságú dolgot tud ez az ember, amit csekélységnek gondol? – Van még valami? – kérdezte. – Van repülő ruhája, ami képes engem visszaröppenteni a silómba? Vagy titkos átjárók a padló alatt, hogy simán oda is sétálhassunk, mikor csak akarunk?

Solo nevetett, s úgy nézett rá, mintha Juliette megbolondult volna.

– Nem – mondta. – Akkor csak egy mag lenne a sok helyett. Egyetlen rossz nap tönkretenne mindannyiunkat. Mellesleg az ásók kinyiffantak. Eltemették őket. – Egy beszögellésre mutatott, téglalap alakú szobára, ami a Gépészet széléből állt ki. Juliette megnézte közelebbről. A mély-lenti világ összes szintjét azonnal megismerte, ennek a helyiségnek azonban nem kellett volna léteznie.

– Mit ért az alatt, hogy ásók?

– A talajmozgató gépeket. Tudja, amik ezt a helyet létrehozták. – Kezével végigsimította a silót. – Túl nehezek voltak ahhoz, hogy elmozdítsák őket, azt hiszem, így egyszerűen rájuk öntötték a falakat.

– Működnek? – kérdezte Juliette. Eszébe jutott valami. A bányákra gondolt, arra, hogyan segített puszta kézzel kiásni a követ. És arra a gépre gondolt, ami képes egy egész silót kiásni, s azon töprengett, használható-e egy ilyen gép arra, hogy a silók között ásson.

Solo csettintett a nyelvével.

– Nem megy. Odalenn semmi nem működik. Minden ócskavas. Mellesleg – csapott tenyerével valamivel a mély-lenti világ fölé – el van árasztva a… – Juliette-hez fordult. – Várjunk! Maga ki akar menni? Elmenni valahová? – Hitetlenkedve rázta a fejét.

– Haza akarok menni! – mondta Juliette.

A férfi szeme elkerekedett.

– Miért menne vissza? Ők küldték ki, nem? Itt marad! Nem akarunk mi elmenni innen. – Szakállát vakarva ingatta a fejét.

– Valakinek tudnia kell erről az egészről – mondta neki Juliette. – Kívül, az összes többi embernek. Ennek az egész területnek. Az én silómban lévő embereknek is tudniuk kell.

– A maga silójában lévő emberek már tudják – mondta Solo.

Kíváncsian nézte a lányt, s Juliette ráeszmélt, hogy igaza van. Elképzelte, hol tartózkodnak most ebben a silóban. Az IT szívében voltak, mélyen benn a mitikus szerverek erődített helyiségében, a szerverek alatti elrejtett átjáróban, ami alighanem még azok előtt az emberek előtt is rejtve maradt, akik hozzáfértek a siló rejtelmeinek legmélyebb bugyraihoz is.

Valaki igenis tudta az ő silójában. Segített megőrizni ezeket a titkokat, generációkon keresztül. Egyedül, minden más véleményt mellőzve döntött afelől, mi az, amit tudniuk kell, és mi az, amit nem. Ugyanaz az ember szánta halálra Juliette-et, ez az ember gyilkolt meg még ki tudja, mennyi másikat…

– Beszéljen nekem a vezetékekről! – kérte Juliette. – Hogyan beszélt a másik silóval? Mondjon el minden részletet!

– Minek? – kérdezte Solo, láthatóan összébb zsugorodva előtte. Szeme nedves volt a félelemtől.

– Mert – felelte – van valaki, akit nagyon szeretnék felhívni.

51

„Sok bús napom lesz még ily fekete:

Jön majd a vég, ez itt csak kezdete.”

Végeérhetetlen volt a várakozás. A viszkető fejbőrök és a csordogáló izzadság hosszú csendje volt ez, a könyöklés súlyának, a meghajlott hátaknak, az engesztelhetetlen konferenciaasztal peremének szoruló hasak kényelmetlensége. Lukas ijesztő puskájának irányában nézett át a konferenciaterem törött üvegablakán. Az ablakkeret oldalában apró üvegcserepek maradtak, mint átlátszó fogak. Lukas még mindig hallotta, mert a füleiben csengett, Sims fegyverének hihetetlen durranását, amivel az üveget betörte. A levegőben még érezte a puskapor csípős szagát, látta a többi technikus arcán az aggodalmat. Annyira fölöslegesnek tetszett a pusztítás. Az egész előkészület, a masszív, fekete fegyverek kihordása a raktárból, a Bernarddal folytatott beszélgetésének félbeszakítása, a hír, hogy emberek jönnek fel a mély-lenti világból, mindez annyira értelmetlennek tűnt.

Leellenőrizte fegyvere oldalán a závárt, és megpróbált visszaemlékezni arra az ötperces eligazításra, amiben órákkal korábban részesült. A töltényűrben egy lövedék van. A fegyver ki van biztosítva. További golyók várakoznak türelmesen a tölténytárban.

És a biztonsági osztályon dolgozó srácok neki szereztek kellemetlen perceket a szakzsargonnal. Lukas szótára majd’ felrobbant az új kifejezésektől. A szerverek alatti helyiségekre gondolt, az oldalakra és a Rendelkezés oldalaira, a könyvek soraira, amelyekre csak egy pillantást vethetett. Mindennek a súlya alatt agya mintha megereszkedett volna.

Újabb percet töltött el azzal, hogy gyakorolja a célzást, lenézett a csőre, és egy vonalba állította a kis keresztet és az apró kört. Az akadály gyanánt a bejárat elé felhalmozott konferenciaszékekre célzott. Amennyire tudta, akár napokat is várakozhatnak anélkül, hogy bármi történne. Megvolt már egy ideje, amikor friss híreket hozott egy hordár a lenti eseményekről.

A gyakorlat kedvéért gyengéden becsúsztatta az ujját a sátorvas mögé, az elsütőbillentyűre. Próbált megbarátkozni a gondolattal, hogy meg fogja húzni a ravaszt, és megküzd a felfelé irányuló ellenállással, amire Sims szerint számítaniuk kell.

Bobbie Milner – egy tizenhat évesnél nem idősebb árnyék – egy viccet sütött el mellette, Sims pedig mindkettejüknek azt mondta, kurvára fogják be a szájukat. Lucas nem tiltakozott amiatt, hogy a figyelmeztetés rá is vonatkozott. Átpillantott a biztonsági kapura, ahol fekete fegyvercsövek sora állt ki a támasztékokból a fém recepciós asztal felett. Peter Billings, a siló új seriffje arrafelé babrált kis pisztolyával. Bernard a seriff mögött állva osztogatta az utasításokat az embereinek. Bobbie Milner fészkelődött Lukas mellett, és felmordult, megpróbálva kényelmesebben elhelyezkedni.

Várakozás. Még több várakozás. Várakoztak valamennyien.

Persze ha Lukas tudta volna, mi következik, nem bánta volna.

Könyörgött volna, hadd várjon az örökkévalóságig.

Knox úgy vezette át a hatvanas szinteken csapatát, hogy csupán néhány alkalommal álltak meg vízért, egyszer pedig rakományuk biztosítása és fűzőik meghúzása végett tartottak szünetet. Elhaladtak néhány éjszakai kézbesítést végző, kíváncsi hordár mellett, akik részletekért nyaggatták őket arról, hogy hová tartanak, és mi a helyzet az áramszünetekkel. Minden hordár elkenődve köszönt el tőlük. És – remélhetőleg – tudás nélkül.

Igaza volt Pieternek: a lépcsőház énekelt. Vibrált a túl sok láb menetelésétől. Akik fenn laktak, többségükben felfelé igyekeztek, hogy távolabb kerüljenek az áramkimaradásoktól, oda, ahol fény van, meleg étel és meleg zuhany. Knox és emberei pedig mozgósítottak mögöttük, hogy leszámoljanak a jelenlegi hatalommal.

Az ötvenhatodikon kerültek első ízben bajba. A hidroponikus farm előtt gazdák egy csoportja villanykábelfüzért eresztett le a korláton kívül, feltehetően az utolsó fordulóban látott kis csoport felé. Amikor a gazdák észrevették a Gépészet kék overalljait, egyikük rájuk kiáltott:

– Hé, mi etetünk benneteket, ti miért nem vagytok képesek nyomatni a kakaót?

– Beszéld meg az IT-vel! – válaszolta Marck a sor elejéről. – Ők verik ki a biztosítékokat. Mi megtesszük, amit tudunk.

– Na, hát akkor csipkedjétek magatokat! – mondta a gazda. – Azt hittem, épp azért volt nemrég az istenverte áramszüneti nap, hogy ilyen hülyeség ne forduljon elő.

– Ebédre megleszünk vele – mondta nekik Shirly.

Knox és a többiek utolérték a csoport vezetőjét, dugót okozva a fordulónál.

– Minél gyorsabban érünk oda fel, annál hamarább lesz újra kakaótok – magyarázta Knox. Eltakart fegyverét próbálta minél természetesebben tartani, mintha csak egy szerszám lenne az is.

– Na, akkor mi lenne, ha segítenétek kezdeni valamit ezzel a csappal? Az ötvenhetediken a délelőtt nagy részében volt áramuk. Annyi kéne nekünk, hogy bekurblizzuk a szivattyúinkat. – A korláton át kígyózó drótkötegre mutatott.

Knox fontolóra vette a kérést. Technikai értelemben illegális volt a férfi kérése. Ezen vitát nyitni késedelmet okozhat, igent mondani rá viszont gyanút kelthet. Érezte, hogy McLain csoportja néhány szinttel feljebb van, s rájuk vár. Minden az iramon és az időzítésen múlik.

– Két emberemet nélkülözhetem, hogy kisegítsenek. Szívességképpen. Amíg hozzám vissza nem jut, hogy a Gépészetnek bármi köze volt ehhez.

– Érdekel is engem – mondta a gazda. – Csak a víz megmozduljon nekem.

– Shirly, te meg Courtnee segítetek nekik! Amint tudtok, gyertek utánunk!

Shirly álla leesett. Szemével könyörgött Knoxnak, fontolja meg a döntést.

– Gyerünk! – szólt rá Knox.

Marck lépett mellé. Felemelte a felesége zsákját, és odaadta neki a többfunkciós zsebkését. Az asszony vonakodva fogadta el, még egy pillanatig haragosan tekintett Knoxra, majd megfordult, hogy induljon, s egy szót sem szólt sem hozzá, sem a férjéhez.

A gazda elengedte a kábeleket, s egy lépést tett Knox felé.

– Hé, mintha azt mondtad volna, kölcsönadod két…

Knox pillantása elég kemény volt ahhoz, hogy beléfojtsa a szót.

– A legjobbat akarod, amim csak van? – kérdezte. – Mert megkaptad.

A gazda felemelte a tenyerét, és visszavonulót fújt. Courtnee és Shirly léptei már lentről hallatszottak; az alanti fordulón egyeztettek az ottaniakkal.

– Gyerünk! – markolta fel Knox a zsákját.

A Gépészet és az Ellátás emberei ismét nekirugaszkodtak. Maguk mögött hagyták az ötvenhatodikon a gazdák csoportját, akik figyelték, amint a hosszú menetoszlop feljebb kanyarog.

Suttogások hallatszottak, amikor az áramkábeleket leeresztették. Hatalmas erők egyesültek az emberek feje felett, rossz szándékok gyülekeztek és készültek valami igazán borzalmas dologra.

Bárki, akinek szeme és füle volt, megmondhatta: valamiféle leszámolás közeleg.

Lukas számára nem volt sem figyelmeztetés, sem visszaszámlálás. Az órákig tartó csendes várakozás, az elviselhetetlen semmi torkollt hirtelen erőszakba. Jóllehet megmondták neki, hogy számítson a legrosszabbra, amiatt, hogy hosszan kellett várakozni, hogy valami történjen – Lukas úgy érezte –, még nagyobb meglepetésként hatott, hogy végül megtörtént.

A harmincnegyedik fordulóján felpattant a dupla ajtó. A kemény acél úgy pöndörödött vissza, akár a papírcsík. Lukas az éles zengésre ugrott egyet, keze lecsúszott puskája agyáról. Mellette tüzeltek, Bobbie Milner lőtt a semmire és sikoltozott félelmében. Vagy talán izgalmában. Sims elképesztően ordítozott a dörgésben. Mikor a zaj elült, valami keresztülrepült a füstön: egy gránát, ami a biztonsági kapu felé pattogott.

Rettenetes csend következett – majd újabb robbanásban reszkettek meg a dobhártyák. Lukas kis híján eldobta a puskáját. A biztonsági kapu felé gomolygó füst nem tudta teljesen eltakarni a mészárlást. Az IT előterében Lukas által ismert emberek hullottak darabjaikban a földre. Azok, akik mindezért felelősek voltak, elkezdtek beözönleni, mielőtt felfoghatta volna a történteket, mielőtt rettegni kezdhetett volna az újabb robbanás miatt, amely pontosan előtte következett be.

Mellette ismét felugatott a puska, és Sims ezúttal nem kiabált. Ezúttal több másik fegyver is csatlakozott. Az emberek próbálták átverekedni magukat a székeken, de ehelyett azok felnyársalták őket, testük reszketett, mintha láthatatlan zsinórokon rángatnák őket, s mintha vörös festéket vetettek volna ki ívben magukból.

Még többen érkeztek. Egy hatalmas ember, aki rekedt hangon üvöltött. Minden olyan lassan történt. Lukas látta, ahogy megnyílik a férfi szája, ahogy szakállán át kiszabadul egy kiáltás duplaszéles mellkasából. A csípőjén tartotta a puskáját. Tüzet nyitott a romokban heverő biztonsági állomásra. Lukas látta, ahogy Peter Billings a vállát markolva, megperdülve a padlóra zuhan. Üvegdarabok törtek szilánkokra Lukas előtt az ablakkeretben, miközben egyik puska a másik után sült el a konferenciaasztalon, a betört ablak most lényegtelennek tűnt. Elővigyázatos lépésnek.

A golyózápor láthatatlanul érte el az embert. A konferenciaterem lőállás volt, erről az oldalról érkezett a támadás. A nagydarab ember megrázkódott, mikor a vad tüzelés egy része célba talált. Szakálla a szájával együtt elnyílt. Fegyvere félbetört, ujjai közt lövedék csillogott. Próbált újratölteni.

Az IT fegyveresei sokkal gyorsabban fogyasztották a lőszerüket, semmint azt számolni tudták volna. Nyomták a ravaszt, az elsütő szerkezet és a puskapor pedig gondoskodott a többiről. Az óriás babrálta a puskáját, de újratöltenie már sohasem sikerült. A székek közé zuhant, szétszórva őket a padlón. Egy másik alak jelent meg az ajtóban, egy apró termetű nő. Lukas puskája csövével rá célozva figyelte; látta, hogy megfordul, és egyenesen rá néz, úgy tűnt, mintha a robbanás füstje is a testéhez tartozna, fehér haja a válla körül repdesett.

Láthatta a szemét. A fegyverét még nem sütötte el, csak nézte elernyedt állal, hogy hogy zajlik a harc.

A nő hátrahajlította a karját, hogy valamit felé hajítson.

Lucas meghúzta a ravaszt. Puskája villant és visszarúgott. A közben eltelt időben, abban a hosszú és rettenetes időben, amely alatt a lövedék átszelte a helyiséget, rájött, hogy ez csak egy idős asszony volt. Akinek volt a kezében valami.

Egy bomba.

Törzse megcsavarodott, melle vörösen kivirágzott. A bomba leesett. Újabb iszonyú várakozás következett, további támadók jelentek meg dühükben üvöltve, míg egy robbanás darabokra nem szaggatta a székeket és a köztük lévő embereket.

Lukas sírt, mialatt egy második hullám is hiábavaló kísérletet tett. Sírt, míg tölténytára ki nem ürült, sírt, mialatt a fegyver nyitásával babrált, és a fegyverébe nyomta a tartalék tárat. A só keserűen ülte meg az ajkát, amikor hátrahúzta a závárt, majd a fém újabb fenyegető csattanása közepette elengedte, s az visszacsapódott – sokkal erősebben és gyorsabban, mint a hús, ami hozzáért.

52

„Hej, hajdan én is

Álarcba voltam.”

Bernard a kiáltozásra tért magához, füsttől vöröslő szemekkel, füle csengett a korábbi robbanástól.

Peter Billings a vállát rázva kiáltozott neki, kitágult szeme és korommal maszatolt homloka félelemről árulkodott. Overallján széles, rozsdaszín vértócsa éktelenkedett.

– Hm?

– Uram! Hall engem?

Bernard ellökte Peter kezét, és megpróbált felülni. Testét végigtapogatva keresgélt vérzés vagy törés után. Feje lüktetett. Mikor kezével az orrához nyúlt, véres lett.

– Mi történt? – nyögte.

Peter mellé guggolt. Bernard látta, hogy Lukas távolabb, a seriff mögött áll, puskája a vállán, és a lépcsőház felé mered. Kiáltozás, majd fegyverropogás hallatszott a távolból.

– Három emberünk halott – mondta Peter. – Néhányan megsebesültek. Sims hat emberrel kiment a lépcsőházba. Ők nálunk rosszabbul jártak. Sokkal rosszabbul.

Bernard bólintott. Megnézte a fülét, s meglepődött, hogy az nem vérzik. Ruhájának ujja foltos lett az orra vérétől, s megveregette Peter karját. Biccentett a válla felett.

– Hozd ide Lukast! – mondta.

Peter homlokát ráncolta, de bólintott. Beszélt Lukasszal, s a fiatalember Bernard mellé térdelt.

– Jól van? – kérdezte Lukas.

Bernard bólintott.

– Hülyeség – mondta. – Nem tudtam, hogy fegyverük lesz. Gondolhattam volna a bombákra.

– Nyugodjon meg!

Bernard megrázta a fejét.

– Nem lett volna szabad itt tartanom magát. Baromság. Mindketten odaveszhettünk volna…

– Nos, nem veszett oda egyikünk sem, uram. Lezavartuk őket a lépcsőn. Azt hiszem, vége.

Bernard megveregette a karját.

– Juttasson el a szerverhez! – mondta. – Ezt jelentenünk kell.

Lukas bólintott. Tudta, melyik szerverre gondol Bernard. Felsegítette, s egyik karjával átölelte; Peter Billings komoran figyelte, amint együtt botladoztak ki a füstös folyosóra.

– Nem jó a helyzet – mondta Bernard Lukasnak, mihelyst a többiek nem hallhatták.

– De mi nyertünk, igaz?

– Még nem. A bajt nem állítottuk meg. Ma nem. Egy darabig odalenn kell maradnia. – Bernard arca eltorzult, s megpróbált egyedül járni. – Nem kockáztathatjuk meg, hogy mindkettőnkkel történjen valami.

Lukas nem tűnt boldognak. Beütötte kódját a nagy ajtóba, elővette az azonosítóját, letörölte róla és a kezéről valaki másnak a vérét, majd lehúzta a leolvasón.

– Értem – mondta végül.

Bernard tudta, hogy a megfelelő embert szemelte ki. Hagyta, hadd zárja be Lukas a nehéz ajtót, mialatt ő a leghátsó szerver felé tartott. Egyszer megtántorodott, s nekiesett a nyolcas toronynak, de megkapaszkodott, s egy pillanatra megpihent, míg kábultsága el nem múlt. Lukas utolérte, s előhúzta overalljából a főkulcsát, mielőtt Bernard odaért volna a terem végébe.

Bernard a falnak dőlve pihent, míg Lukas felnyitotta a szervert. Még mindig túlságosan zaklatott volt ahhoz, hogy észrevegye a szerver elülső panelén villogó jelzést. Füle annyira csengett még, hogy a valódi hangjelzésre süket maradt.

– Mit jelent ez? – kérdezte Lukas. – Ez a zaj?

Bernard kérdően nézett rá.

– Tűzriadó? – mutatott Lukas a mennyezetre. Végre Bernard is meghallotta. A szerver hátuljához botladozott, miközben Lukas kinyitotta az utolsó zárat, s ellökte az útból a fiatalembert.

Mik az esélyek? Máris tudnak róla? Bernard élete két rövid nap alatt felfordult. Benyúlt a gépbe a textiltáskáért, kivette belőle a fejhallgatót, és érzékeny fülére helyezte. A jackdugót az egyes számmal jelölt aljzathoz csatlakoztatta, és meglepve hallotta a bíp hangot. A vonal kicsörgött. Hívást kezdeményezett.

Sietősen kirántotta a jackdugót, törölte a hívást, s látta, hogy a fény nem az 1., hanem a 17. szám felett villog.

Bernard úgy érezte, megfordul vele a szoba. Egy halott siló hívta. Túlélő? Ennyi év után? Akinek hozzáférése van a szerverekhez? Reszkető kézzel csatlakoztatta a dugót az aljzatba. Lukas valamit kérdezett mögötte, Bernard azonban a fejhallgatótól semmit sem hallott.

– Halló? – krákogta. – Halló? Van ott valaki?

– Halló – mondta egy hang.

Bernard megigazította fejhallgatóját, és intett Lukasnak, hogy fogja be a száját. Füle még mindig csengett, orra vére a szájába folyt.

– Ki az? – kérdezte. – Hall engem?

– Én hallom magát – felelte a hang. – Maga az, akinek gondolom?

– Ki a franc beszél ott? – fröcsögte Bernard. – Honnan van magának hozzáférése a…

– Maga küldött ki – mondta a hang. – Kiküldött meghalni.

Bernard elzsibbadt lábbal roskadt össze. A fejhallgató rugós zsinórja kiegyenesedett, és a fejhallgató majdnem lecsúszott a fejéről. Megmarkolta a fejhallgatót, és próbálta visszanyerni a hangját. Lukas a hónaljánál fogva tartotta, megakadályozva, hogy hanyatt essen.

– Ott van? – kérdezte a hang. – Tudja, ki beszél itt?

– Nem – mondta. Pedig tudta. Lehetetlennek tartotta, mégis tudta.

– Kiküldött meghalni, maga szarházi.

– Tudta, mik a szabályok! – rikoltotta Bernard, egy kísértettel ordítozott. – Tudta!

– Pofa be, és figyeljen, Bernard! Csak fogja be, a kurva életbe, és jól figyeljen rám!

Bernard várt. Szájában érezte saját vére rezes ízét.

– Eljövök magáért. Hazajövök. És azért jövök, hogy takarítsak.

„Ez a világ – s törvénye – nem barátod.

Ő és gazember száz mérföldre van.

Nem kétkedem: egy boldogabb jövőben

Kacagva szólunk majd e bánatunkról.

Ki megvakul, az nem feledheti

Szemevilága régi, drága kincsét.

Eh, csak tűz oltja a tüzek parázsát,

A kínok írja egy új fájdalom.”

Rómeó és Júlia tragikus históriája

53

18-as siló

Marck hóna alá csapott puskával, vértől iszamós bakancsban botladozott le a főlépcsőn, kezét a hideg korláton csúsztatva. Alig hallotta a körülötte felhangzó sikolyokat, a lépcsőfokokon félig-meddig lerángatott sebesültek jajkiáltásait, a kíváncsi tömeg elszörnyedt kiáltását, amely minden fordulóban tanúja volt vonulásuknak, az erőszak ígéretének hangjait, az őt és maradék embereit szintről szintre üldöző férfiak ajkáról.

Fülének csengése a zsivaj nagyját elnyelte. A robbanás volt az oka, az az istentelen robbanás. Nem az, ami lebontotta az IT ajtóit – arra felkészült, s lekuporodott a többiekkel együtt. Nem is a második bomba, amit Knox ívelt be mélyen az ellenség barlangjába. Hanem az utolsó, az, aminek a közeledtét nem látta, az, amely annak a kis ősz hajú ellátós asszonynak a kezéből csúszott ki.

McLain bombája. Pontosan Marck előtt robbant fel, neki a hallását, a nőnek azonban az életét véve el.

S Knox, a Gépészet szilárd és rendíthetetlen vezetője – főnöke, jó barátja – ugyancsak odalett.

Marck sérülten, félelemmel telve inalt lefelé a lépcsőn. Jó darab út választotta el a mély-lenti világ biztonságától – és kétségbeesetten szerette volna megtalálni a feleségét. Inkább erre koncentrált a történtek helyett, próbált nem gondolni a robbanásra, ami megölte a barátait, meghiúsította a terveiket, s elejét vette, hogy az igazságnak bármi esélye is legyen.

Odafönt elfojtott hangú lövések puffantak, amelyeket az acélon gellert kapott golyók átható süvöltése követett; hála istennek, a lövedékek csak az acélt érték. Marck távol maradt a külső korláttól, kívül a lövészek hatósugarán, akik a fenti pihenőkről vadásztak rájuk egyenletesen tüzelő fegyvereikkel. A Gépészet és az Ellátás derék emberei tizenkét szinten keresztül menekültek és harcoltak; Marck némán könyörgött a fentieknek, hogy hagyják abba, adjanak nekik esélyt a pihenésre, a csizmák zaja és a golyók azonban egyre közelebbről érkeztek.

Marck fél szinttel később beérte az Ellátás három emberét. Egyikük deréktájt sérült meg, s a másik kettő vállába kapaszkodva vitette magát; bajtársai sárga overalljának hátán vérfoltok éktelenkedtek. Rájuk üvöltött, hogy haladjanak tovább, a saját hangját sem hallotta, csak a mellében érezte. A vér egy része, amiben csúszkált, az ő vére volt.

Sérült karját erősen a melléhez szorította, puskáját már a könyökhajlatában tartotta, másik kezével a korlátba kapaszkodott, nehogy fejjel előre lebukfencezzen a meredek lépcsőházban. Mögötte már nem volt szövetséges, olyan legalábbis nem, aki életben maradt volna. Az utolsó tűzharcot követően a többieket előreküldte, miközben neki magának éppen csak sikerült elmenekülnie. S még mindig, fáradhatatlanul közeledtek. Marck időnként szeretett volna megállni, hogy ócska lőszerével elvacakoljon, csőre töltsön, és vadul tüzeljen felfelé a lépcsőházban. Csak hogy valamit tegyen. Hogy lelassítsa őket.

Megállt, hogy kifújja magát, s a korláton áthajolva az ég felé lendítette puskáját. A következő lőszer besült. A felé záporozó lövedékek viszont nem. A lépcsőház központi oszlopa mögé húzódva töltött újra. Az ő puskája nem hasonlított amazokéhoz. Nekik modern holmijaik voltak, amikről ő még csak nem is hallott, a lövések üteme egy rémült ember pulzusának lüktetésére emlékeztette. A korlát felé húzódott, és ellenőrizte az eggyel lejjebbi fordulót, kíváncsi arcokat látott egy ajtórésben, az acél ajtófélfa szélére ujjak görbültek. Ez az. Az ötvenhatodik lépcsőfordulója. Itt látta a feleségét utoljára.

– Shirly!

A nevét kiáltva lebotorkált egy negyedfordulónyit, míg egy szintbe nem került a pihenővel. Szorosan belül maradt, az üldözők látószögén kívül, s az árnyékos arcokat kutatta.

– A feleségem! – kiáltotta a pihenőn, tenyerét a szájához emelve, elfeledvén, hogy csak az ő füle cseng rettenetesen, a többieké nem. – Hol van?

A sötét tömegben moccant valakinek az ajka. A hang tompa, távoli zsongás volt. Valaki más lefelé mutatott. Lehajtották a fejüket; a résnyire nyitott ajtó becsukódott egy újabb lövedék süvöltésére; a lépcsőház megrázkódott az odalenn megriadók és a fentről közeledő üldözők bakancsainak robajától. Marck szemügyre vette a korláton átvetett, engedély nélküli elektromos kábeleket, és emlékezett arra, hogy a gazdák kísérletet tettek az eggyel lejjebbi szintről történő áramlopásra. A vastag vezetékeket követve továbbsietett lefelé a lépcsőn, kétségbeesetten keresve Shirlyt.

Eggyel lejjebb – miután bizonyosra vette, hogy felesége odabent lesz – Marck kimerészkedett a pihenő nyílt terére, és átrohant rajta. Nekivetette magát az ajtónak. Lövések dörrentek. Marck megragadta és rángatta a kilincset, s felesége nevét kiáltozta az övéhez hasonlóan süket füleknek. Az ajtó megmozdult, de láthatatlan, izmos karok ereje tartotta vissza. Az üvegablakra csapott, rózsaszín tenyérnyomot hagyva, s azt üvöltötte, nyissák ki, engedjék be. Mohó lövedékek csapódtak be a lába körül – az egyik az ajtó alulsó részén nyomot is hagyott. Összekuporodva, fejét eltakarva inalt vissza a lépcsőházba. Marck kényszerítette magát, hogy továbbhaladjon lefelé. Ha Shirly ott volt a zárt ajtók mögött, talán jobb lesz, ha ott marad. Levetheti az árulkodó ruhát, elvegyülhet, amíg lecsendesednek a dolgok. Ha viszont odalenn van – akkor utána kell igyekeznie. Így vagy úgy, menni csakis lefelé mehetett.

A következő fordulónál utolérte az Ellátás három emberét, akiket korábban már lehagyott. A sebesült tágra nyílt szemekkel ült a pihenőn. A két másik vele foglalkozott, oldaluk véres volt a cipelésétől. Az egyik ellátós egy nő volt, akire Marck homályosan emlékezett a felfelé masírozásból. A nő szemében barátságtalan tűz gyúlt, mikor Marck megállt, és azt kérdezte, segíthet-e.

– Vihetem – üvöltötte, miközben a sebesült mellé térdelt.

A nő mondott valamit. Marck a fejét rázva a füleire mutatott.

A nő eltúlzott ajakmozgással megismételte mondandóját, Marck azonban így sem tudta megérteni. A nő feladta, és lökött egyet a karján, eltaszítva magától. A sebesült gyomrára szorította a kezét, vörös folt terjedt a hasán, le, egészen az ágyékáig. A keze valami kitüremkedőt tartott: acélrúd végén pörgött egy kis kerék. Egy székláb.

A nő bombát húzott elő a zsákjából, egyet azon csövek közül, amelyek oly sok pusztítást ígértek. Ünnepélyesen adta át a sebesültnek, aki elfehéredő ízületekkel, remegő kézzel fogadta el.

A két ellátós elrángatta Marckot – távolabb a férfitól, akinek vérző hasából az irodabútor jókora darabja állt ki. Távolinak tűntek a kiáltások, ő azonban tudta, hogy közel vannak már. Gyakorlatilag a fülébe kiabálnak. Érezte, hogy hátrafelé rángatják, megbabonázta a szerencsétlen, sérült ember arcának üressége. A férfi Marck szemébe nézett. Eltartotta magától a bombát, ujjai a szörnyű acélhengerre görbültek, állkapcsa megfeszült, dermedt vicsora fogait is láttatta.

Marck felpillantott a lépcsőházba, ahol a bakancsok végül beérték őket, látóterükbe kúsztak, feketén s vértelenül; a fáradhatatlan és erősebb ellenséghez tartoztak. A vérnyomot követték, amit Marck és a többiek hagytak maguk után, jöttek a muníciójukkal, ami soha nem mondott csütörtököt.

Hátrafelé botladozott le a lépcsőn, félig a többiek rángatták, tekintete a hátrahagyott férfi mögött nyíló ajtóra irányult.

Fiatal arc jelent meg a résben, egy kíváncsi fiúé, aki kikukkantott, hogy lássa, mi történik. Felnőtt kezek sokasága kapta el, hogy visszarángassa.

Marckot levonszolták a kanyargó lépcsőn, túlságosan is messzire ahhoz, hogy lássa, mi folyik. Fülei azonban, bár alig hallott, érzékelték a fegyvertűz süvítését és csattanásait, majd a robbanást, a morajló dörgést, amely megrázkódtatta a főlépcsőházat, őt pedig a korláthoz csapta. Puskája a lépcső széle felé zuhant – Marck utánavetette magát. Sikerült megkaparintania, mielőtt elszabadult volna, hogy pörögve hulljon a semmibe.

Fejét rázva, döbbenten állt négykézlábra, és lassan sikerült felegyenesednie. Érzékeitől megfosztva botorkált lefelé a remegő fokokon, amelyek csengtek és vibráltak lába alatt, miközben köröttük a siló tovább forgott, egyenest a sötét őrületbe.

54

18-as siló

A valódi pihenés első pillanata órákkal később köszöntött az Ellátásra, a mély-lenti világ felső részén. Szó volt róla, hogy ott kitartanak majd, valamiféle új akadályt állítanak, nem volt azonban világos, mi módon lehetne az egész lépcsőházat eltorlaszolni, beleértve a korlát és a betonhenger közötti nyílt teret. Ez volt az a hézag, ahol szabadon fütyülhettek a lövedékek, ez volt az a hely, ahol a leugrók találkoztak végzetükkel, és ahol most az ellenség bizonyosan találhatott valami módot a gyors lejutásra.

A menekülés legutóbbi szakasza alatt Marck hallása eléggé megjavult ahhoz, hogy hallja saját bakancsának ritmikus kongását, fájdalmas nyögései hangját, azt, ahogy kimerülten levegő után kapkod. Hallotta, amint valaki azt mondja, a legutolsó robbanás szétrombolta a lépcsőházat, így a hajsza szünetel. De mennyi időre? Mekkora a kár? Nem tudta senki.

A fordulóban magasra hágott a feszültség; McLain halálának híre nyugtalanságot keltett az Ellátás emberei közt. A sárga overallos sérülteket bevitték, de olyan javaslat is elhangzott – nem túl előzékenyen –, hogy a Gépészet sebesültjeit lentebb kéne ellátni. Ott, ahová tartoznak.

Marckot nem érdekelték ezek az érvelések, a hangokat még mindig kicsit fojtottan és távolról hallotta. Shirly felől kérdezősködött mindenkitől, néhány sárga ruhás a vállát vonogatta, mintha nem is ismernék. Az egyik fickó azt mondta, Shirly már korábban lement néhány más sebesülttel. Elmondta másodjára is, hangosabban, míg Marck megbizonyosodott, hogy jól hallotta.

Ez jó hír volt, ő is annak vélte. Már indult volna, amikor felesége minden előzetes figyelmeztetés nélkül előbukkant a nyugtalan tömegből, megijesztve őt.

Az asszony kikerekedett szemmel ismerte fel. Azután meglátta a sérült karját.

– Ó, istenem!

Átölelte, arcát a nyakához szorította. Marck fél karral viszonozta az ölelést, a puska kettejük közé szorult, csöve hidegen simult reszkető arcához.

– Jól vagy? – kérdezte Shirly.

Nyakába akaszkodott, homloka a vállához ért, s mondott valamit, amit Marck nem hallott, csak a szájmozgást érezte a bőrén. Az asszony kibontakozott az ölelésből, hogy szemügyre vegye a karját.

– Nem hallok – mondta neki.

– Jól vagyok – szólt Shirly, hangosabban. Megrázta a fejét, szeme tágra nyílt és könnyezett. – Nem voltam ott. Nem voltam ott egyik részénél sem. Igaz, amit Knoxról mondanak? Mi történt? Nagyon szörnyű volt?

A sérülésére koncentrált, s Marcknak jólesett érezni a kezét a karján – erős volt, és biztató. Ritkult a tömeg, miközben a Gépészet emberei tovább haladtak lefelé a lépcsőn. Néhány sárga ruhás ellátós jeges tekintettel méregette Marckot, úgy meredve a sebére, mintha aggasztaná őket, hogy az rövidesen nekik fog problémát okozni.

– Knox meghalt – mondta a feleségének. – McLain is. Meg még néhányan. Éppen ott voltam, amikor a robbanás történt.

Lenézett a karjára, amelyet Shirly most szakadt és vérmocskos alsóingének felszakításával szabaddá tett.

– Meglőttek? – kérdezte a felesége.

Megrázta a fejét.

– Nem tudom. Annyira gyorsan történt. – Hátranézett a válla fölött. – Hova megy mindenki? Miért nem barikádozzuk el magunkat itt fenn?

Shirly összeszorította a fogát, és az ajtó felé bökött a fejével, amelyet a sárga overallosok teljesen eltorlaszoltak.

– Ne gondold, hogy bennünket itt szívesen látnak – emelte fel a hangját, hogy a férje is meghallja. – Ki kell tisztítanom ezt a sebet. Szerintem a bomba egy repesze még benned van.

– Jól vagyok – makacskodott. – Csak téged kerestelek. Halálra aggódtam magam.

Látta, hogy a felesége sír, a könnyek patakjait könnyen meg lehetett különböztetni a verítékcsíkoktól.

– Azt hittem, meghaltál – mondta Shirly. Marcknak olvasnia kellett az ajkáról. – Azt hittem, ők mind… és te is…

Beharapta az ajkát, és félelemmel nézte a férfit, ami nem volt rá jellemző. Marck sosem látta zaklatottnak a feleségét, még amikor tönkrementek a tartórugók sem, s akkor sem, amikor a bányában keletkezett barlangnyi mélyedésben több közeli barátjuk csapdába esett; de még akkor sem, amikor Juliette-et takarítani küldték. Most azonban rettegés gyűlt az arcára. Ez úgy megrémítette, ahogyan a bombák és a lövedékek nem voltak képesek.

– Siessünk a többiek után! – mondta, és kézen fogta a feleségét. A pihenőn érzékelte az emberek idegességét, a tekinteteket, amelyek rimánkodtak, hogy tűnjenek már végre el innen.

Mikor odafentről ismét lövések dördültek, s az Ellátás dolgozói visszavonultak a biztonságot adó ajtójuk mögé, Marck tudta, vége a rövid haladéknak, amit kaptak. De rendjén volt így. Rátalált a feleségére. Aki ép és egészséges. Ennél többet most senki nem tehetett volna érte.

Mikor kettesben eljutottak a százharminckilencedikre, Marck már tudta: sikerült. Lába valami módon kitartott. Nem állította meg a vérveszteség. Felesége támogatta, miközben maguk mögött hagyták a Gépészet előtti utolsó pihenőt, s csak arra tudott gondolni, hogy ki kell tartania a föntről rájuk lövöldöző nyomorultakkal szemben. Benn, a Gépészet területén már övék a hatalom, a számok biztonságot adnak, a hazai pálya nekik kedvez. És ami ennél is fontosabb, hogy be tudják kötözni a sebeket, és valamelyest megpihenhetnek. Erre volt a legnagyobb szüksége: pihenésre.

Az utolsó néhány lépcsőfokon kis híján elbotlott és felbukott, lába nem számított arra, hogy az ereszkedésnek vége, és a további lefelé tartó fokok helyett sík felület következik. Ahogy térde megbicsaklott, és Shirly elkapta, észrevette a Gépészet biztonsági állomásánál tolongó embereket.

A személyzet, aki hátramaradt, míg a többiek felmentek harcolni, nem töltötte tétlenül az időt. Acéltáblákat hegesztettek az egész széles biztonsági bejáratra. A rombusz alakú szegecsekkel kivert burkolat padlótól mennyezetig, faltól falig ért. Egyik sarka mentén szikrák pattogtak, ahogy valaki odabent az utolsó simításokat végezte a művön. A menekültek és a sebesültek hirtelen áradata feltorlódott, s a tömeg kétségbeesetten szeretett volna bejutni. Szerelők lökdösődtek és törtek maguknak könyökkel utat az akadályig. Félelemtől őrülten sikoltoztak és ütötték az acéllemezeket.

– Mi az ördög? – kiáltotta Marck. Követte Shirlyt, aki nekifeszült a tömeg hátának. Elöl valaki a földön csúszott, hason tekergőztek át a szűkre szabott hézagon, egyetlen négyszög maradt nyitva a biztonsági forgókereszt alatt, ami elég széles volt ahhoz, hogy átcsusszanjanak rajta, de elég könnyen lehetett védelmezni.

– Nyugalom! Várjanak a sorukra! – kiáltotta valaki előttük.

Sárga overallok keveredtek más színűekkel. Néhányan gépészek voltak, akik álruhát öltöttek – néhányan láthatóan az Ellátásról jöttek, a sebesülteket segítették, rossz csoportba keveredtek, vagy nem bíztak abban, hogy a saját szintjük kellően biztonságos.

Miközben Marck megpróbált Shirly nyomában előbbre jutni, lövés dördült, s a felforrósodott ólomgolyó becsapódása és csattanása a közelből hallatszott. Marck irányt változtatott, s visszafelé, a lépcsők irányába húzta feleségét. A lehetetlenül apró bejárat előtt immár őrjöngve nyomakodtak. Rengetegen ordítoztak a lyuk mindkét oldalán, az ezen az oldalon lévők azt hitték, rájuk lőttek, míg a túloldalról azt kiabálták:

– Egyszerre mindig csak egy!

Többen is hason fekve nyomultak az apró lyuk felé. Egyikük bedugta a karját, s bentről berántották; az acélkereten átcsúszva eltűnt a benti sötétben. Két másik a pozícióért harcolva próbálkozott, hogy ő legyen a következő. Valamennyien védtelenek voltak a fenti nyitott lépcsőház felől. Újabb lövés dördült, valaki elesett, a vállát markolta, és azt sikoltozta:

– Eltaláltak!

A csődület feloszlott. Néhányan visszarohantak a lépcsőkhöz, ahol a fejük feletti fokok fedezéket nyújtottak számukra a tüzeléssel szemben. A többieken káosz lett úrrá, mindannyian megpróbáltak átfurakodni a lyukon, amit kimondottan úgy terveztek, hogy azon egyszerre egynél többen ne férjenek át.

Shirly felsikoltott, és megszorította Marck karját, miközben újabb embert lőttek meg a közelükben. Egy szerelő a földre zuhant, s fájdalmában összegörnyedt. Shirly a férjére kiáltott, azt kérdezve, mitévők legyenek.

Marck eldobta hátizsákját, arcon csókolta a feleségét, s fegyverével együtt futott vissza, fel a lépcsőn. Próbálta kettesével szedni a fokokat, lábai azonban túlságosan fájtak ehhez. Újabb lövés dördült, az elhibázott lövedék gellert kapott. Marck hihetetlenül nehéznek érezte testét, lassúnak, akár egy rossz álomban. Előreszegezett fegyverrel közelítette meg a százharminckilencedik fordulóját, a lövészek azonban messzebb voltak, jóval feljebbről szórták meg a tömeget.

Ellenőrizte, hogy van-e friss lövedék a házilag eszkábált puskájában, felhúzta, s kimerészkedett a lépcsőfordulóra. A feljebb húzódó korláton a Biztonságiak szürke egyenruháját viselő férfiak hajoltak ki, fegyvercsövek irányultak a Gépészet földszintjére. A férfiak egyike meglökte szomszédját, és Marckra mutatott. Marck mindezt saját puskájának csöve mellől nézte végig.

Elsütötte a fegyvert, s egy fekete puska pörgött fentről lefelé; gazdája karjával a korlát fölé rogyott, mielőtt átesett volna rajta, hogy eltűnjön a semmiben.

Tüzelni kezdtek Marckra, ő azonban már visszabújt a lépcsők alá. A lövöldözés egyre dühödtebben folytatódott felette is, alatta is. Marck a lépcsők túloldalára ment, távol attól a ponttól, ahol utoljára látták, és lepillantott. A biztonsági akadálynál megcsappant a tömeg. Egyre többen és többen jutottak át. Látta Shirlyt, amint felnéz, s ahogy a fenti lépcsőházi világítás miatt beárnyékolja a szemét.

Bakancsok csattogtak mögötte. Marck újratöltött, megfordult, majd megcélozta a legfelső fokot, amit még látott a fenti spirálból. Várta, hogy valaki felé tartva előbukkanjon.

Az első bakancs felbukkanásakor megvetette a lábát, kivárta, míg jobban látja a férfit a fegyver csöve előtt, s aztán meghúzta a ravaszt.

Újabb fekete puska zuhant feléje a lépcsőn át, s az is keresztülbucskázott a korláton; újabb ember esett térdre.

Marck megfordult, és futásnak eredt. Saját fegyvere kicsúszott a kezéből, érezte, amint nekiütődik a sípcsontjának, majd eltávolodik tőle, de nem állt meg, hogy visszaszerezze. Csúszott lefelé a lépcsőn, elveszítette az egyensúlyát, fenékre esett, majd újra felpattant. Próbálta kettesével szedni a fokokat, s úgy futott, mint egy álomban, nem volt elég gyors, a lábai akár a berozsdállt vas…

Csattanás hallatszott, fojtott moraj a háta mögül, s valahogy valaki beérte, hátba vágta, megütötte.

Marck előredőlve zuhant le a lépcsőn, állát az acélfokokba verve. Vér ömlött a szájába. Mászni próbált, lábait maga alá húzta, s vergődött előre.

Újabb moraj, újabb csapás a hátába, s úgy érezte, mintha egyszerre megharapták és megrúgták volna.

Ilyen érzés, amikor meglövik az embert, gondolta dermedten. Az utolsó néhány fokon leesett, lábait nem érezte többé, leroskadt a rácsozatra.

Az alsó szint csaknem kiürült. Egy ember állt az apró lyuk mellett. Egy másik félig benn volt, félig még kinn, bakancsával rugdalózott.

Marck látta, hogy Shirly az, hason fekszik, s visszanéz őrá. A padlón feküdtek mind a ketten. Olyan kényelmes a padlón. Az acél hidegen érintette az arcát. Nem volt több lépcsőfok, amin lefuthatott volna, nem volt betölteni való lövedék, nem volt mire lőni.

Shirly sikoltott, őt nem tette olyan boldoggá, hogy ott feküdt, mint Marckot.

Egyik karjával hátrafelé kinyúlt abból a kis fekete téglalapból, érte nyúlt az acéllapok durva vágásain keresztül. Teste előrecsúszott, valamilyen erő húzta a túloldalról, eminnen pedig valaki tolta, egy csinos, sárga ruhás személy, aki még mindig ott állt a furcsa acélfal mellett, ahol korábban otthonának bejárata nyílt.

– Menj! – mondta neki Marck, s azt kívánta, bár ne sikoltana az asszony. Vér pöttyözte előtte a padlót, aláhúzva szavait. – Szeretlek…

S mintha parancsszóra történt volna, Shirly lába becsúszott a sötétségbe, sikolyait elnyelte az a téglalap alakú, árnyékos száj.

A sárga ruhás megfordult. A jóképű férfi szeme tágra nyílt, álla leesett, azután testét erőszakos puskatűz rángatta meg.

Ez volt az utolsó, amit Marck látott, ennek az embernek a halálos tánca.

S csak messziről érezte, borzongásnyi időre, a saját végét, amely most következett.

55

Három héttel később

18-as siló

Walker ágyban maradt, onnan hallgatta az erőszak távoli hangjait. Kiáltások visszhangzottak végig a folyosón, amelyek a Gépészet bejáratától hallatszottak. A puskatűz ismerős ropogása következett, a jófiúk bumm-bumm-bummja, utána meg a rosszak ratatatatája.

Hihetetlen döngés hallatszott, az acélt robbantó puskapor döreje, s egy pillanatra abbamaradt a kölcsönös tüzelés. Újabb kiáltások hangzottak fel. Bakancsok dübörögtek el a folyosón az ajtaja előtt. Az új világ zenéjéhez a bakancsok adták az állandó ritmust. Walker még az ágyából is hallotta ezt a zenét, még akkor is, ha a takarókat a fejére húzta, még ha a párnát is a tetejébe tette, de még akkor is, ha újra meg újra hangosan rimánkodott, könyörögve, hogy hagyják már abba.

A folyosón dübörgő bakancsokat további kiáltozás kísérte. Walker szorosan összegömbölyödött, térdét a melléhez húzta, azon járt az esze, hogy mennyi lehet az idő, s rettegett, hogy reggel van már, amikor ideje felkelni.

Rövid időre minden elcsendesült, ezalatt ellátták a sebesülteket; az ő nyögéseik nem voltak elég hangosak ahhoz, hogy Walker zárt ajtaján áthatoljanak.

Megpróbált elaludni, még mielőtt a zene újrakezdődik. De ahogy mindig, a csend még rosszabb volt. A csendben aggodalmasan várta a tűzharc újabb fellángolását. Türelmetlen vágya az alvás után gyakran épp magát az alvást hiúsította meg. És egyre növekvő rémülettel töltötte el, hogy az ellenállást végül legyűrték, a rosszfiúk győztek, s most érte jönnek…

Valaki ököllel döngette az ajtót – szakértő füle szerint kicsiny és mérges ököl volt az. Négy durva koppantás, aztán a nő elment.

Shirly.

A szokott helyen hagyta Walker reggeliadagját, és elvitte az előző napi, összeturkált, javarészt otthagyott vacsorát. Walker felmordult, s öreg csontjaival oldalvást fordult. Bakancsok dobogtak. Mindig sietősen, mindig nyugtalanul, örökké hadakozva. S valaha csöndes folyosója, jó messze az igazán törődést igénylő gépektől és szivattyúktól, most nyüzsgő főútvonallá változott. Most a bejárati folyosó volt a fontos, a csatorna, amibe az összes gyűlölet ömlött. Csessze meg a siló, az emberek odafenn és a gépek odalenn, harcoljanak csak ezért az értéktelen földdarabért, hadd tornyosuljanak mindkét oldalon a tetemek, míg az egyik fel nem adja, csinálják, mert tegnapi ügy volt ez, és mert senki nem akart a tegnapnál régebbre visszaemlékezni.

Walker azonban igen. Ő emlékezett…

Műhelyének ajtaja felpattant. Walker kikukucskált szennyes gubójából, és Jenkinst látta, a húszas éveiben járó fiút, de szakállasan, amitől öregebbnek tűnt – a fiút, aki Knox halálának pillanatában az egész felfordulást megörökölte.

A fiatalember átrobogott a munkaasztalok és alkatrészek útvesztőjén, egyenest Walker ágyához.

– Fenn vagyok – nyögte Walker, remélve, hogy Jenkins elmegy.

– Nem, nem vagy. – Jenkins odaért az ágyhoz, és fegyvere csövével Walker bordái közé döfött. – Gyerünk, öreg, felkelni!

Walker teste megfeszült. Egyik karja mozgatásával igyekezett elhessegetni a fiút.

Jenkins komolyan meredt rá, szakállában rosszalló arckifejezés bujkált, fiatal szemei köré ráncokat vésett az aggodalom.

– Meg kell javítani azt a rádiót, Walk! Szétzúznak minket odakinn. És ha nem tudom használni, nem hiszem, hogy meg tudom védeni ezt a helyet.

Walker megpróbált felülni. Jenkins overallja pántját megragadva, nem épp gyengéden segített neki.

– Egész éjjel fenn voltam miatta – közölte vele Walker. Megdörzsölte az arcát. Lehelete rettenetes volt.

– Kész van? Szükségünk van arra a rádióra, Walk. Ugye tudod jól, hogy Hank az élete kockáztatásával szerezte meg nekünk?

– Nos, kockáztathatott volna annyival még többet, hogy küld egy leírást is – panaszkodott Walker. Térdére szorította a kezét, s ízületei élénk tiltakozása közepette felállt, és a munkapad felé tántorgott, takaróit egy halomban a földre szórva. Lába félig még aludt, keze zsibbadt, s homályosan érzékelte, hogy rendesen ökölbe szorítani aligha tudná.

– Gondoskodtam elemről – mondta Jenkinsnek. – Kiderült, hogy ez volt a probléma.

Walker a nyitott ajtó felé pillantott, s látta, hogy a folyosón ott áll Harper, a finomító dolgozójából lett katona. Mikor Pietert megölték, Harper lett Jenks helyettese. Most Walker reggelijére meredt, épp csak nem csorgatta a nyálát.

– Szolgáld ki magad! – kiáltott oda Walker. Elutasítóan intett a gőzölgő edény felé.

Harper kikerekedett szemekkel pillantott fel, de mindössze ennyi ideig habozott. Puskáját a falnak támasztva a műhelyajtóba telepedett, és szájába lapátolta az ételt.

Jenkins helytelenítően felmordult, de nem szólt semmit.

– Szóval, látod ezt itt? – Walker megmutatta neki a berendezést a munkapadon, ahol a kis rádiókészüléket korábban darabjaira szedte; a darabokat mostanra már dróttal kötötte össze, így minden rész hozzáférhető volt. – Folyamatosan van energiám. – Megkopogtatta az elem kiiktatása végett beszerelt transzformátort. – És működnek a hangszórók. – Lenyomta az adás gombot, mire kattanás hallatszott, és statikus sustorgás áradt a padhangszórókból. – De nem fog semmit. Mert nem mondanak semmit.

Jenkinshez fordult.

– Egész éjjel bekapcsolva hagytam, és én nem vagyok valami mély alvó.

Jenkins töprengve nézett rá.

– Meghallottam volna – bizonygatta Walker. – Nem beszélnek.

Jenkins megdörzsölte az arcát, ökölbe szorult a keze. Szemét behunyva tartotta, homloka a tenyerében nyugodott, hangja megviselt volt.

– Gondolod, megszakadhatott valami, mikor szétcincáltad?

– Szétszereltem – sóhajtotta Walker. – Nem pedig szétcincáltam.

Jenkins a mennyezetre meredt, ökölbe szorított keze elernyedt.

– Szóval azt hiszed, már nem használják őket, igaz? Arra gondolsz, tudják, hogy nekünk is van egy? Esküszöm, szerintem kém az az átkozott pap, akit küldtek. Szarrá megy minden, mióta beengedtük ide, hogy feladja az utolsó kenetet.

– Nem tudom, mit csinálnak – ismerte el Walker. – Szerintem még használnak rádiót, csak ezt valahogy kiiktatták. Nézd, csináltam másik, erősebb antennát!

Megmutatta neki a drótokat, amelyek a munkapadtól kiindulva kígyóztak, s a fejük felett lévő acélgerendákra tekeredtek.

Jenkins tekintetével követte Walker ujjának mozgását, majd fejét az ajtó felé fordította. A folyosóról újabb kiáltozás hallatszott. Harper egy pillanatra abbahagyta az evést, és hallgatózott. De csak egy pillanatra. Kanalát ismét a kukoricakásába mélyesztette.

– Egyszerűen tudnom kell, mikor fogom tudni ismét használni! – Jenkins ujjával megütögette a munkapadot, majd felkapta a puskáját. – Már majdnem egy hete vaktában lövöldözünk. Eredményeket akarok, nem kioktatást erről az egész – Walker műve felé intett – boszorkányságról.

Walker lezöttyent kedvenc sámlijára, s a rengeteg áramkörre meredt, amelyek korábban a rádió szűk belső részében zsúfolódtak össze.

– Nem boszorkányság ez – mondta. – Elektronika. – Két lemezre mutatott; ezeket az általa meghosszabbított és újraforrasztott vezetékek kapcsolták össze, hogy a többi részt közelebbről tudja vizsgálni. – A legtöbbjének a funkcióját ismerem, azt azonban ne feledd, hogy ezekről az eszközökről semmit nem lehetett tudni, az IT-n kívül semmiképp. Bütykölés közben kell rájönnöm a működési elvre.

Jenkins megdörzsölte az orrnyergét.

– Csak tudasd, mihelyst jutsz valamire! Minden egyéb munkamegrendelésed várhat. Egyedül ez számít. Megértetted?

Walker bólintott. Jenkins elfordult, és Harperre vakkantott, hogy pattanjon fel a padlóról.

Otthagyták Walkert a sámliján, bakancsaik ismét felvették a zene ütemét.

Walker magára maradva bámult a munkaasztalán terpeszkedő szerkezetre, a titokzatos lemezeken felvillanó kis zöld fényekre, amelyek gúnyt űztek belőle. Keze sok évtizedes szokásnak engedve magától nyúlt a nagyítóért, holott Walkernek más vágya sem volt, mint visszabújni az ágyába, begubózni, eltűnni.

Úgy gondolta, segítségre van szüksége. Végignézett mindazon, amit meg kellett volna csinálnia, s gondolatai, mint mindig, most is Scottie-ra terelődtek, a kis árnyékára, aki az IT-hez ment dolgozni, és ahol aztán nem tudták megvédeni. Volt valaha olyan idő – bár mostanra egyre távolabb került tőle, s lassacskán odaveszett az ingoványos múltba –, amikor Walker boldog ember volt. Amikor az életének véget kellett volna érnie, hogy ne kelljen elviselnie a későbbi szenvedést. Ő azonban túlélte ezt a kurta gyönyörűséget, most pedig már alig emlékszik rá. El sem tudta képzelni, milyen érzés reggel várakozással telve felkelni, s a nap végén elégedetten elaludni.

Most már csak a félelem és a rettegés létezett. És a megbánás.

Ő kezdte ezt az egészet, a ricsajt és az erőszakot. Walker meg volt erről győződve. Minden egyes odaveszett élet az ő öreg lelkén szárad. Minden kiontott könnycsepp az ő műve. Mondani senki nem mondta, azonban úgy érezte, hogy ezt gondolják. Egy rövidke üzenet az Ellátásra, egy szívesség Juliette-nek, esély a méltóságnak a megőrzésére, lehetőség, hogy vad és rettenetes elméletét próbának vessék alá, hogy úgy halhasson meg, hogy ne nézzék végig – és most tessék, meg lehet nézni az események áradatát, a harag kitörését, az esztelen erőszakot.

Arra jutott, hogy nem érte meg. Akárhogy számolta, csak ez volt a vége: nem érte meg. Úgy tűnt, többé már semmi sem éri meg.

Munkapadja fölé hajolva öreg kezeivel nekilátott a bütykölésnek. Ez volt az ő dolga, ezt csinálta mindig is. Innen már nem volt menekvés, nem lehetett megállítani azokat a papírszerű bőrrel borított ujjakat, a ráncos tenyereket, melyeknek a barázdái mintha soha nem értek volna véget, még ott sem, ahol kellett volna. Követte a vonalakat, le egészen csontos csuklójáig, ahol gyönge kis erek futottak, mint kékkel szigetelt, eltemetett vezetékek.

Egyetlen nyisszantás, és már menne is Scottie meg Juliette után.

Nagy volt a kísértés.

Különösen mióta Walker úgy gondolta, hogy akár igazuk van a papoknak, akár csak egyszerűen őrült baromságokat fecsegnek, bárhol legyenek is, mindkét régi barátja sokkal jobb helyen van, mint ő…

56

17-es siló

A rézdrót egyik szála derékszögben elállt a többitől. Olyan volt, mint ahogy a siló lépcsőpihenője töri meg a főlépcsőházat, s némi laposságot visz a spirálba. Miközben Juliette a drótot az ujja köré hajlította, és helyére tette a csatlakozást, ez a kiálló darab az ujjába mélyedt, mint valami haragos rovar fullánkja.

Juliette káromkodva rázta a kezét. Majdnem elejtette a drót másik végét, ami jó néhány szinttel lejjebb bukfencezett volna.

Szürke overalljába törölte a kibuggyanó vért, majd befejezte a munkát a csatlakozással, s a drótokat a korláthoz erősítette, hogy feszesek maradjanak. Még mindig nem értette, hogyan lazultak meg, de úgy tűnt, minden megbomlik ebben az elátkozott, pusztuló silóban. A saját józan esze még a legkevésbé.

Kihajolt a korláton, és a lépcsőház betonfalához erősített kusza csövekre és vezetékekre tette a kezét. A mélyből érkező hideg levegőtől dermedt kezével próbálta megkülönböztetni, mely cső remeg a benne bugyogó víztől.

– Van valami? – kiáltott le Solónak. A műanyag csővezetékben mintha egy kis reszketést érzett volna, de az lehetett a saját pulzusa is.

– Azt hiszem!

Solo vékony hangja messze lentről visszhangzott.

Juliette homlokráncolva bámult le a gyengén megvilágított aknába, az acéllépcső és a vastag beton közti űrbe. Jobban teszi, ha megy, és maga nézi meg.

Kicsi szerszámos táskáját a lépcsőn hagyta – nem fenyegetett a veszély, hogy bárki arra jár és belebotlik –, kettesével szedte a fokokat, és egyre mélyebbre kanyargott lefelé a silóban. Minden fordulónál látta a villanyvezetékeket és a hosszan kígyózó csöveket, s bíborszínű ragasztócseppek jeleztek minden fáradságos illesztést, amit elvágott, majd kézzel rögzített.

Más vezeték is futott az övé mellett, villanykábelek kígyóztak a messze fent lévő IT-ből, hogy az alsóbb farmok termesztőfényeit táplálják. Juliette azon gondolkodott, kinek a műve lehet. Soloé biztosan nem: ezt a vezetéket a 17-es siló bukásának korai napjaiban húzták ki. Solo egyszerűen csak másvalaki kemény és kétségbeesett munkájának szerencsés haszonélvezője lett. A termesztőfények most az időzítésnek megfelelően működtek, a melegházban engedelmesen virágzott az ültetvény, amelynek szagát az olaj-és benzinszag, a vízömlések és az állott levegő ellenére több szint távolságból is érezni lehetett.

Juliette megállt a százharminchatodikon. Ez volt az utolsó szint, amit a víz nem árasztott el. Solo próbálta korábban figyelmeztetni, próbálta elmondani neki, még akkor is, amikor ő szenvedélyesen ábrándozott a falméretű ábrán látható hatalmas ásógépek képe fölött. A pokolba is, figyelmeztetés nélkül is tudnia kellett volna a vízről. A saját silójába is folyamatosan beszivárgott a talajvíz; ezzel járt, hogy a talajvíz szintje alatt éltek. Ha a szivattyúk nem jutottak áramhoz, a víz természetesen bejutott és emelkedett.

Kinn, a pihenőn az acélkorlátra dőlt, és visszatartotta lélegzetét. Tucatnyi lépcsővel lejjebb Solo állt azon az egyetlen száraz fokon, amely erőfeszítéseiknek köszönhetően felszínre került. Közel háromheti vezetékezés és vízvezeték-szerelés, az alsó hidroponikus farm jó részének kiselejtezése, egy szivattyú megtalálása, valamint a túlfolyásnak a víztisztító berendezés tartályaiba való átirányítása után egyetlen lépcsőfok került a szárazra.

Solo megfordult, és rámosolygott.

– Működik, igaz? – Megvakarta a fejét, kócos haja összevissza meredezett, fiatalos lelkesedése meghazudtolta ősz szakállát. A reményt keltő kérdés a levegőben lógott, akárcsak egy, a mély-lenti világ hidegéből látható felhő.

– De nem elég jól! – mondta neki Juliette, akit bosszantott, hogy csak ennyit haladtak előre. Lefelé nézett a korláton át, el a kölcsönzött csizmák orra mellett, a lenti víz felszínén lebegő színes olajrétegig. Az olaj és a benzin tükröződő felszíne tökéletesen mozdulatlan volt. Ez alatt a szennyréteg alatt hátborzongató zöld színben fénylett a lépcsőházi szükségvilágítás, kísérteties kinézetet kölcsönözve a mélységnek, ami remekül illett az üres siló maradékához.

Juliette a csendben halk bugyogást hallott a mellette lévő csőben. Már azt gondolta, az olaj-és gázréteg alá mintegy négyméternyire alámerített szivattyú távoli zümmögését hallja. Megpróbálta felszuggerálni a vizet azon a csövön, húsz szinttel és több száz illesztéssel feljebb, az ottani hatalmas és üres víztisztító tartályokba.

Solo szája elé tett kezébe köhögött.

– Mi van akkor, ha felszerelünk egy másik…

Juliette felemelte a kezét, hogy elhallgattassa. Számolt.

A Gépészet nyolc szintjének térfogatát nehéz volt kiszámítani – sok volt a folyosó és a szoba, amit vagy elöntött a víz, vagy nem –, Juliette azonban meg tudta becsülni a henger alakú akna magasságát, Solo lábától a biztonsági pultig. Az egyetlen szivattyú két hét alatt nem egészen harminc centivel csökkentette a vízszintet. Huszonöt vagy harminc méter még hátravan. Ha még egy szivattyút beállítanak, mondjuk egy év alatt el is jutnak a Gépészet bejáratáig. A közbeeső szintek vízzáróságától függően azonban tarthat sokkal tovább is. A gépészet kitakarítása pedig háromszor-négyszer annyi ideig is eltarthat.

– Mi lenne, ha még egy szivattyút beállítanánk? – makacskodott Solo.

Juliette-et rosszullét fogta el. Még ha a hidroponikus farm három másik kis szivattyúját is üzembe helyezi, háromszor annyi csővezetékkel és kábellel együtt, egy, de talán két évébe is beletelik, hogy teljesen száraz legyen a siló. Nem volt benne biztos, hogy van rá egy éve. Csak néhány hete van ezen az elhagyatott helyen egy félig bomlott agyú ember társaságában, és már suttogásokat kezd hallani, elfelejti, mit hova tett, s égve hagyott villanyokat talál, holott megesküdne rá, hogy lekapcsolta őket. Vagy ő kezd megbolondulni, vagy Solo találja szórakoztatónak, hogy ő így érezze magát. Két év ilyen élet, miközben az otthona oly közel van, s mégis annyira lehetetlenül távol…

Áthajolt a korláton, s úgy érezte, talán tényleg beteg. Miközben lebámult a vízbe, túl az olajrétegen megjelenő tükörképén, hirtelen olyan kockázatokat vett fontolóra, amelyek még őrültebbek voltak, mint kétévi, majdnem teljes magány.

– Két év – mondta Solónak. Úgy érezte, mintha valami halálos ítéletet mondana ki. – Két év. Addig tart, ha még három pumpát állítunk be. Minimum hat hónap a lépcsőház, a többi azonban lassabban fog menni.

– Két év! – énekelte Solo. – Két év, két év! – Bakancsával kétszer a lenti lépcsőfokot borító vízbe tapicskolt; az így keltett hullámzás visszataszító módon eltorzította Juliette tükörképét. Megperdült, s a lányra meredt. – Az nem idő!

Juliette küszködve próbálta haragját féken tartani. Két év örökkévalóságnak fog tűnni. S különben is, mit találnának odalenn? Milyen állapotban lehet a főgenerátor? Vagy a munkagépek? Egy friss vízbe süllyesztett gép épségben megmaradhat, míg levegő nem éri, de amint a szivattyúknak köszönhetően bármely része ki lesz ennek téve, megindulhat a korrodálódás. Az oxigén nedves fémen végzett komisz munkája fenyegetett mindent, ami hasznos volt odalent. A gépeket és a szerszámokat azon nyomban meg kell szárítani, utána megolajozni. És csak ketten vannak…

Juliette elborzadva figyelte, hogy Solo lehajol, elhajtja a lába elől az olajréteget, s két kézzel kanalaz a lenti, kissé sós szennyből. Zajosan és boldogan szürcsölte.

Oké, ha csak egyikük dolgozik szorgalmasan a gépek megmentésén, az nem elegendő.

Talán képes lesz megmenteni a tartalék generátort. Az kevesebb munkát igényel, s még mindig sok energiát tudna szolgáltatni.

– Mit csinálunk két évig? – kérdezte Solo. Keze fejével megtörölte a szakállát, és ránézett.

Juliette a fejét rázta.

– Nem várunk két évet – válaszolta. A 17-es silóban töltött utolsó három hét is túl sok volt már neki. Ezt azonban nem mondta ki.

– Oké – vont vállat a férfi. Felfelé dobogott a lépcsőn túl nagy bakancsában. Szürke overallja is buggyos volt, mintha még mindig fiatal fiú lenne, aki az apjára szabott ruhát próbálja hordani. Csatlakozott a pihenőn Juliette-hez, s csillogó szakállából rámosolygott. – Úgy fest, mintha további projektjei lennének – mondta boldogan.

Juliette némán bólintott. Solo „projektnek” hívott mindent, amin kettesben dolgoztak, akár a régen elhaltak hanyag villanyszerelésének megjavítása volt az, akár a farmok feljavítása, akár a világítótestek rögzítése. És kijelentette, hogy imádja a projekteket. Juliette úgy vélte, valami Solo ifjúságában gyökeredző dologról lehet szó, valamifajta túlélési technikáról, amit az évek során fejlesztett ki, s ami lehetővé tette, hogy a felmerülő akadályokat mosolyogva, ne pedig a magánytól borzadva küzdje le.

– Ó, nem is akármilyen projekt előtt állunk – mondta neki Juliette, előre rettegve a feladattól. Gondolatban máris listát kezdett készíteni mindazon szerszámokról és tartalék alkatrészekről, amelyeket be kell szerezniük felfelé menet.

Solo nevetett és tapsolt.

– Helyes – mondta. – Vissza a műhelybe! – Ujjával a feje fölé bökött, utalva az előttük álló hosszú kapaszkodásra.

– Még nem – mondta Juliette. – Először is megebédelünk a farmokon. Aztán még néhány dologért be kell ugranunk az Ellátásra. Azután pedig egyedül kell egy kis időt töltenem a szerverteremben. – Juliette elfordult a korláttól s az alant ezüstöszölden csillogó vízzel teli aknától. – Mielőtt nekilátunk a műhelyben – mondta –, le szeretnék bonyolítani egy hívást…

– Egy hívást! – biggyesztette ajkát Solo. – Nem csak egy hívást. Minden idejét azzal a marhasággal tölti.

Juliette figyelmen kívül hagyta a megjegyzését, és nekiindult a lépcsőknek. Megkezdődött a hosszú menetelés fel az IT-hez, három hét alatt ötödjére. S tudta, hogy Solónak igaza van: csakugyan túl sok időt tölt a hívogatással, túl sokat húzza fülére a fejhallgatót és hallgatja a búgást. Tudta, hogy őrültség, s hogy lassan megbolondul ezen a helyen, de az üres szerver mögött ülve, szája előtt mikrofonnal, a külvilágot elnémító fülhallgatóval a fején – csak ez a kapcsolat volt, ami a jelenlegi, halott világát az élővel kötötte össze – volt képes úgy érezni a 17-es silóban, hogy megőrzi az ép eszét.

57

18-as siló

„…volt az az év, amikor a polgárháború harmincnégy államot pusztított el. Több amerikai élet veszett oda ebben a konfliktusban, mint az összes többi korábbiban együttvéve, minden halál újabb halált hozott. A földet négy éven át dúlták, s a romos csataterek felett eloszló füst nyomán láthatóvá váltak az egymásra tornyozott testvérek. Több mint félmillió élet ért véget. Egyes becslések szerint azonban csaknem kétannyi. Betegség, éhínség és szívet tépő keserűség uralta az emberek életét…”

Mikor Lukas a harcterek leírásához ért, az oldalak karmazsinszínben kezdtek lüktetni. Abbahagyta az olvasást, és felpillantott a mennyezeti világításra. A folyamatos fehér fényt villogó vörös váltotta fel, ami azt jelentette, van valaki fölötte, a szerverteremben. Leoldotta az overallja térdrésze köré lazán kötött ezüstszálat, és óvatosan a könyvbe illesztette. Becsukta a régi kötetet, gondosan visszatette bádogdobozába, majd a könyvespolcon lévő résbe csúsztatta, kiegészítve ezzel az ezüstös gerincekből kirakott hatalmas falat. Halk léptekkel vágott át a szobán, a számítógéphez hajolt, és megrázta az egeret, hogy életre keltse a monitort.

Ablak ugrott fel, rajta a szervereket mutató, a széles szögtől kissé torz élőképpel. Újabb titka volt ez a rejtélyekkel teli helyiségnek: lehetőség nyílt arra, hogy távoli helyeket tartsanak szemmel. Lukas a kamerák segítségével keresgélt, azon gondolkodott, Sammi vagy egy másik technikus érkezett-e meg valamit megjavítani. Korgó gyomra pedig azt remélte, olyasvalaki jött, aki ebédet hoz neki.

Végül a négyes kamera mutatta meg a látogatóját: alacsony, szürke overallos, feltűnő bajuszt és szemüveget viselő figura volt. Kissé meggörnyedt, kezében reszketett a tálcán lévő ezüst evőeszköz, a kilötyögő pohár víz és a letakart tányér; ezeket részben domborodó pocakja támasztotta alá. Bernard felpillantott a kamerára, mikor elhaladt mellette, tekintete egy szinttel feljebbről is keresztüldöfte Lukast, bajsza alatt vékony mosoly ült.

Lukas otthagyta a számítógépet, és a folyosóra sietett, hogy kinyissa Bernardnak a csapóajtót, csupasz talpa lágyan csattogott a hűvös acélrácson. Gyakorlottan és könnyeden kapaszkodott fel a létrán és csúsztatta oldalra a viharvert, vörös zárókart. Bernard árnyéka épp akkor vetett árnyékot a létra aknájára, mikor Lukas a rácsot felemelte. A tálca koppanva megpihent, mialatt Lukas eltette az útból a padló egy darabját.

– Ma elkényeztetem magát – közölte Bernard. Szimatolt, és felemelte a tányérról a fedőt. A fémbúra alól kigomolygott az addig fogságban tartott gőz, s alatta két szelet sertésborda tűnt fel.

– Hű! – Lukas érezte, hogy az étel látványától korogni kezd a gyomra. Feltolta magát a nyílásban, és a padlóra ült, lábát a létra mellett lelógatva. Ölébe húzta a tálcát, és fogta az ezüstöt. – Azt hittem, szigorú fejadagrendszer van a silóban, legalábbis amíg az ellenállás tart.

Levágott egy darabot a porhanyós húsból, és a szájába tette.

– Nem mintha panaszkodnék, félre ne értsen. – Rágni kezdett, megízlelve a gazdag fehérjét, miközben emlékeztette magát: hálával tartozik az állati áldozatért.

– A fejadagrendszert nem szüntettük meg – mondta Bernard. – Fenn a bazárban fellángolt egy kis ellenállás, ez a szerencsétlen disznó meg a kereszttűzben találta magát. A hús javát természetesen elesett bajtársaink özvegyei kapták.

– Mmm? – Lukas nyelt. – Hányan?

– Öten, plusz hárman az első támadásból.

Lukas megrázta a fejét.

– Mindent összevéve nem is rossz. – Bernard megsimította bajszát, és nézte, ahogy Lukas eszik. Lukas rágás közben a villájával jelezve megkínálta főnökét, Bernard azonban nemet intett. Az idősebb férfi hátát az üres szervernek vetette, annak, amely a külvilággal való kapcsolatot jelentette, és a lejárat nyitókarját rejtette. Lukas próbálta nem észrevenni.

– Tehát meddig lesz szükség arra, hogy idebenn maradjak? – Próbált nyugodt hangon beszélni, mintha mindegy lenne neki, mi lesz a válasz. – Három hete már, igaz? – Újabb húsdarabot szelt le, kikerülve a zöldségeket. – Mit gondol, még néhány nap?

Bernard megdörgölte az arcát, s ujjait végigfuttatta gyérülő haján.

– Remélem, csakhogy nem tudom biztosan. Simsre bíztam a dolgot, akinek meggyőződése, hogy a fenyegetés még nem múlt el. A Gépészet elég jól elbarikádozta magát odalenn. Azzal fenyegetőztek, hogy leállítják az áramellátást, én azonban nem hiszem, hogy megteszik. Szerintem végül rájönnek, hogy idefenn, a mi szintjeinken nem ők ellenőrzik a kakaót. Valószínűleg megpróbálták leverni, mielőtt berontottak ide, azután meg voltak döbbenve, hogy mégis ki vagyunk világítva.

– Nem hiszi, hogy elvágnák a farmok energiaellátását, igaz? – A fejadagokra gondolt, a félelmére, hogy a silóban felütheti fejét az éhezés.

Bernard a homlokát ráncolta.

– Végső esetben. Talán. Ha eléggé kétségbeesnek. Ezzel azonban elveszítenék a maradék támogatást is, ami még azoknak a zsírozóknak idefenn megmaradt. Ne aggódjon, elég éhesek lesznek, és feladják. Úgy megy minden, ahogy a nagykönyvben meg van írva.

Lukas bólintott, és ivott egy kis vizet. Úgy gondolta, ennél a sertésbordánál jobbat sohasem evett.

– Ha már a könyvről beszélünk – szólt Bernard –, halad a tanulmányaival?

– Haladok – hazudta Lucas. Bólintott. Igazság szerint alig nyúlt még a Rendelkezés könyvéhez. Az érdekesebb dolgok egyebütt voltak találhatók.

– Helyes. Amikor vége ennek a kellemetlenségnek, néhány extra műszakba osztjuk be magát a szerverteremben. Árnyékoskodással töltheti azt az időt. Amint újra kihirdetjük a választást – és nem hiszem, hogy bárki más indulna, különösen ezek után –, sokkal többet tartózkodok majd a legfelsőn. Az IT vezetése magára marad.

Lukas letette a poharat, és kezébe vette a textilszalvétát. Megtörölte a száját, s elgondolkodott.

– Nos, remélem, nem néhány hétről van szó. Úgy érzem, nekem még évekig…

Búgó hang fojtotta belé a szót. Lukas megdermedt, a szalvéta kezéből a tálcára hullott.

Bernard úgy távolodott el a szervertől, mintha az fizikailag sokkolta volna, vagy fekete fémburkolata hirtelen égetne.

– Az isten verje meg! – vert öklével a szerverre. Az overallja zsebébe túrt a főkulcsáért.

Lukas kényszerítette magát, hogy újabb falatot vegyen magához, és normálisan viselkedjen. Bernard a szerver szűnni nem akaró csengésétől egyre izgatottabbá vált. Megőrjítette. Lukas úgy érezte, mintha ismét az apjával élne, még a régi időkben, még mielőtt apja a kannás ginnek köszönhetően a krumpliágyásban ásott gödörbe nem került.

– Hát esküszöm, a rohadt életbe – morogta Bernard, miközben sorban nyitogatta a zárakat. Lukasra pillantott, aki lassan rágott egy darab húst, aminek hirtelen még az ízét sem érezte.

– Van a maga számára egy feladatom – mondta az utolsó zárat nyitva, amiről Lukas tudta, hogy akad egy kicsit. – Azt akarom, hogy csináljon hozzá itt hátul egy panelt, csak egy egyszerű LED-sort. Találjon ki valami kódot, hogy lássuk, ki hív bennünket. Tudni akarom, hogy fontos, vagy nyugodtan fütyülhetünk rá.

Kirántotta a szerverből a hátsó panelt, és nagy zajjal a negyvenes szervernek támasztotta, a háta mögé. Lukas megint ivott egy korty vizet, mialatt Bernard a gép sötétjébe, barlangszerű belsejébe meredt, tanulmányozva a kis kommunikációs jackdugók felett pislogó fényeket. A szervertorony fekete zsigerei és eszeveszett csengése elnyomta Bernard elsuttogott káromkodásait.

Visszahúzta haragtól vörös fejét, és Lukashoz fordult, aki épp a tálcára tette a poharát.

– Valójában két fényt akarok ide. – Bernard a torony oldalára mutatott. – Vörös fényt, ha a 17-es siló hív. Zöldet, ha bárki más. Megértette?

Lukas bólintott. Lenézett a tálcájára, és nekilátott, hogy egy krumplit félbevágjon, miközben hirtelen ismét az apja jutott eszébe. Bernard megfordult, és megragadta a szerver hátsó paneljét.

– Azt vissza tudom bele tenni. – Lukas a forró krumplival a szájában dünnyögte ezt. Fújt egyet, nehogy a nyelve megégjen, nyelt, majd vízzel öblítette le a falatot.

Bernard otthagyta a panelt, ahol volt. Megfordult, és dühösen bámult a gép belsejébe, de az csak csengett és csengett tovább, s a fenti fények figyelmeztetően hunyorogtak.

– Jó ötlet – mondta. – Talán előbb is kész lesz vele.

A szerver szörnyű csengetése végül abbamaradt, a teremre csend telepedett, csak Lukas villája koccant a tányéron. Olyan volt ez, mint ifjúsága rozspálinkaszagú csendjének pillanatai. Bernard hamarosan magára hagyja – valahogy úgy, ahogyan apja veszítette el eszméletét a konyha vagy a fürdőszoba padlóján.

Kijelölője és főnöke, mintegy végszóra, felállt; az IT vezetője a fenti fények eltakarásával ismét sötétségbe taszította Lukast.

– Élvezze a vacsoráját! – mondta. – Az edényekért később elküldöm Petert.

Lukas babot lapátolt villájára.

– Komolyan? Azt hittem, ez ebéd volt. – Bekapta a babot.

– Nyolc elmúlt – tájékoztatta Bernard. Megigazította az overallját. – Ja igen, és beszéltem ma az édesanyjával.

Lukas letette a villát.

– Igen?

– Emlékeztettem arra, hogy maga fontos munkát végez a siló számára, de komolyan látni akarja magát. Beszéltem Simsszel arról, hogy beengednénk ide…

– A szerverterembe?

– Épp csak be ide. Hogy lássa, maga jól van. Én máshová szervezném, Sims szerint azonban ez rossz ötlet. Nem biztos abban, mennyire erős az állampolgári kötelességtudat a technikusok köreiben. Továbbra is kiszivárogtatók után kutat…

– Sims paranoiás – mondta Lucas gúnyosan. – Egy technikusunk sem állna a zsírozók mellé. Nem árulják el a silót, magát még kevésbé. – Felkapott egy csontot, és lerágta róla a húsmaradékot.

– Engem mégis sikerült meggyőznie arról, hogy magát a legnagyobb biztonságban kell tudnunk. Jelzek majd, ha sikerül intéznem valamit, és találkozhat az édesanyjával.

Bernard előrehajolt, és megszorította Lukas vállát.

– Köszönöm a türelmét! Örülök, hogy olyasvalaki következik utánam, aki megérti, mennyire fontos ez az állás.

– Ó, én teljesen megértem – mondta Lukas. – A silóért bármit.

– Helyes. – Bernard újabb szorítás után felállt. – Olvasgassa továbbra is a Rendelkezést. Különösen a lázadásokról és felkelésekről szóló részeket. Azt akarom, hogy tanuljon a mostani eseményekből, arra az esetre, ha isten őrizz’, a maga szolgálata idején tör ki egyszer ilyesmi.

– Olvasni fogom – mondta Lukas. Letette a lerágott csontot, s ujjait a szalvétába törölte. Bernard hátat fordított, indulni készült.

– Ó! – Bernard megállt, s visszanézett. – Tudom, nincs szüksége rá, hogy emlékeztessem, de maga semmilyen körülmények között ne fogadjon hívást ezen a szerveren. – Ujjával a gép elejére bökött. – Az IT többi vezetőjével még nem egyeztettem magát illetően, így a pozíciója… nos, komoly veszélybe kerülhet, ha bármelyikükkel beszélne a beiktatás előtt.

– Viccel? – Lukas a fejét rázta. – Mintha ugyan én beszélni akarnék bárkivel, aki magát felidegesíti. Köszönöm, nem.

Bernard mosolygott, s megtörölte a homlokát.

– Maga jó ember, Lukas. Örülök, hogy itt van nekem!

– Én pedig örülök, hogy szolgálatára lehetek – felelte Lukas. Újabb bordáért nyúlt, felettesére mosolygott, Bernard arca ragyogott. Az idősebb férfi végül megfordult, hogy távozzon, bakancsai végigcsattogtak az acélfokokon, s elhalkultak, ahogy közeledtek a masszív ajtóhoz, amely rabként tartotta Lukast a gépek s azok titkai között.

Lukas evett, és hallgatta, amint Bernard beüti új kódját a zárba, ismerős, de azonosíthatatlan sorrendű sípolások sorrendjében – a kódot, amivel Lukas immár nem rendelkezett.

A maga érdekében, mondta neki Bernard. Egy zsíros falatot rágott, miközben a nehéz ajtó a helyére zökkent, talpa alatt és a létraaknában pislogni kezdtek a piros fények.

Lukas a tányérjára ejtette a csontot. Félretolta a krumplikat, küszködött a hányingerrel, arra gondolva, hol nyugszanak apja csontjai. A rácsra tette a tálcát, kihúzta lábát a létraaknából, és a nyitott, néma szerver hátához lépett.

A fejhallgató könnyedén csúszott ki tasakjából. Fülére tette, tenyere súrolta arcának háromhetes borostáját. Fogta a vezetéket, és csatlakoztatta a jackdugót a tizenhetes számú aljzathoz.

Néhány sípolás után létrejött a hívás. Elképzelte, ahogyan a másik oldalon kicsörög, és villóznak a fények.

Lukas várt, nem bírt lélegezni.

– Helló!

A hang zene volt füleinek. Lukas elmosolyodott.

– Üdv – mondta.

Leült, nekidőlt a negyvenes szervernek, és kényelembe helyezte magát.

– Hogyan mennek odaát a dolgok?

58

18-as siló

Walker a feje fölé emelt kézzel hadonászva próbálta elmagyarázni új teóriáját arról, hogyan működhet szerinte a rádió.

– Szóval a hang, ezek az adások, ezek olyanok, mint a hullámok a levegőben, világos? – Ujjaival követte a láthatatlan hangokat. Felette, a gerendákról már a harmadik nagy antenna lógott, amit két nap alatt épített. – Ezek a hullámok fel-le futnak a dróton, fel és le – gesztikulált, az antenna hosszát érzékeltetve –, ami épp ezért minél hosszabb, annál jobb. Annál többet sugároz ki a levegőbe.

De ha ezek a hullámok mindenütt ott vannak, akkor miért nem fogunk belőlük semmit?

Walker megbiccentette fejét, s elismerése jeléül ide-oda mozgatta az ujját. Jó kérdés. Átkozottul jó.

– Ezúttal majd menni fog – mondta. – Közel járunk. – Igazított az új erősítőn, amit ő maga épített, és ami sokkal erősebb volt, mint a Hank öreg hordozható rádiójában lévő apróság. – Hallgasd! – mondta.

Recsegő sziszegés töltötte be a szobát, mintha valaki két tenyérnyi műanyag lemezt dörzsölne egymáshoz.

Én nem hallom.

– Azért, mert nem maradsz csendben. Hallgasd!

Ott. Haloványan, de kiemelkedett a sistergésből a továbbított zörej ropogása.

Hallottam!

Walker büszkén bólintott. Nem annyira arra volt büszke, amit megépített, sokkal inkább az okos helyettesítésre. Az ajtóra pillantott, megbizonyosodva arról, hogy továbbra is csukva van. Csak Scottie-val beszélt magában, amikor zárva volt.

– Azt nem tudom, miért nem vagyok képes tisztábbá tenni. – Megvakarta az állát. – Hacsak nem azért, mert túl mélyen vagyunk a földben.

Mindig is ilyen mélyen voltunk, mutatott rá Scottie. Az a seriff, akivel évekkel ezelőtt találkoztunk, mindig gond nélkül rádiózott.

Walker megvakarta a borostát az arcán. Kis árnyéka, mint rendesen, most is beletrafált.

– Nos, ott van ez a kis nyomtatott áramkör, amiről nem tudom, hová való. Gondolom, a jel tisztítására szánták. Úgy tűnik, minden áthalad rajta. – Walker megfordult támlátlan székén, hogy szembekerüljön munkaasztalával, amelyet ehhez a nem mindennapos vállalkozáshoz szükséges zöld áramkörök és drótok színes kavalkádja borított. Leengedte a nagyítóját, és a szóban forgó áramkörre meredt. Elképzelte Scottie-t, amint odahajol, hogy közelebbről szemügyre vegye.

Mi ez a matrica? Scottie rámutatott a fehér matrica egyik pontjára, amelyre a 18-as számot nyomtatták. Scottie-t Walker tanította meg rá, hogy soha nem szégyen elismerni, ha valamit nem tudunk. Aki erre nem képes, semmit nem fog soha tudni igazán.

– Nem tudom biztosan – ismerte el. – De látod, hogy ez a kis áramkör miként illeszkedik a rádióba a szalagkábelekkel?

Scottie bólintott.

– Olyan, mintha cserélhetőnek szánták volna. Mintha például könnyen megégne. Arra gondolok, ez a része tart bennünket fel, mint valami kiégett biztosíték.

Meg tudjuk kerülni?

– Megkerülni? – Walker nem volt biztos benne, hogyan érti.

Áthidalni. Arra az esetre, ha kiégett. Rövidre zárni.

– Ezzel leolvaszthatunk valami mást. Úgy értem, nem lenne itt benn, ha nem volna rá csakugyan szükség. – Walker egy pillanatig gondolkodott. Hozzá akarta tenni, hogy ugyanez mondható el Scottie-ról, a fiú megnyugtató hangjáról. Csakhogy soha nem tudta igazán megosztani az árnyékával érzéseit. Csak azt, amit tudott.

Nos, én ezzel próbálkoznék…

Kopogtattak az ajtón, s a hangot a szándékosan kenetlen zsanérok nyikorgása követte. Scottie a munkaasztal alatti árnyak közé olvadt, hangja elúszott a hangszórókból áradó statikus sistergésben.

– Walk, mi az ördög folyik itt?

Hátrafordult a székén; a kellemes hang és a kemény szavak úgy fonódtak össze, ahogyan ez csak Shirlynél volt lehetséges. Shirly egy letakart tálcával lépett be a műhelybe, elkeskenyedett ajakkal, kiábrándult arckifejezéssel.

Walker lehalkította a sistergést.

– Próbálom megjavítani a…

– Nem, mi ez a képtelenség, amit rólad hallok, hogy nem eszel? – A férfi elé tette és kitakarta a tálcát; a kukoricás tányérból gőz csapott fel. – A reggelidet megetted ma reggel, vagy odaadtad másvalakinek?

– Ez túl sok – mondta a három vagy négy fejadagnyi ételre pillantva.

– Nem, ha másnak adod, ami a tiéd, akkor nem. – Walker kezébe nyomta a villát. – Egyél! Le fog rólad esni az overallod.

Walker a kukoricára bámult. Megkeverte villájával az ételt, gyomra azonban görccsel rekesztette ki az éhséget. Úgy érezte, oly sokáig megvolt már evés nélkül, hogy soha többé nem lesz éhes. A görcs egyre jobban és jobban szorítja, mígnem apró ököllé lesz, és akkor jól érzi majd magát örökre…

– Edd már meg, a szentségit!

Ráfújt egy falatnyi ételre, semmi része nem kívánta, de Shirly kedvéért a szájába vett valamennyit.

– És nem akarom meghallani, hogy bármelyik emberem errefelé lóg és neked hízeleg, oké? Az adagodat nem adhatod nekik. Felfogtad? Egyél még egy falatot!

Walker nyelt. El kellett ismernie, jólesett, amint a forró étel lefelé haladt nyelőcsövén. Újabb kis falatot vett a villájára.

– Rosszul leszek, ha ezt mind megeszem – mondta.

– Én meg megöllek, ha nem.

Felpillantott, azt várva, hogy mosolyog. Shirly azonban nem mosolygott többé. Senki sem mosolygott.

– Mi a nyavalya ez a hang? – Elfordult, és a hang forrását keresve körülnézett a műhelyben.

Walker letette a villát, és igazított a hangerőn. A gombot egy sor ellenálláshoz forrasztották; magát a gombot potméternek hívták. Walkernek hirtelen indíttatása támadt, hogy mindezt elmagyarázza – bármit, csak ennie ne kelljen. Elmagyarázhatná, miként eszelte ki az erősítőt, hogy a potméter igazából változtatható ellenállás, s miként képes a tárcsa valamennyi kis fordulata szabályozni a hangerejét bárminek, amihez ő… Walker félbeszakította a gondolatot. Felkapta villáját, és megkeverte a kukoricát. Scottie suttogását hallotta az árnyak közül.

– Így már jobb – mondta Shirly, a lehalkított sistergésre utalva. – Ez a hang rosszabb, mint amit a régi generátor szokott kiadni. A pokolba is, ha le tudod halkítani, akkor miért volt egyáltalán ilyen hangos?

Walker evett egy falatot. Rágás közben letette villáját, és kivette tartójából a forrasztópákáját. Kis alkatrészdobozban turkált egy másik kiselejtezett potméter után.

– Fogd ezeket – mondta teli szájjal Shirlynek. A potméterből kilógó drótokat nyújtotta felé, és sorba állította őket multimétere ezüst tüskéi mentén.

– Ha ettől tovább eszel. – Shirly hüvelyk-és mutatóujjával rátekerte a drótvégeket a tüskékre.

Walker megint bekapott egy villányit, megfeledkezve arról, hogy meg kell fújnia. A kukorica égette a nyelvét. Rágás nélkül lenyelte, s a tűz végigégette belül a mellkasát. Shirly azt mondta neki, lassabban, lazítson. Walker nem törődött vele, a potméter gombját csavargatta. A multiméter mutatója bemozdult, jelezve, hogy működőképes az alkatrész.

– Miért nem hagyod ezt egy kicsit, és eszel, ameddig itt vagyok és figyelek? – Shirly elhúzott egy széket a munkaasztaltól, és rázöttyent.

– Mert túl meleg – mondta, kezével legyezgetve a száját. Megragadta a forrasztóóntekercset, és végét a forró páka végéhez érintette, amely ettől csillogó ezüstszínt öltött. – Tartanod kellene a fekete drótot.

A pákát könnyedén a tizennyolcas számmal megjelölt áramkörön lévő ellenállás apró lábához érintette. Shirly a munkaasztal fölé hajolt, és a drótra sandított.

– És azután befejezed a vacsorádat?

– Esküszöm.

Shirly összeszűkült szemmel nézett rá, mint aki jelezni akarja, komolyan veszi az ígéretet, majd tette, amit Walker mutatott neki.

Keze nem volt annyira biztos, mint Scottie-é, Walker azonban leengedte nagyítóját, és gyorsan elvégezte a munkát a csatlakozáson. Megmutatta Shirlynek, hová való a piros drót, és odaforrasztotta azt is. Ha nem működik egyik sem, még mindig szétszedheti és máshová forraszthatja.

– Ne hagyd, hogy kihűljön! – mondta Shirly. – Tudom, ha kihűl, nem eszed meg, én meg nem fogok visszamenni a kantinba, hogy felmelegíttessem neked.

Walker a számmal felmatricázott kis áramkört nézte. Mormogva kézbe vette a villát, és méretes adagot vett rá.

– Hogy mennek a dolgok odakinn? – fújta meg a kukoricát.

– Szarul – mondta Shirly. – Jenkins és Harper azon vitatkozik, teljesen leállítsák-e az egész siló áramellátását, vagy se. De aztán néhány fickó, aki ott volt, tudod, amikor Knox és…

Másfelé nézett, s félbehagyta a mondatot.

Walker bólintott, és rágta az ételt.

– Vannak, akik azt mondják, az IT-ben a maximumon volt az áram azon a reggelen, jóllehet innen le volt kapcsolva.

– Talán át volt irányítva – vélte Walker. – Vagy tartalék akkumulátorok mentek. Van nekik, tudod. – Megint evett egy falatot, de már alig várta, hogy megforgassa a potmétert. Igencsak biztos volt abban, hogy a statikus zaj megváltozott, amikor létrehozta a második csatlakozást.

– Állandóan mondogatom nekik, ha így kicsesznénk a silóval, az több kárt okozna, mint hasznot. Csak ellenünk fordítaná a többieket is.

– Igen. Hé, tudsz ezen igazítani? Tudod, amíg eszek.

Felhangosította a statikus sistergést; két kéz kellett a csillogó dró-tokon fityegő potenciométer használatához. Úgy látszott, Shirly visszahőköl a házilag barkácsolt hangszórókból recsegő zajtól. A hangerőszabályzóhoz nyúlt, mintha le akarná halkítani.

– Nem, azt akarom, hogy tekergesd azt, amit most szereltünk be.

– Mi az ördög ez, Walk? Csak edd már meg a nyavalyás ételedet!

Evett egy újabb falatot. És Shirly minden szitkozódás és tiltakozás dacára igazítani kezdte a gombot.

– Lassan! – figyelmeztette Walker teli szájjal.

És a hangszórókból áradó zaj jól hallhatóan megváltozott. Mintha ropogós műanyag mozdult volna meg, hogy körülpattogjon a szobában.

– Mit csinálok én egyáltalán?

– Segítesz egy vénembernek…

– …igen, lehet, hogy szükségem van rád itt fenn ezen…

Walker elengedte a villáját, és kinyújtotta a kezét, hogy megállítsa a lányt. Shirly túlhaladt a tartományon, most már ismét a statikus zaj hallatszott. Úgy látszott, Shirly ösztönösen érzi ezt. Ajkába harapott, és a másik irányba csavarta a gombot, míg a hangok vissza nem tértek.

– Jól hangzik. Idelenn amúgy is csend van. Szükséged van rá, hogy elhozzam a szerszámkészletemet?

– Megcsináltad – suttogta Shirly Walkernek, mintha ezek az emberek meghallhatnák, ha túl hangosan beszél. – Megjavítottad…

Walker feltartotta a kezét. A beszélgetés folytatódott.

– Nem. Hagyd csak a szerszámokat. Roberts seriffhelyettes már itt is van az övéivel. Nyomok után kotorászik, miközben mi itt beszélünk…

– Én dolgozok, mialatt ő nem csinál semmit! – A kiáltás a háttérből hallatszott halványan.

Walker Shirlyhez fordult, mialatt nevetés görgött a rádióban; többen is élvezték a poént. Rég volt már az, amikor bárkit nevetni hallott. Ő azonban nem nevetett. Walker úgy érezte, homloka ráncokba gyűrődik zavarában.

– Mi a baj? – kérdezte Shirly. – Megcsináltuk! Megjavítottuk! – Felállt a székéről, és megfordult, mintha máris futni akarna, hogy elújságolja Jenkinsnek.

– Várj! – Walker tenyerével megtörölte szakállát, s villájával a rádióalkatrészek szanaszét heverő kollekciójára mutatott. Shirly egy lépés után megállt, mosolyogva nézett vissza rá.

– Roberts seriffhelyettes? – kérdezte Walker. – Az meg ki a fészkes fene?

59

17-es siló

Juliette, miközben behurcolta az Ellátásról a következő szállítmányt, felkapcsolta a világítást a Védőruhalaborban. Solótól eltérően ő nem tartotta magától értetődőnek az állandó energiaellátást. Miután nem tudta, honnan származik, idegesítette, hogy akár vége is lehet. Így míg a férfi szokásához híven, sőt, kényszeresen minden villanyt felkapcsolt és úgy is hagyott, Juliette, amennyire lehetséges volt, megpróbált a rejtélyes energiával takarékoskodni.

Legújabb szerzeményeit az ágyra dobta, s közben Walkerre gondolt. Ő is így jutott oda, hogy csak a munkájának élt? A megszállottság, a késztetés volt az oka, az, hogy soha véget nem érő problémák során kellett megfeszítetten dolgoznia, amíg már aludni is alig tudott tőlük?

Úgy érezte, minél inkább megérti az öreget, annál távolabbra kerül tőle, annál magányosabb. Leült, és megdörzsölte a lábát, combját és lábikráját, melyek megmerevedtek a legutóbbi kapaszkodástól. Az utóbbi hetekben már a hordárokéval vetekedett a lába, ám hasogatott mindvégig, s ez a fájdalom állandó, új érzés volt. Ha izmait megfeszítette, a sajgás kínná változott, amit valahogy mégis kívánatosabbnak tartott. Az éles, meghatározható fájdalom jobb volt a tompa, azonosíthatatlan érzületnél. Juliette az olyan érzéseket kedvelte, amelyeket meg tudott érteni.

Lerúgta a bakancsát – furcsa volt erre a guberált holmira mint sajátjára gondolni –, és felállt. Ennyi pihenés elég volt. Vászonzsákjait odavitte az egyik extra munkapadhoz. A Védőruhalaborban minden szebb volt annál, amivel a Gépészeten dolgozott. Még az eleve tönkremenetelre tervezett részek is vegyészi és mérnöki kifinomultsággal készültek, amit csak most tudott igazán értékelni, mikor megértette az ördögi szándékot. Tornyokban halmozta fel az alátéteket és a tömítéseket, a jó árut az Ellátásról és a maradék rosszat a Laborból, hogy lássa, miként működött a rendszer. Ott sorakoztak a munkapadja végében, arra az ördögi, gyilkos tervre emlékeztetve, ahogy kiküldték.

Lerakta az Ellátásról hozott alkatrészeket, s elgondolkodott azon, milyen furcsa volt bejutni, egy másik siló tiltott szívében élni. Még ennél is furcsább volt megbecsülni ezeket a munkapadokat, makulátlan szerszámokat, amelyeket mind csak abból a célból tartottak, hogy hozzá hasonló embereket küldjenek a halálba.

Végignézett a falakon, a tartókon különféle készültségi fokban lógó, mintegy tucatnyi takarítóruhán; olyan volt, mint egy kísérteties jelenésekkel teli szobában élni és dolgozni. Az sem lepte volna meg, ha valamelyik védőruha önmagától leugrik, és járni kezd. Valamennyinek annyira puffos volt a kar-és lábrésze, mintha lenne bennük valaki, s a tükröződő sisaküvegek kíváncsi arcokat is rejtegethettek. Mintha társasága lett volna e csüngő alakok képében. Szenvtelenül figyelték, ahogy szerzeményeit két oszlopba válogatja: az egyikbe kerültek a következő nagy vállalkozásához szükséges tárgyak, a másikba a hasznos apróságok, amiket úgy gyűjtött be, hogy nem volt különösebb elképzelése, mire fogja felhasználni.

Ebbe a második csoportba került egy értékes, újratölthető elem, rajta még némi vérrel, amit Juliette képtelen volt letörölni róla. Képek villantak át tudatán azokról a felfedezésekről, amikre anyagok után kutatva bukkant – így a két emberről, akik az Ellátás központi irodájában követtek el öngyilkosságot, kezüket összekulcsolva, másik kezükön a csuklójuk felvágva, körülöttük jókora rozsdaszín folt. Ez volt az egyik legrosszabb élménye, olyan emlék, amitől nem szabadulhatott. Sok minden tanúskodott erőszakról a silóban mindenfelé. Romos és kísértetjárta volt az egész hely. Juliette teljes mértékben megértette, miért nem ment Solo a kerteken kívül sehová. És elfogadta azt a szokását is, hogy az iratszekrénnyel minden éjszakára eltorlaszolta a szerverterem bejáratát, jóllehet egyedül volt évek óta. Juliette nem hibáztatta. Elalvás előtt minden este elreteszelte a Védőruhalabor ajtaját. Nem igazán hitt a kísértetekben, kételkedését azonban alaposan kikezdte az a szűnni nem akaró érzés, hogy szemmel tartják; ha nem is emberek, hát a siló maga.

Dolgozni kezdett a légkompresszoron, és mint mindig, jó érzéssel töltötte el a kétkezi munka. Megjavítani valamit. Elfoglalni magát. Miután túlélte a takarítás rettentő megpróbáltatását, és sikerült beküzdenie magát ebbe a siló-porhüvelybe, hosszú és kemény munkájába került, míg olyan helyre bukkant, ahol el tudott aludni. Soha nem ment a szerverterem alá, ahol Solo halomban álló hulladékának bűze mindent átitatott. Kipróbálta az IT vezetőjének lakását, de amikor Bernardra gondolt, még arra is képtelen volt, hogy akár csak leüljön ott. A különféle irodákban lévő kanapék nem voltak elég hosszúak. A derékalj, amit a meleg szerverterem padlóján vetett meg magának, jó volt, de a magas gépszekrények kattogása és zúgása kis híján megőrjítette.

Meglehetősen fura módon minden hátborzongató kísértetével együtt is a Védőruha-laboratórium volt az egyetlen hely, ahol rendesen ki tudta aludni magát. Ezt alighanem a mindenütt jelen lévő szerszámoknak köszönhette, a hegesztőpisztolyoknak és a csavarkulcsoknak, a falakat betöltő fiókoknak, amik tele voltak az összes elképzelhető típusú csőkulccsal és csavarhúzóval. Ha helyre tud hozni bármit, akár önmagát is, az abban a szobában fog megtörténni. Volt más hely is, ahol a 17-es silóban otthon érezte magát, a két börtöncella, amelyekben útjai némelyike során megaludt. És az üres szerver mögött ülve, Lukasszal beszélgetve.

Őrá gondolva vágott át a szobán, hogy az egyik jókora fém szerszámtartóból kivegye a megfelelő méretű menetvágót. Zsebre tette, levette a teljesen kész védőruhák egyikét, csodálva az öltözék súlyát, mely arra emlékeztette, milyen terjedelmesnek érezte magát, amikor egy éppen ilyet viselt. A munkapadra emelte, és lehúzta a sisak zárógallérját, a fúrógéphez vitte, és óvatosan előfúrást végzett rajta. A gallért satuba helyezve dolgozni kezdett a menetvágóval a lyukban, új csavarmenetet készítve a légvezeték számára. Ezzel küszködve épp a Lukasszal folytatott utolsó beszélgetésére gondolt, mikor a friss kenyér illata bekúszott a laborba, s nyomában Solo is megjelent.

– Helló! – kiáltotta az ajtóból. Juliette felnézett, s állának mozdulatával invitálta beljebb. Erő kellett a menetvágó forgatásához, a fémnyél tenyerébe vágott, szemöldökére lassan kiült az izzadság.

– Sütöttem még kenyeret.

– Nagyszerű az illata – mormogta.

Solót azóta nem bírta leállítani, hogy megtanította lepénykenyeret sütni. Egyesével mozdította el a konzerves polcait tartó nagy lisztes fémdobozokat, mialatt a receptekkel kísérletezett. Juliette emlékeztette magát, hogy más étkek elkészítését is meg kell neki tanítania, hogy szorgalmának hasznát vegye, s étrendjüket is kicsit feldobja.

– És szeleteltem uborkát – mondta olyan büszkeséggel, mintha minden képzeletet felülmúló lakomáról beszélt volna. Solo gondolkodása sok tekintetben, így a kulináris szokásokat illetően is, megragadt a tizenévesek szintjén.

– Mindjárt megkóstolom – válaszolta neki. Erejét megfeszítve végül sikerült végigvinnie a menetvágót a lyukon, olyan formás menetet hozva létre, mintha az Ellátásról került volna ki. A menetvágó simán kicsusszant, ahogyan az odaillő csavar is fog majd.

Solo a kenyérrel és zöldséggel teli tányért a munkapadra tette, és megfogott egy szerszámot.

– Min dolgozik? Másik szivattyún? – Szemügyre vette a nagy, kerekes légkompresszort a belőle kígyózó vezetékekkel.

– Nem. Az túl sokáig tartana. Azon dolgozom, hogy hogyan lehetne levegőhöz jutni a víz alatt.

Solo nevetett. Majszolni kezdett egy darab kenyeret, majd rádöbbent, hogy a lány nem viccelt.

– Komolynak hangzik.

– Komolyan is mondom. Azok a szivattyúk, amelyekre igazán szükségünk van, az aknák mélyén vannak, a siló legalján. Csak az IT-től kell valamennyi elektromosságot juttatnom oda le, hozzájuk. Akkor nem évek, hanem hetek vagy hónapok alatt kiszárítjuk ezt a helyet.

– Víz alatti légzés – mondta Solo. Úgy nézett Juliette-re, mintha a lány esze ment volna el.

– Nem különbözik attól, ahogyan idejutottam a silómból. – Szilikonszalaggal burkolta be a légvezeték kapcsolójának rázáródó végét, majd nekilátott, hogy a gallérba csavarja.

– Ezek a ruhák légmentesek, amitől egyúttal vízmentesek is. Egyedül folyamatos levegő-utánpótlásra van szükségem a légzéshez, és annyi ideig dolgozhatok odalenn, ameddig csak akarok. Addig mindenképp, hogy működésbe hozzam a szivattyúkat.

– Gondolja, még működnek?

– Működniük kell. – Fogta a csavarkulcsot, és amennyire csak merte, meghúzta a kapcsolót. – Víz alatti munkára tervezték őket, és egyszerűek. Csak energiára van szükségük, aminek mi bővében vagyunk idefenn.

– És én mit fogok csinálni? – Solo megtörölte a kezét; Juliette munkapadjára hullottak a morzsák. A férfi újabb darab kenyérért nyúlt.

– Maga felügyeli a kompresszort. Meg fogom mutatni, miként kell beindítani, hogyan kell üzemanyaggal feltölteni. Az egyik hordozható seriffhelyettesi rádiót is be fogom szerelni a sisakba, úgyhogy oda-vissza beszélhetünk egymással. Jó csomó csövet meg villanydrótot kell majd kibogoznunk. – Felmosolygott rá. – Ellátom én munkával, ne aggódjon.

– Nem aggódom – felelte Solo. Mellét kidüllesztve rágódott egy uborkán, tekintete a kompresszorra tévedt.

Juliette pedig látta, hogy – akár egy tinédzser, akinek gyakorlata nem nagyon van, igénye annál inkább – Solo még nem sajátította el a meggyőző hazudozás művészetét.

60

18-as siló

„…fiúk a tábor másik oldaláról. Az eredményeket szorosan figyelemmel kísérték a kísérletvezetők, akik a tábori tanácsadó szerepében működtek. Amikor az erőszak ellenőrizhetetlenné vált, a kísérletet leállították, még mielőtt az véget érhetett volna. A kísérlet Robbers Cave-nél vette kezdetét, mikor két csapat, nagyjából azonos háttérrel és értékrenddel bíró fiú végigment azon, amit a pszichológia területén a csoportba befogadás, illetve kirekesztés forgatókönyvének neveznek. Jól látható apró különbségek, az a mód, ahogyan valaki a kalapot viseli, a beszédben alkalmazott eltérő ragozás megbocsáthatatlan kihágássá változott. Mikor kövek kezdtek röpködni, s az egymás táborán való rajtaütések alkalmával folyni kezdett a vér, a kísérletezők mást nem tehettek, mint véget vetettek a…”

Lukas nem tudta tovább olvasni. Becsukta a könyvet, és a magas polcoknak támaszkodott. Valami ocsmány szagot érzett. Az orrához emelte a régi könyv gerincét, és megszimatolta. Végül rájött, hogy a saját szagát érzi. Mikor is zuhanyozott utoljára? Életének megszokott rendje teljesen felborult. Reggelente nem ébresztették visítozó gyerekek, esténként elmaradt a csillagvadászat, a homályosan megvilágított lépcsőház pedig nem vezette többé vissza az ágyába, hogy másnapra kelve mindezt elölről kezdhesse. Ehelyett az ébren hánykolódás rapszodikus időszakai követték egymást a harmincötödik szint rejtett hálótermében. Vagy egy tucat ágy állt rendelkezésre, ám ő teljesen egyedül volt. Villogó vörös fények jelezték, ha társasága érkezett; Bernarddal és Peter Billingsszel beszélgethetett, amikor ételt hoztak neki, s hosszú párbeszédeket folytathatott Juliette-tel, mikor a lány hívta, s ő a készülékhez tudott menni. A közbeeső idejét a könyvek töltötték ki. Megszerezhetetlen történelemkönyvek emberek milliárdjairól és még annál is több csillagról. Történetek az erőszakról, a tömegőrületről, az élet megrázó idővonaláról, keringő napokról, melyek egyszer kiégnek, fegyverekről, amelyek mindennek véget vethettek volna, s betegségekről, amelyek csakugyan majdnem véget is vetettek.

Meddig bírja, hogy csak olvas, alszik és eszik? A hetek máris hónapoknak tűntek. A napokat nem lehetett számontartani, képtelenség volt emlékezni, mióta hordja ezt az overallt, vajon eljött-e az ideje, hogy kibújjon belőle, és felöltse a szárítóban lévőt? Néha úgy érezte, napi három alkalommal öltözött át és mosta ki a ruháját. De könnyen lehet, hogy valójában csak hetente kétszer. A szaga után ítélve még tovább is hordta.

Fejét hátrahajtotta a könyvek fémdobozaira, és behunyta a szemét. Amiket olvasott, az így nem lehetett teljesen igaz. Egy ennyire zsúfolt és furcsa világnak semmi értelme. Ahogy átlátta az egésznek a léptékét, a föld alá bújtatott élet ötletét, azt, hogy embereket takarítani küldjenek, s hogy azon izgatják magukat, ki kitől mit lopott – egyfajta mentális szédülést érzett, valamiféle mélység-peremén-ingadozás rettegése fogta el, meglátván messze lenn egy sötét igazságot, amin azonban már nem tudott kiigazodni, mert érzékei visszatértek, s a valóság visszarántotta a peremről.

Nem volt biztos benne, mennyi ideje ült így, egy más időről és helyről álmodozva, míg eljutott hozzá, hogy ismét pulzálnak a vörös fények.

Lukas visszacsúsztatta a kötetet bádogburkába, majd felkászálódott.

A számítógép monitorja azt mutatta, Peter Billings van a szerverszoba ajtajánál, olyannyira benn, amennyire csak be tudott jönni a helyiségbe. Az ajtón belül álló, munkanaplókat tartalmazó iratszekrény tetején tálca, rajta a vacsorája.

Elfordult a számítógéptől, végigsietett a folyosón, és sietősen felkúszott a létrán. Az elmozdított rácsot gondosan visszatette a helyére, és vargabetűt írt le a zümmögő szervertornyok között.

– Ó, íme, a mi kis védencünk – mosolygott Peter, szeme azonban összeszűkült Lukas láttán.

Lukas biccentett.

– Seriff – mondta. Állandóan az volt az érzése, hogy Peter csendben gúnyolja, lenézi őt, annak ellenére, hogy nagyjából egykorúak. Valahányszor Bernard társaságában bukkant fel Peter, kivált aznap, amikor Bernard elmagyarázta, miért kell Lukas biztonságáról gondoskodni, a versengés feszültségét lehetett a két fiatalember közt érzékelni. S Lukas, noha ő maga nem érzett késztetést ilyesmire, tudatában volt ennek a feszültségnek. Bernard bizalmasan titoktartásra kérte Lukast, azt mondta neki, végső soron a polgármesteri munkára neveli ki Petert, s ő meg Lukas egy nap kéz a kézben fognak dolgozni. Lukas próbálta ezt észben tartani, miközben leemelte a tálcát az iratszekrényről. Peter figyelte, lejjebb mozduló szemöldökén látszott, hogy gondolkodik.

Lukas megfordult, hogy távozzon.

– Miért nem ül le és eszik itt? – kérdezte Peter, nem mozdulva a szerverterem vastag ajtajától, aminek támaszkodott.

Lukas megdermedt.

– Látom, hogy Bernarddal mindig itt ül evés közben, de ha én jövök, rögtön elhúzza a csíkot. – Peter előrehajolt, és a szerverek sorára bámult. – Különben meg mit csinál itt álltó nap?

Lukas érezte, hogy csapdába esett. Igazság szerint egyáltalán nem volt éhes, korábban arra gondolt, elteszi későbbre az ételt, de rendszerint az étkezés teljes befejezése volt a leggyorsabb módja annak, hogy ezekből a beszélgetésekből kiszabaduljon. Vállat vont, és a padlóra telepedett a munkanaplós szekrénynek dőlve, lábát maga elé nyújtva. Mikor a fedőt levette, egy adag felismerhetetlen levest pillantott meg két szelet paradicsom és egy darab kukoricakenyér társaságában.

– Többnyire a szervereken dolgozom, mint azelőtt. – Egy harapás kenyérrel, valami ízetlennel kezdte. – Az egyedüli különbség, hogy a nap végén nem kell hazasétálnom. – Peterre mosolygott, miközben a száraz kenyeret rágta.

– Tényleg, maga lejjebb él, a középtájon, igaz? – Peter keresztbe tette karját, s még kényelmesebben dőlt a vastag ajtónak. Lukas oldalra hajolt, s elnézett mellette a folyosón. A sarkon túlról hangok hallatszottak. Hirtelen késztetése támadt, hogy felugorjon és fusson, pusztán a futás kedvéért.

– Nem éppen – felelte. – A lakásom gyakorlatilag a legfelsőn van.

– Mint minden középsőé – nevetett Peter –, azoknak, akik ott laknak.

Lukas a kukoricakenyeret rágta, hogy elfoglalja a száját. Rágás közben óvatosan méregette a levest.

– Mondott magának Bernard valamit a nagy támadásról, amit kiterveltünk? Gondolkodtam, hogy lemegyek, és részt veszek benne.

Lukas megrázta a fejét. Kanalát a levesbe merítette.

– Tud a falról, amit a Gépészet húzott fel, arról, hogyan zárták be saját magukat ezek az idióták? Nos, Sims és a fiai apró darabokra fogják robbantani. A világ összes ideje rendelkezésükre állt, hogy a mi oldalunkról ezen dolgozzanak, úgyhogy maximum néhány nap alatt vége lesz majd ennek a furcsa kis lázadásnak.

Lukas a forró leves szürcsölése közben csak a Gépészet acélfala mögött csapdába esett férfiakra és nőkre tudott gondolni, pontosan tudta, min mennek keresztül.

– Ez azt jelenti, hogy hamarosan kikerülök innen? – Kanala szélét szúrta az éretlen paradicsomba ahelyett, hogy kést és villát használt volna. – Odakinn semmi nem fenyegethet engem, igaz? Még azt sem tudja senki, ki vagyok én.

– Ez Bernardon múlik. Furcsa dolgokat művel az utóbbi időben. Gondolom, a rengeteg stressz miatt. – Peter lecsúszott az ajtó mentén, és a sarkára ült. Lukasnak ez kényelmes volt, nem kellett a nyakát meregetve felnéznie rá.

– Mondott valamit arról is, hogy felhozza ide látogatóba a maga édesanyját. Ebből úgy gondolom, hogy még legalább egy hetet itt lesz.

– Nagyszerű. – Lukas leerőltetett a torkán még néhány kanállal. Mikor a távoli szerver csengetni kezdett, teste megrándult, mintha valami zsinóron rántották volna meg. A fenti fények – a beavatottak számára jelentőségteljesen – pislogni kezdtek.

– Mi az? – Peter kissé lábujjhegyre emelkedve kukucskált be a szerverterembe.

– Azt jelenti, vissza kell mennem a munkába. – Lukas a kezébe adta a tálcát. – Kösz, hogy elhozta. – Távozásra készen sarkon fordult.

– Hé, a polgármester meghagyta, hogy ügyeljek rá, hogy megegyen mindent…

Lukas a válla fölött visszaintett. Eltűnt az első magas szerver mögött, s a terem hátsó része felé kezdett ügetni, útközben száját kezével törölgetve. Tudta, hogy Peter nem követheti.

– Lukas!

De ő már ott sem volt. A távolabbi fal felé sietett, menet közben kotorva elő kulcsait a gallérja alól.

Miközben a zárakon dolgozott, látta, hogy a fenti fények kialszanak. Peter becsukta az ajtót. Lukas eltávolította a hátlapot, kiemelte tartójából a fejhallgatót, és csatlakoztatta.

– Helló! – Igazított a mikrofonon, hogy ne legyen túl közel a szájához.

– Üdv! – A nő hangja úgy feltöltötte, ahogyan az étel soha nem volt rá képes. – Futott miattam?

Lukas nagy levegőt vett. Ebben az elszigeteltségben kezdett kijönni a formájából, mivel nem kellett munkába menet, onnan jövet lépcsőznie.

– Nem – hazudta. – Maga viszont lehetne óvatosabb is a hívásokkal. Napközben legalább. A tudjaki állandóan idebenn van. Tegnap, amikor olyan sokáig hagyta kicsengeni, pontosan a szerver mellett ücsörögtünk, mialatt az csak csengett és csengett. Az aztán felhergelte.

– Gondolja, érdekel, ha feldühödik? – nevetett Juliette. – Amellett azt akarom, hogy vegye fel. Imádnám, ha még többet beszélhetnék vele. Egyébként maga mit javasol? Beszélni akarok magával, muszáj beszélnem valakivel. Maga pedig mindig ott van. Nem úgy van, hogy maga fel tud hívni, és elvárja, hogy itt várakozzak. A pokolba, ideát tetőtől az aljáig járom ezt az átkozott helyet. Tudja, hányszor mentem a harmincas szintektől az Ellátásig? Tippelje meg.

– Nem akarom megtippelni. – Lukas megdörzsölte a szemhéját.

– Alighanem tucatszor. És tudja, mit, ha már állandóan odabenn van, tegyen meg nekem egy szívességet, és ölje meg. Kíméljen meg ettől a problémától…

– Öljem meg? – hadonászott Lukas. – Hogy mit, talán verjem agyon?

– Tényleg akar néhány javaslatot? Mert én jó párat megálmodtam…

– Nem, nem akarok javaslatokat! És senkit sem akarok megölni! Sosem tettem ilyet. – Lukas mutatóujjával erőteljes nyomással apró köröket rajzolt a halántékára. Ezek a fejfájások állandóan kiújulnak. Azóta is…

– Felejtse el! – mondta Juliette, s a hangjában lévő undor fénysebességgel süvített végig a drótokon.

– Nézze… – Lukas újra megigazította a mikrofont. Gyűlölte ezeket a beszélgetéseket. Sokkal jobban kedvelte, amikor semmiségekről esett köztük szó. – Sajnálom, csak hát… tiszta őrültekháza van ideát. Nem tudom, ki mit tesz. Ide vagyok bezárva ennyi információval, van ez a rádióm, ami csak azt lármázza egész idő alatt, hogy emberek harcolnak egymással, de úgy tűnik, a többiekhez képest lószart sem tudok.

– Azt viszont tudja, hogy bennem megbízhat, igaz? Hogy én a jófiúk közé tartozom? Semmi rosszat nem tettem, Lukas, amiért ki kellett volna küldeniük. Azt akarom, hogy tisztában legyen ezzel.

Hallgatta, amint Juliette mély lélegzetet vesz, majd sóhajtva kiengedi a levegőt. Elképzelte, ahogy odaát ül, egyedül a silóban azzal a bolonddal, mikrofonja szorosan az ajkához préselve, melle keserűségtől feszül, agya teli a vele kapcsolatos elvárásokkal.

– Lukas, ugye tudja, hogy én a jó oldalon állok, igaz? S hogy maga egy elmebetegnek dolgozik?

– Őrület ez az egész – felelte. – Mindenki megőrült. Annyit tudok, hogy itt ültünk az IT-ben, abban a reményben, hogy semmi rossz nem történik, erre az elképzelhető legrosszabb dolgok törtek ránk.

Juliette újra nagyot sóhajtott, s Lukas arra gondolt, mi az, amit elmondott a lánynak a felkelésről, s mi az, amit elhallgatott.

– Tudom, mit mond arról, amit az enyéim tettek, de érti, hogy miért jöttek? Érti? Valamit tenni kellett, Luke. És még mindig kell.

Lukas vállat vont, megfeledkezve arról, hogy a lány nem láthatja. Noha gyakorta beszélgettek, még mindig nem szokott hozzá az efféle társalgáshoz.

– Maga abban a helyzetben van, hogy segítsen – mondta Juliette.

– Nem kértem, hogy itt legyek. – Benne is egyre gyűlt a harag. Miért terelődnek a beszélgetéseik mindig rossz felé? Miért nem tudnak visszatérni ahhoz, hogy mikor ettek legjobbat életükben, mik voltak kölyökkoruk kedvenc könyvei, mi az, amit mindketten kedvelnek, s mi az, amit ki nem állhatnak?

– Egyikünk sem kérte, hogy oda kerüljön, ahol van – emlékeztette a lány hidegen.

Lukas ettől elhallgatott, végiggondolta, hol van a nő, és min ment keresztül, hogy odajusson.

– Ami felett nekünk van hatalmunk – mondta Juliette –, azok a tetteink, bárhová juttat is minket a sors…

– Valószínűleg le kell tennem. – Lukas aprót lélegzett. Nem akart tettek meg sors felett töprengeni. Nem akarta ezt a beszélgetést. – Peter hamarosan hozza a vacsorámat – hazudta.

Csend volt. Hallotta a lány légzését. Majdnem olyan volt, mintha valakinek a gondolkodását hallotta volna.

– Oké – mondta Juliette. – Megértem. Nekem is mennem kell, hogy ezt a ruhát kipróbáljam. És figyeljen, ha működik ez a dolog, lehet, hogy egy darabig nem jelentkezem. Úgyhogy ha egy vagy két napig nem hall felőlem…

– Csak óvatosan! – mondta Lukas.

– Óvatos leszek. És emlékezzen arra, amit mondtam! Amit utunk során teszünk, meghatározza, kik vagyunk. Maga nem közülük való. Maga nem hozzájuk tartozik. Kérem, ezt ne feledje!

Lukas beleegyezése jeléül motyogott valamit, s Juliette elköszönt. A lány hangja még mindig a fülében csengett, mikor benyúlt, és kihúzta a jackdugót.

Ahelyett, hogy a fejhallgatót visszatette volna a tokjába, visszasüllyesztette a szerverbe maga mögött, kezével gyűrögetve a fejhallgató párnáit, azon gondolkodva, ő maga mit tett korábban, hogy valójában ki is ő.

Legszívesebben labdává gömbölyödött és sírt volna, csak behunyja a szemét, s eltolja magától a világot. De tudta: ha becsukja a szemét, és hagyja magát a sötétségbe süppedni, semmi mást nem fog látni, csak őt. Azt a pici nőt az ősz hajával, a golyók becsapódásától – Lukas golyóinak becsapódásától – rángatózó testét. Érezné ujját a ravaszon, a sós izzadságtól nedves arcát, az égett puskapor bűzét, a csattanva az asztalra hulló üres töltényhüvelyeket és azoknak a férfiaknak és nőknek örömteli és győzedelmes kiáltozását, akik mellé felsorakozott.

61

18-as siló

– Csütörtökön azt mondtad, két napon belül hozzam el neked.

– Nos, az ördögbe is, a két nap letelt, Carl. Azzal tisztában vagy, hogy holnap reggel van a takarítás, igaz?

– Te meg tisztában vagy azzal, hogy a ma az még ma, igaz?

– Ne legyél okostojás! Szerezd meg nekem azt az aktát, és hozd ide fel, rögvest! Esküszöm, ha kudarcba fullad ez a szar, mert te…

– Hozom. Ne csináld már, ember! Csak hülyülök. Lazíts!

– Lazítsak. Cseszd meg, majd lazítok holnap! Kilépek a vonalból. Most már ne baszakodj!

– Mindjárt jövök…

Shirly Walker munkapadján könyökölt, fejét a kezébe támasztotta, ujjaival haját csavargatta.

– Mi folyik ott a távolban? – kérdezte. – Mi ez, Walk? Ezek az emberek meg kicsodák?

Walker átnézett a nagyítóján. Kitépett egy szál sörtét a takarítókeféből, és az alapozós tégely tetején lévő fehér festékbe mártotta. Másik kezével megragadta a csuklóját, s a legnagyobb gondossággal húzta végig a sörtét a potméter külső részén, pontosan szemközt azzal a jelzéssel, amit maga festett a gombra. Elégedetten számolta össze az eddig megfestett rovátkákat, melyek mindegyike egy másik erős szignál pozícióját jelezte.

– Tizenegy – mondta. Shirlyhez fordult, aki szólt valamit, de Walker nem értette tisztán, mit mondott. – S nem hinném, hogy a miénket már megtaláltuk volna.

– Miénket? Walk, én ettől kikészülök. Honnan jönnek ezek a hangok?

Walker vállat vont.

– A városból? A hegyeken túlról? Honnan tudhatnám? – Lassú mozdulattal tekerni kezdte a gombot, további beszélgetés után hallgatózva. – Rajtunk kívül tizenegy. S ha több is van? Többnek kell lennie, igaz? Mi arra az esély, hogy máris mindet megtaláltuk?

– Ebben az utolsóban takarításról beszéltek. Gondolod, hogy úgy értették…?

Walker bólintott, amitől a nagyítója elmozdult. Visszaigazította a helyére, majd tovább keresett a tárcsával.

– Szóval silókban vannak. Ahogy mi.

A kis zöld nyomtatott áramkörre mutatott, amelyet a lány segített neki összedrótozni a potméterrel.

– Ez a kis áramkör csinál valamit, talán modulálja a frekvenciát. – Shirly szinte beleőrült ezekbe a hangokba; Walkert viszont sokkal inkább ezek a másfajta rejtélyek nyűgözték le. A statikus zúgásból recsegés hallatszott ki; Walker keze megállította a gombot, előre-hátra igazgatta, de nem talált semmit. Továbbtekert.

– Arra a kis lapra gondolsz, amelyen a tizennyolcas szám van?

Walker szótlanul nézett rá. Ujja abbahagyta a keresést. Bólintott.

– Szóval legalább annyi van – mondta a nő, gyorsabban gondolkodva, mint Walker. – Meg kell találnom Jenkinst. Szólnunk kell neki erről. – Shirly felállt a székről, és az ajtó felé indult. Walker biccentett. A következtetések elszédítették, a pad és a falak mintha oldalvást húzódtak volna. A lehetőség, hogy ezeken a falakon túl emberek lehetnek…

Fogai összecsattantak a heves robbanástól, ami felrázta zavaros gondolataiból. Lába kicsúszott alóla, miközben a padló megremegett, s évtizedek pora pergett le a mennyezeten tekergő drótok és csövek gubancából.

Walker oldalára fordult, köhögve lélegezte be a levegőben szálló pézsmaszagú penészt. Füle csengett a robbanástól. Megtapogatta a fejét, a nagyítója után nyúlt, de meglátta maga előtt a fémpadlózaton heverő keretet, aminek a lencséje apró szilánkokra tört.

– Ó, ne! Nekem szükségem van… – Megpróbálta kezét kiszabadítani a teste alól, de csípőjében szúrást érzett, majd erőteljes fájdalom ömlött el ott, ahol csontja a fémhez csattant. Nem volt képes gondolkodni. Integetve könyörgött Scottie-nak, hogy jöjjön elő az árnyak közül, és segítsen neki.

Durva bakancs zúzta porrá, ami még nagyítójából megmaradt. Erős, fiatal kezek ragadták meg az overallját, talpra rángatták. Kiáltozás hallatszott mindenünnen. Lövések és gépfegyvertűz ropogása.

– Walk! Jól vagy?

Jenkins tartotta az overalljánál fogva. Walker igencsak biztosra vette, hogy ha a fiú elengedné, összeesne.

– A nagyí…

– Uram! Mennünk kell! Bejutottak!

Walker az ajtó felé fordulva látta, amint Harper talpra segíti Shirlyt. A nő arcán döbbenet ült, szeme elkerekedett, vállát és fekete haját szürke porréteg ülte meg. Walker felé nézett, s éppoly kábának látszott, mint amilyennek érezte magát.

– Szedd a cuccod! – mondta Jenkins. – Visszavonulunk. – Végignézte a szobát, tekintete a munkapadra irányult.

– Megjavítottam – köhögött Walker a kezébe. – Működik.

– Azt hiszem, egy kicsit későn.

Jenkins elengedte az overallját, Walkernek pedig le kellett ülnie, nehogy újra elterüljön a földön. A fegyverropogás most közelebbről hallatszott. Bakancsok dübörgése, még több kiabálás, újabb hangos robbanás, amelyet a padlón keresztül lehetett érezni. Jenkins és Harper az ajtónál parancsszavakat ordítozott, és karjukat lengették az elrohanó emberek felé. Shirly a munkapadja mellett Walkerhez lépett. Szeme a rádión volt.

– Szükségünk van erre – mondta, nehezen lélegezve.

Walker a padlón csillogó szilánkokra nézett. Az a nagyító kéthavi bérébe fájt…

– Walk! Mit hozzak? Segíts.

Megfordult, s látta, hogy Shirly összegyűjti a rádió alkatrészeit, a nyomtatott áramkörök közti drótok felcsavarodtak, összegubancolódtak. Egyetlen hangos durranás hallatszott az egyik jó minőségű fegyverből, épp az ajtaja elől, s ez arra késztette, hogy meglapuljon, gondolatai pedig elkalandoztak.

– Walk!

– Az antenna – suttogta, s oda mutatott, ahol még szállt a por a tetőgerendák között. Shirly bólintott, és felugrott a férfi munkaasztalára. Walker körülnézett a szobában, abban a szobában, amiről megígérte magának, hogy soha nem hagyja el, s ezt az ígéretet ezúttal csakugyan be is kívánta tartani. Mit vigyenek? Ostoba emlékeztetőket. Limlomot. Koszos ruhát. Egy kupac vázlatot. Fogta az alkatrészes dobozt, és a padlóra borította. A rádióalkatrészeket besöpörte, a transzformátort kihúzta a konnektorból, és mellé tette. Shirly az antennát rángatta lefelé, melléhez drótok és fémrudak szorultak. Walker felkapta a forrasztópákáját, néhány szerszámot; Harper pedig azt üvöltötte, most vagy soha.

Shirly karjánál fogva ragadta meg Walkert, és az ajtó felé vonszolta.

S Walker rájött, nem lesz soha.

62

17-es siló

Váratlan pánik tört rá, amikor magára öltötte a ruhát.

Juliette számított rá, hogy valamekkora félelmet érez majd, amikor belecsusszan a vízbe, ám már a takarító védőruha puszta felöltése is iszonyú rettegéssel töltötte el, hideg és üres fájdalmat idézve elő gyomorszája tájékán. Kétségbeesetten igyekezett uralkodni a légzésén, miközben Solo hátul becipzározta, és helyükre nyomkodta a tépőzárakat.

– Hol a késem? – kérdezte Juliette, végigtapogatva az elülső zsebeit, szerszámai közt keresgélve.

– Itt van – mondta Solo. Lehajolt, és kihalászta a szerszámcsomagjából, egy törülköző és váltás ruha alól. Nyéllel előre nyújtotta át a kést, amit Juliette becsúsztatott a ruha hasrészére általa varrott vastag zsebbe. Könnyebb volt úgy a légzés, ha tudta, egy mozdulattal eléri. Ettől a fenti étkezőből származó eszköztől biztonságban érezte magát. Azon kapta magát, hogy épp úgy ellenőrzi, ahogyan a csuklóján lévő öreg órát szokta.

– Várjunk azzal! – mondta Solónak, miközben a férfi felemelte a tiszta sisakot a lépcsőforduló padlójáról. – Fogja meg előbb azt a kötelet! – Puffos kesztyűje ujjával rámutatott. Melege volt a vastag anyagtól és a két réteg alsóruhától. Remélte, jól számolt, és nem fagy halálra a mély vízben.

Solo felemelte a fonott kötél tekercsét, aminek a végére nagy franciakulcsot kötöttek, akkorát, mint az alkarja.

– Melyik oldalt? – kérdezte.

Juliette oda mutatott, ahol a kecsesen kanyarodó lépcsősor eltűnt a zölden megvilágított vízben.

– Engedje rajta lefelé folyamatosan! És tartsa kifelé, hogy ne az alatta lévő lépcsőkbe ütődjön!

Solo bólintott. Juliette ellenőrizte a szerszámait, mialatt a férfi beleejtette a franciakulcsot a vízbe. A nagydarab fém súlya egyenesen lefelé rántotta a kötelet a nagy lépcsőház legaljára. Juliette egyik zsebében egy sor csavarhúzó volt. Valamennyit néhány lábnyi zsinórral kötötte a zsebhez. Egy másik zsebben a csavarkulcsa volt, a négyes számú zsebben pedig vágószerszámok lapultak. Ahogy végignézett magán, még több emlék özönlött vissza a kinti sétából. Hallotta a sisakjára pergő finom homokszemcsék zaját, érezte, ahogyan fogy a levegője, érezte a nehéz csizmák dübögését a keményre taposott földön…

Megragadta az előtte lévő korlátot, és próbált másra gondolni. Bármi másra. Vezeték az energiának, cső a levegőnek. Összpontosítás. Mindkettőből sokra lesz majd szüksége. Mély lélegzetet vett, és ellenőrizte a fordulóra kiterített csövek és elektromos vezetékek magas tekercseit. Nyolcas formákba rendezte őket, így lehetetlen volt összegubancolódniuk. Rendben. A kompresszor készen állt; Solónak mindössze annyi tennivalója volt, hogy megbizonyosodjon róla, minden a rendelkezésére áll, nincs semmi fennakadás…

– A fenéken van – mondta Solo. Juliette nézte, ahogy a lépcsőházi korláthoz csomózza a kötelet. Igazán jó passzban van ma. Tisztán gondolkodik, és lendületes. Ez jó alkalom lenne, hogy megoldást találjanak. Nem lett volna elegáns – mindössze egy ideiglenes megoldás –, ha az áradatot a víztisztítóba irányítanák. Ideje volt, hogy a lenti, nagy szivattyúkat munkára bírják, és a vizet átszivattyúzzák a betonfalon túlra, vissza a mögötte lévő földbe, ahogy azt kell.

Juliette a lépcsőforduló pereméig csoszogott, és lenézett a szennyes víz ezüstös felszínére. Ez a terv nem csak a saját őrülete? Nem kéne félnie? Vagy attól még jobban tartott, hogy évekig kell várni ahhoz, hogy ez biztonságos legyen? Kockázatosabbnak tűnt a kilátás, hogy fokozatosan megbolondul. Ez épp olyan lenne, mint kimenni, emlékeztette magát arra, amit már végrehajtott és túlélt. Csak éppen… ez biztonságosabb. Korlátlanul van levegője, lenn pedig nincs semmi mérgező, semmi olyan, ami maró hatású lenne.

Figyelte a tükörképét a csendes vízben, a terjedelmes védőruhától hatalmasnak tűnt. Ha Lukas ott állna vele, ha látná, mire készül, vajon megpróbálná lebeszélni róla? Úgy vélte, nem kizárt. Valójában mennyire ismerték egymást? Volt kettő, vagy talán három személyes találkozásuk?

Viszont azóta több tucatszor beszélgettek. Megismerhette a férfit pusztán a hallott hangja alapján? A gyermekkori történeteiből? Nevetéséből, ami elvarázsolta akkor is, mikor sírni tudott volna minden máson, ami aznap történt? Ezért kerültek sokba a sürgönyök és az e-mailek, ezt a fajta életet, ezt a fajta kapcsolatot megakadályozandó? Hogyan állhat ott, egy általa alig ismert férfira gondolva, ahelyett, hogy az előtte lévő feladat kockázatával lenne elfoglalva?

Tán Lukas lett az ő biztosítókötele – a remény egyfajta gyönge zsinege, ami összekötötte őt az otthonával. Vagy inkább a sötétségben néha felvillanó fénypont volt ő, a visszatérését segítő irányfény?

– Sisak? – Solo közvetlenül mellette állva figyelte, kezében tartotta a tiszta műanyag burát, aminek a tetejére egyetlen elemlámpát szíjaztak.

Juliette a sisakért nyúlt. Meggyőződött róla, hogy az elemlámpa stabilan oda van rögzítve, s megpróbálta megtisztítani tudatát az értelmetlen töprengéstől.

– Előbb a levegőmet csatlakoztassa – mondta. – És kapcsolja be a rádiót.

Solo bólintott. Juliette tartotta a sisakot, mialatt a férfi összekapcsolta a légvezetéket az adapterrel, amit Juliette korábban átfűzött a galléron. Sziszegve, köpködve távozott a fölös levegő a csőből, miközben a helyére került. Solo keze végigsimította a tarkóját, miközben odanyúlt, hogy bekapcsolja a rádiót. Juliette leszegte az állát, megnyomva a házi gyártmányú kapcsolót, amit alsóruhájába varrt be.

– Halló, halló! – mondta. A Solo csípőjén lévő egység furcsán fütyült, miközben hangja előtört belőle.

– Kicsit hangos – mondta a férfi, és igazított a hangerőn.

Juliette helyére emelte a sisakot, amelyből korábban kiszerelte a monitort és az összes műanyag bélést. Ahogy a festéket a külső felületéről lekaparta, egy csaknem teljesen átlátszó, kemény műanyag félgömböt kapott. Mikor gallérjára kapcsolta, jó érzés volt tudni, hogy minden, amit a sisakból lát, valóban ott is van.

– Jól van?

Solo hangját elnyomta a sisak és a védőruha légmentes összekapcsolódása. Juliette felemelte a kesztyűjét, és feltartotta a hüvelykujját. A kompresszorra mutatott.

A férfi bólintott, letérdelt az egység mellé, és megvakarta a szakállát. Juliette nézte, ahogy bekapcsolja a hordozható eszköz főkapcsolóját, ötször megnyomja a szívató gombját, majd megrántja az indítózsinórt. A kis gép füstfelhőt köpve kelt életre. Még a gumiabroncsain is táncolt és rázkódott a pihenőn, megrezegtetve a padlón keresztül a csizmáját is. Juliette a sisakjában is hallotta a borzasztó hangokat, és el tudta képzelni, hogy az erőszakos lárma végigvisszhangzik felfelé az egész elhagyatott silón.

Solo egy plusz másodpercig visszafogta a gázt, épp ahogy Juliette mutatta neki, aztán ráadta tövig. Mialatt a masina kopogott és pöfögött, szakálla mögül mosolyogva nézett fel a lányra, úgy festett, mint az Ellátás egyik kutyája, amely hűséges gazdáját figyeli.

Juliette a piros kannában lévő extra üzemanyagra mutatott, és újra feltartotta hüvelykjét. A férfi viszonozta a gesztust. Juliette a lépcsők felé csoszogott, kesztyűs keze egyensúlyt keresve markolta a korlátot. Solo átpasszírozta magát mellette, és a korlátra csomózott kötélhez ment. Kinyújtott kézzel segítette, amikor Juliette a védőruha döngő csizmájában leóvakodott a csúszós fokokon.

Remélte, könnyebben mozog majd, ha a vízben lesz, ebben azonban nem lehetett biztos előre, csak egy megérzése volt az egésznek a fizikájáról, amiképp egy gép működését is képes volt megbecsülni pusztán azáltal, hogy összpontosította a figyelmét. Megtette az utolsó lépést szárazon, azután csizmája megtörte a víz olajos felszínét, és rátalált az alatta lévő fokra. Két további fokkal gázolt lejjebb, várva, hogy a fagyos hideg átszűrődjön a ruhán, ez azonban nem történt meg. A védőruha és az alsóneműk melegen tartották. Igazából majdnemhogy túl melegen – látta, hogy sisakja belső részén pára képződik. Leszegte állát a rádiókapcsolóhoz, és megkérte Solót, hogy nyissa meg a szelepjét, és engedjen be levegőt.

Gallérjánál babrált, s elcsavarta a légáramlatot beengedő kart. A levegő meglehetősen hangosan sziszegett a fülében, s érezte, hogy a védőruha felpuffad körülötte. A biztonsági szelep, amit a gallér másik oldalába csavarozott, kinyílt, közben sivított, ahogy kiengedte a fölös nyomást, elejét véve annak, hogy a ruha – és, mint Juliette gyanította, a feje is – szétrobbanjon.

– A súlyokat – mondta, felkattintva a rádiót.

A férfi visszaszaladt a pihenőre, és a kerek edzősúlyokkal együtt tért vissza. Az utolsó száraz lépcsőfokra térdelve erős tépőzárral a lány térde alá rögzítette őket, majd felnézett, hogy lássa, mi következik.

Juliette nehézkesen emelte egyik, majd másik lábát, meggyőződve róla, hogy a súlyok stabilan vannak rögzítve.

– A vezetéket – mondta, most, hogy már gyakorlottan használta a rádiót.

Ez volt a legfontosabb dolog: az energia az IT-ből a lenti élettelen szivattyúkba megy. Huszonnégy voltnyi kakaó. Juliette kapcsolót szerelt a pihenőre, így Solo kipróbálhatja azalatt, míg ő lenn lesz. Áram alatt lévő vezetékkel nem szívesen ereszkedett volna le.

Solo letekert egy jó négy métert a kéteres kábelből, s hurkot kötött a csuklójára. A csomói jók voltak, a kötélen is, és a vezetéken is. Juliette percről percre jobban bízott a vállalkozásban, a ruha okozta kényelmetlenségérzete is csökkent.

Átlátszó műanyag sisakján keresztül látta, ahogy Solo két lépcsővel feljebbről mosolyog rá, kócos szakállában sárgán villantak meg fogai. Juliette visszamosolygott. Mozdulatlanul állt, míg a férfi a sisakjára szíjazott elemlámpával babrált, hogy bekapcsolja. Az elemet frissen töltötték, s egy egész napig bírnia kellett, azaz jóval tovább, mint amennyi időre valószínűleg szüksége lesz.

– Oké – mondta. – Segítsen le.

Állával megszakította a rádiókapcsolatot, megfordult, és a korlátnak támaszkodott, ráhasalt, majd átdugta rajta a fejét. Hihetetlen érzés volt átvetni magát azon a korláton. Öngyilkos lépésnek érezte. Ez a nagy lépcsőház volt; ez az ő silója volt; négy szint választotta el a Gépészettől. A hatalmas tér ott tátongott alatta, erre a hosszú zuhanásra csak egy őrült vállalkozik, és ő épp ezt készült tenni, teljesen önként.

Solo segített megemelni a felsúlyozott lábát. Lelépett az első elöntött fokra, hogy segítsen neki. Miközben emelte, Juliette átvetette lábát a korláton. Hirtelen ott ült lovagló ülésben a csúszós acél keskeny rúdján, azon gondolkodva, vajon a víz valóban megtartja-e, megfogja-e, és lassítja-e a zuhanását. És eljött a nyers pánik pillanata, a süllyedő gyomor és az azonnali vizelési inger, mindez az alatt, hogy Solo a másik lábát is átnyalábolta a korláton; Juliette kesztyűs keze őrülten markolta a férfi által odakötött kötelet, csizmája zajosan és erőszakosan tocsogott a betódult víz ezüstös bőrén.

– A francba!

Kifújta a levegőt a sisakba, zihálva a gyors vízbe érkezés sokkjától, keze és térde az ide-oda csavarodó kötél köré fonódott, úgy mozgott a buggyos védőruhában, mintha túlságosan nagy bőrréteg vált volna le a testéről.

– Jól van? – kiabálta Solo, mindkét kezével a szakállába markolva.

Bólintott, de a sisakja nem mozdult. Érezte a lába szárán a súlyokat, amik próbálták lefelé húzni. Tucatnyi dolgot akart mondani Solónak, emlékeztetőket és tippeket, szerencsekívánatokat, gondolatai azonban túlságosan gyorsan száguldottak ahhoz, hogy eszébe jusson a rádió használata. Inkább lazított a kesztyűje és térde szorításán, érezte, ahogy a kötél egy távoli nyikordulás kíséretében a testéhez csapódik, és megkezdte hosszú merülését.

63

18-as siló

Lukas a kis faasztalkánál ült, s a könyvre bámult, amelybe vagyont érő ropogós papírt tömtek. Az alatta lévő szék alighanem többet ért, mint amennyit egész életében keresett – ő pedig ült rajta. Ha megmoccant, a kecses holmi eresztékei elmozdultak és felnyikordultak, mintha a bútor bármely pillanatban darabjaira hullhatna.

Lapozott, olvasást mímelt. Nem mintha nem akart volna olvasni; ezt nem akarta olvasni. Polcszámra incselkedtek vele a bádogtokokban a sokkal érdekesebbnek ígérkező művek. Szinte rimánkodtak azért, hogy olvassa el őket, és tegye félre a Rendelkezést a maga merev stílusával, hivataloskodó listáival és oldalhivatkozásai belső labirintusával, amelyben több kört lehetett tenni, mint a nagylépcsőházban.

A Rendelkezés valamennyi bekezdése egy másik oldalra mutatott, s minden oldal egy másik bekezdésre. Lukas átlapozott néhányat, és azon gondolkodott, vajon Bernard figyeli-e őt. Az IT főnöke a kis dolgozó másik felében ült; a szoba csak egyike volt a szerverek alatti, jól felszerelt rejtekeknek. Mialatt Lukas úgy tett, mintha új munkájáért árnyékoskodna, Bernard hol a másik asztalon lévő kis számítógéppel babrált, hol a falra szerelt rádióhoz ment, hogy a mély-lenti világban dolgozó biztonsági erőknek utasításokat adjon.

Lukas jó adag lapot fogott össze a Rendelkezésből, és átlapozta. Átugrotta a silót fenyegető katasztrófák elhárításának összes mikéntjét, és megnézte némelyik tudományosabb referenciaanyagot a vége felé. Ez az anyag még ijesztőbb volt: fejezetek a csoportos meggyőzésről, a tudatkontrollról, a félelem hatásairól a nevelés idején; a népesség növekedésével foglalkozó grafikonok és táblázatok…

Képtelen volt elviselni. Igazított a székén, s Bernardot nézte egy darabig, miközben az IT vezetője – egyszersmind ügyvivő polgármester – egyik szöveget a másik után hajtotta tovább képernyőjén, feje ide-oda mozgott a szavak olvasása közben.

Lukasnak egy pillanat múlva volt mersze megtörni a csendet.

– Hahó, Bernard?

– Hm?

– Hahó, miért nincs itt ebben semmi arról, hogy hogyan alakult ki ez az egész?

Bernard irodaszéke megcsikordult, amikor a férfi körbefordult, hogy szembekerüljön Lukasszal.

– Elnézést, hogyan?

– Az emberek, akik ezt az egészet csinálták, az emberek, akik ezeket a könyveket írták. Róluk miért nem ír semmit a Rendelkezés? Leginkább is azt, hogy hogyan építették ezt az egészet.

– Miért írna? – Bernard félig visszafordult a gépéhez.

– Hogy tudjunk róla. Nem is tudom, mint a többi könyvben lévő összes anyag…

– Nem akarom, hogy azokat a könyveket elolvassa. Egyelőre. – Bernard a faasztalra mutatott. – Előbb a Rendelkezést tanulja meg. Ha nem képes arra, hogy a silót összetartsa, az Örökség könyvei csak ponyvák. Épp annyit érnek, mint a feldolgozott fa, ha nincs, aki olvassa őket.

– Ha idelenn maradnak, kettőnket kivéve nem is tudja elolvasni őket senki…

– Senki, aki most él. Most nem. Egy nap azonban majd sokan olvassák őket. De csak ha maga tanul. – Bernard a vastag és rémes kötet felé biccentett, mielőtt visszafordult billentyűzetéhez, és egeréért nyúlt.

Lukas ült egy darabig, Bernard hátát tanulmányozva; főkulcsainak fonott zsinórja kikandikált trikója felső széle alól.

– Arra gondolok, tudniuk kellett, hogy bekövetkezik – mondta, s nem volt képes megállni, hogy ne térjen vissza a témára. Mindig is sokat töprengett ezeken a dolgokon, de elfojtotta őket, borzongását megtalálta a távoli csillagok összerakosgatásában, amelyek a térben is épp oly messze voltak, mint amilyen távoliak a domboldali tabuktól. S most ebben a vákuumban élt, a silónak ebben az üregében, amiről senki nem tudott, ahol megengedett volt, ami tilos, s ahol olyan emberrel beszélhetett, aki szemlátomást tudta az értékes igazságot.

– Maga nem tanul – állapította meg Bernard. Továbbra is a billentyűzet fölé hajolt, de úgy tűnt, tisztában van vele, hogy Lukas őt figyeli.

– De látniuk kellett, hogy bekövetkezik, igaz? – Lukas felemelte a székét, és egy kicsit jobban elfordította. – Úgy értem, ezt a sok silót mind megépítették, még mielőtt olyan rossz lett odakinn…

Bernard oldalra nézett, állkapcsa megfeszült, majd elernyedt. Elengedte az egeret, s felemelte kezét, hogy megsimogassa a bajszát.

– Ezeket akarja tudni? Hogy hogyan történt?

– Igen. – Lukas bólintott. Térdére könyökölve előrehajolt. – Tudni szeretném.

– Gondolja, hogy számít? Ami odakinn történt? – Bernard megfordult, és a falon lévő tervrajzokra nézett, majd Lukasra. – Miért számítana?

– Mert megtörtént. És csak egyféleképpen történt, én pedig majd meghalok, hogy tudjam, miként. Úgy értem, látták, hogy be fog következni, igaz? Éveknek kellett eltelni, hogy megépítsék az összes…

– Évtizedeknek – mondta Bernard.

– És aztán beköltöztetni ide a sok mindent, az összes embert…

– Az sokkal kevesebb időt vett igénybe.

– Ezek szerint maga tudja?

Bernard bólintott.

– Itt tároljuk az információt, de nem ezekben a könyvekben. Maga pedig téved. Nem számít. Az a múlt, a múlt pedig nem egyenlő a mi Örökségünkkel. Meg kell tanulnia, mi a különbség.

Lukas elgondolkodott a különbségen. Valami oknál fogva a Juliette-tel folytatott párbeszéd ugrott be neki, valami, amit a lány állandóan mondott neki…

– Szerintem tudom, mi az – mondta.

– Komolyan? – Bernard feltolta orrán a szemüveget, és rámeredt. – Mondja el, maga szerint mi az.

– Valamennyi reménységünk, az elődeink eredményei, amilyenné a világ lehet, az a mi Örökségünk.

Bernard ajka mosolyra húzódott. Intett Lukasnak, hogy folytassa.

– A rossz dolgok pedig, amiket nem lehet megállítani, a hibák, amik miatt itt vagyunk, az a múlt.

– S mit jelent ez a különbség? Maga mit gondol, mit jelent?

– Azt jelenti, nem változtathatunk azon, ami már megtörtént, de hatást gyakorolhatunk arra, ami most jön.

Bernard apró kezével tapsolt.

– Nagyon jó!

– És ez – Lukas megfordult, és kezét a vastag kötetre tette, kéretlenül folytatva mondanivalóját – a Rendelkezés. Útmutatás ahhoz, miként hagyjuk magunk mögött a múltunk és a jövőbeli remény közt felhalmozódott rosszat. Ez az, aminek elejét tudjuk venni, amit rendbe tudunk hozni.

Bernard Lukas utolsó kijelentése hallatán felvonta a szemöldökét, mintha régi igazságot mutattak volna be neki új megvilágításban. Végül elmosolyodott, bajsza felkunkorodott, szemüvege ráncos orrnyergéig csúszott fel.

– Azt hiszem, maga majdnem készen áll – mondta. – Nemsokára. – Bernard visszafordult a számítógépéhez, keze lecsapott az egérre. – Egyáltalán nem sokára.

64

17-es siló

Furcsán nyugalmas volt a süllyedés a Gépészetig, csaknem megigéző. Juliette siklott a zöld folyadékban, ellökve magát az ívelt korláttól, valahányszor a lépcsőház a lába alá kanyarodott. Semmi más hang nem hallatszott a sisakba belépő levegő sziszegésén és a másik oldalon távozó fölösleg bugyborékolásán kívül. A sisak plexijén végeérhetetlen sorban követték egymást a buborékok, mint katonás sorba állított gyöngyök, amelyek a gravitációval dacolva felfelé áramoltak.

Juliette figyelte, amint ezek az ezüstszínű gömbök kergetik egymást, és úgy játszanak a fém lépcsőfokok közt, mint a gyerekek. A korláthoz érve szétpattantak, s a felszínig már csak aprócska gázpöttyök folytatták útjukat pörögve és néha összeütközve. Mások hullámos vonalakban meneteltek a lépcsőház belsejébe. Csoportokban gyűltek össze az üreges lépcsőkben, s az apró buborékok légzsákokká váltak, amelyek megrezegtették és foglyul ejtették a sisak tetejéről áradó fényt.

Könnyű volt megfeledkezni róla, hogy hol van és mit csinál. Az ismerős dolgok eltorzultak és furcsán átalakultak. Sisakjának műanyag búrája mindent felnagyítani látszott, s könnyű volt azt képzelni, hogy egyáltalán nem ő süllyed, hanem a nagy lépcsőház az, ami emelkedik, átvágja magát a föld mélyén, s a felhők felé tart. Még a kesztyűs kezében sikló, kitömött hasát dörzsölő kötél is sokkal inkább valami fentről engesztelhetetlenül rángatott dolognak tűnt, mint olyasminek, aminek mentén lefelé halad.

Juliette csak akkor gondolt bele, mekkora vízmennyiség van a feje felett, amikor hátát ívelve felnézett. A vészvilágítás zöld parázslása egy vagy két lépcsőforduló terében kísérteties feketeséggé változott, amibe lámpájának fénye épp csak be tudott hatolni. Juliette-nek egy pillanatra elakadt a lélegzete, de emlékeztette magát, hogy rendelkezésére áll a siló valamennyi levegője. Próbált nem tudomást venni arról az érzésről, hogy mennyi folyadék tornyosul a vállára – hogy élve el van temetve. Ha muszáj – ha pánikba esik –, levághatja magáról a súlyokat. Egy nyisszantás a séf késével, és már emelkedik is vissza a felszínre. Ezt mondogatta magának süllyedés közben. Fél kézzel elengedte a kötelet, a másikkal megtapogatta a kést, megbizonyosodva arról, hogy még a helyén van.

– LASSABBAN! – vartyogta a rádiója.

Juliette mindkét kezével megfogta a kötelet, és addig szorította, míg meg nem állt. Emlékeztette magát arra, hogy Solo odafenn van, figyeli a légvezetéket és a villanydrótokat, amint lefelé tekerednek formás orsójukról. Elképzelte őt, amint belegubancolódik a vezetékekbe, és fél lábon ugrándozik. Buborékok zúdultak ki biztonsági szelepén, s a sárgászöld vízen a felszín felé szökdécseltek. Juliette hátrahajtotta a fejét, s nézte, amint a buborékok a megfeszült kötél körül kavarognak; közben azon gondolkozott, mi tart a férfinak annyi ideig. A spirálisan kanyargó lépcsőfokok alsó részén higanyszínben táncoltak a nagyra nőtt légbuborékok, hullámozva az örvényléstől, amit elhaladtában keltett…

– OKÉ. – A rádió hangszórója megreccsent a nyaka mögött. – ITT JÓ.

Juliette megborzongott Solo hangjának erejétől, s azt kívánta, bár ellenőrizte volna a sisak lezárása előtt. Most már nem tudott rajta állítani.

Csengő füllel, a nyugalmas süllyedés megtört csendjével és méltóságával siklott lejjebb egy újabb szintet, biztonságos lassúsággal; közben azt figyelte, nem túl laza-e a kábel és a légvezeték, nem kell-e feszesre húznia. Miközben a százharminckilencedik szint pihenője mellett haladt el, látta, hogy az ajtók egyike hiányzik; a másikat erőszakkal letépték a zsanérjáról. Nyilván el volt árasztva a teljes szint, ami azt jelentette, hogy a szivattyúknak még több vízzel kell megbirkózniuk. Épp mielőtt a pihenő eltűnt a szeme elől, beljebb a folyosón sötét formákat látott meg, vízben lebegő árnyakat. A sisakjához erősített elemlámpa sápadt és felpüffedt arcot világított meg, mielőtt Juliette továbbhaladt, s a régóta halott ember elemelkedett a szeme elől.

Juliette-ben korábban nem merült fel, hogy további holttestekkel is találkozhat. Természetesen nem vízbefúltakkal – a víz betörése túlságosan lassan zajlott ahhoz, hogy bárkit meglepjen –, hanem a mély-lenti világban végbement erőszak olyan nyomaival, amely a jeges mélységben megmaradhatott. Az őt körülvevő víz hidege kezdte most már átjárni ruhája rétegeit. Vagy talán csak úgy képzelte.

Csizmái a lépcsőház legalsó szintjén értek talajt, mialatt felfelé nézett, tekintetét rajta tartva a megereszkedett vezetékeken. Térde beleremegett, amikor a süllyedés végén talajt fogott. Sokkal kevesebb időbe telt így leérni, mint szárazon legyalogolni. Juliette fél kézzel továbbra is fogta a kötelet, nehogy elveszítse az egyensúlyát, a másikkal átevezte magát a zöld talajvíz sűrű közegén. Állával bekapcsolta a rádiót.

– Lenn vagyok – jelentette Solónak.

Karját mozgatva tett néhány nehézkes, puhatolózó lépést, s félig-meddig úszva tartott a Gépészet bejáratához. A lépcsőházi fény éppen csak beszivárgott a biztonsági kapukon. Odabenn egy olyan otthon olajos mélységei várták, amely egyszerre volt számára idegen és ismerős.

– HALLOM MAGÁT – felelte némi késlekedés után Solo.

Mialatt a hang körülrecsegett sisakjában, Juliette izmai megfeszültek. Megőrjítette, hogy nem képes lehalkítani a hangot.

Fél tucat nehézkes lépés után végül beletanult az óvatos gázló mozgásba, s megtanulta, miként vonszolja súlyokkal ellátott csizmáit az acélpadlózaton. Felfújt védőöltözékében, amelynek belsejéhez hozzádörzsölődtek végtagjai, olyan volt, mintha egy buborékot irányítana azzal, hogy nekiveti magát a felületének.

Egyszer állt csak meg, hogy visszapillantson a légvezetékére, s megbizonyosodjon arról, nem akadt-e be a lépcsőkbe; majd egy utolsó pillantást vetett a kötélre, amin leereszkedett. Még ebből a távolságból is lehetetlenül vékony fonálnak tűnt, fonálnak, amely elsüllyedt szalmaszálként lóg az elárasztott lépcsőházban. Az általa keltett vízmozgás hatására úgy tűnt, mintha elmozdulna, mintha el akarna köszönni.

Juliette megpróbált nem látni ebben semmi különöset; visszafordult a Gépészet bejárata felé. Nem muszáj ezt tenned, emlékeztette magát. Bekapcsolhat két, talán három további kis szivattyút, ráadásul a hidropónia csővezetékének néhány további szakaszát. A munka eltartana néhány hónapig, a víz éveken át vonulna le, végül azonban szárazra kerülnének ezek a szintek, ő pedig megvizsgálhatná azokat az eltemetett munkagépeket, amelyekről Solótól hallott. Nem is lenne túl kockázatos – leszámítva ép eszének elvesztését.

És ha hazajutásának egyedüli célja a bosszú, ha egyedül ez motiválja, nyugodtan dönthetett volna a várakozás mellett, hogy az utat biztonságban tegye meg. Még mindig érezte a kísértést, hogy csizmáját a nehezékektől megszabadítva felfelé vitorlázzon a lépcsőházban, elrepülve a szintek mellett, ahogyan álmában szokott, kitárt karokkal, lendületesen és szabadon…

Lukas azonban folyamatosan tájékoztatta őt a rettentő helyzetről, amiben a barátai voltak, a bajról, amit a távozásával okozott. A szerverek alatt, a falon egy rádió éjjel-nappal közvetítette az erőszakot. Solo föld alatti lakása is ugyanilyen rádióval volt felszerelve, de az csak a 17-es siló hordozható egységeivel tudott kommunikálni. Juliette már letett róla, hogy megbuherálja.

Egy része még örült is neki, hogy nem hallja. Nem akarta a harcot hallgatni – csak haza akart jutni, hogy véget vessen neki. Kétségbeesett kényszerévé vált, hogy visszatérjen a silójába. Őrjítő volt arra gondolni, hogy rövid gyaloglásra van csupán tőle, ám azok az ajtók mindeddig semmi másért nem nyíltak még ki, mint hogy embert öljenek. S különben is, mi jó származna abból, ha visszatérne? Az, hogy túlélte a takarítást, és felfedi az igazságot, elég lenne ahhoz, hogy Bernardot és az egész IT-t leleplezze?

De más, kevésbé józan tervei is voltak. Talán csak fantazmagóriák, mindenesetre reményt merített belőle. Arról álmodozott, hogy megjavítja az egyik munkagépet, amellyel ezt a helyet építették, egy gépet, amelyet ennek a függőleges kelepcének a távolabbi végén temettek és rejtettek el, és a föld alatt átvezeti a 18-as siló mély-lenti világába. Arról álmodott, hogy megtöri a blokádot, népét visszavezeti ezekre a száraz folyosókra, s ezt a halott helyet ismét működésbe hozza. Arról álmodott, hogy hazugságok és átverések nélkül működtet majd egy silót.

Juliette a biztonsági kapu felé gázolt a sötét vízben e gyermeteg álmodozásai közepette, s felfedezte, hogy ezek az álmok valamiképp megacélozzák elszántságát. Megközelítette a biztonsági forgókeresztet, s látta, hogy az élettelen, őrizetlen kapu merülése első komoly akadályát jelenti. Nem lesz könnyű átjutni rajta. Hátat fordított a szerkezetnek, kezét mindkét oldalon rátette, és nyomta, nehéz sarkaival az alacsony falat csapva-rúgva, míg már majdnem rajta ült a vezérlőn.

Lába túl nehéz volt ahhoz, hogy felemelje… olyan magasra semmiképp sem tudta emelni, hogy átlendítse. A súlyok végül nagyobbak voltak annál, amire a ruha felhajtóerejének ellensúlyozásához volt szüksége. Hátrafelé tekergőzött, míg a feneke biztonságosabb helyzetbe nem került, és megpróbált oldalvást fordulni. Az egyik vastag kesztyűvel a térdhajlatába nyúlva megfeszült, és hátrahajolt, míg a csizmája el nem érte a fal szélét. Pihent egy pillanatig, nehezen lélegezve, sisakját betöltötte elfojtott kacaja. Nevetségesnek érezte: ennyi erőfeszítés azért, hogy végrehajtson valami ennyire iszonyatosan egyszerű, ilyen könnyű dolgot. Hogy az egyik csizma fenn volt, a másikat már könnyebb volt felemelnie. Érezte az izmokat a hasában és a combjaiban; az izmai fájtak az egyheti hordármunkától, s végül a saját nyavalyás lábának a felemelésétől.

Megkönnyebbülésében megrázta a fejét, izzadság pergett le tarkójánál; s máris rettegett attól, hogy a manővert visszafelé jövet is meg kell ismételnie. A másik oldalra átlendülni már könnyű volt: a súlyok elvégezték a munkát. Egy rövid szünetet tartott, hogy ellenőrizze a csuklójára hurkolt kábeleket és a gallérjába csatlakoztatott légvezetéket, nem gubancolódtak-e össze, majd elindult befelé a főfolyosón, amit egyedül a sisakja tetejéhez erősített lámpa világított meg.

– JÓL VAN? – kérdezte Solo, s hangja ismét megijesztette Juliette-et.

– Jól vagyok – mondta. Állát mellére leszegve hagyta, így a rádiókapcsolat megmaradt. – Bejelentkezek, ha szükségem lesz magára. A hangja kicsit túl erős idelenn. Pokolian rá tud ijeszteni az emberre.

Szétkapcsolt, és megfordult, hogy lássa, mi van a kötelével. A mennyezet alatt, a lámpa fényében végig ott táncoltak kiáradt buborékai, mint apró gyémántok…

– OKÉ. VETTEM.

Lassan haladt át a központi kereszteződésen, elhagyva a kantint; csizmái alig emelkedtek el a földtől, úgy csúsztatta őket egyenként előre. Balra, ha elér a folyosó végére és kétszer befordul, odaér Walker műhelyéhez. Ott mindig is műhely volt? Fogalma sem volt. Ezen a helyen lehet ott raktár. Vagy lakás.

Az ő kis lakása az ellenkező irányban lenne. Elfordult, hogy arrafelé is végignézzen a folyosón, lámpájának fénykúpja elűzte a sötétet, hogy egy, a mennyezet alá szorult, a csövek és vezetékek hálójába gabalyodott tetemet világítson meg. Másfelé nézett. Könnyű volt azt képzelni, hogy George vagy Scottie lebeg ott, vagy másvalaki, akit szeretett és elveszített. Könnyű volt azt képzelni, hogy ő maga lebeg ott.

A hátsó lépcsők felé siklott, teste lebegett a sötét, ám kristálytiszta vízben, csizmáinak súlya és testének felhajtóereje egyenesen tartotta még akkor is, amikor úgy érezte, menten eldől. Megállt a lefelé vezető, derékszögű lépcső tetején.

– Rövidesen ereszkedem – mondta leszegett állal. – Nézze meg, mindent rendesen ereszte utánam. És kérem, ne válaszoljon, csak ha probléma van. A fülem még mindig cseng a legutóbbi beszélgetésünktől.

Juliette felemelte állát a rádiókapcsolóról, és megtette az első néhány lépést, várva, vajon a fülébe dörög-e valamit Solo, de nem érkezett válasz. Stabilan tartotta a kábelt és a légvezetéket, elrángatva a derékszögű lépcsőház éles sarkaitól, miközben beleereszkedett a sötétbe. Körös-körül csupán felszálló buborékjai és lámpájának ide-oda sikló, erőtlen fénykúpja zavarták fel a fekete vizet.

Hat emelettel lejjebb már csak nehezen lehetett vonszolni a légvezetéket és a kábelt, túl sok helyen dörzsölődtek a fokokhoz. Megállt, és egyre többet és többet gyűjtött belőlük maga köré, hagyva, hogy a laza tekercs mozogjon a víz súlytalanságában. A kesztyűjén átcsúszó kábelen és csövön találkozott néhány általa végzett gondos forrasztással. Szünetet tartott, és ellenőrizte az utóbbi szigetelőszalagozott és ragasztott illesztékeit, hogy lássa, mennyire tartanak ki. Az egyik illesztékből aprócska buborékok szivárogtak, apró pöttyökből álló szaggatott, hullámos vonalat hagyva a sötét vízben. Alig volt ez valami.

Amint elegendő gyűlt össze a vezetékekből a lépcső alján, hogy elérje az olajteknőt, megfordult, és céltudatosan a munkája felé lépkedett. A legnehezebben túl volt. A levegő áradt befelé, hidegen, frissen sziszegett a füle mellett. A fölösleg a másik szelepen át távozott, s valahányszor a fejét fordította, buborékok függönye szállt fel. Elegendő kábele és vezetéke volt, hogy célját elérje, s valamennyi szerszáma épségben volt. Úgy érezte, végre lazíthat, most, hogy már tudja, mélyebbre nem megy. Annyi volt csak a dolga, hogy bekösse az elektromos vezetékeket, két egyszerű kapcsolatot, és távozzon.

Most, hogy ilyen közel járt, már arra is mert gondolni, hogy szabad lesz, megmenti ennek a silónak a Gépészetét, újra életet lehel az egyik generátorba és azután az egyik elrejtett és eltemetett munkagépbe. Előrelépett. Már nekilátott, hogy megmentse a barátait. Minden tökéletesen megvalósíthatónak tűnt, szinte már a markában érezte az eredményt a többheti frusztráló kudarc után.

Juliette pontosan ott bukkant rá az olajteknőre, ahol lennie kellett. Csizmáit a középütt nyíló verem peremére csúsztatta. Mikor előrehajolt, lámpája levilágított a számokra, amelyek azt jelezték, mennyire emelkedett fel a víz. Sok-sok méternyi víz alatt komikusnak tűntek ezek a számok. Komikusnak és szomorúnak. Ez a siló elveszítette a lakóit.

De Juliette aztán kijavította magát: ezek az emberek veszítették el a silójukat.

– Solo, a szivattyúnál vagyok. Bekötöm az áramot.

A verem mélyébe meredt, hogy megbizonyosodjon arról, a szivattyúkart nem borítja szemét. Elképesztően tiszta volt a víz idelenn. Mindaz az olaj és mocsok, amiben derékig állva dolgozott a saját teknője aljában, itt eloszlott, szétszóródott a ki tudja, hány köbméternyi talajvíz-átszivárgásban. Az eredmény kristálytiszta anyag lett, amiből alighanem ihatott is volna.

Megrázkódott; hirtelen eljutott tudatáig, hogy a mély víz hidege lassanként legyőzi a rajta lévő rétegeket, és elszippantja a testhőjét. Félig már ott vagy, mondta magának. A falra szerelt hatalmas szivattyú felé igyekezett. Derékvastagságú csövek hajoltak a földbe és kígyóztak át a verem széle felett. A kifolyó hasonló átmérőjű cső képében haladt felfelé a falon, s odafenn beolvadt a gépészeti vezetékek kuszaságába. A hatalmas szivattyú mellett állva leoldozta a csuklójára hurkolt vezetékeket, s közben visszaemlékezett az utolsó, szerelőként végzett munkájára. Egy ugyanilyen szivattyú tengelyét húzta be, s közben felfedezett egy megviselt és törött futókereket. Mikor kiválasztott egy csillagcsavarhúzót a zsebéből, és nekilátott a pozitív csatlakozó meglazításának, időt szánt arra is, hogy imádkozzék, remélte, hogy ez a szivattyú nem olyan állapotban volt az áramellátás megszűntekor. Nem akart megint lemenni megjavítani. Addig nem, míg úgy nem tudja megcsinálni, hogy közben a csizmája szárazon maradjon.

A pozitív kábel sokkal könnyebben szabadult ki, mint remélte. Juliette a helyére csavarta az újat. Sisakjának magányában saját légzésének hangja volt az egyetlen társasága. Mialatt meghúzta a csatlakozót az új vezetéken, rájött, miért hallja a lélegzetét: mert a levegő immár nem sziszeg az arca mellett.

Megdermedt. Füle mellett megkopogtatta a műanyag búrát, s azt tapasztalta, hogy a kimenetnél továbbra is távoznak a buborékok, most azonban lassabban. Ruhájában még megvolt a nyomás; csak épp több levegő nem érkezett bele kívülről.

Állát a kapcsolónak bökte, érezte, hogy izzadság csöpög az állkapcsa vonalán, és összegyűlik a gallérja mentén. Lába valahogy fagyos volt, mialatt nyaktól felfelé verejtékezni kezdett.

– Solo? Itt Juliette. Hall engem? Mi történik odafenn?

Várt, lámpája fényét a légvezetékre irányította, keresve valami jelét annak, hogy az összegubancolódott. Volt még levegője – a ruhában lévő levegő. Miért nem válaszol?

– Halló? Solo? Kérem, mondjon valamit!

A sisakján lévő lámpát meg kellett igazítani, Juliette azonban úgy érezte, mintha fejében halkan ketyegne egy óra. Mennyi levegője lehet mostantól fogva? Talán egy órájába került, mire lejutott ide. Solo megjavítja a kompresszort, mielőtt a levegője kifogy. Rengeteg az ideje. Talán Solo utántölti az üzemanyagot. Rengeteg az idő, mondta magának, miközben a csavarhúzó leugrott a negatív csatlakozóról. Beszorult a nyomorult holmi.

Erre nem volt ideje; sem semmire, ami korrodálódott. A pozitív drótot már csatlakoztatta és szorosra húzta. Megpróbálta megigazítani a sisakjához szíjazott elemlámpát; túlságosan magasra volt irányítva: a járáshoz jó volt, a munkához viszont rettenetes. El tudta kicsit fordítani, és így a nagy szivattyúra irányíthatta.

A földelés a fő gépház bármely pontjára csatlakoztatható, igaz? Megpróbált emlékezni. Az egész burkolat földelés, igaz? Vagy nem? Miért nem emlékszik? Hirtelen miért oly nehéz gondolkodni?

Kiegyenesítette a fekete drót végét, és alaposan körbebugyolált ujjaival megpróbálta megcsavarni a laza rézszálakat. Az összesodort szálak kötegét a hátul lévő burkolati szellőzőbe dugta, egy darab vezető fémbe, ami úgy tűnt, összeköttetésben áll a szivattyú többi részével. A drótot egy kis csavar köré tekerte, megkötötte a szabadon maradt részt, hogy tartson, és megpróbálta meggyőzni magát, hogy működni fog, s ennyi elég is ahhoz, hogy beindítsa az átkozott gépet. Walker tudná. Hol a pokolban van, mikor szüksége lenne rá?

Nyakánál a rádió felvijjogott – statikus zörej és recsegés hallatszott –, ami úgy hangzott, mintha a neve egy része volna a nagy messzeségből. Halott sistergés, azután semmi.

Juliette lebegett a sötét, hideg vízben. Csengett a füle a hirtelen kirobbanó hangtól. A gombra bökött állával, hogy figyelmeztesse Solót, tartsa a rádiót távolabb a szájától, amikor sisakja üvegén át arra lett figyelmes, hogy a kifolyó szelepen keresztül nem távozik már több buborék, és nem emelkedik fel előtte fátyolszerű függönyként. Ruhájában megszűnt a túlnyomás.

Hamarosan másfajta nyomás váltotta fel.

65

18-as siló

Walker egyszer csak azt vette észre, hogy lefelé lökdösik a derékszögű lépcsőn, elhaladva a szerelők egy csoportja mellett, akik azon dolgoztak, hogy újabb acéllemezeket hegesszenek keresztben a szűk átjáróba. A házilag eszkábált rádió legnagyobb része ott volt a tartalék alkatrészes dobozában, amibe mindkét kezével elszántan kapaszkodott. Nézte, ahogy összeütődnek az elektromos holmik, miközben a fentről érkező támadás elől menekülő szerelők tömegén tolakodott át. Előtte Shirly vitte a rádiókészülék maradékát a melléhez szorítva, maga után vonszolva az antenna drótjait. Walker vén lábain ugrált és táncolt, hogy meg ne botoljon bennük.

– Gyerünk! Gyerünk! Gyerünk! – ordította valaki. Mindenki lökdösődött és nyomakodott. Mögötte mintha hangosabban kelepeltek volna a fegyverek, mialatt sistergő szikrák aranyesője záporzott a levegőben, s telepettyezte Walker arcát. Hunyorogva viharzott át a ragyogó zuhatagon, miközben csíkos overallos bányászok egy csoportja felfelé verekedte magát a következő lépcsőfordulóban, akik kezükben újabb jókora acéllapot tartottak.

– Erre! – kiáltotta Shirly, és maga után húzta. A következő szintre érve félrevonta. Walker szegény lábai megküzdöttek azért, hogy lépést tudjanak tartani vele. Leesett egy vászontáska; egy fegyveres fiatalember megfordult, és visszaszaladt érte.

– A generátorterembe! – mondta Shirly, és mutatta az irányt.

A dupla ajtón már özönlöttek befelé. Ott volt Jenkins, aki a forgalmat irányította. Néhányan a fegyveresek közül egy olajszivattyú mellett helyezkedtek el; az ellensúlyozott fej tökéletes nyugalomban pihent, mintha máris megadta volna magát a készülődő csatában.

– Mi a csoda az? – kérdezte Jenkins, mikor az ajtóhoz közeledtek. Állával a Shirly karjában lévő drótcsomóra bökött. – Az ott…?

– A rádió, uram – mutatta Shirly.

– Jó sok hasznát vesszük most. – Jenkins beintette kettejüket. Shirly és Walker eltolakodtak az útból.

– Uram…

– Vigye befelé! – vakkantotta Jenkins, Walkerre célozva. – Nem kell, hogy elállja itt az utat.

– De uram, azt hiszem, ezt hallani akarja…

– Gyerünk már, rajta! – ordított Jenkins a leghátul elmaradozókra. Könyökével ösztökélte őket nagyobb sietségre. Csak azok a szerelők maradtak, akik a csavarkulcsukat puskára cserélték. Úgy álltak hadrendbe, mintha hozzászoktak volna ehhez a játékhoz, fegyverüket a korlátra támasztották, a hosszú acélcsövek ugyanabba az irányba néztek.

– Vagy be, vagy ki – mondta Jenkins Shirlynek, és nekilátott bezárni az ajtót.

– Gyerünk! – szólt oda Shirly Walkernek, nagyot lélegezve. – Menjünk be!

Walker zsibbadtan engedelmeskedett, mindvégig azokra az alkatrészekre és szerszámokra gondolva, amiket magával hozhatott volna; dolgokra, amik néhány szinttel feljebb maradtak, és számára most elvesztek, talán örökre.

– Hé, távolítsd el azokat az embereket a vezérlőből!

Amint benn voltak, Shirly a nyomában kígyózó drótokkal átszaladt a generátortermen; a merev alumíniumantenna részei a padlón ugrándoztak.

– Kifelé!

A szerelőkből és az Ellátás sárga ruháját viselő néhány emberből álló vegyes csoport birka módra tódult ki a kis vezérlőhelyiségből. Csatlakoztak a többiekhez a korlátnál, amely a barlangszerű létesítményt uraló hatalmas gépet, a generátorterem névadóját kerítette el. A zaj legalább elviselhető volt. Shirly elképzelte, hogy ez a sok ember idelenn ragad napokra, amikor a zörgő tengely és a meglazult motortartók akár meg is süketíthetik az embert.

– Mindannyian, kifelé a vezérlőmből! – Az utolsó néhányat is kihajtotta. Shirly tudta, miért szigetelte el Jenkins ezt a szintet. A szó szoros értelmében ez volt az egyedüli energia, ami megmaradt. Az utolsó embert is kiintette a kis szobából, ami tele volt érzékeny gombokkal, tárcsákkal. A drótköteget még mindig szorosan a melléhez fogta.

– Hová tudnám…?

Walker előrenyújtotta a dobozát. A helyiség minden lapos felületét kapcsolók borították, és csupa olyasmi, amibe senki nem ütközött volna szívesen. Úgy látszott, Walker megérti ezt.

– A padlóra, azt hiszem. – Shirly letette rakományát, és az ajtóhoz ment, hogy becsukja. Akiket kizavart, most vágyakozóan bámultak be az ablakon a klimatizált helyiség néhány magas, támlátlan székére. Shirly nem törődött velük.

– Mindenünk megvan? Itt van minden?

Walker előhúzta a dobozból a rádióalkatrészeket, az összecsavarodott drótok és a kusza alkatrészek láttán cöcögött.

– Van áramunk? – kérdezte, s feltartotta egy trafó csatlakozóját.

Shirly nevetett.

– Walk, ugye tudod, hol vagy most? Naná, hogy van áramunk! – Fogta a zsinórt, és csatlakoztatta a fő panel egyik aljzatába. – Megvan mindenünk? Össze tudjuk rakni és újra működtetni? Walk, amit hallottunk, azt Jenkinsnek is hallania kell.

– Tudom. – Biccentett, és válogatni kezdte az alkatrészeket. Eközben összetekert néhány szabadon lévő vezetéket. – Azt ki kell bogoznunk! – Fejével a Shirly karjában lévő, összekuszált antenna felé intett.

Shirly felfelé nézett. Itt nem voltak gerendák.

– Akaszd ott kinn a korlátra! – mondta neki Walker. – Egyenesítsd ki a drótot, bizonyosodj meg róla, hogy a vége elér idáig!

Shirly a hurkokat maga után húzva az ajtó felé indult.

– Ó, és ne hagyd, hogy a fémrészek a korláthoz érjenek! – szólt utána Walker.

Shirly toborzott a műszakjából néhány szerelőt segítségnek. Mikor látták, mi a feladat, átvették a munkát, csoportként működtek együtt, hogy kibogozzák a csomókat, míg Shirly visszament Walkerhez.

– Csak egy perc, és megvan – mondta neki, becsukva az ajtót maga mögött. A drót könnyedén átfért az ajtó és a kipárnázott félfa között.

– Azt hiszem, jók vagyunk – szólt Walker. Felnézett Shirlyre, szeme beesett volt, haja kócos, ősz szakállában verejték csillogott. – Francba! – tette hozzá, és a homlokára csapott. – Nincs hangszórónk.

Shirly úgy érezte, a szívverése is kihagy annak hallatán, ahogy Walker káromkodik, azt hitte, elfelejtkeztek valami életbe vágóról.

– Várj itt! – mondta a férfinak, újra kiszaladt, és a fülvédőtárolóhoz ment. Kiválasztotta az egyiket a rajta fityegő zsinórral, azt a fajtát, amit a vezérlő és a fő vagy a tartalék generátoron dolgozók közötti kommunikációra szoktak használni. A kíváncsi és ijedtnek tűnő tömeg mellett visszaszaladt a vezérlőbe. Az jutott eszébe, hogy jobban kéne félnie, mert az igazi háború egyre nyomasztóbban közeledik. De csak a hangokra bírt gondolni, amiket a háború félbeszakított. Kíváncsisága a félelménél sokkal erősebb volt. Ezzel mindig is így volt.

– Mit szólsz ehhez?

Becsukta maga mögött az ajtót, és felmutatta a fejhallgatót.

– Tökéletes – mondta Walker a meglepetéstől kitágult szemmel. Mielőtt Shirly ellenkezhetett volna, bicskájával lenyisszantotta a jackdugót, és blankolni kezdte a vezetéket. – Jó, hogy idebenn csönd van – mondta nevetve.

Shirly is nevetett, s azon töprengett, mi az ördög történik. Mit fognak tenni, csak ücsörögnek itt, és drótokkal babrálnak, mialatt a seriffhelyettesek és az IT biztonsági emberei megjönnek, és elhurcolják őket?

Walker bedrótozta a fülhallgatókat, amelyekből a statikus zavar halvány sziszegése áradt. Shirly odasietett, hogy csatlakozzon hozzá; leült, és megfogta a csuklóját, hogy a férfi keze biztosabb legyen. A kezükben remegett a fülhallgató.

– Lehet, hogy neked kell majd… – A gombot mutatta neki, rajta a fehér színű jelekkel, amiket maga pingált rá.

Shirly bólintott, s rájött, hogy a festéket elfelejtették elhozni. Fogta a tárcsát, és tanulmányozta a különböző jelzéseket.

– Melyik az? – kérdezte.

– Ne! – Walker megállította, amikor visszafelé, az egyik korábban megtalált hangra kezdte tekerni. – A másik irányba! – Látnom kell, hány… – Öklébe köhögött. – Látnunk kell, hányan vannak.

A lány bólintott, és a gombot fokozatosan a fekete, festetlen tartomány felé tekerte. Mindketten lélegzet-visszafojtva figyeltek, a főgenerátor zümmögése alig hallatszott be a vastag ajtón és a kettős üvegen keresztül.

Shirly a tárcsa tekerése közben Walkert figyelte. Azon gondolkodott, mi lesz a férfival, ha elfogják őket. Takarítani küldik valamennyiüket? Vagy Walker és még néhány másik állíthatja, hogy csak szemlélője volt az eseményeknek? Amikor belegondolt haragjuk következményeibe, bosszúvágyukba, elkeseredett. A férje eltűnt, elszakították tőle, és mi végre? Emberek haltak meg, és mi végre? Úgy gondolta, hogy a dolgok egészen másként is alakulhattak volna, úgy, ahogy erről – talán eltávolodva a valóságtól – valamennyien álmodoztak: a valódi hatalomváltásról, megoldhatatlannak tűnő és makacs problémák kezeléséről. A múlt járt a fejében: tisztességtelenül bántak vele, de legalább biztonságban volt. Történt igazságtalanság, de legalább szerelemben élt. De vajon ettől elfogadhatóbb volt? Melyik áldozatnak volt inkább értelme?

– Egy kicsit gyorsabban – mondta Walker, akit a beállt csend türelmetlenné tett. Néhány statikus reccsenést hallottak, beszélni azonban nem beszélt senki. Shirly nagyon óvatosan gyorsított a kereső tekerésén.

– Gondolod, hogy az antenna… – kezdte mondani.

Walker felemelte a kezét. Ölében pattogás hallatszott a kis hangszórókból. Hüvelykujját oldalra fordítva jelezte Shirlynek, visszafelé tekerjen. Shirly engedelmeskedett. Próbált visszaemlékezni, mennyit haladt előre a hang óta, jócskán felhasználva a tapasztalatát, amire ugyanebben a helyiségben tett szert a korábban zajos generátort igazgatva…

– Solo? Itt Juliette. Hall engem? Mi történik odafenn?

Shirly kezéből kiesett a gomb. Látta, amint a ráhegesztett dróton lógva a padlóhoz csapódik.

Keze elzsibbadt. Ujja hegyében szúrásokat érzett. Megfordult, levegő után kapkodva meredt Walker ölébe, ahol a kísérteties hang életre kelt, s látta, hogy a férfi is ostobán bámul a kezére.

Egyikük sem mozdult. A hang és a név egyaránt összetéveszthetetlen volt.

Megzavarodott öröm könnyei csurogtak le Walker szakálla mellett, egyenesen az ölébe.

66

17-es siló

Juliette mindkét kezével megragadta és megszorította a petyhüdt légvezetéket. Jutalma az volt, hogy néhány erőtlen buborék gördült fel a sisakja üvegén – a csőből eltűnt a nyomás.

Halkan szitkozódott, állát a rádió gombjának nyomta, és Solo nevét kiáltotta. Valami történt a kompresszorral. Solo nyilván dolgozik rajta, talán épp üzemanyaggal tölti fel. Pedig megmondta neki, hogy emiatt ne kapcsolja ki. Nem fogja tudni, mi a teendő, nem lesz képes újra beindítani. Ezt egyértelműen nem gondolta végig elég alaposan: lehetetlen távolságra van a belélegezhető levegőtől, a túlélés minden reménye nélkül.

Kísérletképpen mélyet lélegzett. Annyi levegője volt, ami a ruhában benn rekedt, és ami a csőben megmaradt. Mennyi lehet az a levegő, amit a csőből pusztán a tüdeje erejével ki tud szippantani? Nem hitte, hogy túl sok lenne.

Még egy utolsó pillantást vetett a nagy teknőszivattyúra, a kapkodva elvégzett drótozásra, a vízben lazán tekergő vezetékekre, amikről azt remélte, elég ideje jut majd arra, hogy biztosítsa a rázkódás és a véletlen huzigálás ellen. De ezek a dolgok többé nem számítottak, legalábbis számára nem. Elrugaszkodott a szivattyútól, és karjával visszafelé evezett a vízben, keresztülnyomulva a sűrű folyadékon, amely úgy tűnt, gátolja is, meg nem is nyújt semmi fogódzót.

A súlyok visszatartották. Juliette lehajolt, hogy megszabaduljon tőlük, de rájött, hogy ez így nem fog menni. A felhajtóerő a karjainál, ruhájának merevsége… markolászott a tépőzárcsíkok után, s figyelte a sisakján és a vízen át a megnagyított látványt: ujjai tíz centire voltak az átkozott holmiktól.

Mély lélegzetet vett, veríték gyöngyözött az orráról, és lecseppent valahová a sisakja belsejében. Ismét próbálkozott, most közelebb jutott, már majdnem súrolta a fekete csíkokat, mindkét kezét kinyújtotta, morogva tolta bele a vállát is ebbe az egyszerű műveletbe, amivel az átkozott lábszárát akarta elérni…

De nem volt rá képes. Feladta, s csoszogott még néhány lépést a folyosón, követve a drótot és a légvezetéket; mindkettő látható volt a feje fölül sugárzó fehér fényben. Próbált nem belebotlani a drótba, végiggondolva, mivel járhat egy véletlen rántás, mennyire gyengén tudta a földelést a szivattyúhoz kapcsolni. Még amikor nagyobb levegőért küszködött is, agya szerelőként gondolkodott. Átkozta magát, amiért nem szánt több időt az előkészületekre.

A kése! Eszébe jutott a kése, s nem vonszolta tovább a lábát. A szerszám kisiklott az általa a hasa fölé varrott tokból, és pengéje megcsillant az elemlámpa ragyogásában.

Juliette lehajolt, és kihasználta a penge rendkívüli hosszúságát; a hegyét becsúsztatta a ruha és a tépőzárcsíkok egyike közé. Körülötte mindenütt sötét és átláthatatlan volt a víz. Sisakjának kevéske fényénél, az elárasztott Gépészet legalsó szintjén állva magányosnak érezte magát, távol mindentől, és sokkal jobban félt, mint életében eddig bármikor.

Erősen markolta a kést, mivel rettegett attól, mit jelentene számára, ha elejtené, és hasizmait használva fel-le bicskázott. Olyan volt, mintha állva csinált volna felüléseket. Kidolgozott fűrészelő mozgással támadt a tépőzárra, sisakjában káromkodott az erőfeszítéstől, küzdelemtől, a görnyedéstől hasában támadt fájdalomtól és feje merev mozgásától… amikor végre az edzősúly levált róla. Lábszárát hirtelen csupasznak és könnyűnek érezte, amikor a kerek vasdarab tompán megkondult a lemezacél padlózaton.

Juliette oldalra hajolt, az egyik lába lenn tartotta, a másik vitte volna felfelé. Óvatosan dolgozott a késsel a második csíkon, félve attól, hogy megvágja ruháját, és végignézheti a drága buborékok szivárgását. Kétségbeesett erővel tolta-húzta a kést a fekete pánton, épp, mint az előbb. Nagyítóként működő sisakja látóterében nejlonszálak merültek fel; a sisakon belül csöpögött az izzadság; a kés átvágta magát a szöveten; a súly elszabadult.

Juliette felsikoltott, amikor csizmái felemelkedtek mögötte, egészen a feje fölé. Testét kicsavarta, és a kezével evezett, ahogy csak tudott, sisakja azonban nekiütközött a folyosó mennyezetén futó csővezetékeknek.

Csattanás hallatszott – és körülötte mindenütt elsötétült a víz. Elemlámpája után nyúlkált, megpróbálta visszakapcsolni, csakhogy az nem volt meg. A sötétben valami a karjához csapódott. Egyik kezével a lámpa után keresgélt, a másikban a kést tartotta, érezte, ahogy átpörög kesztyűs ujjai közt, azután eltűnik. Miközben azzal vesződött, hogy kését eltegye, egyetlen fényforrása a padlóra esve elveszett.

Juliette semmit sem hallott, csak saját gyors lélegzését. Így fog meghalni, a mennyezethez szegezve, belőle is egy újabb felfúvódott test lesz ezeken a folyosókon. Olyan volt, mintha arra ítéltetett volna, hogy így vagy úgy, de egy ilyen védőruhában pusztuljon el. A csövekbe rúgott, és megpróbált kiszabadulni. Merrefelé is tartott? Merre volt arccal? A koromsötét tökéletes volt. Még a karját sem látta, közvetlenül maga előtt. Ez rosszabb volt, mint vaknak lenni, mivel tudta, hogy a szeme működik, de mégsem lát semmit. Ez tovább fokozta a pánikját, miközben a ruhájában lévő levegő egyre elhasználtabb lett.

A levegő.

Gallérjához nyúlt, és megtalálta a légvezetéket, bár a kesztyűben csak nehezen tudta kitapintani. Juliette elkezdte begyűjteni a vezetéket, húzta egyik kezével a másik után, mintha bányászkosarat vonna fel egy mélységes tárnából.

Úgy érezte, sok mérföldnyi vezeték ment már át a kezén. Az összegyűjtött rész spagetti módjára tekergett körülötte, hol nekiütődve, hol oldalát súrolva. Juliette egyre kétségbeesettebben lélegzett. Pánikba esett. Mély levegővételei közül vajon hány volt az adrenalinnak, a félelemnek köszönhető? Mennyit használt fel emiatt a drága levegőkészletéből? Hirtelen rémület tört rá, hogy hátha a légvezeték, amit húz, elszakadt, elfűrészelődött a lépcsőkön, s a szabad vége bármely pillanatban áthaladhat az ujjai között, és a következő görcsös markolása a biztosítókötél további része után már csak tintafekete vizet talál, semmi mást…

De a következő markolásra a vezeték megfeszült, szinte életre kelt. Levegő nem volt a feszes vezetékben, de megmutatta a kifelé vezető utat.

Juliette felkiáltott a sisakjában, és előrenyúlt az újabb fogásért. Feljebb húzta magát, sisakja egy csőnek ütközött, és ellökte magát a mennyezettől. Kapaszkodott tovább, egyik kezét mindig előrenyújtva a feketeségbe, ahol a vezetéknek lennie kellett; rátalált, megragadta, rántott rajta, húzta felfelé magát a halottak éjsötét levesében, azon gondolkodva, milyen messzire jut, mielőtt hozzájuk csatlakozván utolsót lélegzik.

67

18-as siló

Lukas a szerverszoba ajtajának széles küszöbén ült az édesanyjával. Lenézett anyja két kezére, mindkettővel az ő egy-egy kezét fogta. Az asszony most elengedte az egyiket, és valami szöszmöszt kapott le Lukas válláról, majd az ő drága fiától távolabb a földre dobta a bűnös szálat.

– És azt mondod, ez előléptetés lesz? – kérdezte, pólója vállát simogatva.

Lukas bólintott.

– Igen, eléggé nagy. – Elnézett anyja mellett, arrafelé, ahol Bernard állt Billings seriff társaságában a folyosón, halkan beszélgetve. Bernard overallja hasi részének megfeszülő zsebében tartotta a kezét. Billings lefelé nézett, a fegyverét vizsgálgatta.

– Nos, ez nagyszerű, drágám. Így könnyebben viselem el a távollétedet.

– Nem tart már sokáig. Azt hiszem.

– Szavazni fogsz tudni majd? El sem tudom hinni, hogy az én fiam ilyen fontos dolgokat csinál!

Lukas felé fordult.

– Szavazni? Azt hittem, lefújták a választásokat.

Az asszony megrázta a fejét. Arcán mintha több lett volna a ránc, mint egy hónappal ezelőtt, s a haja is megőszült. Lukas azon gondolkodott, lehetséges-e az ilyesmi ilyen rövid idő alatt.

– Újra napirenden van – válaszolta az anyja. – Úgy gondolják, rövidesen vége ennek az ocsmányságnak azokkal a felkelőkkel.

Lukas Bernard és a seriff felé tekintett.

– Biztos vagyok benne, hogy megtalálják a módját, hogy szavazhassak – mondta az anyjának.

– Nos, ez nagyszerű! Szeretem azt hinni, hogy tisztességgel neveltelek. – Öklét szája elé tartva megköszörülte torkát. – És enni adnak? A fejadagra gondolok.

– Többet is, mint amennyit meg tudok enni.

Az anyja szeme nagyra nyílt.

– Gondolom, akkor lesz valamilyen emelés…

Vállat vont.

– Nem tudom biztosan. Gondolom. És figyelj, rád gondjuk lesz…

– Rám? – kérdezte magas hangon, kezét mellére téve. – Énmiattam te ne aggódj!

– Tudod, hogy mindig azt teszem. Nézd csak, anya, azt hiszem, lejárt az időnk. – A folyosó felé biccentett. Bernard és Peter feléjük tartott. – Úgy fest, hogy vissza kell mennem dolgozni.

– Ó! Nos, persze. – Lesimította piros overalljának elejét, és hagyta, hogy Lukas felsegítse. Ajkát csücsörítette, fia pedig odatartotta az arcát.

– Kisfiam – mondta, miközben zajosan megcsókolta és karjába szorította. Hátralépett, és büszkén végigmérte. – Nagyon vigyázz magadra!

– Úgy lesz, mama.

– Mozogj sokat!

– Úgy lesz, mama.

Bernard megállt mellettük, mosolygott a párbeszéden. Lukas anyja megfordult, és tetőtől talpig végigmérte a siló ügyvivő polgármesterét. Kinyújtotta kezét, és megveregette Bernard mellkasát.

– Köszönöm – mondta, és hangja megbicsaklott.

– Örülök, hogy találkoztunk, Mrs. Kyle. – Bernard kezet fogott az asszonnyal, és Peter felé mutatott. – A seriff kikíséri.

– Persze. – Még egyszer, utoljára, Lukas felé fordult, és intett neki. Lukas kissé zavarban volt, de visszaintett.

– Kedves hölgy – mondta Bernard, figyelve távozásukat. – A saját anyámra emlékeztet. – Lukashoz fordult. – Készen áll?

Lukas úgy érezte, vonakodásának, habozásának készül hangot adni. Úgy érezte, azt válaszolja majd: Azt hiszem, ehelyett azonban kihúzta magát, nedves tenyerét összedörgölte, és biccentett.

– Teljes mértékben – sikerült kimondania, olyan önbizalmat színlelve, amit valójában nem érzett.

– Nagyszerű! Menjünk, tegyük ezt hivatalossá! – Megszorította Lukas vállát, mielőtt a szerverterem felé indult. Lukas téblábolt a széles ajtóban, majd átlépett a küszöbön. Az ajtó hatalmas zsanérjain nyikorogva zárult be mögötte. Az elektromos zárak automatikusan működésbe léptek, a zárnyelvek a félfába csattantak. A biztonsági panel sípolt, a zöld lámpácska vidáman pislogott egy vészjóslóan pirosló őrszem felett.

Lukas mély lélegzetet vett, és átvágott a szerverek közt. Próbált nem ugyanarra menni, mint Bernard, próbált mindig más és más utat választani. Hosszabb útvonalat választott, csak hogy a monotóniát megtörje, hogy eggyel kevesebb legyen a megszokott tevékenység abban a börtönben.

Bernard már kinyitotta a szerver hátulját, mire odaért. Odanyújtotta Lukasnak az ismerős fejhallgatót.

Lukas elfogadta, és fordítva tette fel; a mikrofon hátul, a tarkójánál fityegett.

– Így?

Bernard nevetett rajta, és az ujjával kört mutatott.

– Fordítva – mondta, elég hangosan, hogy Lukas a fejhallgatón át is meghallja.

Lukas vacakolt az eszközzel, karja beakadt a drótba. Bernard türelmesen várakozott.

– Készen áll? – kérdezte Bernard, amint a fejhallgató a helyén volt. Kezében tartotta a szabadon lévő jackdugót. Lukas bólintott. Nézte, amint Bernard elfordul, és a csatlakozóval megcélozza az aljzatokat. Elképzelte Bernard kezét, amint lefelé, majd jobbra halad, és csatlakoztatja a dugót a tizenhetes számú aljzathoz, majd megfordul, és szembesíti Lukast kedvenc időtöltésével, titkos megszállottságával…

De főnöke kicsiny keze sosem habozott; helyére kattintotta a dugót, s Lukas pontosan tudta, milyen érzés az, amikor az aljzat szorosan magába öleli a csatlakozást, mintha üdvözölné, az ember ujjbegye zökken egyet a rugalmas műanyag rögzítő pöccenésétől…

A jack feletti fény pislogni kezdett. Lukas fülét megtöltötte az ismerős zümmögés. Az ő hangját várta, azt hogy Juliette jelentkezik.

Egy kattanás.

– A nevét.

Lukas hátán végigfutott a hideg a félelemtől, karja libabőrös lett. A hang – mély volt, és kongó, türelmetlen és távolságtartó – jött és ment, mintha csillagot látott volna egy futó pillanatra. Lukas megnyalta az ajkát.

– Lukas Kyle – mondta, és próbált nem dadogni.

Szünet következett. Elképzelte, hogy valaki valahol leírja ezt, vagy aktákban lapozgat, vagy valami rémeset csinál az információval. A hőmérséklet megemelkedett a szerver mögött. Bernard mosolygott rá, nem törődve a hallgatással.

– Az IT-ben árnyékoskodott.

Kijelentésnek tűnt, Lukas azonban bólintott, és válaszolt rá.

– Igen, uram!

Tenyerével végigtörölte a homlokát, majd overallja hátsó részét. Nagyon szeretett volna leülni, hátát a negyvenes számú szervernek vetni, lazítani. Bernard azonban mosolygott rá, bajsza felhúzódott, szeme a lencsék mögött nagyra nyílt.

– Mi a fő feladata a silóban?

Bernard korábban felkészítette a várható kérdésekre.

– A Rendelkezés betartatása.

Csend. Semmi visszajelzés, nem lehetett érezni, jól vagy rosszul felelt.

– Mit védelmez mindenek felett?

A hang színtelensége ellenére erőteljes volt, és komoly. Ijesztő és valahogy nyugodt. Lukas érezte, hogy kiszárad a szája.

– Az Életet és az Örökséget – idézte. De nem érezte jól magát attól, hogy tudásáról csupán felszínesen kérdezgetik. Szeretett volna belemenni a részletekbe, hangját kiereszteni, mint egy erős és józan apa, megértetni, hogy ő tisztában van azzal, miért fontos mindez. Ő nem ostoba. Több mondanivalója is lenne a bemagolt tényeknél…

– Mi szükséges ezen, általunk annyira értékesnek tartott dolgok megvédelmezéséhez?

Szünetet tartott.

– Áldozat szükséges – suttogta Lukas. Juliette-re gondolt – s nyugodt viselkedése, amelyet Bernard kedvéért színlelt, kis híján lemállott róla. Akadt néhány dolog, amelyek kapcsán bizonytalan volt, dolgok, amiket nem értett. Ez is ezek közül való volt. Hazugságnak érezte válaszát. Nem volt biztos abban, hogy megéri áldozatot hozni, hogy a veszély akkora, hogy hagyni kellett embereket, jó embereket, menni a…

– Mennyi időt töltött a Védőruhalaborban?

A hang megváltozott, valamelyest nyugodtabb lett. Lukas azon tűnődött, vége-e a ceremóniának. Ennyi lett volna? Átment a vizsgán? Kifújta a levegőt, remélve, hogy a mikrofon ezt nem közvetíti, és próbált lazítani.

– Nem sokat, uram. Bernar… öö, a főnököm, ő azt akarja, hogy ütemezzek be laborban töltendő időt azután, tudja…

Bernardra nézett, aki szemüvege egyik szárát az ujja közt tartva figyelte.

– Igen. Tudom. Hogy áll az a probléma az alsóbb szinteken?

– Öhm, nos, engem csak folyamatosan tájékoztatnak az általános haladásról, és ez jól hangzik. – Megköszörülte a torkát, és az alsóbb szobában, a rádióban hallott fegyverropogásra, az erőszak hangjaira gondolt. – Azaz úgy hangzik, hogy haladást értek el, és már nem tart soká.

Hosszú szünet. Lukas kényszerítette magát, hogy mélyeket lélegezzen, s Bernardra mosolyogjon.

– Másként csinált volna bármit is, Lukas? A kezdettől fogva?

Lukas érezte, hogy teste meginog, térde kissé elzsibbad. Ismét ott volt a konferenciaasztalon, arcához fekete acél préselődött, tekintete áthatolt a kis célkereszten, majd az apró lyukon, lézerként célozva meg egy kis, ősz hajú asszonyt, aki bombát tartott a kezében. Golyók repültek abban a vonalban. Az ő golyói.

– Nem, uram – mondta végül. – Minden a Rendelkezés szerint történt, uram. Mindent az ellenőrzésünk alatt tartunk.

Várt. Érezte, hogy valahol mérlegre teszik.

– A tizennyolcas számú siló ellenőrzése és működtetése terén ön a sorban a következő – mondta a hang dallamosan.

– Köszönöm, uram.

Lukas a fejhallgatóhoz nyúlt, arra készülve, hogy levegye és Bernardnak adja át arra az esetre, ha neki is kell mondania valamit, vagy hallani, hogy a dolog immár hivatalos.

– Tudja, mi a munkám legrosszabb része? – kongott a hang.

Lukas leejtette a kezét.

– Mi az, uram?

– Itt állni, ránézni ezen a térképen egy silóra, majd vörössel átikszelni. El tudja képzelni, milyen érzés?

Lukas megrázta a fejét.

– Nem, uram.

– Olyan, mint amikor egy szülő több ezer gyermekét veszíti el, valamennyit egyszerre.

Szünet.

– Kegyetlennek kell majd lennie a gyermekeihez, hogy el ne veszítse őket.

Lukas az apjára gondolt.

– Igen, uram.

– Isten hozta a Világrend 50. Számú Hadműveletében, Lukas Kyle. És most, ha van pár kérdése, jut időm a válaszokra, de csak röviden.

Lukas azt akarta mondani, hogy nincsenek kérdései; meg akarta szakítani a kapcsolatot; fel akarta hívni Juliette-et, hogy beszéljen vele, érezni akart egy slukknyi józanságot, amit beszippanthat ebben az őrült, fojtogató helyiségben. Eszébe jutott azonban, mire oktatta Bernard a tudatlanság beismeréséről, ami a megismerés egyetlen kulcsa.

– Csak egy, uram. És megmondták nekem, hogy nem fontos, és én megértem, miért van így, de azt hiszem, ha tudom, könnyebb lesz tőle az itteni munkám.

Várta a választ, de úgy tűnt, a hang tulajdonosa is várja, hogy tegye fel a kérdést.

Lukas megköszörülte a torkát.

– Ott van…? – Ujja közé fogta és közelebb húzta ajkához a mikrofont, közben Bernardra pillantott. – Hogyan kezdődött ez az egész?

Nem volt benne biztos – tehette akár a szerverben életre kelő ventilátor is –, de mintha úgy hallotta volna, hogy a férfi mélyet sóhajt.

– Mennyire nagyon akarja tudni?

Lukas óvakodott attól, hogy őszintén megválaszolja ezt a kérdést.

– Nem életbe vágó – mondta –, de nagyra értékelném, ha érzékelhetném, mit valósítunk meg, mit éltünk túl. Érzésem szerint ettől én… ettől mi céltudatosabbak leszünk, tudja?

– Az ok maga a cél – mondta a férfi rejtélyesen. – De mielőtt elmondom, hallani szeretném, mit gondol maga.

Lukas nyelt egyet.

– Én mit gondolok?

– Mindenkinek vannak elképzelései. Azt akarja mondani, magának nincsenek?

A dörmögő hang mintha csipetnyi humorról árulkodott volna.

– Szerintem olyasvalami volt, aminek a bekövetkeztét előre láttuk – mondta Lukas. Bernardot figyelte, aki homlokát ráncolva másfelé nézett.

– Ez is egy lehetőség.

Bernard levette szemüvegét, és alsóinge ujjával kezdte törölgetni. Maga elé nézett.

– Fontoljuk meg ezt… – A mély hang szünetet tartott. – Mi lenne, ha azt mondanám magának, hogy csak ötven siló volt az egész világon, és hogy mi itt vagyunk a világnak ebben a végtelenül pici sarkában?

Lukas ezen elgondolkodott. Újabb tesztnek tűnt.

– Azt mondanám, hogy mi voltunk az egyedüliek… – Kis híján azt mondta, ők voltak az egyedüliek, akik tartalékokkal rendelkeztek, ám eleget látott már az Örökségből ahhoz, hogy tudja, ez nem igaz. A világ számos részén léteztek a dombok fölé magasodó épületek. Sokkal többen is felkészülhettek volna. – Azt mondanám, mi voltunk az egyedüliek, akik tudtuk – mondta végül.

– Nagyon jó. És ennek mi lehet az oka?

Utálta ezt. Nem akart kirakóst játszani, csak azt akarta, hogy mondják el neki.

És akkor, mint amikor két kábel összeér, mint amikor az elektromosság először villan át csatlakozásokon, rádöbbent az igazságra.

– Az, hogy… – Fejében megpróbált értelmet adni ennek a válasznak, megpróbálta elképzelni, hogy egy ilyen ötlet határos lehet az igazsággal. – Nem az, hogy tudtuk – mondta Lukas, és beszívta a levegőt. – Az, hogy mi tettük.

– Igen – felelte a hang. – Most már tudja.

Még valamit mondott, épp csak hallhatóan, mintha másvalakihez intézte volna a szót.

– Időnk lejárt, Lukas Kyle. Gratulálok a kinevezéséhez.

A fejhallgató csatakosan tapadt a fejéhez, arca verítékben úszott.

– Köszönöm – sikerült kiböknie.

– Ó, és Lukas?

– Igen, uram?

– A jövőre nézvést pedig azt javaslom önnek, arra összpontosítsa a figyelmét, ami a lába alatt van. A továbbiakban nincs szükség erre a dologra a csillagokkal, rendben, fiam? A legtöbbjéről tudjuk, hol van.

68

18-as siló

– Halló? Solo? Kérem, mondjon valamit!

Azt a hangot nem lehetett összetéveszteni, még a szétszedett fejhallgató kis hangszóróiban sem. Testetlenül visszhangzott a vezérlőben, ugyanabban a vezérlőben, ahol annyi éven át csengett ugyanez a hang. A hely volt az, ami oly döbbenetessé tette Shirly számára a dolgot; a mágikus rádióhoz csatlakoztatott apró hangszórókra meredt, tudva, hogy ez nem lehet senki más.

Sem ő, sem Walker nem mert lélegzetet venni. Örökkévalóságnak tűnő ideig vártak, majd Shirly törte meg a csendet.

– Ez Juliette volt – suttogta. – Hogyan tudnánk…? Vajon a hangja csapdába esett idelenn? A levegőben? Mikor történhetett ez?

Shirly nem értett a tudományhoz – nem ezért fizették. Walker továbbra is mozdulatlanul, hang nélkül bámult a hangszórókra, szakállában könnyek csillogtak.

– Ezek a… hullámok, amiket az antennával fogunk, csak keringenek idelenn?

Kíváncsi volt, vajon ugyanez áll-e valamennyi hangra, amit hallottak. Talán egyszerűen múltbeli beszélgetéseket fogtak. Lehetséges ez? Mint valamiféle elektromos visszhang? Ez valahogy sokkal kevésbé tűnt döbbenetesnek a másik lehetőségnél.

Walker felé fordult, arcán furcsa kifejezés ült. Szája kissé elnyílt, a sarkában azonban kunkor látszott, amely egyre nőtt.

– Ez nem így működik – mondta. A kunkorból mostanra mosoly lett. – Ez a jelen. Ez most történik. – Megragadta Shirly karját. – Te is hallottad, igaz-e? Nem ment el az eszem. Ez tényleg ő volt, igaz? Életben van. Sikerült neki.

– Nem… – Shirly a fejét rázta. – Walk, mit beszélsz? Hogy Juliette életben van? Hová jutott volna el?

– Hallottad. – A rádióra mutatott. – Korábban is. A beszélgetéseket. A takarítást. Több is van belőlük odakinn. Több is van belőlünk. És ő velük van, Shirly. Ez épp most történik.

– Él.

Shirly a rádióra meredve emésztette ezt. Barátnője még mindig létezik valahol. Még lélegzik. Oly szilárdan beépült a tudatába a látvány: elképzelte, hogy Juliette teteme a dombokon hever csendes nyugalomban, a szél elseper felette. Most pedig úgy látta őt, amint mozog, lélegzik, valahol egy rádióba beszél.

– Tudunk vele beszélni? – kérdezte.

Tudta, hogy a kérdés ostoba. Úgy tűnt azonban, Walker megijedt, öreg végtagjai megrezzentek.

– Ó, istenem! Istenem, igen. – Remegő kézzel letette az összekuszálódott alkatrészeket a földre, Shirly azonban látta, hogy most már az izgalom is dolgozik benne. A félelem, ami mindkettejükben megvolt, eltűnt, kiveszett a szobából, a világnak a többi, e kis helyiségen kívül eső része elveszítette a jelentőségét.

Walker az alkatrészek közé túrt. Kibányászott néhány szerszámot, és a doboz legaljára nyúlt.

– Nem – mondta. Megfordult, és végignézte a földön heverő részeket. – Nem, nem, nem.

– Mi az? – Shirly távolabb lépett az egymáshoz kötött alkatrészektől, hogy a férfi jobban áttekinthesse őket. – Mi hiányzik? Épp ott van egy mikrofon. – A részben szétszerelt fejhallgatóra mutatott.

– A transzmitter. Egy kis áramkör. Azt hiszem, a munkapadomon van.

– Mindent besepertem a dobozba. – Hangja magas volt, és feszült. A műanyag vödör felé indult.

– A másik munkapadomon. Nem volt rá szükség. Jenks csak annyit akart, hogy bele tudjunk hallgatni. – A rádió felé intett. – Megcsináltam, amit akart. Honnan tudhattam volna, hogy szükségem lehet transzmit…

– Nem tudhattad – mondta Shirly. Kezét a férfi karjára tette. Meg tudta mondani, hogy rossz irányba tartanak a gondolatai. Korábban már épp eleget látta elkalandozni, tudta, olyan rövidzárlatai vannak, amikbe pillanatok alatt beleveszik. – Van benne valami, amit fel tudunk használni? Gondolkozz, Walk! Koncentrálj!

Walker megrázta a fejét, s a fejhallgatóra mutogatott.

– Ez a mikrofon néma. Csak továbbítja a hangot. Kis membránok vibrálnak… – Megfordult, és Shirlyre nézett. – Várj – van valami.

– Itt lenn? Hol?

– A bányászati raktárban lesz nekik. Transzmitterek. – Úgy tett, mintha dobozt fogna, és eltekerne egy kapcsolót. – A robbantó gyutacsoknak. Egy hónappal ezelőtt javítottam meg egyet. Működni fog.

Shirly felállt.

– Megyek és hozom – mondta. – Te maradj itt.

– De a lépcsőház…

– Biztonságban leszek. Lefelé megyek, nem felfelé.

Walker rábólintott.

– Ne variálj addig ezzel semmit! – Shirly a rádióra mutatott. – Ne keresgélj több hangot. Csak az övé maradjon meg. Hagyd, ahol most van.

– Persze.

Shirly lehajolt, és megszorította a vállát.

– Rögtön jövök.

Odakinn tucatnyian fordultak felé, nagyra nyílt szemekkel, rémült és kíváncsi pillantással, elnyílt szájjal. Úgy érezte, túlüvölti a generátor bőgését, hogy Juliette él, hogy nincsenek egyedül, hogy más emberek is élnek és lélegeznek a tiltott külvilágban. Ezt akarta tenni, ideje azonban nem volt rá. A korláthoz sietett, s Courtneet találta ott.

– Hé…

– Odabenn minden rendben? – kérdezte Courtnee.

– Rendben, igen. Megteszel nekem egy szívességet? Tartsd rajta Walkeren a szemed!

Courtnee bólintott.

– Hová…?

Shirly azonban már ott sem volt, futott a főbejárathoz. Átnyomakodott egy csoporton, amely a bejáratnál tolongott fejvesztve. Jenkins odakinn volt Harperrel. Mikor elsietett mellettük, abbahagyták a beszélgetést.

– Hé! – Jenkins megragadta a karját. – Te meg hova az ördögbe mész?

– A bányászati raktárba. – Kicsavarta karját a szorításból. – Nem leszek sokáig oda…

– Te ugyan nem mész sehova. Arra készülünk, hogy felrobbantsuk a lépcsőházat. Ezek az idióták egyenesen a kezünk közé hullanak.

– Hogy mit csináltok?

– A lépcsőházat robbantjuk – ismételte Harper. – Alá van aknázva. Ha ide lejutnak, és elkezdik átverekedni magukat… – Két kezével gömböt formázott, majd a robbanást utánozva kiterjesztette.

– Nem értitek. – Jenkinshez fordult. – A rádió miatt kell mennem.

Jenkins a homlokát ráncolta.

– Walk megkapta az esélyt.

– Egy csomó beszélgetést fogunk – közölte a férfival. – Erre az egy alkatrészre szüksége van. Esküszöm, azonnal visszajövök.

Jenkins Harperre nézett.

– Mennyi a hátralévő időnk?

– Öt perc, uram. – Álla alig érzékelhetően mozgott előre-hátra.

– Négy perced van – mondta Shirlynek. – De bizonyosodj meg róla…

Shirly a végét már nem hallotta. Bakancsa már az acélon döngött, vitte őt a lépcsőház felé. Elrobogott a leszegett fejjel szomorkodó olajhimba mellett, el a megzavarodott és utána forgó férfiak mellett, akik mind egy irányba szegezték puskájukat.

Odaért a lépcsők tetejére, és befordult a sarkon. Fél szinttel feljebb valaki riadót kiáltott. Shirly egy pillanatra látott két bányászt TNT-rudakkal, mielőtt leviharzott a lépcsőn.

A következő szinten megfordult, és a tárna felé tartott. Csendesek voltak a folyosók, csak az ő zihálása és bakancsának klop-klop-klopja hallatszott.

Juliette. Él.

Valaki, akit takarítani küldtek ki, él.

A következő folyosónál befordult, és elfutott a mélyszinti dolgozók, a bányászok és az olajosok lakásai előtt. Az itt élő férfiak most a földbe vájt unalmas lyukak helyett puskákkal foglalkoztak, szerszám helyett fegyvert forgattak.

S ennek az új tudásnak, ennek a lehetetlen kis hírnek a következtében, a harc szürreálisnak tűnt. Jelentéktelennek. Hogyan tudna bárki harcolni, ha e falakon kívül is van hová menni? Ha a barátnője még mindig odakinn van? Nem kéne kimenniük nekik is?

Eljutott a raktárig. Két perc eltelt alighanem. Szíve sebesen vert. Jenkins persze nem fog ahhoz a lépcsőházhoz nyúlni, míg ő vissza nem ér. Lepakolta a polcokat, belenézett az alkatrésztartókba, fiókokba. Tudta, hogy néz ki a holmi. Jó néhánynak kell hevernie imitt-amott. Hol lehetnek?

Megnézte a szekrényekben, a földre hajigálva a bennük talált kopott overallokat, ellökte az útból a védősisakokat. Nem talált semmit. Mennyi ideje van még?

Majd a helyettes művezető irodájában próbálkozott; kivágta az ajtót, és az asztalhoz rohant. A fiókokban semmi. A falakra szerelt polcokon semmi. Lenn az egyik nagy fiók nem nyílt. Be volt zárva.

Shirly hátralépett, s bakancsos lábával belerúgott a fémfiók elejébe. Odaverte a vasalt bakancsot egyszer, kétszer. A perem legörbült, felül elállt a fióktól. Belenyúlt, kiakasztotta a gyatra zárat, és az eldeformálódott fiók egy nyögéssel kinyílt.

Robbanóanyagok. Dinamitrudak. Volt ott néhány kisebb relé, amiről tudta, hogy a rudakba kell őket illeszteni, hogy begyújtsák őket. Ezek mögött három olyan transzmittert talált, amilyenre Walkernek szüksége volt.

Shirly fogott kettőt, néhány relét, s mindet zsebre tette. Két dinamitrudat is elvett – csak mert ott voltak, és még hasznukra lehetnek –, és kirohant az irodából, át a raktáron, vissza a lépcsők felé.

Túlságosan sok időt használt el. Mellét hidegnek és üresnek érezte, s ha lélegezett, kaparást is érzett. Teljes erőből rohant, csak arra koncentrált, hogy bakancsait előrepakolja, minél hosszabb szakaszon rohanjon keresztül, felfalva a távolságot.

A folyosó végén befordulva ismét csak arra gondolt, milyen nevetséges ez a küzdelem. Nehezen lehetett csak visszaemlékezni, miért is vette kezdetét. Knox halott volt, McLain ugyancsak. Az embereik vajon harcolnának-e, ha ezek a nagy vezetők még itt lennének? Vagy már rég valami mással próbálkoztak volna? Valami józanabbal?

Mire a lépcsőkhöz ért, elátkozta a könnyelműségét. Naná, hogy megvolt ez öt perc is. Várta, hogy a robbanás felhangozzék felette, s rázkódtató kegyetlenségével megsüketítse. A fokokat kettesével véve fordult be odafenn, s látta, hogy a bányászok már nincsenek ott. A házilag gyártott fegyvercsövek fölött aggodalmas pillantások meredtek rá.

– Gyerünk! – üvöltötte valaki, s karjával hadonászva siettette.

Shirly Jenkinsre összpontosított, aki ott kuporgott a saját puskájával, Harperrel az oldalán. Majdnem felbukott a lépcsőházból kivezető drótokban, miközben a két férfi felé futott.

– Most! – ordította Jenkins.

Valaki lenyomott egy kapcsolót.

A padló megbillent és elhajlott Shirly lába alatt, terpeszbe állítva őt. Nagyot esett az acélpadozaton, álla felhorzsolódott a gyémántkeménységű bevonaton, kezéből csaknem kirepült a dinamit.

Füle még mindig csengett, mikor feltérdelt. Emberek mozogtak a korlát mögött, fegyverek tüzeltek a füstgomolyagba, ami az összecsavarodott és feltépett acél torkából dőlt. A másik oldalon, távolról sérültek sikolyai hallatszottak. Mialatt a férfiak harcoltak, Shirly megtapogatta zsebét, benyúlt a transzmitterekért.

A csatazaj ismét halkulni látszott, és elvesztette a jelentőségét, mikor beszaladt a generátorterembe, vissza Walkerhez; ajka vérzett, agya fontosabb dolgokon járt.

69

17-es siló

Juliette átküzdötte magát a hideg, sötét vizeken, vakon ütődve a mennyezetnek, falnak, meg sem tudta volna mondani, mikor melyiknek. Vak és kétségbeesett mozdulatokkal húzta-vonta a légvezetéket, fogalma sem volt róla, milyen sebességgel halad – míg bele nem ütközött a lépcsőkbe. Orrát a sisak belsejébe verte, s a sötétséget egy pillanatnyi fényvillanás oszlatta el. Lebegett, szédült, a légvezeték kicsúszott az ujjai közül.

Mikor érzékei fokozatosan visszatértek, az értékes vezeték után markolászott. Valamibe beleütközött kesztyűjével, megragadta, és már húzta is volna magát tova, mikor rájött, hogy a vékonyabbik, az elektromos vezeték van a kezében. Elengedte, és kezével a vaksötétbe túrt; bakancsa beleakadt valamibe. Odafentről lehetetlen volt megmondani, mibe. Úgy érezte, nem ura önmagának, szédül, dezorientált.

Merev felületnek nyomódott; úgy gondolta, nyilván felfelé lebeg, a vezetéktől távolodva.

Elrúgta magát attól, amit mennyezetnek gondolt, és abba az irányba úszott, amiről remélte, hogy az a lefelé. Karja beakadt valamibe – kipárnázott mellén át is érezte –, kitapogatta a kezével, arra számítva, hogy a villanyvezeték lesz az, ám az üres légvezeték puha semmije lett a jutalma. Levegőt többé nem remélhetett tőle, de kivezetett innen.

Próbálkozott az egyik irányba, de csak a vezeték laza részét húzta, így a másik iránnyal kísérletezett. A vezeték megfeszült. Ismét felhúzta magát a lépcsőre, egy mordulással szökellve el, és húzta felfelé magát tovább a légvezetéken. A cső a felszín felé vitt, a sarkon befordulva – s Juliette azon kapta magát, hogy húzódzkodik, egyik karját kinyújtja, hogy elhárítsa a falak, a mennyezet, a lépcső vak támadásait –, ide-oda ütődve és lebegve felfelé megtett hat szintet, megharcolva minden hüvelykért, s ez a harc örökkévalónak tűnt.

Mire felért, kifogyott a levegőből, és zihált. Akkor jött rá, hogy nem az erőfeszítéstől kapkod a levegő után, hanem mert az elfogyott. Elhasználta mind, ami csak a ruhában megmaradt. Sok-sok méternyi kiürült vezeték maradt mögötte láthatatlanul, üresen, kiszippantva.

Megint megpróbálkozott a rádióval, mialatt a folyosón húzta végig magát. Ruhája lassan a mennyezet felé emelte, de a felhajtóerő meg sem közelítette a korábbit.

– Solo! Hall engem?

A gondolat, hogy mennyi víz van még fölötte, több tíz méternyi súlyos folyadék, ami lefelé nyomja a szinteket, fojtogató volt. Mennyi időre elegendő levegő maradt még a ruhában? Percekre? Meddig tart felúszni vagy fellebegni a lépcsőház tetejére? Sokkal, sokkal tovább. Valószínűleg oxigénpalackok is voltak valamelyik koromfekete folyosóban, de ki találná meg őket? Ez nem az ő otthona. Nincs ideje a keresgélésre. Semmije sem volt, csak a vad késztetés, hogy érje el a lépcsőházat, aztán száguldjon a felszínig.

Átvergődött az utolsó sarkon, be a főfolyosóra, izmai sikoltottak, ahogy újfajta módon vette őket igénybe a terjedelmes és merev ruhában küzdve az ellenálló közegben. Ekkor figyelt fel arra, hogy a tintaszerű víz valamennyivel világosabbá vált, most már nem koromsötét volt, hanem világosfekete. Vaksága zöldes árnyalatot kapott.

Juliette lábával ollózott, kezével szedte a csővezetéket, a mennyezetnek ütközött, és érzékelte maga fölött a biztonsági állomást és a lépcsőházat. Ezerszer haladt már ehhez hasonló folyosókon, két alkalommal vaksötétben, amikor a fő megszakítók felmondták a szolgálatot. Emlékezett, úgy botorkált végig a folyosókon, mint most, munkatársainak mondogatva, hogy rendben lesz, csak maradjanak nyugodtak, ő majd kézbe veszi a dolgot.

Most magát is így próbálta nyugtatni, hogy hazudjon, és azt állítsa, minden rendben lesz, csak gyerünk tovább, és semmi pánik.

Mikor a biztonsági kaput elérte, a szédülés csillapodni kezdett. Az előtte lévő víz sárgászöldben ragyogott, s oly hívogatónak tűnt, a vak küzdelem végének látszott. Többé nem verdesi bele a sisakját láthatatlan dolgokba.

Karja rövid időre beakadt az elektromos vezetékbe; lerázta magáról, és húzta testét tovább az előtte lévő magas vízoszlop irányába, az elárasztott szalmaszál, az elsüllyedt lépcsőház felé.

Mielőtt odaért, megérezte az első görcsöt, mint valami csuklást, az erőszakos, automatikus légzés miatt. Szorítása lazult a vezetéken, s úgy érezte, mellkasa szinte felrobban a levegővétel okozta erőlködéstől. Eluralkodott rajta a kísértés, hogy letépje a sisakját, és mélyen lélegezze be a vizet. Valami azt bizonygatta a tudata mélyén, hogy képes rá. Azt mondogatta, csak adja meg magának az esélyt. Egy lélegzetvételnyi víz. Bármi jobb a ruhájába kilélegzett mérgező anyagoknál, kivált, ha ezt a ruhát arra tervezték, hogy az ilyesmit kívül tartsa.

Torka ismét görcsösen összeszorult, és köhögni kezdett a sisakjában, mialatt bevontatta magát a lépcsőházba. Ott volt a kötél, a csavarkulcs a helyén tartotta. Odaúszott érte, abban a tudatban, hogy most már úgyis késő. Miközben lefelé rángatta, érezte, hogy jön a laza fele – a kötél szabadon lévő vége süllyedő csomókban kígyózott felé.

Lassan siklott a felszín felé, s miután ruhájában nagyon csekély volt a meglévő nyomás, nem számíthatott gyors felérkezésre. Még egy torokgörcs, és a sisakot le kell vennie. Szédülni kezdett, hamarosan elveszíti az eszméletét.

Juliette fémgallérjának kapcsaival babrált. Hatalmas nyomással nehezedett rá a déjà vu érzése. Csak ez alkalommal nem gondolkodott tisztán. Emlékezett a levesre, a büdösre, arra, hogy kimászott a sötét hűtőkamrából. Eszébe jutott a kés.

Mellét tapogatva megérezte a kés kiálló nyelét. A többi szerszámból is kilógott néhány a zsebekből; dróton fityegtek, hogy el ne vesszenek, de a drótok mostanra puszta nyűggé változtatták őket, mert csak további súlyt jelentettek, ami Juliette-et visszahúzta.

Lágyan emelkedett a lépcsőházban, teste reszketett a hidegtől és rázkódott a belélegezhető levegő hiányától. Megfeledkezett minden okról, minden értelmes dologról, amiért ott volt, számára most egyedül a kártékony köd létezett, amely fejét teljesen körüllengte, s a sisakban csapdába esve az életére tört. A pengét gallérja első zárjába helyezte, és keményen lenyomta.

Hallatszott a kattanás, és nyakára hideg vízpermet ömlött finoman. Erőtlen buborék szabadult ki ruhájából és szállt fel a sisaküveg előtt. Kitapogatta a másik zárat, a kést belecsúsztatta, a sisak pedig lekerült, arcába víz ömlött, megtöltötte a ruháját, zsibbasztó hidegével sokkolta, és magával rántotta a mélységbe, oda, ahonnan feljött.

A fagyos hideg csontja velejéig megrázta Juliette-et. Pislogott a zöld víz szúrásaitól, és látta kezében a kést; sisakjának búrája pörögve hullott alá a sötétségben, mint egy rossz irányba tartó buborék. Ő lassan süllyedt utána, tüdejében nem volt levegő, több száz lábnyi víz nyomása nehezedett rá.

Mellén rossz zsebbe dugta a kést, látta a vergődésétől drótjaikon himbálózó csavarhúzókat és csavarkulcsokat, és a légvezeték felé rúgott, ami még mindig négyszintnyi vízen keresztül vezetett a felszínig.

A nyakánál légbuborékok törtek elő gallérjából, fel egész a hajáig. Juliette elkapta a csövet, és megállította a süllyedést, előrehúzta magát, torka sikoltott azért, hogy levegőhöz, vízhez, bármihez jusson. A nyelés késztetése legyőzhetetlen volt. Elkezdte felfelé vonszolni magát, amikor a lépcsők alatt felcsillant számára a remény.

Csapdába esett buborékok. Talán még az ereszkedéséből maradtak vissza. Úgy mozogtak a spirális lépcsőzet üreges aljában, mint folyékony forraszanyag.

Juliette torkából zaj tört elő az erőfeszítéstől, a kétségbeesés nyers kiáltása. Kapált lábával a vízben, a süllyedő ruhával küszködve, és megragadta az elárasztott lépcsőház korlátját. Miután felhúzódzkodott és a korláttól elrugaszkodott, eljutott a legközelebb csillámló buborékokig, belekapaszkodott a lépcső szélébe, száját pedig pontosan a lépcső fém alsó részébe nyomta.

Elszántan nyelte a levegőt, és víz is jócskán jutott a tüdejébe ezalatt. A lépcső alá húzta a fejét, és a vízbe köhögött, amitől égető folyadékok zúdultak az orrába. Kis híján tüdőnyi vizet szippantott be, érezte, mennyire ver a szíve, készen arra, hogy mellkasából kiugorjon; arcát ismét felnyomta a lépcső megrozsdásodott, nedves aljába, és csücsörítve, remegő ajkakkal sikerült nyugodtan levegőt vennie.

Látóteréből eltűntek az apró fénypontok. Fejét lehajtva kilélegzett, eltávolodott a lépcsőtől, nézve, amint kilélegzett buborékjai felfelé haladnak, majd arcát egy újabb korty kedvéért megint odanyomta.

Levegő.

Kipislogta az erőfeszítés, a düh és a megkönnyebbülés víz alatt keletkezett könnyeit. Felnézett a fémlépcsők kanyargó útvesztőjére, ahol számos lépcsőfok rugalmas tükörként mozgott, ahol a csapdába esett levegőt őrült forgásával felzavarta, és egy átjárószerű helyet pillantott meg. Elrugaszkodott, néhány lépést tett meg egyszerre, fogásonként húzva fel magát a közbeeső réseken, elfogyasztva az apró légbuborékokat a valamennyi fok alatt meglévő, hüvelyknyi mélyedésből, hálát adva közben a hézagmentes hegesztésekért, amelyekkel a lapokat sok száz évvel ezelőtt egymáshoz illesztették. Erőteljes igénybevételre tervezték a fokokat, arra, hogy bakancsok millióinak a nyüstölését állják, most pedig az ereszkedéséből származó légnemű felesleget is megőrizték. Ajka egymás után végigsúrolt minden lépcsőt, fémet és rozsdát ízlelve, csókkal üdvözölve megmentését.

A zöld vészvilágítás mindenütt egyenletes maradt körülötte, Juliette így nem vette észre, ha elsiklott egy lépcsőforduló mellett. Csak arra összpontosított, hogy minden egyes lélegzetvétellel megtegyen öt fokot, esetleg hatot, hosszú utat az alig valamicske levegővel. Újabb adag víz, ahol a buborékréteg túl vékony volt ahhoz, hogy belélegezze, egy életnek tűnő emelkedés a vízzel teli ruhája és a dróton fityegő szerszámai ellenében. Nem szabad gondolkodni a megálláson és azon, hogy megszabadulhatna tőlük, csak rúgás és húzás, egyik kéz a másik után, fel a lépcsők alján, mély és egyenletes lélegzetvétel, kiszippantani ezt az üreges fokot, ki az utolsó kortyig, nem a fentebb lévő lépcsők alá fújni ki, most már könnyebben megy. Még öt lépcsőfok. Játék volt ez, mint az ugróiskola, öt négyzet egy ugrásra, de ne csalj, figyelj a vonalakra. Juliette jó volt ebben, és egyre jobb lett.

S aztán ocsmány, égető érzés az ajkán, a víz íze mérgezőbb lett, feje, amely egy lépcsőfok alá hatolt, benzinszagon és nyúlós olajrétegen haladt át.

Juliette kifújta az utolsó levegőt, és köhögött, arcát törölgette, feje még mindig csapdában volt az utolsó lépcsőfok alatt. Zihált, nevetett és ellökte magát, fejét a lépcsők éles acélszegélyébe verve. Szabad volt. Egy pillanatra még a felszín alá bukott, amikor körülúszta a korlátot, szeme a felszínen lebegő olajtól és benzintől égett. Hangosan pocskolva, Solo után kiáltozva jutott el a korlátig. Bebugyolált, reszkető térdével végül megtalálta a lépcsőfokokat.

Túlélte. A fölötte lévő száraz fokokon csüngött behúzott nyakkal, zihált és lihegett, próbált kiáltani, hogy megcsinálta, de csak vinnyogás lett belőle. Fázott. Majd megfagyott. Reszkető karokkal húzta fel magát a kihalt lépcsőkön. Nem hallatszott a kompresszor berregése, segítő karok sem nyúltak felé.

– Solo…?

Felkapaszkodott a pihenőre vezető fél tucat fokon, és a hátára fordult. Szerszámainak némelyike lent maradt a lépcsőn, ott, ahová vonszolta őket a zsebéhez kötve. A víz ömlött a ruhájából, le a nyaka mentén, a feje körül összegyűlt, a fülébe folyt. Elfordította a fejét – meg kellett szabadulnia a fagyos ruhától –, és meglátta Solót.

A férfi az oldalán feküdt lehunyt szemmel, vér volt az arcán, amelynek egy része már teljesen rászáradt.

– Solo?

Keze reszketett a hidegrázástól, miközben odanyúlt és megcibálta. Vajon mit tett magával ez az ember?

– Hé! Mijaszarvan!

Vacogott a foga. Megragadta a férfi vállát, és erőszakosan megrázta.

– Solo! Segítségre van szükségem!

Egyik szeme félig kinyílt. Pislogott néhányszor, majd kétrét görnyedve köhögött, arcánál vér pöttyözte a pihenőt.

– Segítsen! – mondta Juliette. A hátán lévő cipzárral szerencsétlenkedett, és nem esett le neki, hogy Solónak van szüksége az ő segítségére.

Solo a kezébe köhögött, majd átfordult, és ismét a hátán feküdt. Fején a vér még mindig friss patakokban folyt valahonnan, rá a valamivel korábban már megszáradt vérre.

– Solo?

A férfi felnyögött. Juliette közelebb vonszolta magát, testét alig érezte. Solo suttogott valamit, reszelős és épp csak hallható volt a hangja.

– Hé… – Közel hajolt Solo arcához, érezte, hogy ajka dagadt és zsibbadt; még érezte a benzin ízét.

– Nem ez a nevem…

Vörös párafelhőt köhögött fel. Egyik karja tíz centire felemelkedett, mintha el akarná takarni a száját, de esélye sem volt, hogy odaérjen.

– Nem ez a nevem – ismételte. Feje egyik oldalról a másikra bukott, s Juliette végül rájött, hogy csúnyán megsérült. Kezdte tisztán látni, milyen állapotban van.

– Maradjon nyugton! – nyögte. – Solo, azt szeretném, hogy ne mozogjon!

Megpróbálta feltolni magát, összeszedni magát, hogy legyen ereje a mozgáshoz. Solo pislogva nézte, üveges szemmel, szürke szakállát a vér karmazsinpirosra festette.

– Nem Solo – mondta erőlködve. – Jimmy a nevem.

Még többet köhögött, szeme befordult az üregébe.

– …és nem hiszem…

Szemhéja leereszkedett, majd a fájdalomtól újra felpattant.

– …nem hiszem, hogy valaha is…

– Maradjon velem! – mondta Juliette, akinek hideg arcán forró könnyek peregtek.

– …nem hiszem, hogy valaha is egyedül lettem volna – suttogta, arcán kisimultak a ráncok, feje a hideg acélpadlónak fordult.

70

18-as siló

Zajosan bugyborékolt a tűzhelyen lévő kanna, a felületéről gőz szállt, a széle felé apró vízcseppek szökkentek a szabadságba. Lukas csipetnyi tealevelet rázott ki az újrazárható konzervdobozból, bele az apró szűrőbe. Reszkető kézzel tette be a kis kosarat a bögréjébe. Mikor a kannát emelte, némi víz csurgott egyenesen az égőre; a cseppek sziszegő hangot adtak, és égett szaguk volt. Szeme sarkából figyelte Bernardot, s közben a forrásban lévő vizet a levelekre öntötte.

– Én ezt egyszerűen nem értem – mondta, mindkét kezével megfogva a bögrét, hadd járja át tenyerét a meleg. – Hogyan lehet képes bárki…? Hogy lehet készakarva ilyesmit megtenni? – Fejét rázva meredt bögréjébe, ahol néhány elszánt tealevéldarab már elszabadult, és a szűrőn kívül úszott. Felnézett Bernardra. – És maga tudott erről? Honnan…? Honnan tudhatott erről?

Bernard a homlokát ráncolta. Egyik kezével megvakarta a bajuszát, a másikat overallja elejében nyugtatta.

– Bár ne tudtam volna róla! – mondta Lukasnak. – És most már maga is érti, miért kell egyes tényeket, a tudás bizonyos darabjait kinyiffantani, abban a pillanatban, amikor létrejönnek. A kíváncsiság csak élesztené az effajta zsarátnokot, s porig égne az egész siló. – Lenézett a bakancsára. – Legnagyobbrészt úgy illesztettem össze, mint maga, egyszerűen tudva, amit ehhez a munkához tudnunk kell. Ezért esett a választásom magára, Lukas. Magának és még néhány másiknak van némi elképzelése arról, mit tárolnak ezek a szerverek. Már felkészült rá, hogy többet tanuljon. El tudja képzelni, hogy bármit is elmondjon mindebből valakinek, aki nap mint nap pirosban vagy zöldben jár dolgozni?

Lukas megrázta a fejét.

– Tudja, ez korábban is megtörtént. A 10-es siló ebbe ment tönkre. Én csak ültem ott – mutatott a kis dolgozószoba felé, amelyben ott voltak a könyvek, a számítógép és a sziszegő rádió –, és hallgattam, amikor megtörtént. Egy kolléga árnyékának adását hallgattam, aki őrületében már bárkinek beszélt, aki meghallgatta.

Lukas ázó teáját tanulmányozta. A sötétedő víz forró áramlatain néhány levél úszott; a többi fogoly maradt a szűrő börtönében.

– Ezért vannak a rádióadók bezárva – mondta.

– És ezért van maga is bezárva.

Lukas bólintott. Ezt már ő is sejtette.

– Magát mennyi ideig tartották itt? – Felpillantott Bernardra, s egy kép villant az agyába: Billings seriff a fegyverét vizsgálja az anyja látogatása alatt. Kihallgatták? Ha mondott volna valamit, lelőtték volna őt is, az anyját is?

– Valamivel többet töltöttem idelenn két hónapnál, míg a mesterem úgy látta, hogy készen állok, én pedig elfogadtam és megértettem mindent, amit tanultam. – Kezét keresztbe tette a hasán. – Jobban örültem volna, ha nem teszi fel azt a kérdést, nem rakta volna ilyen gyorsan össze az egészet. Sokkal jobb akkor rájönni, ha már idősebb az ember.

Lukas ajakbiggyesztve bólintott. Furcsa volt így beszélgetni olyasvalakivel, aki a feljebbvalója, valakivel, aki annyival többet tudott, annyival okosabb volt. Úgy képzelte, effajta beszélgetéseket az apjával folytat az ember – csak épp nem az egész világ előre eltervezett és véghez vitt elpusztításáról.

Lukas lehajtott fejjel lélegezte be az ázó tealevelek illatát. A menta a reszkető stresszen át egyenesen az agya mélyrétegeiben lévő boldogságközpontjára hatott. Belélegzett, és benn tartotta a levegőt, majd végre kiengedte.

Bernard a raktár sarkában lévő tűzhelyhez ment, és nekilátott, hogy maga is készítsen egy bögrével.

– Hogyan csinálták? – kérdezte Lukas. – Hogy ennyi embert megöltek. Tudja, hogyan csinálták?

Bernard vállat vont. Egy ujjal kopogtatta a konzervdobozt, megfelelő mennyiségű teát rázva ki egy másik szűrőbe.

– Amennyire én tudom, akár még mindig csinálhatják. Senki nem beszél arról, hogy mennyi ideig tartott állítólag. Vannak, akik attól tartanak, hogy túlélők kicsiny közösségei maradtak fenn másutt a földgolyón. Az 50. Számú Hadművelet teljes mértékben értelmetlen, ha bárki más túléli. A populációnak homogénnek kell lennie…

– A férfi, akivel beszéltem, ő azt mondta, mi vagyunk azok. Csak az ötven siló…

– Negyvenhét – javította ki Bernard. – És mi vagyunk azok, amennyire tudom. Nehéz elképzelni, hogy bárki más ennyire felkészült lett volna. De esély mindig van. Csak néhány száz éve történt.

– Néhány száz? – Lukas a pultnak támasztotta a hátát. Felemelte a teáját, a menta azonban már elvesztette az erejét, nem érezte. – Szóval évszázadokkal ezelőtt elhatároztuk…

– Elhatározták. – Bernard megtöltötte bögréjét a még gőzölgő kannából. – Ők. Magát ne értse bele! Engem aztán meg végképp ne.

– Oké, elhatározták, hogy megsemmisítik a világot. Mindent eltörölnek. Miért?

Bernard a tűzhelyre tette a bögréjét, hadd ázzon ki a tea. Levette a szemüvegét, letörölte róla a gőzt, majd a dolgozóhelyiség felé bökött vele, a falra szerelt hatalmas könyvespolcokra.

– Örökségünk legrosszabb része miatt. Szerintem legalábbis ezt mondanák, ha még életben lennének. – Halkabb hangon mormolta: – Persze nincsenek, hála istennek!

Lukas megborzongott. Még mindig nem hitte, hogy valaki meg tudna hozni ilyen döntést, legyenek bármilyenek is a körülmények. Azokra az embermilliárdokra gondolt, akik feltehetően a csillagok alatt éltek évszázadokkal korábban. Annyit senki sem tudna meggyilkolni. Hogyan is rendelkezhetne bárki ennyi élet felett ilyen magától értetődően?

– És most nekik dolgozunk – köpte Lukas. A mosogatóhoz lépett, kivette bögréjéből a szűrőt, és a rozsdamentes acélra tette, hogy lecsepegtesse. Óvatosan kortyolt egyet, szürcsölve nem volt annyira forró. – Maga azt mondja, ne értsem bele magunkat, de hát most mégiscsak a része vagyunk.

– Nem. – Bernard ellépett a tűzhelytől, és az ebédlőasztal feletti falon lógó kis világtérkép elé állt. – Semmi részünk nem volt abban, amit azok az elmebeteg állatok műveltek. Ha kezem közé kaphatnám azokat a fickókat, az embereket, akik ezt művelték, ha velem egy szobában lennének, mind megölném az utolsó szálig a nyomorultakat. – Bernard a térképbe öklözött. – Puszta kézzel ölném meg őket.

Lukas nem szólt. Nem is mozdult.

– Esélyt sem adtak nekünk. Ez nem egy esély. – Körbemutatott. – Ezek börtönök. Ketrecek, nem otthonok. Nem az a célja, hogy megvédjen, hanem hogy kényszerítsen bennünket, a halál fájdalmával, az ő látomásuk megvalósítására.

– De miről szólt az ő látomásuk?

– Egy olyan világról, amelyben túlságosan is hasonlítunk, ahol túl szorosan függünk egymástól ahhoz, hogy háborúskodásra fecséreljük az időnket, s tartalékainkat arra pocsékoljuk, hogy ugyanazokat a korlátozott tartalékokat megoltalmazzuk. – Felemelte a bögréjét, és hangosan kortyolt. – Az én elképzelésem legalábbis ez. Sok évtizedes olvasás után. Akik ezt tették, egy hatalmas országot vezettek, amely rogyadozni kezdett. Láthatták a véget, a saját végüket, amitől halálosan megriadtak. Ahogy az idő kezdett lejárni – évtizedek alatt, ezt ne feledje –, kiokoskodták, hogy egyetlen esélyük van még önmaguk fenntartására, mindannak megőrzésére, amit életformájuknak tekintettek. S így, mielőtt elveszítették a valaha volt egyetlen lehetőségüket, beindították a tervet.

– Úgy, hogy senki sem tudott róla? Mi módon?

Bernard újabbat kortyolt. Cuppantott, és megtörölte bajszát.

– Ki tudja? Talán egyébként sem hitt ebben senki. Talán a titoktartás jutalma az volt, hogy befogadták, aki hallgatott. Más dolgok is készültek a gyárakban, nagyobbak, mint amit maga el tud képzelni, és senki nem tudott róla. Bombákat szereltek össze ezekben az üzemekben, amelyek gyanúm szerint szerepet játszottak ebben az egészben. Mindezt anélkül, hogy bárki tudott volna róla. S az Örökség mesél olyan emberekről, akik a régmúltban éltek a nagy királyok földjén. Ezek a királyok olyanok voltak, mint a polgármesterek, csak sokkal több ember felett uralkodtak. Mikor ők meghaltak, bonyolult kamrák épültek a föld alatt, amelyeket kincsekkel töltöttek meg. Sok száz ember munkája kellett hozzá. Tudja, miként sikerült titokban tartani ezeknek a kamráknak a hollétét?

Lukas vállat vont.

– Tonnaszám kapták a bónt a dolgozók?

Bernard nevetett. Nyelvéről tealevelet csippentett le.

– Nem voltak azoknak bónjaik. És nem, ők teljesen biztosra mentek, hogy elhallgattassák ezeket a munkásokat. Meggyilkolták őket.

– A saját embereiket? – Lukas a könyves szoba felé sandított, azon tűnődve, vajon melyik bádogdobozban lehet ez a történet.

– A titoktartás kedvéért ölni is tudunk. – Mialatt ezt mondta, Bernard arca megkeményedett. – Egy nap, amikor a hivatalt átveszi, ez a maga munkájának is része lesz.

Lukas éles fájdalmat érzett a zsigereiben, amikor ennek igazságát felfogta. Most először látott bele abba, valójában mit is írt alá. Ehhez képest puskával emberekre lövöldözni tisztességes dolog volt.

– Nem mi teremtettük ezt a világot, Lukas, rajtunk áll viszont, hogy túléljük-e. Ezt meg kell értenie.

– Még azt sem tudjuk ellenőrzés alatt tartani, ahol épp vagyunk – motyogta –, csak megyünk előre.

– Bölcs szavak – állapította meg Bernard újabb korty kíséretében.

– Igen. Csak most kezdem megbecsülni őket.

Bernard a mosogatóra tette a bögréjét, és egyik kezét az overallja első részébe dugta. Lukasra meredt egy pillanatig, majd ismét a kis világtérképet nézte.

– Ördögi emberek művelték ezt, ám ma már halottak. Felejtse el őket. Csak azt tartsa észben: a saját ivadékaikat zárták be ilyen elcseszett módon az önnön túlélésük érdekében. Elhelyeztek bennünket ebben a játékban, amelyben a szabályok megszegése annyit tesz, hogy meghalunk mindannyian, ahányan csak vagyunk. Ha viszont a szabályoknak megfelelően élünk, a szabályoknak engedelmeskedünk, az azt jelenti, hogy valamennyien szenvedünk.

Megigazította szemüvegét, és Lukas felé indult. Mikor elhaladt mellette, vállon veregette.

– Büszke vagyok magára, fiam! Sokkal jobban fogadja mindezt, mint én valaha is. Pihenjen most valamennyit! Csináljon egy kis helyet a fejében és a szívében! Holnap további tanulnivaló várja. – Elindult a dolgozószoba, a folyosó, a távoli létra felé.

Lukas bólintott, és hallgatott. Megvárta, míg Bernard elmegy, a fém távoli fojtott koppanásából tudta, hogy ismét helyén van a rács; ekkor bement a dolgozószobába, hogy megbámulja a nagy tervrajzot, azt, amelyen az áthúzott silók szerepeltek. Az egyes siló tetejére meredve gondolkodott azon, ki az ördög lehetett felelős ezért az egészért, s vajon ők maguk is képesek lennének-e arra, hogy észszerűsítsék a működésüket, amit rájuk lőcsöltek, amiért, úgy hitték, nem igazán voltak hibáztathatóak, csak továbbvittek valamit, amit megörököltek, egy ócska szabályokkal ellátott, tisztességtelen játékot, és majdnem mindenkit tudatlanságban és bezárva tartottak.

Ki a francok voltak ezek az emberek? Önmagára is úgy tekinthet, mint közülük valóra? Hogy nem látta Bernard, hogy ő is közülük való?

71

18-as siló

A generátorterem ajtaja becsapódott mögötte, távoli kalapálássá tompítva a fegyverropogást. Shirly fájó lábain a vezérlő felé rohant, nem törődve barátaival és munkatársaival, akik azt kérdezgették, mi folyik odakinn. A hangos robbanás és az elszórt fegyvertűz elől a falnál és a korlát mögött kerestek menedéket. Shirly, mielőtt a vezérlőhöz ért, észrevette a második műszak néhány dolgozóját, akik a főgenerátor tetején a dörgő gép hatalmas kipufogórendszerét piszkálták.

– Megvan – zihálta Shirly, és becsapta maga mögött a vezérlő ajtaját. Courtnee és Walker felnézett a padlóról. Courtnee kitágult szeme és leesett álla arról árulkodott, hogy Shirly valamiről lemaradt.

– Mi van? – kérdezte Shirly. Átadta Walkernek a két transzmittert. – Halljátok? Walk, ő is tudja?

– Hogy lehet ez? – kérdezte Courtnee. – Hogy élhette túl? És mi történt az arcoddal?

Shirly megérintette az ajkát, majd sajgó állát. Ujjai nedvesek lettek a vértől. Száját az alsóinge ujjába törölte.

– Ha működik – mormogta Walker az egyik transzmittert babrálva –, megkérdezhetjük magát Julest.

Shirly megfordult, és kinézett a vezérlő megfigyelő ablakán. Leengedte arca elől a ruhaujjat.

– Karl meg amazok mit csinálnak a kipufogóval? – kérdezte.

– Van valami tervük arra, hogy hová vezessék el – felelte Courtnee. Felállt a padlóról, mialatt Walker forrasztani kezdett valamit. A szag az öreg műhelyét idézte. Morgott valamit a látásáról, mire Courtnee odalépett hozzá egy nagyítóval.

– Elvezetik? Hová?

– Az IT-be. Ezt különben Heline mondta. A szervertermük klímáját kiszolgáló csővezetékek itt futnak keresztül a mennyezeten, mielőtt felfelé indulnak a Gépészet aknájában. Valaki észrevette az alaprajzon a közelséget, és kigondolta, hogyan tudunk innét visszaütni.

– Szóval belefojtjuk őket a füstünkbe? – Shirly nem érezte jól magát a terv hallatán. Azon gondolkodott, mit szólna hozzá Knox, ha még élne, és ő lenne a felelős vezető. Nyilván nem az összes, odafenn íróasztal mögött dolgozó férfi és nő okoz problémát. – Walk, mennyi idő múlva tudunk beszélni? Mikor próbálhatunk meg kapcsolatot teremteni vele?

– Már majdnem ott vagyunk. Átkozott nagyítók…

Courtnee Shirly karjára tette a kezét.

– Jól vagy? Hogy tartod magad?

– Én? – Shirly nevetve megrázta a fejét. Megnézte ingujján a vérfoltot, érezte, hogy az izzadság csöpög a melléről. – Sokkos állapotban mászkálok. Már fogalmam sincs arról, mi történik. A fülem még mindig cseng attól, amit a lépcsőházzal műveltek. Azt hiszem, szétcsesztem a bokámat. És éhen halok. Ja, és azt említettem, hogy a barátnőm, akit halottnak hittem, nem az?

Mély lélegzetet vett.

Courtnee továbbra is aggodalmasan nézte. Shirly tudta, hogy barátnője nem erről kérdezősködött.

– És igen, hiányzik nekem Marck – válaszolta halkan.

Courtnee szorosan átölelte.

– Sajnálom – mondta. – Nem akartam…

Shirly elhessegette. Csendben álldogáltak, s az ablakon át nézték a második váltás generátoron dolgozó kis csapatát, amely azzal próbálkozott, hogy a lakásméretű gépből kiáramló mérgező gázokat messze feljebb, a harmincas szintekre irányítsa át.

– Habár tudod, mit? Vannak pillanatok, amikor örülök, hogy nincs itt. Mikor eszembe jut, hogy nem leszek már én sem itt soká, amint bejutnak hozzánk, és örülök, hogy nincs itt, mert nem kell ezen idegeskednie, nem kell aggodalmaskodnia amiatt, hogy mit tesznek velünk. Velem. És boldog vagyok, hogy nem kellett látnom őt harcolni, fejadagon élni, effajta őrületben. – Állával a csapatra bökött. Tudta, hogy Marck vagy odafenn lenne, és vezetné ezt a rettenetes munkát, vagy odakinn szorítana puskát az arcához.

– Halló! Próba! Halló, halló!

A két nő Walker felé fordult, aki a vörös detonátorkapcsolót kattogtatta, a fejhallgatóból származó mikrofont az álla alatt tartotta, szemöldöke közt elmélyültek a ráncok az erőfeszítéstől.

– Juliette? – kérdezte. – Hallasz? Halló!

Shirly Walker mellé lépett, leguggolt, kezét a vállára tette. Mindhárman a válaszra várva bámulták a hangszórókat.

– Halló? – Az apró eszközből halk hang szivárgott.

Shirly a melléhez kapott; a válasz csodájától a lélegzete is elállt. Egy másodperccel később összetörte, hogy a kétségbeesett reménykedés után rá kellett jönnie: nem Juliette-et hallja. Másvalaki hangja volt.

– Ez nem ő – suttogta Courtnee elkedvetlenedve. Walker kezét lengetve intette csendre. A vörös kapcsoló zajosan kattant, ahogyan adásra készült.

– Halló. A nevem Walker. Adást fogtunk egy baráttól. Van ott még valaki?

– Kérdezd meg, hol vannak! – sziszegte Courtnee.

– Pontosan hol vannak? – tette hozzá Walker, mielőtt elengedte a kapcsolót.

A kis hangszórók ropogtak.

– Sehol nem vagyunk. Sosem talál meg bennünket. Maradjon távol!

Szünet következett, statikus zörej.

– A barátjuk pedig halott. Megöltük.

72

17-es siló

A ruhában lévő víz jeges volt, a levegő hideg; a kettő kombinációja halálos. Juliette foga hangosan vacogott, miközben a késsel dolgozott. A pengét a ruha ázott bőrébe merítette, azzal az eltéveszthetetlen érzéssel, hogy itt már járt egyszer, ezt már végigcsinálta korábban.

Elsőként a kesztyű jött le, a ruha tönkrement, minden nyisszantásra víz ömlött belőle. Juliette összedörzsölte a két kezét; alig érezte már őket. Szétvagdosta az anyagot a melle fölött, tekintete közben Solóra esett, aki halálos csöndbe burkolózott. A férfi nagy csavarkulcsa nem volt meg, azt látta. Eltűnt a táskájuk is a holmijukkal. A kompresszor a helyén volt, a légvezeték mögötte kígyózott, a laza tanksapka alól üzemanyag szivárgott.

Juliette majdnem megfagyott. Már csak nehezen tudott levegőt venni. Ahogy sikerült a ruhát a testén felvágnia, térdével és lábával áttekergőzött a lyukon, megfordította maga előtt az anyagot, majd megpróbálta szétfeszíteni a tépőzárat.

Ujjai azonban még ehhez is túlságosan érzéketlenek voltak. Ehelyett a kést futtatta végig az illesztésnél, elvágva a tépőzárat, míg meg nem találta a cipzárt.

Végül, ujjaival addig erőlködve, míg el nem fehéredtek, kihúzta a kis fület a gallérból, és elhajította a ruhát magától. A holmi a benne lévő víz miatt kétszer annyit nyomott. Juliette ott maradt két réteg fekete alsóruhában, még mindig csuromvizesen és reszketve, remegő kezében késsel. Mellette ott hevert egy derék ember teste, olyan emberé, aki mindent túlélt, amit ez az ocsmány világ tartogatott a számára, kivéve az ő megérkezését.

Juliette odalépett a férfihoz, és a nyakához nyúlt. Keze jeges volt; a pulzust nem tudta kitapintani, és nem is volt biztos abban, hogy van még mit kitapintani. Fagyott ujjaival alig érezte a férfi nyakát.

Talpra küzdötte magát, majdnem összeesett, de megkapaszkodott a pihenő korlátjában. A kompresszor felé botladozott; tudta, hogy fel kell melegednie. Erős késztetést érzett az alvásra is, de tisztában volt vele: ha elalszik, nem ébred fel soha többé.

Az üzemanyagkanna még teli volt. Megpróbálta letekerni a kupakot, keze azonban hasznavehetetlennek bizonyult: zsibbadt volt, és reszketett a hidegtől. Lélegzete előtte gomolygott, emlékeztetve a folyamatosan távozó hőre s arra, milyen kevés hője maradt.

Megragadta a kést. Két kézzel fogta, s belenyomta a hegyét a kupakba. A sima nyelet könnyebb volt megragadni, mint a műanyag kupakot; a kést megtekerve megreccsentette az üzemanyag börtönének fedelét. Amint a kupak meglazult, kihúzta a pengét, s a maradék munkát tenyerével végezte; a kés az ölében pihent.

A kannát a kompresszor fölé billentette, belocsolva a nagy gumikerekeket, az állványt, az egész motort. Úgysem akarta soha többé használni; még egyszer nem hagyatkozott volna erre vagy bármi másra, ha a légzésről van szó. Letette a még félig teli kannát, s lábával távolabb csúsztatta a kompresszortól. Az üzemanyag lecsöpögött a fémrácsozaton, a cseppek zaját a lépcsőház betonfalai visszhangozták, s szinte zenéltek odalent a vízbe hullva, ahogy elterültek a színes és mérgező felszínen.

Pengével lefelé tartotta a kést, a tompa oldalát magától távolabb, így csapott le vele a hőcserélő fémbordáira. Minden egyes csapás után visszakapta a karját, arra számítva, hogy a láng azon nyomban felcsap. Szikra azonban nem keletkezett. Keményebben odavágott, utálta, hogy ilyesminek kell kitennie becses szerszámát, egyetlen védekezőeszközét. A közelben heverő Solo mozdulatlansága eszébe idézte, hogy szüksége lehet rá, ha képes lesz a halálos hideget túlélni…

Csattanva csapott le a kés, pukkanás hallatszott, hőség szaladt fel a karján, hulláma az arcába csapott.

Juliette eldobta a kést, és kezét lengette, de az nem égett. A kompresszor igen. A rácsozat egy része is.

Miközben a tűz kezdett elhalni, megragadta a kannát, és meglocsolta egy kicsit; jutalmaként jókora narancssárga lángnyelvek csaptak fel zúgva a levegőbe. A kerekek pattogva égtek. Juliette a tűz mellé rogyott, érezte a táncoló lángokból áradó hőt, miközben hatalmukba kerítették a gépet. Vetkőzni kezdett, közben időnként odapillantva Solóra, s megígérte magának, nem hagyja itt a testét, vissza fog érte jönni.

Újra érezni kezdte végtagjait – előbb fokozatosan, később viszont szúró fájdalom közepette. Meztelenül gömbölyödött össze a kis, erőtlen tűz mellett, s összedörzsölte kezét, meleg és látható lélegzetét tenyere közé fújva. Még kétszer kellett öntenie az éhes és zsugori tűzre. Csak a kerekek égtek megbízhatóan, nekik köszönhetően nem kellett újabb szikrát csiholnia. A nagyszerű meleg tovaterjedt valamelyest a pihenő padlórácsozatán is, melegítve meztelen bőrét ott, ahol a fémhez ért.

Foga hevesen vacogott. Juliette a lépcsőt méregette, s átjárta az új félelem, hogy bármikor bakancsok roboghatnak le rajta, ő pedig csapdába esett a többi túlélő és a fagyos víz között. Újra kézbe vette a kését, két kézzel tartotta maga elé, s próbálta elejét venni, hogy ilyen erősen reszkessen.

Mikor egy-egy pillantást vetett a pengén látható tükörképére, még jobban kezdett aggódni. Olyan sápadtnak tűnt, mint egy kísértet, bíbor ajkakkal, láthatóan beesett szeme körül fekete karikákkal. Remegő ajkainak látványára, össze-összekoccanó fogainak elmosódására majdnem felnevetett. Közelebb vackolt a tűzhöz. A narancsszín láng a pengén táncolt, az el nem égett üzemanyag csöpögött, és kis ezüst tócsákat formált alant.

Mikor a benzin utója is elégett, és a lángok elenyésztek, Juliette úgy döntött, arrébb mozdul. Még mindig reszketett, de az akna mélyén honoló hideg nagyon messze volt az IT elektromosságától. Megtapogatta a levetett fekete alsóruhákat. Az egyik összegyűrve hevert, és még mindig tocsogott. A másikat legalább kiterítve dobta le; ha képes lett volna világosan gondolkodni, ki is teregette volna. Nedves volt, de jobb megoldás volt felvenni és melegíteni magát vele, mint hagyni, hogy a hideg levegő lehűtse a testét. Lábával belebújt, karjait is beleszuszakolta az ujjakba, majd elöl becipzározta.

Zsibbadt, bizonytalan és mezítelen lábakon tért vissza Solóhoz. Ezúttal érezte a nyakát. Melegnek tűnt. Nem emlékezett rá, meddig marad meleg egy holttest. Aztán kitapintotta nyakában a gyenge és lassú lüktetést. Az érverést.

– Solo! – Megrázta a vállát. – Hé… – Milyen nevet is suttogott az imént? Eszébe jutott: – Jimmy!

Feje egyik oldalról a másikra csapódott, miközben a vállát rázta. Megnézte fejbőrét az alatt a bolondos haj alatt, és rengeteg vért látott. A nagyja megszáradt már. Ismét körülnézett a táska után – ennivalót, vizet és száraz ruhát hoztak visszatéréséhez –, de sehol nem találta. Helyette a másik alsóruhát kapta fel. Nem volt biztos a szövetben maradt víz minőségét illetően, a semminél azonban biztosan jobb volt. Az anyagot jól kicsavarva Solo ajka közé csepegtetett, amennyit tudott. Majd vizet facsart a fejére, hátrasimította a haját, hogy sérülését szemügyre vegye, ujjaival kitapogatta a csúnya vágást. Amikor a víz a nyílt sebhez ért, mintha gombot nyomott volna meg. Solo oldalra fordult, el a kezétől és a csöpögő alsóruhától. Foga sárgán villant szakállában, amikor felsikoltott a fájdalomtól, keze a padlóról felemelkedve megállt a levegőben, karja megmerevedett, még mindig érzéketlen volt.

– Solo! Hé, minden rendben!

Tartotta, míg magához nem tért. Szeme forgott, szemhéja fel-le járt.

– Minden rendben – mondta. – Rendbe fog jönni.

Az összegyűrt alsóruhát használta fel arra, hogy sebeit megtisztogassa. Solo nyögött, és a csuklóját markolta, de nem húzódott el.

– Szúr – mondta. Pislogott és körülnézett. – Hol vagyok?

– A mély-lenti világban – emlékeztette Juliette, s boldog volt, hogy a hangját hallja. Úgy érezte, sírni tudna a megkönnyebbüléstől. – Azt hiszem, megtámadták…

A férfi foga közt sziszegve próbált felülni, erőteljesen szorítva Juliette csuklóját.

– Nyugi – mondta Juliette, és megpróbálta visszatartani. – Ronda vágás van a fején. És nagy duzzanat.

Solo teste elernyedt.

– Hol vannak? – kérdezte.

– Nem tudom – felelte Juliette. – Mire emlékszik? Hányan voltak?

Solo behunyta a szemét. Juliette folytatta a sebek tisztogatását.

– Egy volt csak. Azt hiszem. – Kinyitotta a szemét, mintha a támadás emléke sokkolná. – Az én korombéli volt.

– El kell jutnunk legfölülre – mondta neki Juliette. – Oda kell jutnunk, ahol meleg van, maga megtisztálkodhat, én meg megszáradhatok. Mit gondol, tud mozogni?

– Nem vagyok bolond – mondta Solo.

– Tudom, hogy nem az.

– A vándorló dolgok, a villanyok, az mégsem én voltam. Nem vagyok bolond.

– Nem – értett egyet Juliette. Emlékezett rá, hogy ő is mindvégig ugyanezt gondolta magáról, ennek a helynek a mély-lenti világában, különösen, amikor az Ellátás körül kutatott. – Nem bolondult meg – vigasztalta. – Egyáltalán nem bolond.

73

18-as siló

Lukas nem tudta rákényszeríteni magát a tanulásra, arra semmiképpen, amit tanulnia kellett volna. A faasztalon a Rendelkezés hevert felcsapva, fölé hajolt az ezerízületű kis lámpa, s fénytócsájával melengette. Lukas azonban a fali ábránál ácsorgott, bámulta a silók elhelyezkedését, amely hasonlított a fölötte lévő teremben üzemelő szerverek elrendezéséhez, és a távoli háborúskodás hangjaitól recsegő rádiót hallgatta.

Az utolsó hadművelet folyt. Sims csapata elveszített néhány embert egy iszonyú robbanásban, valamit mondtak egy lépcsőházról is – de nem a főlépcsőházról –, s már zajlott a harc, amiről azt remélték, ez lesz a végső. Statikus zörej sustorgott a rádió kis hangszóróiban, miközben Bernard parancsokat ordítozott az egy szinttel feljebb lévő irodájából, s a hangokat mindig fegyverropogás kísérte aláfestésként.

Lukas tudta, hogy nem kéne ezt hallgatnia, mégsem bírta megállni. Juliette most már bármikor hívhatja, és tájékoztatást kérhet a dolgok állásáról. Tudni akarja majd, ami történt, miként jött el a vég, s annál, hogy erről beszámol neki, csak egy rosszabbat tudott elképzelni: annak beismerését, hogy fogalma sincs az egészről, mert nem bírta hallgatni.

Kinyújtotta a kezét, és megérintette a 17-es siló kerek tetejét. Olyan volt, mintha jó magasról istenként venné szemügyre a terepet. Elképzelte, hogy keze fekete felhőket oszlat Juliette feje fölül, s fedelet feszít ezreknek. Ujjával megdörzsölte a siló fölé rajzolt piros ikszet, a két ferde vonalat, ami elismerte a hatalmas veszteséget. Viaszos tapintásúak voltak ujja alatt a vonalak, mintha zsírkrétával vagy valami ahhoz hasonlóval húzták volna őket. Próbálta elképzelni, hogy egy nap hírt kap: valahol az egész népesség halott, mindenkit kiirtottak. Át kell kutatnia Bernard asztalát – az ő asztalát –, és meg kell találnia a piros irónt, hogy kiikszelje Örökségük egy másik esélyét, az eltemetett remény egy másik hüvelyét.

Lukas felnézett a mennyezeti fényekre, egyenletesen és folyamatosan világítottak, meg sem rezzentek. Miért nem hív már?

Mutatóujja hozzáért az egyik piros jelzéshez, és egy darabkát lemorzsolt belőle. A viasz a körme alá szorult, de a papír azon a helyen továbbra is piros volt, mint a vér. Nem lehetett visszacsinálni, letakarítani, ismét egésszé tenni…

Fegyvertűz hangja tört elő a rádióból. Lukas a polchoz ment, ahol a kis egység elhelyezkedett, s hallgatta, amint parancsokat kiáltoznak, embereket ölnek meg. Homloka csatakos lett az izzadságtól. Tudta, milyen érzés ravaszt meghúzni, emberéletet kioltani. Tudatában volt a mellében lévő ürességnek és térde gyengeségének. Lukas nyirkos tenyerével nekitámaszkodott a polcnak, és nézte a bezárt kalitkájában lógó transzmittert. Milyen szívesen felhívta volna azokat az embereket, hogy megmondja nekik, ne tegyék, hagyjanak fel az egész őrültséggel, az erőszakkal, az értelmetlen gyilkolással. Piros iksz kerülhetne valamennyiükre. Ettől kellene félniük, nem pedig egymástól.

Megérintette a fémkalitkát, ami tőle elzárva tartotta a rádióadót kezelő berendezéseket, és megérezte ennek a jogosságát és annak az ostobaságát, ha mindenkinek szétkiabálná. Naivitás lenne. Mi sem változna tőle. A rövid távú harag, ami a puskacső végén eltölti az embert, túl könnyen késztet cselekvésre. A kipusztulás távol tartása valami mást kíván, valami nagyobb víziót, valami elképzelhetetlen türelmet.

Keze a fémrács felé mozdult. Bekukucskált az egyik tárcsára, a nyíl a tizennyolcas számra mutatott. Ötven számjegy helyezkedett el csigavonalban, minden silóra egy szám. Lukas tétován lökött egyet a ketrecen, s azt kívánta, bár valami egyebet hallgathatna. Mi történik azon a sok más távoli helyen? Ártalmatlan dolgok alighanem. Mennek a viccek, a szövegelés. Pletykálkodnak. El tudta képzelni, mekkora ijedelmet keltene, ha betörne valamelyik beszélgetésbe, és olyan embereknek mutatkozna be, akik nincsenek birtokában a tudásnak. „Lukas vagyok a tizennyolcas silóból”, mondaná. Ők pedig tudni akarnák, miért vannak a silók megszámozva. És Lukas elmondaná nekik, hogy legyenek jók egymáshoz, hogy csak ennyien maradtak meg, és hogy az összes könyv és a világmindenség valamennyi csillaga értelmetlen, ha nincs, aki olvasson belőlük, nincs, aki az eloszló felhőkön át kémlelje őket.

Otthagyta a rádiót, magára hagyta a háborújával, s asztala és a rajta fekvő barátságtalan könyvön fehéren elömlő fénytócsa felé tartott. Megnézte a bádogtokokat, hátha talál valamit, ami felkelti a figyelmét. Nyugtalannak érezte magát, járt fel-alá, mint a ketrecbe zárt oroszlán. Tudta, hogy futnia kellene megint egyet a szerverek közt, ez azonban zuhanyozást is jelentene, és a zuhanyozás valami oknál fogva kezdett elviselhetetlen napi rutinná válni.

A polcok távolabbi végénél lekuporodva böngészett az ott szabadon lévő, bedobozolatlan papírok között. Itt gyülemlettek fel az évek során az Örökséghez tett kiegészítések és kézírásos jegyzetek. Feljegyzések a jövendőbeli silóvezetők számára, instrukciók, kézikönyvek, figyelmeztetők. Elővette a generátorvezérlő kézikönyvét, amit Juliette írt. Hetekkel ezelőtt megfigyelte Bernardot, amikor bepolcolta a papírokat, mondván, jól jön majd, ha a mély-lenti problémák végképp elfajulnak.

És a rádió arról tanúskodott, hogy elfajultak.

Lukas az asztalhoz ment, és úgy hajlította meg a lámpa nyakát, hogy elolvashassa a könyvben lévő kézírást. Voltak napok, amikor rettegett Juliette hívásától, rettegett, hogy rajtakapják, vagy Bernard veszi fel a lány hívását, vagy a lány olyasmikre kéri, amikre ő nem képes, olyan dolgokra, amiket soha nem tenne meg újra. Most pedig, hogy egyenletesen égtek a mennyezeti lámpák, és semmi nem csörgött, másra sem vágyott, csak a hívásra. Annyira, hogy a mellkasa is belefájdult. Bizonyos része tudta, veszedelmes az, amit Juliette tesz, hogy valami rossz történhetett. Elvégre a lány egy vörös iksz alatt él, olyan jegy alatt, ami halált jelent mindenki számára.

A kézikönyv oldalai teli voltak jegyzetekkel, amiket Juliette kihegyezett grafittal vetett papírra. Megdörzsölte az egyiket, érezte ujjaival az árkokat. Maga a tartalom kifürkészhetetlen volt. Tárcsabeállítások minden elképzelhető sorrendben, szeleppozíciók, villamossági diagramok. Az oldalakat végiglapozva látta, hogy a kézikönyv nem sokban különbözik az ő csillagtérképeitől, s hogy azt egy, az övétől nem sokban különböző agy hozta létre. Ennek tudata még elviselhetetlenebbé tette a kettejük közti távolságot. Miért is nem mehetnek vissza? Vissza, a takarítás előttre, a temetések sora előtti időkig. Juliette éjszakánként abbahagyná a munkát, s mialatt ő a sötétbe mered, mellé ülne, gondolkodva és figyelve, csevegve és várakozva.

Megfordította a kézikönyvet, és elolvasta a színdarab nyomtatott szövegének egy részét, ami majdhogynem ugyanolyan megfejthetetlen volt számára. A margókon lévő jegyzetek ismeretlen kéztől eredtek – Lukas úgy gondolta, Juliette anyjától vagy a színészek egyikétől származhatnak. Egyes oldalakon ábrák látszottak, kis nyilakkal ábrázolták a mozgást. Úgy döntött, valamelyik színész jegyzetei lehetnek. Színpadi mozgás. Az előadás ajándék lehetett Juliette-nek, ennek a nőnek, akihez vonzódik, és akinek a neve szerepelt a darab címében.

Sorról sorra haladva keresett valami költőit, ami kifejezi rosszkedvét. A szövegfolyamban ismerős kézírás villant elé; ez nem a színésztől származott. Oldalanként haladva lapozott vissza, míg rá nem talált.

Nem volt kérdés, hogy Juliette írása. A fénynek fordította a szövegkönyvet, hogy elolvashassa a megfakult sorokat:

George!

Itt fekszel, és olyan békésnek tűnsz. A ráncok a homlokodon és a szemed körül elsimultak. Megérintelek, amikor senki nem néz ide. Nyomok után kutatnak, de csak én tudom, hogy mi történt veled. Várj reám! Várj reám! Várj ott, kedvesem! Vedd ezt a gyengéd vallomást, s vidd magaddal a sírba, hogy ez a lopott csók táplálja titkos szerelmünket, ami örökre rejtve marad.

Lukasnak mintha tőrt döftek volna a szívébe. Érezte, amint vágyakozását felváltja az indulat villáma. Ki volt ez a George? Gyerekkori próbálkozás? Juliette soha nem élt hivatalos kapcsolatban, ennek már egy nappal a megismerkedésüket követően utánanézett a hivatalos nyilvántartásban. A szerverekhez való hozzáférés együtt járt bizonyos fokú bűnös hatalommal. Belezúgott talán valakibe? Valami férfiba a Gépészetről, aki már szerelmes volt egy másik lányba? Lukas számára ez még rosszabb volt. Juliette oly módon vágyakozott egy férfi után, ahogy őutána sosem fog. Azért vállalt munkát olyan messzire az otthonától? Hogy elmeneküljön ennek a George-nak a látványától, aki nem lehetett az övé, az érzések elől, amiket a tiltott szerelemről szóló színdarab margóján rejtett el?

Megfordult, és Bernard számítógépe elé huppant. Megrázta az egeret, bejelentkezett a fenti szerverekbe, arcát elöntötte a vér ettől a beteges érzéstől, ettől az új érzéstől, amiről tudta, hogy a neve féltékenység, de mindeddig ismeretlen volt előtte az ezzel járó szenvedélyes láz. A személyes aktákba navigált, és rákeresett George-ra a mély-lenti listában. Négy találata volt. Mind a négy személyi számot kimásolta és szövegfájlba tette, majd a személyazonosító részleghez továbbította. Mialatt egyenként megjelentek a képek, az illetők nyilvántartási adatait tanulmányozta, némi bűntudattal a hatalommal való visszaélés miatt, kissé aggodalmaskodva a felfedezése miatt, miközben sokkal kevésbé gyötörte az unalom, mert végre volt valami, amivel elfoglalhatta magát.

A George-ok közül csak az egyik dolgozott a Gépészeten. Idősebb pasas volt. Mikor a rádió megreccsent mögötte, Lukas azon töprengett, mi lehet ezzel az emberrel, ha még mindig odalenn van. Volt rá esély, hogy nem él már, hogy a nyilvántartás le van maradva néhány héttel, elbarikádozva az igazság felé vezető utat.

Volt néhány túl fiatal találat is. Az egyik még egyéves sem volt. A másik hordárként árnyékoskodott. Maradt egy harminckét éves férfi. A bazárban dolgozott, foglalkozásaként „egyéb” volt feltüntetve, nős, kétgyermekes. Lukas tanulmányozta a személyazonosító részlegtől származó homályos fotóját. Bajusz. Gyérülő haj. Önelégült vigyor. A két szem, állapította meg Lukas, túl távol van egymástól, szemöldöke túl sötét, és nagyon is bozontos.

Lukas fogta a kézikönyvet, és ismét elolvasta a szöveget.

Ez az ember halott, döntötte el. „Vidd magaddal a sírba” a gyengéd vallomást.

Újabb keresést végzett, ezúttal teljeset, ami kiterjedt a lezárt nyilvántartásokra is. Több száz találat volt a siló minden részéből, nevek, egészen a felkelésig visszamenőleg. Lukasnak ez nem szegte kedvét. Tudta, hogy Juliette harmincnégy éves, így tizennyolc évig terjedő özvegységet előlegezett meg neki, úgy okoskodva: ha tizenhat éves koránál fiatalabban zúgott bele a pasasba, nem fogja emiatt zavartatni magát, és elengedi a benne égő irigy és szégyenteljes érzést.

A George-ok listáján csak hárman szerepeltek, akik a tizennyolc éves periódus alatt a mély-lenti világban veszítették életüket. Egyik az ötvenes, másik a hatvanas éveiben járt. Természetes okból haltak meg mind a ketten. Lukas arra gondolt, kereszthivatkozást végez velük Juliette-re vonatkozóan, hogy lássa, álltak-e valamilyen munkakapcsolatban, netán valamilyen szinten rokonságban.

S akkor meglátta a harmadik fájlt. Ez volt az ő George-a. A lány George-a. Lukas tudta. A számításokat elvégezve látta, hogy ha élne, harmincnyolc éves lenne. Csak három éve halt meg, a Gépészeten dolgozott, és soha nem nősült meg.

Lefuttatta a személyazonosító keresést, a kép pedig igazolta félelmeit. Jóképű férfi volt, szögletes állú, széles orrú, fekete szemű. Nyugodtan, oldottan mosolygott a kamerába. Nehéz volt utálni ezt az embert. Különösen, hogy már nem élt.

Lukas megnézte, miért nem, s azt látta, hogy nyomoztak az ügyben, végül üzemi balesetet állapítottak meg. Nyomoztak. Emlékezett, hallott valamit Julesról, amikor ő lett az új seriff a legfelsőn. A jelölése vitát és feszültséget gerjesztett, s valóságos pletykaáradat indult meg. Különösen az IT berkeiben. Beszélték azonban akkoriban azt is, hogy sokat segített egy régi ügy megoldásában, azért esett a választás őrá.

Ez volt az az ügy. A férfi halála előtt volt belé szerelmes? Vagy később, az emlékébe lett az? Úgy gondolta, az utóbbi történhetett. Lukas átkutatta az asztalt rajzszén után, talált is egyet, és lefirkantotta a férfi személyi és esetszámát. Volt valami, amivel az időt agyonüthette, valami mód arra, hogy a lányt jobban megismerje. Eltereli legalább a figyelmét, míg Juliette végre hozzá nem jut, hogy visszahívja. Lazított, a billentyűzetet az ölébe vette, és kutakodni kezdett.

74

17-es siló

Juliette a hidegtől reszketve talpra segítette Solót, aki imbolygott, majd mindkét kezével a korlátba kapaszkodva összeszedte magát.

– Mit gondol, tud járni? – kérdezte tőle. Fél szemmel az előttük kanyargó lépcsőt figyelte. Bárkik legyenek is, bárkik támadtak is rá Solóra, kis híján megölték.

– Azt hiszem – mondta a férfi. Tenyerével meglapogatta homlokát, majd a rajta ragadt vérfoltra meredt. – De hogy mennyit, azt nem tudom.

Juliette a lépcső felé kormányozta; a megolvadt gumi és az égett benzin szaga csípte az orrát. A fekete alsóruha még nedvesen feszült a bőrére; lehelete arca előtt gomolygott; s valahányszor abbahagyta a beszédet, foga megállíthatatlanul vacogni kezdett. Lehajolt a késéért, mialatt Solo belekapaszkodott az ívelt külső korlátba. Felnézett, átgondolta az előttük álló feladatot. Lehetetlennek tűnt, hogy egyenest az IT-be rohanjanak. Tüdejét kimerítette az úszás, izmai a reszketéstől és a hidegtől görcsöltek be. Solo pedig még rosszabb állapotban volt. Szája lefittyedt, tekintete hol elúszott, hol visszatért. Láthatóan alig volt tudatában annak, hol van.

– Képes eljutni a seriffhelyettesi hivatalig? – kérdezte Juliette, aki ellátási küldetései során három éjszakát töltött ott. Az őrizetesi cellában meglepően kényelmesen lehetett aludni. A kulcsok még a dobozban voltak – talán nyugodtan tudnak aludni, ha bezárják magukat, és a kulcsot maguknál tartják.

– Az hány szint? – kérdezte Solo.

Ő nem ismerte annyira a saját silója mély-lenti világát, mint Juliette. Ilyen messzire csak ritkán merészkedett.

– Nagyjából egytucatnyi. Képes megtenni?

A férfi feltette a bakancsát az első fokra, előrehajolt.

– Megpróbálhatom.

Felkerekedvén csak a kést vitték magukkal, amit Juliette csak szerencsével tudott megtartani. Rejtély volt, miként maradt meg nála a Gépészet sötétjében való bolyongásakor. Szorosan fogta, hideg volt a nyele, de az ő keze még hidegebb. Biztonságuk totemjévé vált az egyszerű konyhai eszköz, amely a szükséges, mindig hordandó dolgok sorában a karóra helyét foglalta el. Mialatt felfelé haladtak a lépcsőn, a kés nyele mindannyiszor nekiütődött a belső korlátnak, valahányszor Juliette előrenyúlt, hogy feljebb segítse magát. Másik karjával Solót támogatta, aki nyögések és mordulások közepette küzdött meg minden egyes lépcsőfokkal.

– Mit gondol, mennyien lehetnek? – kérdezte a lány, figyelve, hova lép, majd idegesen felpillantott a lépcsőházba.

Solo nyögött.

– Lehetnek akárhányan. – Kissé megtántorodott, Juliette azonban megtámogatta. – Mind halott. Mindenki.

A következő fordulón megálltak pihenni.

– Maga túlélte – mutatott rá a lány. – Hány év telt el, és maga túlélte.

Solo komoran keze fejébe törölte szakállát. Nehezen kapott levegőt.

– De én Solo vagyok – mondta. Szomorúan rázta a fejét. – Mind meghaltak. Valamennyien.

Juliette felnézett az aknába, a lépcsők és a beton közti nyílásba. A lépcsőház halványzöldje áthatolhatatlan feketeségben folytatódott. Összeszorította a fogát, hogy elejét vegye a vacogásnak, mialatt hallgatózik, hátha meghallja az élet bármi jelét. Solo előretántorgott a következő lépcsőforduló felé. Juliette utánasietett.

– Mennyire látta őket? Mire emlékszik?

– Arra emlékszem… hogy azt gondoltam, egész olyan, mint én.

Juliette arra gondolt, sírni hallja, de talán csak a további lépcsőkkel folytatott küzdelem okozta megerőltetés tette. Visszanézett az ajtóra, ami mellett elhaladtak, látta a benti sötétséget: nem érkezett áram az IT-től. Most hagyták vajon el Solo támadóját? Elhaladtak valami élő kísértet mellett?

Igencsak remélte. Még nagyon sokat kellett menniük, már a seriffhelyettesi hivatalig is, nem beszélve bármi olyan helyről, amit otthonának nevezhet.

Másfél szintet hallgatagon döcögtek felfelé, Juliette reszketve, Solo nyögdécselve, rángó arccal. Juliette időnként megdörzsölte a karját, érezte a lépcsőmászás és a Solo támogatása miatti izzadságot. Csaknem elég is lett volna ahhoz, hogy felmelegedjen, ha nincs a nedves alsóruha és az éhség, amely oly hatalmassá nőtt három szint megtételével, hogy arra gondolt, a szervezete egyszerűen fel fogja adni. Üzemanyagra volt szüksége, valamire, amit elégethet, hogy melegen tartsa magát.

– Még egy szint, és meg kell majd állnom – mondta Solónak. A férfi beleegyezése jeléül felmordult. Jó érzés volt, hogy célt és jutalmul pihenést tűztek ki – könnyebb lépcsőt mászni, ha a fokok megszámlálhatók, végesek. Solo a százharminckettedik pihenőjén arra használta a korlátot, hogy leengedje magát a földre, egyik kezével a másik után kapaszkodva, mint a létra fokaiba. Mikor a feneke földet ért, hanyatt terült, ujjait arca előtt egymásba fonva.

Juliette remélte, hogy ez nem több agyrázkódásnál. Épp elég olyan férfit látott már maga körül, akik túl tökösek voltak ahhoz, hogy védősisakot viseljenek – de nem bizonyultak elég keménynek, amikor egy szerszám vagy vasgerenda főbe kólintotta őket. Solo nem tehetett mást, mint pihent.

A pihenéssel csak az volt a baj, hogy Juliette jobban fázott tőle. Topogott a lábával, hogy serkentse a vérkeringését. A mászással járó csekély veríték most ellene dolgozott. Érezte, amint légfuvallat köröz végig a lépcsőházon, hideg levegő kél az alanti jeges vizekből, mint valami természetes klímaberendezésből. Válla megrázkódott, a kés addig reszketett a kezében, míg a pengén látható tükörképéből ezüstös folt maradt csupán. A mozgás nehéz volt; az egy helyben lét halállal fenyegette. S még mindig nem tudta, hol lehet a támadó, csak remélhette, hogy alattuk van.

– Mennünk kéne – fordult Solóhoz. A mögötte lévő ajtókra, sötét ablakokra nézett. Mit tenne, ha valaki ebben a pillanatban előrontana és rájuk támadna? Miben reménykedhet, milyen harcra képes?

Solo felemelte a karját, és intett.

– Menjen! – mondta. – Én maradok.

– Nem, velem jön. – Összedörzsölte a kezét, tenyerébe fújt, gyűjtötte az erőt a folytatáshoz. Solóhoz lépett, és megpróbálta megragadni a kezét, a férfi azonban visszahúzta.

– Több pihenés kell – mondta. – Beérem.

– Átkozott legyek, ha… – foga megállíthatatlanul vacogott. Reszketett, s az önkéntelen görcsöt használta ürügynek ahhoz, hogy kirázza, átmozgassa a karját, és vért kényszerítsen a végtagjaiba – …átkozott legyek, ha magára hagyom – fejezte be a mondatot.

– Olyan szomjas vagyok – szólt a férfi.

Szomjas volt Juliette is, jóllehet egy életre elég vizet látott. Felpillantott.

– Még egy szint, és ott vagyunk az alsó farmokon. Gyerünk! Mára az már elég táv lesz. Van ott élelmiszer és víz, nekem találunk valami szárazat. Rajta, Solo, keljen fel! Nem érdekel, ha egy hétig tart is, míg hazaérünk, de nem adjuk fel itt mindjárt.

Megragadta a férfi csuklóját, aki most nem húzta el.

Örökkévalóságnak tűnt a következő szint megmászása. Solo több alkalommal megállt, hogy a korlátnak támaszkodjon, s öntudatlanul bámulta a következő lépcsőfokot. Nyakán friss vér csordogált. Juliette még egy kicsit toporgott fagyos lábával, és saját magát átkozta. Hülyeség volt az egész. Annyira átkozottul hülye volt.

Néhány fokra a következő pihenőtől magára hagyta Solót, és ment, hogy megvizsgálja a farmokhoz vezető ajtókat. Több évtizedes örökségnek számítottak az IT-ből kígyózó tartalék elektromos kábelek, egy olyan korszakból, amikor a túlélők, mint Solo, még együtt beszélték meg, mit tehetnének a végzetük elkerülése érdekében. Juliette bekukucskált, és látta, hogy a termesztőfények még égnek.

– Solo? Megyek, és beállítom az időzítőket. Maga pihenjen itt.

Solo nem válaszolt. Juliette nyitva tartotta az ajtót, s megpróbálta a kést a lábánál beleállítani a fémrácsba úgy, hogy a nyele megtartsa az ajtót. Keze annyira hevesen reszketett, hogy komoly erőfeszítésébe került beletalálni egy résbe. Észrevette, hogy olyan az alsóruhája szaga, mint az égő gumié, mint a füsté, ami a tűzből gomolygott.

– Tessék – mondta Solo. Megfogta az ajtót, és le is roskadt mellé, odanyomva a korláthoz.

Juliette a melléhez szorította a kést.

– Kösz.

Solo bólintott, és intett. Szeme lecsukódott.

– Vizet – mondta ajkát megnyalva.

A lány megveregette a vállát.

– Rögtön jövök.

A farm bejárati folyosója elnyelte a lépcsőházi szükségvilágítás fényét, a halványzöld egykettőre koromfeketévé változott. Keringető pumpa zümmögött a távolban, ugyanolyan volt a hang, mint ami annyi héttel ezelőtt a felső farmokon fogadta Juliette-et. Most azonban már tudta, honnan származik, tudta, hogy vízhez juthat. Víz és élelem, netán váltás ruha is. Csak a villanyt kell felkapcsolnia, hogy lásson. Átkozta magát, amiért nem hozott tartalék zseblámpát, szitkozódott a csomagjuk és a felszerelésük elvesztése miatt.

Mialatt a biztonsági kapu felé mászott, a sötétség magába ölelte. Az utat ismerte. Ezek a farmok táplálták őt és Solót heteken át, míg a szánalmas hidroponikus szivattyún és azon a sok vízvezeték-szerelésen dolgoztak. Juliette az új szivattyúra gondolt, amit maga drótozott fel; a benne rejlő szerelő kíváncsi volt a kapcsolatra, azon járt az agya, működik-e a dolog, vagy nyugodtan eldobhatta volna a kapcsolót a pihenőn még indulás előtt. Őrült gondolat volt, de még ha nem is éri meg, egy része látni akarta a silót szárazon, a talajvíz eltávolítása után. A mélységekben végbement megpróbáltatásai furcsán távolinak tűntek, mintha álmában látta volna az egészet, de nem igazán élte volna bele magát, ugyanakkor azt akarta, hogy valamennyi haszna azért legyen a dolognak. Azt akarta, hogy Solo sérüléseinek is legyen valami haszna.

Alsóruhája hangosan susogott menet közben, lábai összedörzsölődtek, nedves talpa nyiszogott, mikor felemelte a padlóról. Egyik kezét a falon vezette, másikban vigasztalásul a kést. Már érezte a levegőben visszamaradt meleget a termesztőfények utolsó fellobbanásából. Örült, hogy végre kijutott a hideg lépcsőházból. Sőt jobban érezte magát. Szeme kezdett hozzászokni a sötéthez. Némi élelemhez, vízhez jut, talál egy biztonságos helyet, ahol megalhatnak. Holnap megcélozzák a középső seriffhelyettesi hivatalt. Felfegyverkezhetnek, erőt gyűjthetnek. Solo addigra erősebb lesz. Szükség is lesz rá.

Juliette a folyosó végén a vezérlő ajtaját markolta. Keze megszokásból a benti kapcsolóhoz nyúlt, az azonban már fel volt kapcsolva. Három évtizede nem működött.

Vakon vergődött keresztül a szobán, maga elé nyújtott karral, és jóval előbb számított a fal megérintésére, mint ahogy ez megtörtént. A kés hegye megkarcolta az egyik vezérlőt. Juliette felnyúlt, hogy meglelje a mennyezetről lógó drótot, amit réges-rég erősített fel valaki. Követte a drótot az időzítőig, amihez szerelték, kitapogatta a beprogramozható gombot, és lassan, kattanásig elfordította.

A termesztőhelyiségekben a relék hangos kattanásainak sorozata hallatszott. Halvány fény kezdett derengeni. Néhány percbe telik, míg bemelegszenek.

Juliette kijött a vezérlőből, és a hosszú földparcellák közt nyújtózó, benőtt sétányok egyikén haladt tovább. A legközelebbi parcellák termését teljesen leszedték. Átnyomakodott a növényzeten – a terem bármely oldalán lévő növények mind itt fonódtak össze középen –, és ment tovább a keringető szivattyú felé.

Solónak víz, neki meleg. Ismételgette a mantrát, s magában rimánkodott, hogy minél gyorsabban kezdjenek fűteni a lámpák. A levegő továbbra is félhomályos és párás volt körülötte, mint egy kinti reggel látványa a súlyos felhők alatt.

A régóta elhanyagolt borsóültetvények között haladt. Leszakított néhány hüvelyt az indáikról, és adott gyomrának a fájdalmon kívül is valami elfoglaltságot. A szivattyú zümmögése hangosabbá vált, amikor a vizet nyomta bele a csöpögtetőcsövekbe. Juliette elrágott egy borsószemet, nyelt, átsiklott a korláton, és belépett a szivattyú körüli kis tisztásra.

A szivattyú alatti talaj sötét volt, s ő meg Solo laposra döngölték azzal, hogy heteken át idejártak inni és a tárolóikat újratölteni. A földön néhány pohár hevert. Juliette a szivattyú mellé térdelt, és talált egy magas üvegpoharat. Fölötte lassan felragyogtak a fények. Már azt képzelte, a melegüket is érzi.

Némi erőfeszítéssel és egy-két csavarással sikerült meglazítania a szivattyú alján lévő lefolyódugaszt. A víz nyomás alatt volt, és finom sugárban tört elő. Szorosan a szivattyúhoz tartotta a poharat, hogy minimalizálja a veszteséget. Bugyogott a víz, ahogy megtelt a pohár.

Kiitta, miközben a másik poharat töltötte, foga közt kóbor földszemcsék csikordultak meg.

Mikor mindkét pohár teli volt, a nedves földbe ágyazta őket, hogy ne boruljanak fel, azután visszacsavarta a dugaszt, és elzárta a spriccelő vizet. Kését a hóna alá csapta, és fogta a két poharat. A korláthoz ment, mindent átpakolt, aztán lábát átvetette a legalsó rúdon, és átmászott.

Most melegre volt szüksége. Otthagyta a poharakat, ahol voltak, és megragadta a kést. Irodák voltak a sarok körül, s egy étkező. Emlékezett rá, mit viselt először a 17-es silóban: egy középütt kilyukasztott terítőt. Magában nevetve fordult be a sarkon, azzal az érzéssel, hogy visszafelé halad – mintha a dolgok jobbá tételét célzó többheti munka oda vetette volna vissza, ahonnét elindult.

A két termesztőállomás közti hosszú folyosó sötét volt. A fenti csövekből maroknyi drót lógott, lazán libegve a végpontok között, amelyeket sietősen kötöttek össze velük. A drótok laza hurkokban haladtak végig a távoli termesztőparcellák zümmögése és ragyogása felé.

Juliette benézett az irodákba, de semmit sem talált, ami melegíthette volna. Se overall, se függöny. Az ebédlő felé haladt, s már be akart fordulni, amikor úgy vélte, hall valamit a következő ágyás felől. Kattanást. Reccsenést. Még több fénykapcsoló relé lenne? Talán beragadt?

Végignézett a folyosón, be a mögötte lévő termesztőállomásra. Ott erősebben ragyogtak a fények, melegebbek voltak. Talán előbb kezdtek világítani. Arrafelé lopózott a folyosón, vonzotta a látvány, mint láng a didergő legyet – a karja is libabőrös lett arra a gondolatra, hogy rendesen megszárítkozhat és igazán megmelegedhet.

Az állomás széléhez érve hallott valami mást is. Nyikkanás volt, talán fém csikordult fémen, valószínűleg egy másik keringető szivattyú próbált beindulni. Solóval nem ellenőrizték a szint többi szivattyúját. Az első parcellákban sokkal több élelem volt, mint amennyit két ember meg tudott volna enni-inni.

Juliette megdermedt, azután megfordult, hogy a háta mögé nézzen.

Hol üssön tábort, ha megpróbálkozik a túléléssel ezen a helyen? Az IT-ben, az energia miatt? Vagy itt, ahol az élelmiszer és a víz található? Elképzelte, hogy egy másik férfi, olyan, mint Solo, nyomakodik át erőszakosan az ajtónyíláson, aki eddig rejtőzködött, és túlélte a hosszú éveket. Korábban talán meghallotta a légkompresszort, lejött, hogy utánanézzen, megrémült, fejbe vágta Solót, és elszaladt. A felszerelésüket talán csak azért ragadta magával, mert ott volt, vagy véletlenül berúgta a korlát alá, az pedig a Gépészet vermeibe süllyedt.

Maga elé tartotta a kést, és a bimbózó növények közt végigsiklott a folyosón. Suhogva vált szét előtte a zöld fal, ahogy átnyomult rajta. Itt sokkal jobban elburjánzottak a növények. Barátságtalan volt. Gondozatlan. Ez vegyes érzelmekkel töltötte el. Alighanem téved, alighanem megint olyan dolgokat hall, mint heteken át, egy része azonban azt akarta, hogy igaza legyen. Meg akarta találni ezt a másik férfit, aki olyan, mint Solo. Kapcsolatot akart teremteni. Jobb, mint félelemben élni valaki miatt, aki minden árnyékban, minden sarok mögött ott lappang.

De mi van, ha többen is vannak? Túlélhetett-e ilyen sokáig egy egész csoport? Hányan lehetnek és kószálhatnak észrevétlenül?

Hatalmas volt a siló, de ő és Solo heteket töltöttek a mély-lenti világban, és jó néhányszor megjárták ezeket a farmokat. Legfeljebb két ember, egy idősebb pár, több semmiképp. Solo azt mondta, a férfi olyan korú, mint ő. Olyannak kell lennie.

Ezek a latolgatások és egyebek futottak át az agyán, meggyőzve magát, hogy nincs mitől félnie. Remegett, az adrenalin azonban dolgozott benne. Ugrásra kész volt. Elvadult, elhanyagolt növények levelei súrolták az arcát; Juliette átnyomakodott ezen a sűrűbb külső határon, tudván, hogy valamit talál a másik oldalon.

Itt mások voltak a farmok. Ápoltak. Szelídek. Nemrég emberkéz gondozta őket. Juliette érezte, hogy elárasztja a félelem és a hitetlenkedés, s e két érzés úgy kapaszkodik össze benne, mint lépcsőházzal a korlát. Nem akart egyedül lenni, nem akarta, hogy ez a siló néptelen és üres legyen, azt sem akarta azonban, hogy rátámadjanak. Egyik része késztetést érzett, hogy kiáltson, s elmondja, bárki van is odabenn, hogy nem akar semmi rosszat. Másik része azonban arra késztette, hogy szorosabban markolja kését, összeszorítsa vacogó fogát, s azért könyörgött, hogy forduljon sarkon és fusson.

A művelt termesztőállomás végénél kanyar sötétlett a folyosón. A sarkon további felfedezetlen területre kukucskált be. Jókora kiterjedésű sötétség terpeszkedett a siló másik oldalán, a távolban fény parázslott valahonnan, esetleg épp egy másik olyan termesztőállomástól, ami az IT-ből tett szert energiára.

Valaki van itt. Tudta. Érezte ugyanazt a tekintetet, amit heteken át érzett magán, érzékelte bőrén a suttogásokat, ez alkalommal azonban nem képzelődött; nem kellett megküzdenie a veszélyérzetével, vagy arra gondolnia, hogy elment az esze. Készenlétben tartott késével és azzal az örömteli gondolattal, hogy e valaki és a védtelen Solo között van, lassan, de bátran benyomult a sötét folyosóra, mindkét oldalon irodákat és kóstolóhelyiségeket hagyva maga mögött, egyik kezével a falat fogva, hogy kalauzolja és biztosítsa magát…

Juliette megállt. Valami nem volt rendjén. Hallott valamit? Valaki sír? Visszahátrált az előző ajtóhoz, épp csak az orráig látott, s észrevette, hogy csukva van. A folyosón, amennyire látta, ez volt az egyetlen csukott ajtó.

Ellépett az ajtótól, és letérdelt.

Belülről neszt hallott. Ebben biztos volt. Mint valami halk jajgatás. Felfelé nézve a sápadt fényben felfedezte, hogy a fenti vezetékek némelyikét derékszögben eltérítették a többitől, és most átvezetnek a falon az ajtó felett.

Juliette közelebb húzódott. Lekuporodott, és fülét az ajtóra tette. Semmi. Felnyúlt, s a kilinccsel próbálkozott, érezte, hogy zárva van. Hogyan lehet zárva, hacsak nem…

Az ajtó kitárult – keze még a kilincsen volt –, berántva őt az elsötétített szobába. Fény villant, azután egy férfi jelent meg fölötte, valamit a fejének lódított.

Juliette a hátára zuhant. Ezüstszínű folt vonult el arca előtt, súlyos csavarkulcs csapódott a vállába, ledöntve őt a lábáról.

A szoba hátulsó részéből éles sikoly hallatszott, elnyomva Juliette fájdalomkiáltását. Maga elé csapott a késsel, s úgy érezte, eltalálta vele a férfi lábát. A csavarkulcs a földön koppant, újabb sikolyok, emberek ordítoztak. Juliette elrúgta magát az ajtótól, és vállát markolászva talpra állt. Készen állt arra, hogy a férfival birokra keljen, támadója azonban fél lábon sántikálva elhátrált előle. Egy fiú volt, nem lehetett több mint tizennégy, legfeljebb tizenöt éves.

– Maradj ott, ahol vagy! – szegezte neki Juliette a kést. A fiú szeme kitágult a rémülettől. Kölykök csoportja nyüzsgött összevissza a hátsó fal mentén elszórt matracokon és takarókon. Egymásba kapaszkodtak, rettegő tekintetük Juliette-re szegeződött.

A zűrzavar nyomasztó volt. Rossz érzés kerítette hatalmába. Hol vannak a többiek? A felnőttek? Úgy érezte, hogy mögötte, a sötét folyosón rossz szándékú emberek surrannak, készen arra, hogy lecsapjanak rá. Itt voltak a gyerekeik, biztonságban elzárva. Az anyapatkányok hamarosan itt lesznek, hogy megbüntessék, amiért feldúlta fészküket.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte, s keze hidegtől, zavarodottságtól, félelemtől remegett.

Végignézett a szobán, s látta, hogy az előtte álló fiú, a támadója a legidősebb. Egy tizenéves lány meredten ült a takaróhalmon, két kisfiú és egy kislány kapaszkodott belé.

A legidősebb fiú lenézett a lábára. Vérfolt ütközött ki a zöld színű overallon.

– Hányan vannak? – Egy lépéssel közelebb ment. Ezek a kölykök szemlátomást jobban félnek tőle, mint ő tőlük.

– Hagyjon minket békén! – sikította az idősebb lány. Valamit erősen szorított a melléhez. A mellette lévő kislány a nagyobbik lány ölébe fúrta a fejét, így próbált láthatatlanná válni. A két kisfiú sarokba szorított kutyaként meredt rá, de nem mozdult.

– Hogy kerültetek ide? – kérdezte tőlük. A kést a magas fiúra szegezte, kezdte azonban ostobán érezni magát attól, hogy hadonászik vele. A fiú zavartan nézett rá, nem értette a kérdést, s Juliette tudta ezt. Persze. Hogyan is lehetett volna több évtizednyi harc ebben a silóban e nélkül a másik emberi szenvedély nélkül?

– Ti itt születtetek lenn, igaz?

Senki nem felelt. A fiú arca zavart tükrözött, mintha őrültség lenne a kérdés. Juliette hátranézett a válla felett.

– Hol vannak a szüleitek? Mikor jönnek vissza? Mennyi idő múlva?

– Soha! – visította a lány, fejét felemelve erőfeszítésében. – Halottak! – Szája nyitva maradt, álla remegett. Fiatal nyakán kidagadtak az inak.

Az idősebb srác megfordult, és a lányra meredt, láthatóan azt szerette volna, maradjon csendben. Juliette még mindig próbálta feldolgozni, hogy ezek csak kölykök. Tudta, hogy nem lehetnek egyedül. Valaki megtámadta Solót.

Mintha válasz lett volna kérdéseire, tekintete a padlón heverő csavarkulcsra esett. Az Solo csavarkulcsa volt. Összetéveszthetetlen rozsdafoltokkal. Hogyan lehetséges ez? Solo azt mondta…

És Juliette visszaemlékezett arra, mit mondott a férfi. Rájött, hogy ezek a kölykök, ez a fiatalember ugyanabban a korban vannak, ahogy Solo látja önmagát. Abban a korban, amiben ő is volt, mikor magára maradt. Vajon a mély-lenti világ utolsó túlélői nem pusztultak el addig az elmúlt években, míg hátra nem hagytak valamit?

– Mi a neved? – kérdezte Juliette a fiút. A kést leeresztette, s üres tenyerét nyújtotta előre. – Az én nevem Juliette – mondta. Hozzá akarta tenni azt is, hogy egy másik silóból, egy épeszűbb világból érkezett, de nem akarta még jobban összezavarni vagy megriasztani őket.

– Rickson – vicsorogta a fiú. Kidüllesztette a mellét. – Apám Rick volt, a vízvezeték-szerelő.

– Rick, a vízvezeték-szerelő. – Juliette bólintott. Az egyik fal mentén, tartalékok és kiguberált holmik magas halma végén meglátta a szerszámos táskát, amit elloptak. Benne lesz a törülközője. A táska felé siklott, fél szemét az összetákolt ágyon, a csoportos fészekben kuporgó gyerekeken tartva, de figyelve a nagyobb fiúra is.

– Na, Rickson, azt szeretném, hogy szedjétek össze a cuccaitokat. – Táskája mellé térdelt, s a törülközőt keresve beletúrt. Megtalálta, kihúzta, és átdörgölte vele nedves haját: leírhatatlan luxus volt. Semmiképp nem hagyhatta ott ezeket a kölyköket. Arcát a többi gyerek felé fordította, a törülközőt a nyaka köré vetve. Valamennyi tekintet őrá szegeződött.

– Rajta! – mondta. – Szedjétek össze a cuccaitokat! Nem fogtok így élni…

– Csak hagyjon minket békén! – mondta a nagylány. A két fiú azonban lemászott az ágyról, s a kupacokból válogattak. Bizonytalanul néztek a lányra, majd Juliette-re.

– Menjen vissza oda, ahonnan jött! – mondta Rickson. A két nagyobb gyerek szemmel láthatóan egymásból merített erőt. – Vigye a zajos gépeit, és menjen!

Erről szólt hát az egész. Juliette látta, milyen állapotban volt az oldalára dőlt kompresszor; talán még csúnyábban elbántak vele, mint Solóval. Biccentett a két kisebb fiúnak, akiket tíz-tizenegy évesnek becsült.

– Folytassátok! – mondta nekik. – Segítetek nekem meg a barátomnak hazajutni. Ott jó ételünk van. Valódi elektromosság. Meleg víz. Szedjétek a cuccaitokat…

A legkisebb lány ettől rettenetes zengéssel jajdult fel; az ő jajgatását hallotta Juliette a sötét folyosóról. Rickson fel-alá járkált, hol őt méregette, hol a padlón heverő csavarkulcsot. Juliette eltávolodott tőle, s az ágyhoz ment, hogy megvigasztalja a kislányt, amikor rádöbbent, hogy nem is az ő sivítását hallja.

A nagylány karjában valami megmozdult.

Juliette megdermedt az ágy mellett.

– Nem – suttogta.

Rickson egy lépést tett felé.

– Maradj! – Szegezte neki a kés hegyét. A fiú sérült lábára nézett, és meggondolta magát. A két fiú mozdulatlanná dermedt táskájuk pakolása közben. A szobában semmi nem mozdult, csak a lány karjában nyafogó és izgő-mozgó csecsemő.

– Az ott egy gyerek?

A lány fölé görnyedt. Anyás gesztus volt, de a lány nem lehetett több tizenötnél. Juliette nem tudta, hogy ez hogy lehetséges. Azon gondolkodott, vajon az implantátumokat ezért rakták-e be olyan korán. Keze a csípője felé siklott, szinte mintha meg akarná érinteni, meg akarná dörzsölni a kidudorodást a bőre alatt.

– Csak menjen! – vinnyogta a tinédzser lány. – Jól megvoltunk maga nélkül.

Juliette letette a kést. Furcsa érzés volt lemondani róla, de rosszabb lett volna, ha a kezében tartva közeledik az ágyhoz.

– Segíthetek nektek – mondta. Megfordult, hogy lássa, hallotta-e a fiú. – Olyan helyen dolgoztam, ahol újszülöttekkel foglalkoztak. Engedd meg, hogy… – Kinyújtotta a kezét. A lány még jobban elfordult tőle, a fal felé, testével oltalmazva tőle a gyereket.

– Oké. – Juliette feltartotta a kezét, a tenyerét mutatva. – De ezentúl nem fogtok így élni. – Biccentett a kisfiúk felé, s Ricksonhoz fordult, aki nem mozdult. – Egyikőtök sem. Senki nem éli így a napjait, még akkor sem, ha azok az utolsók is.

Fejével bólintott: meghozta a döntést.

– Rickson? Szedd össze a dolgaidat. Csak a legszükségesebbet. Minden egyébért később visszajövünk. – Állával a kisfiúk felé intett, s látta, hogy overalljuk a térdüknél szakadt, lábuk szárát a farm sara borítja. Engedélynek vették a gesztust, hogy tovább csomagolhatnak. Ez a két gyerek láthatóan alig várta, hogy legyen már egy felelős személy, aki talán bárki lehetne, csak ne a bátyjuk legyen az – már ha a bátyjuk volt egyáltalán.

– Titeket hogy hívnak? – Juliette az ágyra ült a két lányhoz, míg a többiek a holmijuk közt kotortak. Próbált nyugodt maradni, s nem megadni magát az afölötti émelygésnek, hogy egy gyereknek lett gyereke.

A baba hangosan felsírt.

– Azért vagyok itt, hogy segítsek nektek – szólt Juliette a lányhoz. – Megnézhetem? Lány vagy fiú?

A fiatal anya ellazította karját. Félrehajtotta a takarót, felfedve a legfeljebb néhány hónapos csöppség hunyorgó szemét, csücsörítő száját. Aprócska kar intett az anyja felé.

– Lány – mondta az anya lágyan.

A kisebbik lány, aki az ifjú anya oldalába kapaszkodott, a hóna alól lesett Juliette-re.

– Nevet adtatok már neki?

Megrázta a fejét.

– Még nem.

Rickson a háta mögött mondott valamit a két fiúnak, próbálta rávenni őket, hogy ne veszekedjenek.

– Engem Elise-nek hívnak – mondta a kislány, s kidugta a fejét a leányanya másik oldalán. Elise a szájára mutatott. – Egyik fogam lötyög.

Juliette nevetett.

– Azon tudok segíteni, ha akarod. – Az alkalmat kihasználva odanyúlt, hogy megszorítsa a kislány karját. Az apja bölcsődéjében töltött gyermekkor felvillanásai özönlöttek vissza, emlékképek aggodalmas szülőkről, drágalátos gyerekekről, valamennyi, a lottóval kapcsolatos dédelgetett és meghiúsult reményről. Juliette-nek eszébe jutott a bátyja, akit nem terveztek, s érezte, hogy könnyek ömlenek végig az arcán. Min mentek keresztül ezek a kölykök? Solónak legalább korábbról voltak tapasztalatai a normális életről. Tudta, mit jelent egy olyan világban élni, ahol mindenki biztonságban van. Hogy nőtt itt fel ez az öt-hat gyerek? Mit látott? Iszonyúan sajnálta őket. Sajnálata határán volt a beteges, gonosz, szomorú vágynak, hogy bár soha meg se születtek volna… ezt azonban hamarosan elmosta a bűntudat, amiért egyáltalán gondolt ilyesmire.

– Kiviszünk titeket innen – mondta a két lánynak. – Pakoljatok össze.

Az egyik kisfiú előrejött, és elejtette Juliette mellett a táskáját. Visszatömködte bele a holmiját, s bocsánatkérően nézett, mikor Juliette újabb furcsa nyikkanást hallott.

Ez most mi?

Megtapogatta száját a törülközővel, figyelve, amint a lányok vonakodva engedelmeskednek egy felnőtt utasításának, összeszedik a holmijaikat, és egymást méregetve tűnődnek azon, rendjén van-e ez így. Juliette recsegést hallott a táskájából. A kés nyelével tolta szét a cipzárt, azon aggódva, hogy mi élő létezhet még ebben a srácok által létrehozott patkányfészekben, amikor vékony hangot hallott.

Az ő nevét mondta.

Eldobta a törülközőt, és beletúrt a táskába, félretolva a szerszámokat és a vizesüvegeket; tartalék overallja és bedobált zoknijai alatt megtalálta a rádiót. Eltöprengett azon, miként lehetséges egyáltalán, hogy Solo hívja. A másik rádió, ami a ruhájában volt, tönkrement…

– …kérlek, mondj valamit! – sziszegte a rádió. – Juliette, ott vagy? Itt Walker beszél. Kérlek, az isten szerelmére, válaszolj nekem…

75

18-as siló

– Mi történt? Miért nem válaszolnak? – Courtnee Walkerről Shirlyre nézett, mintha valamelyikük ismerné a választ.

– Megszakadt? – Shirly felkapta a festett jelzéseket viselő kis tárcsát, és megpróbálta megállapítani, nem mozdult-e el véletlenül. – Nem szakítottuk meg, Walk?

– Nem, még fennáll a kapcsolat – mondta a férfi. Az arcához emelte a fejhallgatót, tekintete a különféle alkatrészek között cikázott.

– Srácok, én nem tudom, mennyi időnk van még hátra. – Courtnee a megfigyelőablakon át nézte a generátorteremben játszódó jelenetet. Shirly felállt, és a kontrollpanel felett kinézett a főbejárat felé. Jenkins és néhány embere már benn voltak, puskájukat a vállukhoz emelve, a többiekkel ordítozva. A hangszigetelés miatt lehetetlen volt kivenni mondanivalójukat.

– Halló! – Walker kezéből hang reccsent. A szavak mintha az ujjai közül törtek volna elő.

– Ki van ott? – pöckölgette a kapcsolót. – Ki az?

Shirly odasietett Walkerhez. Hitetlenkedve ölelte át.

– Juliette! – sikoltotta.

Walker kezét feltartva próbálta lecsendesíteni őt és Courtneet. Reszkető kézzel babrálta a detonátort, s végül lenyomta a piros kapcsolót.

– Jules? – Öreg hangja megbicsaklott. Shirly megszorította a karját. – Te vagy az?

Szünet következett, majd sírás és szipogás tört elő a hangszórókból.

– Walk? Walk, te vagy az? Mi történik? Hol vagy? Azt hittem…

– Hol van? – suttogta Shirly.

Courtnee tenyerébe temetett arccal, nyitott szájjal nézte mindkettejüket.

Walker a kapcsolóra csapott.

– Jules, hol vagy?

Mély sóhaj sziszegett elő a kis hangszórókból. Vékony és távoli volt a lány hangja.

– Walk, én egy másik silóban vagyok. Több is van belőlük. Nem is hinnéd…

Hangját kezdte elnyomni a statikus zörej. Shirly Walkernek dőlt, míg Courtnee előttük járkált, s hol a rádióra, hol az ablakra nézett.

– Tudunk a többiekről – közölte Walker, szakálla elé tartva a mikrofont. – Halljuk őket, Jules. Mindet.

Elengedte a gombot. Juliette hangja visszatért?

– Hogy vagytok – a Gépészeten? Hallottam a harcokról. Benne vagytok? – Mielőtt kijelentkezett, Juliette mondott valamit valaki másnak, alig hallható hangon.

Walker a harc említésére felvonta szemöldökét.

– Hogyan hallhatott róla? – kérdezte Shirly.

– Bár itt lenne! – mondta Courtnee. – Jules tudná, mi a teendő.

– Mondd el neki a kipufogógázt! Hogy mit terveznek vele. – Shirly a mikrofon felé intett. – Vagy engedj engem!

Walker bólintott. Átadta Shirlynek a fejhallgatót és a detonátort.

Shirly lenyomta a kapcsolót. Nehezebben járt, mint várta.

– Jules? Hallasz engem? Itt Shirly.

– Shirly… – Juliette hangja hullámzott. – Hali. Épp erre jártál?

A barátnője hangjából kihallatszó érzelem könnyeket csalt Shirly szemébe.

– Igen… – Fejét leszegve nyelt. – Hé, figyelj, néhányan a kipufogógázt akarják átirányítani az IT szellőzőkürtőibe. De emlékszel arra, amikor elveszítettük a hátsó nyomást? Aggódom amiatt, hogy a motor esetleg…

– Ne! – vágott közbe Juliette. – Le kell állítanod őket! Shirly, hallasz engem? Le kell állítanod őket. Semmit nem érnek el vele. A hűtés a szervereket szolgálja. Odafenn csak azok vannak, akik… – Megköszörülte a torkát. – Hallgass rám! Állítsd le őket!

Shirly a piros kapcsolót babrálta. Walker odanyúlt, mintha segíteni akarna, végül azonban átvette az eszközt.

– Várj! – rádiózta. – Honnan tudod, hová vezetnek azok a kürtők?

– Tudom. Ez a hely ugyanannak a tervnek az alapján készült. Az isten verje meg, engedjetek, hadd beszéljek velük! Nem engedhetitek, hogy…

Shirly újra a kapcsolóra csapott. Robbanás hangja hallatszott a generátorteremből, mialatt Courtnee kinyitotta az ajtót, és kiszaladt.

– Courtnee odamegy – mondta. – Ebben a pillanatban megy. Jules… te hogy tudtál…? Kivel vagy? Tudunk segíteni? Ideát nem valami fényes a helyzet.

Ismét reccsentek az apró hangszórók. Shirly hallotta, hogy Juliette mélyet sóhajt, más hangokat is hallott a háttérben, hallotta, hogy parancsokat vagy utasításokat ad másoknak. Shirly úgy érezte, barátnője hangján érződik a kimerültség. A megviseltség. A szomorúság.

– Semmit sem tehetek – mondta Juliette. – Itt senki sincs. Egy férfi. Pár gyerek. Mindenki meghalt. Akik itt éltek, még önmagukon sem tudtak segíteni. – A vonal elnémult, majd Juliette újabb kattanással bejelentkezett. – Abba kell hagynotok a harcot! – mondta. – Kerül, amibe kerül. Kérlek… miattam ne hagyjátok folytatódni! Kérlek, hagyjátok abba!

Az ajtó ismét kinyílt, Courtnee érkezett vissza. Shirly kiáltásokat hallott a generátorteremből. Lövéseket.

– Mi az? – kérdezte Juliette. – Hol vagytok?

– A vezérlőben. – Shirly Courtneera nézett, akinek a szeme kitágult a félelemtől. – Jules, nem hinném, hogy túl sok időnk lenne. Én… – Annyi minden mondanivalója lett volna még. Be akart számolni Marckról. Több időre volt szüksége.

– Jönnek értünk – mondta, mert ez volt minden, amit ki tudott mondani. – Örülök, hogy te jól vagy.

Reccsent a rádió.

– Ó, istenem, hagyjátok abba! Ne legyen több harc! Shirly, figyelj rám…

– Nem számít – nyomta le Shirly a gombot arcát törölgetve. – Nem fognak megállni. – A fegyverropogás közelebbről hallatszott, a lövések tisztán kivehetők voltak a vastag ajtón át. Az emberei meghalnak, mialatt ő a vezérlőben meglapulva beszélget egy kísértettel. Az emberei meghalnak.

– Vigyázz magadra! – mondta Shirly.

– Várj!

Shirly átadta a fejhallgatót Walkernek. Csatlakozott Courtneehoz az ablaknál, s figyelték a generátor másik oldalán fedezéket keresők tumultusát, a korlátra fektetett csövek felvillanását és rándulását, valaki a Gépészet kék overalljában mozdulatlanul feküdt a földön. Még több tompa durranás hallatszott. Még több távoli, tompított kereplés.

– Jules! – Walker a rádióval babrált. A nevét kiabálta, még mindig beszélni akart vele.

– Hadd beszéljek velük! – kiáltotta Juliette, hangja lehetetlenül messziről érkezett. – Walk, miért hallak téged, s őket miért nem? Beszélnem kell a seriffhelyettesekkel, Peterrel és Hankkel. Walk, hogyan hívtál fel engem? Beszélnem kell velük!

Walker elpityergett valamit a forrasztópákáról és a nagyítójáról. Az öregember zokogott, dajkálva a drótokkal egybetartott áramköröket és alkatrészeket, suttogott hozzájuk, és előre-hátra ringatta őket; a sós könnyek veszedelmet jelentve hullottak a szerkezetre, amit ő épített.

Arról makogott Juliette-nek, hogy még több kék ruhás esett el, fegyverek hullottak át a korláton, ócska puskák estek hangtalanul a földre. Az emberek, akik egy hónapja rettegésben tartották őket, idebenn voltak. Vége volt. Shirly Courtnee felé nyúlt, átölelték egymást, s tehetetlenül figyelték a fejleményeket. Mögöttük a vén Walk zokogása és vad dühkitörései a csillapuló fegyvertűz izgalmával keveredtek, s valami kopogó zajjal, ami egy nehezékét elveszített, ellenőrzés alól kicsúszó gép zajához hasonlított…

76

18-as siló

Lukas a felfordított szemetesvödrön állva ingadozott, bakancsának orra belemélyedt a lágy műanyagba, úgy érezte, mintha ki tudna repülni alóla, vagy súlya alatt bármely pillanatban összeroppanhatna. A tizenkettes szerver tetejébe kapaszkodva biztosította magát, s a fenti vastag porréteg elárulta neki, hogy évek is telhettek el azóta, hogy bárki létrával és ronggyal felszerelve takarított volna itt. Orrát a légkondicionáló nyílásának nyomta, és ismét szippantott egyet.

A közeli ajtó csipogott, a zárnyelvek kattanva húzódtak vissza a félfából. A masszív zsanérok lágyan nyikordulva elfordultak, megnyílt befelé a nehéz ajtó.

Lukas keze majdnem lecsúszott a poros szerverről, miközben Bernard megjelent a teremben. Az IT-főnök kíváncsian nézett rá.

– Sohasem fog beleférni – mondta Bernard. Nevetve fordult meg, hogy visszatolja helyére az ajtót. A zárnyelvek kattantak, a panel sípolt, a piros fény ismét ott világított a szoba fölött.

Lukas elengedte a poros szervert, és lelépett a szemetesről, a műanyag vödör a mozdulattól felborult, és keresztülszánkázott a szobán. Összedörzsölte a kezét, majd nadrágja hátsó részébe törölte, s kényszeredetten nevetett.

– Mintha éreztem volna valamit – magyarázta. – Nem tűnik magának füstösnek a levegő idebenn?

Bernard körülsandított.

– Idebenn nekem mindig homályosnak tűnik. És nem érzek semmit. Csak forró szervereket. – Összehajtogatott papírokat vett elő mellzsebéből. – Tessék. Levelek az édesanyjától. Mondtam neki, küldje hozzám hordárral, én pedig továbbítom.

Lukas zavartan mosolygott, s átvette őket.

– Még mindig úgy gondolom, meg kéne kérdeznie… – Felpillantott a klíma befúvónyílására, és akkor eszébe jutott: nincs a Gépészeten senki, akit megkérdezhetne. Lenti rádióján utoljára azt hallotta, hogy Mops és a többiek felmosták velük a padlót. Tucatszám haltak meg. Három-négyannyian kerültek őrizetbe. A középső szinteken lakásegységeket készítettek fel, hogy valamennyiüket fogságban tudják tartani. Úgy tűnt, évekig lesz kit takarítani küldeni.

– Utánanézetek az egyik helyettesítő szerelőmmel – ígérte Bernard. – Jut eszembe, szeretném magával megbeszélni ezt a részét. Sokan cserélik majd a zöld overallt kékre, amikor farmereket küldünk a Gépészetre. Azon tűnődtem, mit szólna, ha Sammi vezetné az egész divíziót odalenn.

Lukas bólintott, miközben az anyjától érkezett levelek egyikét futotta át felületesen.

– Sammi mint a Gépészet vezetője? Szerintem túlképzett, de tökéletesen megfelel. Sokat tanultam tőle. – Felpillantott, mikor Bernard kinyitotta az ajtónál álló iratszekrényt, és végiglapozta a munkalapokat. – Nagyszerű oktató, de ez végleges lenne?

– Semmi sem végleges. – Bernard megtalálta, amit keresett, és a mellzsebébe gyömöszölte. – Szüksége van még valamire? – Feltolta orrán a szemüvegét. Lukas arra gondolt, hogy öregebbnek néz ki a múlt hónap óta. Öregebbnek és megviseltebbnek. – Néhány órán belül megjön a vacsora…

Lukasnak igenis szüksége volt valamire. Azt akarta mondani, készen áll, hogy kielégítően megemésztette jövendőbeli munkája borzalmait, megtudott mindent, amire szüksége volt, és nem bolondult meg tőle. És most hazamehetne?

Így azonban nem lehetett kijutni innen. Lukas megválogatta a mondanivalóját.

– Nos – mondta –, nem bánnék valamivel több olvasnivalót…

A tizennyolcas szerverben felfedezett dolgok az agyába égtek. Félt, hogy Bernard is rá fog jönni. Úgy gondolta, hogy a férfi tudja, de hogy biztos legyen benne, muszáj volt az után a dosszié után kérdezősködnie.

Bernard mosolygott.

– Nincs elég olvasnivalója?

Lukas az anyja leveleivel legyezte magát.

– Ezek? Addig vagyok elfoglalva velük, míg oda nem érek a létrához…

– Arra gondoltam, ami odalenn várja. A Rendelkezés. A tanulmányai. – Bernard oldalra hajtotta a fejét.

Lukas kiengedett egy sóhajt.

– Igen, van, de nem várhatja el tőlem, hogy ezt olvassam napi tizenkét órában. Olyasvalamiről beszélek, ami nem ennyire tömény. – Megrázta a fejét. – Jó, felejtse el. Ha nem tud…

– Mire van szüksége? – kérdezte Bernard. – Csak kötözködöm. – Ujjait a hasán összekulcsolva az iratszekrénynek dőlt, s szemüvege alsó részén át meredt Lukasra.

– Nos, furcsán hangzik talán, de egy ügyre. Egy régi ügyre. A szerver azt mondja, a maga irodájában van iktatva, az összes lezárt nyomozással együtt…

– Egy nyomozás? – Bernard hangja érdeklődővé vált.

Lukas bólintott.

– Igen. Barátom barátja-ügy. Csak kíváncsi vagyok, miként oldották meg. Nincs semmilyen digitális másolat a szerv…

– Nem Holstonnal kapcsolatos, igaz?

– Kivel? Ja, a régi seriffel? Nem, nem. Miért?

Bernard legyintett, hogy elhessegesse a gondolatot.

– Az akta Wilkins név alatt található – mondta Lukas, és erősen figyelte Bernardot. – George Wilkins.

Bernard arca megkeményedett. Bajsza úgy görbült le, ahogy a függönyt engedik le.

Lukas megköszörülte a torkát. Amit Bernard arcán látott, az majdnem elég volt.

– George néhány éve halt meg lenn a Gépészeten – kezdte.

– Tudom, hogy halt meg. – Bernard álla felé bökött. – Miért akar tudni arról az aktáról?

– Csak kíváncsiságból. Van egy barátom, aki…

– Mi a neve ennek a barátnak? – Bernard elvette kis kezét a hasáról, és overalljába csúsztatta. Eljött az iratszekrénytől, és egy lépéssel közelebb lépett.

– Mi?

– Volt ennek a barátnak bármi köze George-hoz? Mennyire közeli barát volt?

– Nem. Én legalábbis nem tudok róla. – Lukas egyszerűen fel akarta tenni a kérdést, megkérdezni, miért tette. – Nézze, ha ez akkora gond, ne is törődjön vele…

– Ez nagyon nagy gond – mondta Bernard. – Veszedelmes ember volt George Wilkins. Az ideák embere. Az a fajta, akit suttogáson kapunk, az a fajta, aki megmérgezi a környezetét…

– Mi? Ezt hogy érti?

– Rendelkezés, 13. bekezdés. Tanulmányozza! Pontosan ezzel kezdődik minden felkelés, ha hagyjuk, a hozzá hasonló emberekkel.

Bernard mellére hajtotta az állát, a szemüveg kerete fölött nézett el, az igazság spontán érkezett, anélkül, hogy a Lukas által eltervezett megtévesztésre szükség lett volna.

Lukasnak sohasem volt szüksége arra a dossziéra; megtalálta az utazási nyilvántartásokat, amelyek egybeestek George halálával, a tucatnyi sürgönyt, amiben arra kérték Holstont, göngyölítse fel a dolgokat. Bernardban nem volt szégyenérzet. George Wilkins nem meghalt, hanem meggyilkolták. Bernard pedig hajlandó lesz elmondani neki, miért.

– Mit művelt? – kérdezte Lukas halkan.

– Megmondom én magának, mit művelt. Szerelő volt, zsírozó. A hordároktól hallottunk először pletykát ezekről a keringő tervekről, a bánya felrobbantásának ötletéről, vízszintes ásásról. Mint tudja, a vízszintes ásások be vannak tiltva…

– Igen, nyilvánvalóan. – Lukas lelki szemei előtt megjelent a kép, amint a 18-as siló bányászai előretörve találkoznak a 19-es siló bányászaival. Kellemetlen volna, és akkor még finoman fogalmazott.

– A Gépészet öreg vezetőjével folytatott hosszú beszélgetés véget vetett ennek a képtelenségnek, és aztán George Wilkins előjött a lefelé terjeszkedés ötletével. Ő és még néhány másik alak felvázolták egy százötvenedik szint terveit. Aztán egy százhatvanadik szintét is.

– Tizenhat további szint?

– Kezdetnek. A hírek erről szóltak legalábbis. Csak suttogások, hevenyészett tervek. Ám az egyik suttogás eljutott az egyik hordár fülébe, és aztán a mieink is hegyezni kezdték a fülüket.

– Szóval maga megölte?

– Valaki megölte, igen. Nem lényeges, ki tette. – Bernard fél kézzel igazított a szemüvegén. Másik keze overallja hasi részében maradt.

– Egy nap mindezt magának kell majd megtennie, fiam. Tisztában van ezzel, ugye?

– Igen, de…

– Semmi de. – Bernard lassan megrázta a fejét. – Egyesek olyanok, mint a vírus. Ha nem akarja, hogy járvány törjön ki, be kell oltani ellenük a silót. Őket pedig eltávolítja.

Lukas hallgatott.

– Ebben az évben tizennégy fenyegetést hárítottunk el, Lukas. Van valami fogalma, mekkora lenne a várható átlagéletkor, ha nem szánnánk ezekben az ügyekben akkora szerepet a megelőzésnek?

– De a takarítások…

– Hasznosak, ha azokat az embereket kell kezelni, akik ki akarnak jutni. Akik egy jobb világról álmodnak. A felkelés, amivel épp most dolgunk van, nyüzsög az ilyen emberektől, de ez csak a betegség egyik oldala, amit kezelnünk kell. A takarítás egyfajta gyógymód. Nem vagyok benne biztos, hogy egy másfajta betegségben szenvedő ember takarítana egyáltalán, ha kiküldenénk oda. Nekik látniuk kell azt, amit azért mutatunk nekik, hogy az egész működjön.

Ez eszébe juttatta Lukasnak, amit a sisakokról, sisaküvegekről megtudott. Feltételezte, hogy ez volt a betegség egyedüli formája. Kezdte azt kívánni, bár többet olvasott volna a Rendelkezésből és kevesebbet az Örökségből.

– Hallotta ezt az utolsó felkelést a rádión. Ezt az egészet megakadályozhattuk volna, ha korábban izoláljuk a betegséget. Mondja meg nekem, mi lett volna a jobb.

Lukas lenézett a bakancsára. A szemetes a közelben hevert az oldalára fordulva. Szomorúnak tetszett. Nem alkalmas többé arra, hogy holmikat tartsanak benne.

– Az ötletek fertőzők, Lukas. Ez a Rendelkezés alapvető anyaga. Ezt maga is tudja.

Bólintott. Juliette-re gondolt, azon töprengett, miért nem hívta ennyi, számára örökkévalóságnak tűnő idő alatt. A lány egyike volt a vírusoknak, amelyekről Bernard beszélt, szavai bekúsztak a tudatába, és furcsa álmokkal fertőzték meg. Érezte, hogy egész testét elönti a hőség, mikor rájött, hogy őt is valami hasonló kerítette hatalmába. Meg akarta érinteni mellzsebét, érezni a lány személyes tárgyainak kidudorodásait ott: az órát, a gyűrűt, az azonosítót. Azért vette őket magához, hogy a lány halála után emlékek legyenek, de annak tudata, hogy Juliette még mindig él, csak még becsesebbé tette őket.

– Ez a felkelés messze nem volt olyan rossz, mint az utolsó – mondta neki Bernard. – És a dolgok végül még az után is helyre kerültek, a kárt helyreállították, az embereket pedig felejtésre kényszerítették. Ugyanez történik majd most is. Világos?

– Igen, uram.

– Kitűnő. Mármost, ez minden, amire abból a dossziéból kíváncsi volt?

Lukas bólintott.

– Rendben. De úgy tűnik, valami mást kell olvasnia. – Bajsza a félmosolytól megrándult. Bernard megfordult, hogy távozzon.

– Maga volt az, ugye?

Bernard megtorpant, de nem fordult szembe vele.

– Aki George Wilkinst megölte. Maga tette, igaz?

– Számít?

– Igen. Számít… nekem… amennyiben…

– Vagy a barátjának? – fordult vele szembe Bernard. Lukas úgy érezte, a terem hőmérséklete újabb rekordokat dönt körülöttük.

– Hátsó gondolatai vannak, fiam? Ezzel a munkával kapcsolatban? Tévedtem volna magával kapcsolatban? Mert korábban már előfordult, hogy tévedtem.

Lukas nyelt egyet.

– Én csak azt akarom tudni, ez is olyasmi-e, amit nekem valaha is… úgy értem, miután árnyékoskodom…

Bernard tett felé néhány lépést. Lukas érezte, hogy ő válaszként fél lépést hátrál.

– Nem gondoltam, hogy tévedek magával kapcsolatban. De tévedtem, igaz? – Bernard a fejét rázta. Látszott rajta, hogy undorodik. – Az istenit! – köpte.

– Nem, uram. Nem tévedett. Csak azt hiszem, túl régóta vagyok már itt. – Lukas kifésülte homlokából a haját. Viszketett a fejbőre. Vécére kellett mennie. – Talán csak levegőre lenne szükségem, tudja? Arra, hogy hazamenjek egy időre. Az ágyamban aludjak. Mióta is, egy hónapja? Mennyi időt kell még…?

– Ki akar kerülni innen?

Lukas bólintott.

Úgy látszott, Bernard a bakancsát nézve fontolgatja ezt egy darabig. Mikor felnézett, arcán, bajsza görbületén, nedves szemében szomorúság ült.

– Ezt akarja? Kikerülni innen?

Kezét az overalljába dugta.

– Igen, uram – bólintott Lukas.

– Mondja ki!

– Ki akarok kerülni innen. – Lukas a Bernard mögötti súlyos acélajtóra pillantott. – Kérem. Azt akarom, engedjen ki.

– Ki.

Lukas elkeseredve biccentett, az arcéle mentén veríték csordogált. Hirtelen nagyon félt ettől az embertől, aki ebben a pillanatban leginkább az apjára emlékeztette.

Bernard bólintott. Arca megrándult. Úgy tűnt, mindjárt elsírja magát. Lukas sosem látta még ezt a kifejezést a férfi arcán.

– Billings seriff, ott van?

Kis keze kiemelkedett overalljából, s a rádiót szomorúan remegő bajuszához emelte. Peter hangja recsegett vissza.

– Itt vagyok, uram.

Bernard adásra állt.

– Hallotta ezt az embert – mondta, s szeméből ömlöttek a könnyek. – Lukas Kyle első osztályú IT-mérnök azt mondja, ki akar menni…

77

17-es siló

– Halló! Walk? Shirly?

Juliette a rádióba kiabált; az árvák és Solo néhány lépcsőfokkal lentebbről figyelték. Korábban kivezette a kölyköket a farmról, gyorsan bemutatott egymásnak mindenkit, s mindvégig figyelte a rádiót. Elhagytak néhány szintet, a többiek a háta mögött kutyagoltak felfelé, és még mindig nem hallott odaátról semmit, amióta a kapcsolat megszakadt, és Walker szavainak hátterében fegyverropogást lehetett hallani. Juliette folyamatosan arra gondolt, csak jusson valamivel feljebb, akkor újra megpróbálja. A főkapcsolóval ellenőrizte a rádió világítását, és meggyőződött róla, hogy az elem nem fogyott ki, a hangerőt feltekerte addig, míg a statikus zörej hallhatóvá nem vált, innen tudta, hogy a készülék működik.

Megnyomta a gombot. A statikus zörej megszűnt, a rádió adásra készen állt.

– Kérlek, mondjatok valamit, srácok. Itt Juliette. Hallotok engem? Mondjatok bármit!

Solóra nézett, akit ugyanaz a srác támogatott, aki korábban leütötte.

– Azt hiszem, magasabbra kell mennünk. Gyerünk! Futólépés!

Nyögések hallatszottak; a 17-es siló szerencsétlen menekültjei úgy viselkedtek, mintha Juliette lett volna az, aki elveszítette az eszét. De dobogtak utána fel a lépcsőn, lépteik iramát Solo diktálta, akit némi gyümölcs és víz láthatóan életre keltett, ám újra lelassult, ahogyan a szintek megcsappantották az erejét.

– Hol vannak a maga barátai, akikkel beszélt? – kérdezte Rickson. – Ide tudnak jönni segíteni? – Mikor Solo oldalra tántorodott, felmordult. – Ő nagyon nehéz.

– Nem jönnek segíteni – közölte Juliette. – Onnan ide átjönni nem lehet. – Se visszamenni, gondolta magában.

Gyomra kavargott az aggodalomtól. El kell jutnia az IT-be, hogy felhívja Lukast, és megtudja, mi történik. El kell neki mondania, milyen rettenetes kudarcot vallott tervével, hogyan bukott meg minden részletével. Rájött, hogy nincs visszaút. Nem fogja megmenteni a barátait. Nem fogja megmenteni ezt a silót sem. Hátrapillantott a válla felett. Úgy tűnt, arra fogja áldozni az életét, hogy az anyjuk legyen ezeknek az elárvult gyerekeknek – a srácoknak, akik pusztán azért élték túl a kataklizmát, mert az embereknek, akik meghaltak, s akik mindannyian erőszakot alkalmaztak, nem volt gyomruk ahhoz, hogy meggyilkolják őket. Vagy szívük, gondolta.

S most már az ő felelősségére vannak bízva. Meg Solóéra, de az övére kisebb mértékben. Solo alighanem csak még egy gyerek lesz, akire gondot kell viselnie.

Lassanként megmásztak egy újabb szintet; Solo mintha valamelyest visszanyerte volna érzékeit, haladtak. De még hosszú út állt előttük.

A középső részen megálltak vécézni, több üres és lehúzhatatlan vécécsészét használva. A kisebbeknek Juliette segített. Nem tetszett a dolog a gyerekeknek, szívesebben könnyítettek magukon a földön. Juliette azt mondta nekik, hogy ez így van rendjén, vécét csak akkor kell használni, ha úton vannak. Az évekről, amiket Solo azzal töltött, hogy egész lakószinteket tegyen használhatatlanná, nem beszélt. A légyfelhőkről sem, amiket ott látott.

Elfogyasztották elemózsiájuk utóját is, vizük azonban rengeteg volt. Juliette el akart jutni az ötvenhatodikon lévő hidroponikus farmig, mielőtt éjszakára nyugovóra térnének. Ott volt elegendő víz és ennivaló, amivel kihúzhatnák egészen a kirándulás végéig. Újra és újra megpróbálkozott a rádióval, miközben tudta, hogy ezzel meríti az elemet. Választ nem kapott. Nem értette, eleve miként hallhatta őket; minden silónak valamilyen más frekvenciát kell használnia, oly módon, hogy ne hallják egymást. Nyilván Walker volt az, aki összeeszkábált valamit. Ha visszajut az IT-be, képes lesz ő is rájönni? Képes lesz kapcsolatot teremteni vele vagy Shirlyvel? Nem volt biztos benne, Lukasnak pedig nem állt módjában beszélni a Gépészettel onnan, ahol volt, semmiképp nem tudta őt odakapcsolni. Már vagy tucatszor megkérdezte.

Lukas…

És Juliette emlékezett.

A rádió Solo odújában. Mit is mondott Lukas valamelyik este? Későig beszéltek, és azt mondta, bár lentről cseveghetnének, ahol sokkal kényelmesebb. Nem az volt az a hely, ahonnan a naprakész információkat kapta a felkelésről? A rádió alatta volt. Akárcsak Solónál, a szerverek alatt, elzárva az acélketrecbe, amihez ő sohasem találta meg a kulcsot.

Juliette megfordult, és szembenézett a csoporttal; abbahagyták a mászást, és a korlátot markolva bámultak rá. Helena, a leányanya, aki még a saját korát sem tudta, vigasztalni próbálta kisbabáját, aki rázendített a sírásra. A névtelen csecsemőnek jobban tetszett a lépcsőmászás hintáztatása.

– Fel kell mennem – mondta nekik. Solóra nézett. – Hogy érzi magát?

– Én? Jól vagyok.

Nem nézett ki valami fényesen.

– Fel tudja őket vinni? – Biccentett Ricksonnak. – Jól vagy?

A fiú bólintott. Ellenállását szemlátomást felőrölte a lépcsőmászás, ez különösen akkor látszott, amikor a vécézés miatt pihenőt tartottak. A fiatalabbak eközben pusztán izgatottak voltak, hogy a siló újabb részeit fedezhetik fel, s érezték, hogy ha hangosabban beszélnek is, akkor sem történnek velük rettenetes dolgok. Kezdtek megbarátkozni a gondolattal, hogy tényleg nincs több felnőtt, csak ez a kettő, és ezek sem tűntek olyan gonosznak.

– Az ötvenhatodikon van ennivaló – mondta Juliette.

– Számok! – Rickson a fejét rázta. – Én nem…

Hát persze. Miért is lett volna szüksége arra, hogy ismerje a számokat, amikkel sosem találkozott, semmire sem használt?

– Solo meg fogja neked mutatni, hogy hol van – mondta neki. – Szálltunk már meg itt régebben. Jó a kaja. Konzerv is van. Solo? – Megvárta, míg a férfi ránéz, s üveges tekintete némileg kitisztul. – Vissza kell jutnom a maga lakásába. Fel kell hívnom valakiket, rendben? A barátaimat. Meg kell tudnom, jól vannak-e.

Solo bólintott.

– Rendben lesz minden? – Rossz érzéssel töltötte el, hogy ott kell hagynia őket, de nem volt más választása. – Megpróbálok holnapra visszajönni. Felfelé nem kell sietni, csak ráérősen, oké? Nem kell rohanni hazáig.

Hazáig. Már bele is nyugodott ebbe?

A gyerekek bólogattak. Az egyik kisfiú vizespalackot húzott elő a másiknak a hátizsákjából, és lecsavarta a kupakot. Juliette megfordult, és a lépcsőket kettesével véve indult, bár a lába könyörgött, hogy ne tegye ezt.

Juliette a negyvenes szinteken járt, amikor eszébe jutott, hogy talán nem lesz képes erre. Izzadsága az állát csiklandozta; lába már túl volt az égésen és a fájdalmon – elzsibbadt a kimerültségtől. Rájött, hogy sokat segíthet a karja, miközben előrelódul, nyirkos kezével a korlátba kapaszkodva, újabb két fokkal feljebb húzta magát.

Légzése szaggatottá vált; fél tucat szintet hagyott maga mögött. Azon töprengett, vajon szenvedett-e valamilyen kárt a tüdeje a víz alatti megpróbáltatástól. Lehetséges ez egyáltalán? Az apja tudná. Arra gondolt, hogy élete hátralévő részét orvos nélkül kell eltöltenie, olyan sárga fogakkal, mint Solóé, cseperedő gyermekeket gondozva, és ennek terhe aligha csökken, míg fel nem nőnek a gyerekek.

A következő fordulónál ismét megérintette csípőjét, ahol a fogamzásgátló ült a bőre alatt. Az effajta dolgoknak a 17-es silóban több értelmük volt. Annyi minden értelmet nyert az előző életéből. Azok a dolgok, amelyek egykor kicsavarodottnak tűntek, most egyfajta mintával, logikával rendelkeztek. A sürgöny küldésének költsége, a szintek ritkítása, az egyetlen szűk lépcsőház, az egyes munkaterületek egyértelmű színei, a siló szekciókra osztása, a bizalmatlanság gerjesztése… mindez megtervezett volt. Korábban is látta már ennek jeleit, csak az okát nem értette. Most elmesélte neki ez az üres siló, elmesélte neki a srácok jelenléte. Úgy tűnt, egyes tekervényes dolgok csak még rosszabbak lesznek, ha kiegyenesítik őket. Bizonyos kusza csomók csak akkor nyerték el értelmüket, ha már egyszer kibogozták őket.

Mászás közben ide-oda bolyongtak a gondolatai; eltöprengett azon, hogy izomfájdalmai enyhítése érdekében feladja-e aznapra. Mikor végre elért a harmincas szintekig, ha szenvedése nem is ért véget, de a gondolkodása sokkal összeszedettebbé vált. Most már nem próbálgatta olyan gyakran a hordozható rádiót. A statikus zörej sosem változott, és volt másik ötlete, miként lépjen kapcsolatba Walkerrel. Olyasvalami volt ez, amire hamarabb is rájöhetett volna – lehetőség a szerverek megkerülésére és a többi silóval való kommunikációra. Ott volt mindvégig, szinte kiszúrta a szemüket. Maradt benne némi kétely, hogy esetleg mégis téved, de miért zárnának el egy rádiót, ami már így is kétszeresen el van zárva? Ennek csak akkor van értelme, ha az az eszköz rendkívül veszedelmes. Remélte, hogy igaza van.

Feldobogott a harmincötödikre. Testét mindeddig sosem tette ki ilyen megpróbáltatásnak, még akkor sem, amikor a kis szivattyú vezetékeit szerelte, de még a külső világban tett útja során sem. Csak az akaraterejének köszönhette, hogy mindannyiszor meg tudta emelni, meg tudta vetni, ki tudta nyújtani lábát, húzódzkodni tudott karjával, újra és újra előre tudott lendülni. Most már egyszerre csak egy lépcsőfoknyit. Bakancsának hegye beleütközött a következő fokba: alig tudta elég magasra emelni a lábát. A zöld szükségvilágításból nem érzékelte az idő múlását, fogalma sem volt, éjszaka van-e, s mikor virrad reggelre. Rettenetesen hiányzott neki az órája. Ezekben a napokban a késén kívül semmije nem volt. Nevetett a változáson: korábban számolgatta az élete másodperceit, most mindegyikben túlélni próbált.

Harmincnégy. Erős kísértést érzett, hogy lerogyjon az acélrácsozatra, összegömbölyödjön, aludjon, mint az első itt töltött éjszakáján, mikor örült, hogy egyáltalán életben maradt. Most azonban inkább kinyitotta az ajtót, meglepődve, hogy mekkora erőfeszítést követel a művelet, és visszatért a civilizációba. Fény. Energia. Hő.

A folyosón megtántorodott, látása olyan volt, mintha egy szalmaszálon át nézte volna a világot, minden más pörögve hullott ki látóteréből.

Válla a falat súrolta. A járás erőfeszítésébe került. Semmi mást nem akart, csak felhívni Lukast, hallani a hangját. Elképzelte, hogy álomba szenderül a mögött a szerver mögött, amelynek ventilátorai meleg levegőt fújnak rá, a fejhallgató szorosan a fülén. Lukas dörmöghet neki a messzi-messzi csillagokról, mialatt ő alszik, nap nap után…

De Lukas várhat. Lukas zárt helyen van, biztonságban. Bőségesen lesz még arra ideje, hogy felhívja.

Inkább befordult a Védőruhalaborba, a fali szerszámtárolóhoz ment, s rá sem mert nézni az ágyára. Elég lett volna egy pillantás, és csak másnap ébred fel. Bármilyen nap legyen is.

Fogta a huzalvágót, és már menni készült, amikor visszafordult a nagykalapácsért is. Nehezek voltak a szerszámok, de jó érzés volt a két kezébe fogni egyet-egyet; lehúzták a karját, megfeszítették izmait, súlyt adtak neki és egyensúlyt biztosítottak számára.

A folyosó végén nekivetette vállát a szerverterem súlyos ajtajának. Addig tolta, míg nyikorogva feltárult. Csak résnyire. Épp, hogy beférjen rajta. A létra felé igyekezett, amennyire zsibbadt izmai engedték.

Csoszogott. Amilyen gyorsan csak tudott.

A rácsot a helyén találta; elemelte az útból, és ledobta az aknába a szerszámokat. Jó nagyot csattantak. Nem érdekelte – el nem törhettek. Lefelé mászott, a keze csúszott, állát beütötte egy létrafokba, gyorsabban leért, mint ahogy gondolta.

Juliette a padlóra rogyott, szétterpesztette a lábát, sípcsontját a kalapácsba ütötte. Hatalmas akaraterő, valóságos isteni csoda kellett a felálláshoz. De felállt.

Végigment a folyosón, el a kis asztal mellett. Ott volt az acélkalitka, benne a méretes rádió.

Visszaemlékezett azokra a napokra, amikor seriffként dolgozott. Az irodájában is volt egy rádió, arra használta, hogy Marnest hívja, amikor őrjáraton volt, vagy hogy Hank és Marsh seriffhelyettesekkel beszéljen. Ez azonban másmilyen volt.

Letette a kalapácsot, és befogta a drótvágóba az egyik nagy zsanér fejét. Csak nehezen bírta megszorítani. Rázkódtak a karjai. Reszkettek.

Juliette testtartást váltott, a drótvágó egyik szárát a nyakához tartotta, s válla és kulcscsontja közé fogta. A másikat mindkét kezével megragadta, és maga felé húzta, befogva vele a zsanért. Nyikorgás. Érezte, hogy mozdul.

Hangos reccsenéssel pattant szét a hasadó acél. A másik zsanérhoz ment, és megismételte. Kulcscsontja fájt, ahol a nyél bevágott, úgy érezte, az fog megrepedni, nem a zsanér.

A fém ezúttal sem állt ellen az erőszaknak.

Juliette megragadta az acélkalitkát, és rántott rajta egyet. A zsanérok leszakadtak a fémaljzatról. Kiéhezve tépte le a dobozt, megpróbált hozzájutni a benne rejlő jutalomhoz, Walkerre gondolt, és az egész családjára, a háttérben sikoltozó emberek hangjára. Rá kell vennie őket a harc beszüntetésére. Mindenkit rá kell vennie a harc beszüntetésére.

Amint elég nagy lett a rés a meghajlított acél és a fal között, ujjait beakasztotta, és lehajtotta a védőburkolatot, eltávolította a faltól, szabaddá téve a mögötte lévő teljes rádióberendezést. Kinek van itt szüksége kulcsokra? Csesszék meg a kulcsokat. Kirántotta a kalitkát, mintegy új zsanért csinálva az elejéből, s lehajtotta az útból.

Az elöl lévő tárcsa ismerősnek tűnt. Bekapcsolta a készüléket, és rájött, hogy búgás helyett kattanásokat hall. Juliette zihálva, kimerülten rogyott térdre, nyakán veríték folyt. Talált egy másik kapcsolót; most ezt kattintotta fel, és a hangszórókban megszólalt a statikus zúgás, betöltve a szobát.

A másik gomb. Ezt kereste, ezt kellett megtalálnia. Arra gondolt, esetleg lengőkábelek lehetnek, mint a szerver hátuljában, vagy duplakivezetéses kapcsolók, mint egy szivattyúvezérlőnél, a gomb széle körül azonban apró számok látszottak.

Juliette elmosolyodott, kifújta a levegőt, majd a 18-as számra fordította a nyilat. Az otthonára. Megragadta a mikrofont, és megnyomta a gombot.

– Walker? Ott vagy?

Juliette lecsúszott a földre, és hátával az asztalnak támaszkodott. Behunyt szemmel, arca előtt a mikrofonnal el tudta képzelni, amint elalszik ebben a helyzetben. Megértette, miről beszélt Lukas. Ez tényleg kényelmes volt.

Ismét megnyomta a gombot.

– Walk? Shirly? Kérlek, válaszoljatok nekem!

A rádió reccsenve életre kelt.

Juliette kinyitotta a szemét. Remegő kézzel meredt a készülékre.

Egy hangot hallott:

– Az beszél, akire gondolok?

Túlságosan magas hang volt ahhoz, hogy Walkeré legyen. Ismerős volt a hang. Hol hallotta már? Fáradt volt, és zavarodott. Megnyomta a mikrofon gombját.

– Itt Juliette. Ki van ott?

Hank lenne? Arra gondolt, talán Hank az. Neki volt rádiója. Talán teljesen rossz silót hívott. Talán elcseszte.

– Rádiócsendre van szükségem – pattogta a hang. – Mindenki szálljon ki! Azonnal.

Ez neki szólt? Juliette gondolatai körben jártak. Egy sor hang szűrődött be, egyik a másik után. Statikus roppanások hallatszottak. Vajon mondania kéne valamit? Meg volt zavarodva.

– Nem lenne szabad ezen a frekvencián adnia – közölte a hang. – Ilyesmikért takarítani küldhetik.

Juliette az ölébe ejtette a kezét. Leverten roskadt neki a faasztalnak. Megismerte a hangot.

Bernard hangja volt.

Heteken át remélte, hogy beszélhet ezzel az emberrel, némán könyörgött azért, hogy válaszoljon neki. De nem most. Most nem volt semmi mondanivalója. A barátaival akart beszélni, hogy rendbe hozza a dolgokat.

Megszorította a rádiót.

– Legyen elég a harcból – mondta. Minden akaraterő elszállt belőle. Minden bosszúvágy elhagyta. Csak annyit akart, hogy lecsendesedjen a világ, az emberek élhessenek, megöregedhessenek, s egy nap a gyökereket táplálhassák…

– Ha már a takarításokról van szó – nyikorgott a hang. – Holnap lesz az első sok-sok elkövetkező közül. A barátai felsorakoztak, és készek menni. És azt hiszem, maga tudja, ki lesz az a szerencsés, aki elsőnek megy ki.

Kattanás hallatszott, majd a statikus zörej sustorgása és ropogása következett. Juliette nem mozdult. Halottnak érezte magát. Elzsibbadt. Az akarat tovatűnt testéből.

– Képzelje el a meglepetésemet – mondta a hang. – Képzelje el, amikor rájöttem, hogy egy tisztességes embert, egy olyan embert, akiben megbíztam, maga mérgezett meg.

– A pokolban fog elégni – mondta a férfinak.

– Kétségkívül – felelte Bernard. – De addig is a kezemben van egy és más, ami szerintem magához tartozik. Egy azonosító, rajta az arcképével, egy csinos kis karkötő meg ez a karikagyűrű, ami egyáltalán nem tűnik hivatalosnak. Kíváncsi vagyok rá, hogy…

Juliette felnyögött. Testének semmilyen részét nem érezte. Gondolatait is alig hallotta. Sikerült megszorítania a mikrofont, ám ehhez megmaradt erejének minden cseppjére szükség volt.

– Mit akar kinyögni, maga elcseszett rohadék?

A mondat végét már köpte, feje oldalra bicsaklott, szervezete alvás után sóvárgott.

– Lukasról beszélek, aki elárult engem. Épp most találtuk meg nála a maga néhány holmiját. Pontosan mióta is beszélgetett magával? Már jóval a szerverek előtt is, igaz? Nos, tudja, mit? Maga után küldöm. És végül arra is rájöttem, mit művelt maga utoljára, hogyan segítettek magának azok az idióták az Ellátásnál, és biztosíthatom róla, minden kétséget kizáróan, hogy a barátja nem fogja megkapni ugyanazt a segítséget. Az ő ruháját személyesen fogom elkészíteni. Én magam. Fennmaradok egész éjjel, ha az kell. Úgyhogy ha reggel kimegy, teljesen biztos lehetek abban, hogy azoknak a nyavalyás domboknak még csak a közelébe sem jut.

78

18-as siló

Gyerekcsoport dübörgött le a lépcsőn, amikor Lukast a halálba kísérték. Egyikük derűs rémülettel rikoltott, mintha üldözték volna. Közelebb kanyarogtak, látótávolságba értek, Lukasnak és Peternek az egyik oldalra kellett lapulniuk, hogy elengedjék őket maguk mellett.

Peter a seriff szerepét játszva rákiáltott a gyerekekre, hogy lassítsanak, legyenek óvatosak. Vihogtak, és folytatták a vad ereszkedést. Aznap szünetelt a tanítás; nem kellett a felnőttekre hallgatniuk.

Mialatt Lukas a külső korlátnak préselődött, rászánt egy pillanatot arra, hogy megfontolja a kísértést. A szabadság csak egy rántásra volt. A saját maga választotta halálon a múltban is elgondolkodott már, amikor sötét volt a hangulata.

Peter könyökénél fogva húzta tovább, mielőtt még Lukas cselekedhetett volna. Már csak csodálhatta a kecses acélrudat, figyelve, ahogy soha véget nem érően kanyarodik és kanyarodik, mindig ugyanakkorát fordulva. Elképzelte, amint dugóhúzó módjára hatol be a földbe, kozmikus húrként érzékelve rezgéseit, akár egy magányos DNS-szál a siló magjában, amibe minden élet kapaszkodik.

Ilyen gondolatok örvénylettek benne, miközben egy újabb szinttel jutottak közelebb a halálához. Figyelte az elmaradó hegesztésvarratokat, némelyik gondosabban volt megmunkálva a többinél. Volt, amelyik ráncolódott, mint egy sebhely; néhányat oly gondosan lecsiszoltak, hogy alig vette észre őket. Valamennyi alkotójának kézjegye volt: büszkén végzett munka itt, egy hosszú nap végén elkapkodott amott, első ízben betanuló árnyék, tapasztalt, több évtizedes gyakorlattal rendelkező profi, a munkájukat nagyon könnyű volt felismerni.

Megbilincselt kezét nekidörzsölte az érdes festésnek, a göcsörtöknek és ráncoknak, a hiányzó darabkáknak, amelyek évszázados rétegeket fedtek fel, a színeknek, amelyek változtak az idő, a festékellátás vagy a festékek költsége függvényében. A rétegek arra a faasztalra emlékeztették, amit majdnem egy hónapon keresztül bámult. Minden apró barázda az idő múlását mutatta, s valamennyi, a felületbe karcolt név egy-egy férfi vad vágyát jelezte, hogy többet birtokoljon az időből, és ne hagyja, hogy az tovahessentse szegény lelkét.

Jó darabig csendben meneteltek felfelé, egy hordár haladt el mellettük jókora rakományával, meg egy fiatal pár, bűntudatos nézéssel. A szerverkripta elhagyása nem adta meg Lukasnak a hetek óta áhított szabadságot. Csapda volt, szégyenmenet, ajtókból kikandikáló arcok, lépcsőfordulókban figyelő arcok, arcok a lépcsőn. Üres, rezzenéstelen arcok. Barátok arca, akik azon csodálkoztak, hogy ő az ellenségük.

És lehet, hogy az is volt.

Azt mondták volna, összetört, és kimondta a végső tabut, de Lukas most már tudta, miért teszik ki az embereket. Ő vírus volt. Ha eltüsszenti a rossz szavakat, megöl mindenkit, akit ismer. Ez volt az út, amit Juliette bejárt, és ugyanúgy nála sem volt valódi oka. Hitt neki, mint mindig is, mindig tudta, hogy semmi rosszat nem tett, most azonban valóban meg is értette. A lány számos tekintetben olyan volt, mint ő. Azzal a különbséggel, hogy tudta, ő nem fogja túlélni. Bernard megmondta neki.

Tíz szintet haladtak felfelé az IT-től, amikor Peter rádiója emberi hangokat kezdett közvetíteni. Peter elengedte Lukas könyökét, hogy felhangosítsa a rádiót; hallani akarta, vajon őt keresik-e.

– Itt Juliette. Ki van ott?

Az a hang.

Lukas szíve egy kis időre megugrott, mielőtt nagyon hosszan kihagyott. Tekintetét a korlátra szegezte, és figyelt.

Bernard válaszolt, csendet kérve. Peter a rádiójáért nyúlt, lehalkította, de nem kapcsolta ki. A hangok velük kapaszkodtak, előre, hátra. Minden lépés és minden szó Lukasra hullott, szétmállott rajta. A korlátot bámulta, és ismét fontolóra vette az igazi szabadságot.

Fogás, rövid ugrás; hosszú zuhanás.

Szinte látta magát, ahogy végigviszi a mozdulatsort, térdét behajlítja, lábát átdobja.

A hangok a rádióban vitatkoztak. Tiltott dolgokat mondtak. Lucskosak voltak a titkoktól, azt hitték, nem hallja őket senki más.

Lukas újra és újra lejátszotta a saját halálát. Azon a korláton túl a sorsa várt rá. Rendkívül erős volt a vízió, megtörte lépcsőmászása ütemét, hatással volt a lábára is.

Lassított, vele lassított Peter is. Botladozni kezdtek mindketten, mászási hajlandóságuk csökkent, miközben Bernard és Juliette szóváltását hallgatták. Lukasból elillant az erő, és elhatározta, hogy nem ugrik le.

Mindketten meggondolták magukat.

79

17-es siló

Juliette a padlón ébredt, arra, hogy valaki rázza. Szakállas férfi. Solo volt az, ő pedig Solo szobájában ájult el, az asztalánál.

– Megcsináltuk – villantotta ki sárga fogát. Jobban festett, mint ahogy Juliette emlékezetében élt. Sokkal élettelibb volt. Juliette viszont úgy érezte magát, mint aki halott.

Halott.

– Mennyi az idő? – kérdezte. – Milyen nap van?

Megpróbált felülni. Mintha minden izma kettéhasítva úszott volna a bőre alatt, nem kapcsolódva semmihez.

Solo a számítógéphez ment, és bekapcsolta a monitort.

– A többiek szobát választanak, azután felmennek a felső farmokra. – Megfordult, hogy lássa a lányt. Juliette a halántékát masszírozta. – Vannak rajtunk kívül mások is – mondta ünnepélyesen, mintha ez még új hír lenne.

Juliette bólintott. E pillanatban csak egyvalakire tudott gondolni a mások közül. Álmok tértek vissza hozzá, álmok Lukasról, valamennyi bebörtönzött barátjáról, egy szobáról a számukra előkészített ruhákkal, hisz kit érdekel, takarítanak-e, vagy sem. Ez tömegmészárlás lesz, jelzés a maradóknak. A rengeteg tetemre gondolt, amelyek ezen a silón, a tizenhetes számún kívül hevertek. Könnyű volt elképzelni, mi következik ezután.

– Péntek van – nézett Solo a számítógépre. – Vagy csütörtök éjjel, attól függ, hogy szereti. Hajnali kettő. – Megvakarta a szakállát. – Úgy éreztem, többet aludtunk.

– Milyen nap volt tegnap? – Megrázta a fejét. Ennek a kérdésnek így nem volt értelme. – Milyen nap volt, amikor én lemerültem? A kompresszorral? – Nem működött az agya.

Solo úgy nézett rá, mint akinek szintén ezen jár az esze.

– A merülés csütörtökön volt. Ma már holnap van. – Megdörzsölte a fejét. – Na, kezdjük elölről…

– Nincs rá idő. – Juliette felnyögött, és megpróbált felállni. Solo odasietett hozzá, s kezét a karja alá téve segített neki felemelkedni. – Védőruhalabor – mondta. A férfi bólintott. Juliette látta rajta a kimerültséget, ami lehet, hogy csak a fele volt az övének, de Solo mégis kész volt rá, hogy bármit megtegyen érte. Elkeserítette, hogy valaki ilyen hűséges lehet hozzá.

Visszafelé vezette a szűk átjárón; a létramászás fájdalmak seregét hozta vissza. Juliette kikapaszkodott a szerverterem padlójára; Solo követte a létrán, és segített kiemelni a lábát. Együtt tették meg az utat a Védőruhalaborba.

– Szükségem van az összes hőszigetelő szalagra, amink csak van – mondta útközben Solónak. A szerverek közt botladozva nekiment az egyiknek. – Arra a fajtára, ami sárga csévén van, az Ellátás-féle holmira. A vörös csévéjű nem jó.

A férfi bólintott.

– A jobbfajtára. Amit a kompresszornál is használtunk.

– Rendben.

Kiléptek a szerverteremből, és a folyosón csoszogtak tovább. Juliette hallotta, amint a srácok izgatottan kiáltoztak a kanyarban, hallotta csörtetésüket. Furcsa hang volt, akárha kísértetek visszhangja lett volna. De mégis valami normális. Valami normális visszatért a 17-es silóba.

A Védőruhalaborban munkát adott Solónak a szalaggal. A férfi hosszú csíkokat feszített ki az egyik munkaasztalon, a széleken átfedve, hegesztőpisztollyal égetve ki és pecsételve le a csatlakozásokat.

– Legalább háromcentisek legyenek az átfedések – mondta neki, mikor úgy látta, Solo spórolósan bánik az anyaggal. Bólintott.

Juliette az ágyára sandított, és fontolgatta, belezuhanjon-e. Erre azonban nem volt idő. Fogta a szobában lévő legkisebb védőruhát, olyat, aminek a gallérjáról azt gondolta, szoros lehet. Emlékezett rá, milyen nehezen préselte be magát a 17-es silóba, és nem akarta ezt megismételni.

– Nem lesz időm arra, hogy újabb kapcsolót csináljak a ruhának, úgyhogy rádió nélkül leszek. – Darabonként megvizsgálta a takarítóöltözéket, kiselejtezve azokat a részeket, amelyeket eleve úgy terveztek, hogy tönkremenjenek, és mindegyik helyett egy jobbat keresett az Ellátásról való szállítmányból. A ruha nem néz majd ki olyan rendesen és csinosan, mint amilyet Walker segített létrehozni, de világok választják el attól, amit Lukas fog kapni. Fogta az összes részt, amelyeknek a vizsgálatával heteket töltött, csodálva a mérnöki munkát, amivel sikerült olyat létrehozni, ami sokkal gyengébb volt annál, ahogy kinézett. Mutatóujját összeillesztve kipróbált egy tömítést, amivel kapcsolatban kétségei voltak. A tömítés könnyedén kettévált. Másikat keresett helyette.

– Mennyi időre? – kérdezte Solo, zajosan tépve le egy újabb csíknyi szigetelőszalagot. – Egy napra megy? Egy hétre?

Juliette a munkapadjáról a másik pad felé nézett, amelynél Solo dolgozott. Nem akarta megmondani neki, hogy talán nem éli túl. Sötét gondolat volt ez, amit inkább megtartott magának.

– Kitaláljuk majd, hogy jöjjünk magáért – mondta. – Előbb azonban meg kell próbálnom megmenteni valakit. – Hazugságnak hangzott. Meg akarta mondani a férfinak, hogy talán örökre elmegy.

– Ezzel? – Solo megzörgette a szigetelőszalagokból összeállt takarót.

Bólintott.

– Az én otthonom ajtaja sosem nyílik meg – mondta. – Csak ha valakit takarítani küldenek.

Solo bólintott.

– Ugyanez volt itt is még abban az időben, amikor őrültekháza volt ez a hely.

Juliette zavartan nézett fel rá, és látta, hogy a férfi mosolyog. Solo viccelt. Juliette nevetett, bár nem volt nevethetnékje, de rájött, hogy jólesett.

– Hat vagy hét óránk van, míg azok az ajtók kinyílnak – közölte vele. – És amikor kinyílnak, ott akarok lenni.

– És aztán mi lesz? – Solo lekapcsolta a hegesztőpisztolyt, és ellenőrizte a munkát. Felnézett a lányra.

– Aztán látni akarom, mivel magyarázzák, hogy életben maradtam. Azt hiszem – kicserélt egy szigetelést, majd megfordította a ruhát, hogy másik karrészt illesszen rá –, azt hiszem, a barátaim ennek a barikádnak az egyik oldalán harcolnak, azok meg, akik engem ideküldtek, a másikon. Mindenki más figyel, a népem túlnyomó többsége. Túlságosan be vannak gyulladva ahhoz, hogy bármelyik oldalra álljanak, ami alapvetően annyit tesz, hogy nem számíthatunk rájuk.

Szünetet tartott, mialatt az egyik kis kihúzóval eltávolította a csuklórészt a kesztyűhöz rögzítő forrasztást. Amint kint volt, egy megfelelőért nyúlt.

– Gondolja, hogy ez változtat ezen? A barátai megmentése?

Juliette felnézett, és Solót figyelte, aki már majdnem elkészült a szalaggal.

– A barátaim megmentése az a barátaim megmentése – mondta. – Hogy szerintem mi történik majd, ha azok a barikádon lévő népek mind látnak egy takarítót hazajönni? Szerintem arra készteti őket, hogy a dolgok jobbik oldalát lássák, abból a szemszögből pedig értelmetlenek a fegyverek és a harcok.

Solo bólintott. Noha nem kérte senki, elkezdte felcsavarni a takarót. Ez a kis kezdeményezés, az, hogy látja, mi következik, reménnyel töltötte el Juliette-et. Solónak talán ezekre a srácokra volt szüksége, valakire, akire gondot kell viselnie. Máris mintha tucatnyi évet öregedett volna.

– Visszajövök magáért és a többiekért – mondta neki.

Solo leszegte a fejét, kis ideig Juliette-re szegezte tekintetét, látszott, hogy jár az agya. Odament a lány munkapadjához, rátette a gondosan összecsavart takarót, kétszer megpaskolta. Szakállában hirtelen mosoly villant fel, aztán el kellett fordulnia, meg kellett vakarnia az arcát, mintha valami viszketne ott.

Juliette látta, hogy még mindig tinédzser maradt. Még mindig szégyell sírni.

Lukas végórái közül csaknem négyet azzal töltöttek, hogy felhurcolták a nehéz felszerelést a harmadik szintre. A srácok segítettek, Juliette azonban egy szinttel lejjebb megálljt parancsolt nekik, mivel aggódott a legfelső szint levegőjének minősége miatt. Solo néhány nap alatt immár másodjára segédkezett neki a beöltözésben. Komoran vizslatta a lányt.

– Biztos maga ebben?

Juliette bólintott, és átvette a hőszigetelő szalagból készült takarót. Egy szinttel lentebbről Rickson hangja hallatszott, amint az egyik fiúra parancsolt, hogy nyugodjon le.

– Próbáljon meg nem aggódni! – válaszolta. – Lesz, ami lesz. De meg kell próbálnom.

Solo homlokráncolva megfeszítette állát. Bólintott.

– Maga hozzászokott ahhoz, hogy a népével legyen – mondta. – Talán mindenképp boldogabb ott.

Juliette kinyújtotta a kezét, és az egyik vastag kesztyűvel megszorította a vállát.

– Nem arról van szó, hogy itt nyomorultul érezném magam, hanem arról, hogy nyomorúságos lenne a tudat, hogy hagytam őt kimenni, és nem próbáltam meg tenni valamit érte.

– Én meg már épp kezdtem hozzászokni, hogy maga itt van. – Elfordította a fejét, lehajolt, és felvette a sisakot a padlózatról.

Juliette ellenőrizte a kesztyűit, meggyőződött arról, hogy minden szorosan be van csavarva, azután felpillantott. Nagyon kemény lesz a felfelé mászás ebben a ruhában. Ettől rettegett. Aztán kerülgetni kell annak a sok embernek a maradványát a seriffi hivatalban, és át kell jutnia a légzsilip ajtaján. Elvette a sisakot, és elszántsága ellenére megrémítette az, amire készült.

– Köszönet mindenért – mondta. Úgy érezte, ez most több mint búcsú. Tudta, igen jó eséllyel önként teszi azt, amivel Bernard jó pár hete csak próbálkozott. A takarítását elhalasztották, most azonban újra eljött az ideje.

Solo bólintott, és körüljárta, hogy hátulról is leellenőrizze. Megtapogatta a tépőzárat, meghúzgálta a gallérját.

– Rendben van – mondta, s a hangja megbicsaklott.

– Vigyázzon magára, Solo! – Megveregette a férfi vállát. Úgy döntött, kézben viszi a sisakot még egy szintet, mielőtt felöltené, hogy megóvja a levegőjét.

– Jimmy – mondta a férfi. – Azt hiszem, most már visszatérek ahhoz, hogy Jimmynek szólítsanak.

Juliette-re mosolygott. Szomorúan rázta a szakállát, de mosolygott.

– Nem leszek többé egyedül – mondta neki.

80

Juliette átjutott a légzsilip kapuin, fel a rámpára, nem törődve a körülötte lévő halottakkal, mindig csak az egyes lépésekre összpontosítva, és a legnehezebbjén már túl is volt. A többi már csak a nyílt tér volt, és a szerteszórt maradványok, melyek láttán azt kívánta, bár sziklák lennének. Az utat könnyű volt megtalálni. Egyszerűen hátat fordított a messzeségben omladozó metropolisznak, annak, ami felé nagyon régen elindult, és távolodni kezdett tőle.

Folytatta útját a tájban, de az imitt-amott heverő halottak látványa most szomorúbbnak tűnt, mint az előző sétája alkalmával, sokkal tragikusabbnak, mivel egy időre osztozott velük az otthonukon. Juliette vigyázott, meg ne zavarja őket, azzal az ünnepélyességgel haladt el mellettük, ami kijárt nekik, s azt kívánta, bár a sajnálaton kívül többet is tehetett volna értük.

Végül mind elmaradtak, s Juliette egyedül maradt a tájjal. Különös módon ismerős és furcsán vigasztaló volt, hogy a széljárta dombra felfelé kapaszkodva finom por pergett sisakjára. Ez volt az a világ, amiben élt, amiben mindnyájan éltek. Sisakja tiszta búrájából oly világosan látta, amilyen világosan csak lehetett. Haragosan és szürkén lógtak a siető felhők; oldalról porfalak zúgtak el a földhöz közel; a szakadozott sziklákat mintha valami nagyobb darabból vágták volna ki, talán a gépek, amelyek ezeket a dombokat hozták létre.

Mikor a gerincet elérte, megállt, hogy megnézze a látványt maga körül. Erős volt odafenn a szél, a teste teljesen ki volt téve neki. Terpeszben vetette meg csizmás lábát, hogy fel ne dőljön, s lenézett az előtte látható fordított kupolára, otthona ellaposított tetejére. Izgatottság keveredett benne rettegéssel. A távoli hegyek épp csak derengtek az alacsonyan álló nap sugaraiban, s a lenti szenzortorony még árnyékban volt, éjszakában. El fog jutni odáig. Mielőtt azonban elindult volna le a dombról, azon kapta magát, hogy lenyűgözve bámulja a látóhatár felé vonuló, szétszórt horpadásokat. Szabályosak voltak, akárcsak a siló, egyenletesen helyezkedtek el, és ötven darab volt belőlük.

Váratlanul és elemi erővel merült fel benne, hogy rövidesen számtalan ember kezdi meg körülötte a napját. Élő emberek. Nemcsak az ő meg Solo silója létezik, hanem több is. Mit sem sejtő silók, teli emberekkel, akik arra ébrednek, hogy munkába kell menniük, iskolába kell menniük, vagy ki tudja, talán takarítani kell menniük.

Megfordult maga körül, és befogadta az egészet, azon gondolkodva, talán járt már valaki más is ebben a tájban, pontosan ugyanabban az időben, mint ő, hasonló ruhát viselve, miközben agyában teljesen másfajta félelmek kergetőztek. Ha képes lenne kiáltani nekik, megtenné. Ha tudna integetni valamennyi rejtett szenzornak, megtenné.

Más lett a világ kiterjedése, más a lépték ebből a magasságból nézve. Életétől hetekkel ezelőtt megfosztották, annak minden valószínűség szerint véget kellett volna érnie – ha nem otthona előtt, a domboldalon, akkor a 17-es siló elárasztott mélységeiben. De nem így végezte. Ehelyett valószínűleg itt ér majd véget, ezen a reggelen, Lukasszal. Ha nem jó a megérzése, együtt égnek el abban a légzsilipben. Vagy annak a dombnak a gerincére fekszenek, s elmúlnak, mint egy pár, olyan pár, akik kapcsolatát kétségbeesett, éjszakába nyúló beszélgetések formálták, olyan intenzív köteléket hozva létre két hajótörött léleknek, amiről sosem ejtettek szót, és amit sosem ismertek be.

Juliette korábban megfogadta, hogy soha többé nem lesz titkon szerelmes, sőt, soha nem is lesz szerelmes egyáltalán. S ez mégis valahogy rosszabb volt: titokban tartotta még a férfi előtt is. Még önmaga előtt is.

Talán a halál suttogásának közelsége tette, a kaszás, amely homokkal és mérgekkel hányta teli a sisakját. Ugyan mit számított mindez, hogy milyen széles vagy mennyire lakott a világ? A silója valószínűleg megmarad. Nyilván a többi is.

Erős szélroham csapta meg, és csaknem kitépte kezéből az összehajtogatott takarót. Juliette megvetette a lábát, összeszedte magát, és nekilátott a sokkal könnyebb ereszkedésnek az otthona felé. A dombtetőről leérve szem elől tévesztette a kijózanító látványt és az elszomorító magaslatokat, kikerült az erős és hirtelen széllökések útjából. Követte a görbületet, ahol két domb találkozott, útja arrafelé kanyargott, ahol egy házaspár maradványai hevertek szomorúan a tájba temetve, kijelölve a hazafelé tartó kétségbeesett, kimerítő és végzetes utat.

Korán érkezett a rámpához. Senki nem volt odakint, a nap még mindig a hegyek mögött bujkált. Miközben lesietett a lejtőn, azon gondolkodott, mit gondolna bárki, ha megpillantaná őt a szenzorokon át, amint a siló felé botladozik.

A rámpa aljánál megállt, közel a nehéz acélajtókhoz, és várt. Ellenőrizte a hőszigetelő szalagokból készült takarót, fejben átfutotta a tervét. Mászás közben, őrült álmaiban, a vad külvilágban tett séta során végiggondolta az összes forgatókönyvet. Ez működni fog, mondta magának. A gépészek alaposak. Csakis azért nem élte túl eddig senki a takarítást, mert soha nem kaptak segítséget; nem voltak szerszámaik vagy eszközeik. Neki azonban voltak.

Úgy tűnt, mintha az idő egyáltalán nem akarna múlni. Olyan volt, mintha a szeretett és drága óráját elfelejtette volna felhúzni. A rámpa széle alá rakódott talaj folyamatosan cserélődött, Juliette egyre türelmetlenebb lett, s azon gondolkodott, hogy ha lefújták esetleg a takarítást, egymaga fog meghalni. Az jobb lenne, mondta magának. Mély lélegzetet vett, azt kívánta, bár több levegőt hozott volna, elegendőt a visszaúthoz, szükség esetére. Ám túlságosan is aggódott a takarítás miatt ahhoz, hogy fontolóra vegye a lehetőséget: talán nem kerül rá sor. Hosszú várakozás után idegei pattanásig feszültek, szíve hevesen vert: zajt hallott belülről, fogaskerekek fémes csikorgását.

Juliette megmerevedett, karján végigfutott a hideg, torka összeszűkült. Ez volt az. Fészkelődött a helyén, hallgatva azoknak a súlyos ajtóknak a nehéz görgését, amelyek arra készültek, hogy kiadják a szerencsétlen Lukast. Juliette széthajtogatta a hőálló takaró egy részét, és várt. Olyan gyors lesz az egész. Tudta. Ő azonban résen lesz. Senki nem tud bejönni, hogy megállítsa.

A 18-as siló ajtaja rettenetes csikorgással nyílt szét, a nyíláson argon csapott ki rá. Juliette belehajolt. A köd magába ölelte. Vakon nyomult előre, tapogatva maga előtt, a melléhez fogott takaró zajosan csapkodott. Arra számított, hogy beleütközik Lukasba, s majd birkózik egy ijedt, rémült emberrel; arra készült, hogy leteperje, szorosan a takaróba burkolja – csakhogy az ajtóban nem volt senki, egy lélek sem küszködött azért, hogy kijusson, s a lángok közelgő pusztításától minél messzebb kerüljön.

Juliette gyakorlatilag bezuhant a légzsilipbe; teste ellenállásra számított, mint például egy bakancsra az elsötétített lépcsőház tetején, helyette azonban üres térre bukkant.

Amikor az argon megritkult, és az ajtó dübörögve záródni kezdett, cseppnyi reménység, aprócska fantáziálás kerítette hatalmába, hátha mégsem volt takarítás. Hogy az ajtókat egyszerűen neki nyitották ki, üdvözölve visszatérése alkalmából. Valaki talán meglátta a domboldalon, és élve az alkalommal, megbocsátott, s minden rendben lesz…

Ám amint átlátott a gomolygó gázon, tudta, hogy nem ez a helyzet. A légzsilip közepén egy takarítóruhás ember térdelt a belső ajtó felé fordulva, kezével a combjára támaszkodva.

Lukas.

Juliette odasietett hozzá, miközben a helyiséget fény árasztotta el, a tűzfúvókák működésbe léptek, és visszatükröződtek a csillámló műanyagon. Az ajtó döngve csapódott be mögötte, mindkettejüket a zsilipkamrába zárva.

Juliette kirázta a takarót, és körbement, hogy a férfi megláthassa, hogy tudja: nincs egyedül.

A megdöbbenést a védőruha sem palástolhatta. Lukas megijedt, karját felkapta riadtában, miközben kezdtek kilövellni a lángok.

Juliette bólintott, tudta, hogy Lukas tisztán látja őt az átlátszó búrában, még ha ő nem is látja a férfit. A takarót egy gondolatban százszor begyakorolt mozdulattal lebbentette a feje fölé, és gyors mozdulattal letérdelt, önmagát is betakarva.

A hőálló szalagok alatt sötét volt. Odakinn növekedett a hőmérséklet. Megpróbált Lukasra kiabálni, hogy rendben lesz, hangja azonban már a sisakjában is alig volt hallható. Térde és lába alá gyűrködte a takaró széleit, addig izegve-mozogva, míg szorosan a padlóhoz nem szögezte. Előrenyúlt, és megpróbálta a férfi alá is betuszkolni az anyagot, meggyőződve arról, hogy a háta teljes mértékben védve van.

Úgy tűnt, Lukas tudja, mit csinál. Kesztyűs kezét Juliette karjára tette, s ott nyugtatta. A lány érezte, mennyire mozdulatlan, milyen nyugodt. Nem tudta elhinni, hogy várakozni akart, és úgy döntött, hogy inkább elég, de nem takarít. Senkire sem tudott visszaemlékezni, aki így tett volna. Ez aggasztotta, ahogy ott kuporogtak együtt a sötétben, miközben minden egyre forróbb lett körülöttük.

A lángok nekicsaptak a hőszigetelő szalagnak, elég erővel nyaldosva a takarót ahhoz, hogy érezni lehessen, mint a széllökéseket. Felszökött a hőmérséklet, Juliette ajkán, homlokán verejték ütött ki, hiába volt jobban kibélelve a ruhája. A takaró nem lesz elegendő. Nem tartja Lukast életben abban a ruhában. Félelmet egyedül miatta érzett, bár az ő bőre is kezdett felmelegedni.

Pánikja kezdett a férfira is átragadni, vagy talán csak erősebben érezte a forróságot. Keze reszketett a karján. S azután Juliette a szó szoros értelmében megérezte Lukas őrületét, érezte, amint meggondolja magát, valami lángra kap.

Lukas eltaszította őt magától. Vakító fény hatolt be az őket védelmező kupola alá, ahogyan rugdalózva elkezdett kimászni alóla.

A takaró leesett Juliette fejéről, s a fény kis híján megvakította. Érezte az intenzív hőséget, hallotta, amint a sisakja roppan és hangokat ad ki, látta maga felett a tiszta buborékot behorpadni és meggörbülni. Lukast nem látta, csak a vakító fényt, nem érezte őt, csak a perzselő forróságot, ami mindenütt, megégette ahol a bőre a ruhájához ért. Sikoltott fájdalmában és az átlátszó műanyagot védelmezve fejére húzta a takarót.

A lángok pedig tomboltak tovább.

Nem érezte Lukast. Nem látta. Semmiképp meg nem találhatta. A tűz ezernyi helyen égette a testét, mintha megannyi kést mártottak volna húsába. Juliette egymagában ült a vékony védőréteg alatt, égve, tűrve az emésztő lángokat, és forró könnyeket ejtve. Testét rázta a zokogás és a harag, átkozta a tüzet, a fájdalmat, a silót, az egész világot.

Míg végül – elsírta összes könnyét, és az üzemanyag is kifogyott. A tüzes hőmérséklet forróra mérséklődött, s Juliette biztonságosan lerázhatta magáról a gőzölgő takarót. Úgy érezte, mintha bőre még mindig lángolt volna. Lukast kereste, és látta, hogy nem kell messzire mennie.

Az ajtónál feküdt, ruhája elszenesedett, azon a néhány ponton pedig, ahol érintetlen maradt, felhólyagzott. Sisakja még a helyén volt, s ez megkímélte Juliette-et a borzalomtól, hogy látnia kelljen fiatal arcát, a férfi sisakja azonban sokkal jobban megolvadt és meggörbült, mint az övé. Közelebb kúszott hozzá, tartva attól, hogy kinyílik mögötte az ajtó, s hogy jönnek érte; hogy mindennek vége. A játszmát elveszítette.

Juliette felvinnyogott, amikor meglátta a test szabadon maradt részeit, ahol a ruha és a szénbetétek elégtek. Ott volt a feketére szenesedett karja. A gyomra furcsán felfúvódott. Apró keze, olyan kicsi és vékony, s elégett a…

Nem.

Nem értette. Újra sírt. Kesztyűs és gőzölgő kezével sisakjára csapott, és hangjában a döbbent harag és a megkönnyebbülés keverékével felkiáltott.

Aki holtan hevert előtte, az nem Lukas volt.

Olyan ember volt, aki nem érdemelte meg, hogy megsirassa.

81

18-as siló

Juliette tudata jött és ment, akár az égései okozta időnkénti fájdalomkitörések.

Juliette emlékezett a kavargó ködre, a körülötte dobogó bakancsokra, arra, hogy az oldalán feküdt egy légzsilip kemencéjében. Figyelte, ahogyan a világ kifordul a formájából, miközben sisakja, ez a nyúlós holmi, olvadás közben továbbra is süppedt befelé. Nagy ezüstcsillagot látott lebegni maga előtt hullámozva, míg el nem tűnt látóteréből. Peter Billings lesett be hozzá a sisakba, forró vállát rázta, kiabált a körülötte menetelőknek, hogy segítsenek.

Felemelték, és kivitték őt a gőzölgő helyről, az arcokon izzadság csepegett, testéről levágták az összeolvadt ruhát.

Juliette kísértetként lebegett át egykori irodáján, a hátán fekve, alatta aggodalmasan nyikorgott egy kerék, elhaladt az acélrácsok sora, egy üres cella üres padja mellett.

Körbe vitték.

Lefelé.

Szívének sípoló ritmusára ébredt, testét gépek ellenőrizték, egy férfit látott, aki úgy volt öltözve, mint az apja.

Ez az ember vette észre elsőnek, hogy magához tért. Szemöldöke egy mosoly kíséretében felemelkedett, valakinek odabólintott Juliette válla felett.

S ott volt Lukas is, az arca – annyira ismerős, annyira furcsa – elhomályosult szeme előtt. Kezét a kezében érezte. Juliette tudta, hogy egy ideje már fogja a kezét, egy ideje ott van már vele. Lukas sírt és nevetett, arcát simogatta. Jules azt akarta tudni, mi olyan vicces. Mi olyan szomorú. A férfi csak a fejét rázta, ő pedig újra elaludt.

Nemcsak arról volt szó, hogy csúnyán megégett; de arról is, hogy mindenütt megégett.

A gyógyulás napjaiban hol a fájdalomcsillapító ködébe merült el, hol kibukkant onnan.

Valahányszor látta Lukast, bocsánatot kért. Mindenki sürgött-forgott. Peter is eljött. Halmokban álltak a mély-lenti világ üzenetei, de be nem engedtek senkit. Senki más nem láthatta, csak a férfi, aki úgy öltözött, mint az apja, és az asszony, aki az anyjára emlékeztette.

Feje gyorsan kitisztult, amint hagyták.

Juliette olyasvalamiből tért vissza, ami mély álomnak tűnt, többhetes ködnek. De végül felbukkant a fuldoklásról és elégésről szóló rémálmokból, kintlétről, az övével pontosan megegyező silók tucatjairól szóló álmokból. A gyógyszerek féken tartották a fájdalmat – de a tudatát is eltompították. A szúrásokat és a fájdalmat nem bánta, ha ennek árán visszanyerhette az öntudatát. Könnyű szívvel cserélt.

– Hé.

Oldalt fordította a fejét – és Lukas ott volt. Eltávozott bármikor? Melléről takaró csúszott le, ahogyan előrehajolt, Juliette kezét fogva. Mosolygott.

– Jobban nézel ki.

Juliette megnyalta az ajkát. Száraz volt a szája.

– Hol vagyok?

– A harmincharmadikon, a gyengélkedőn. Csak nyugalom. Akarod, hogy bármit hozzak neked?

Megrázta a fejét. Elképesztő érzés volt, hogy mozogni tud, kérdésekre képes válaszolni. Megpróbálta megszorítani a kezét.

– Fájdalmaim vannak – mondta gyengén.

Lukas nevetett. Ennek hallatán mintha megkönnyebbült volna.

– Azt nem csodálom.

Pislogott, és a férfira nézett.

– Van gyengélkedő a harmincharmadikon? – Lukas szavai késlekedtek.

A férfi súlyosan bólintott.

– Sajnálom, de ez a legjobb a silóban. És biztonságban tudhatunk. De ne ezzel foglalkozz! Pihenj! Megyek, iderángatom a nővért.

Felállt, öléből vastag kötet esett a székére, ami eltűnt a takaró és a párnák közt.

– Mit gondolsz, tudsz enni?

Bólintott, arcát a mennyezetnek és a fényes lámpáknak fordította, minden visszatért, az emlékek úgy merültek fel, mint bőrén a fájdalom szúrásai.

Napokig olvasta az összehajtogatott üzeneteket, és sírt. Lukas ott ült mellette, összeszedve azokat, amelyek úgy hullottak a padlóra, mint a lépcsőfordulókról lehajított papír repülőgépek. Újra és újra bocsánatot kért, bőgve, mintha ő tette volna. Juliette minden üzenetet elolvasott vagy tucatszor, próbálva követni, ki nincs már köztük, és ki az, aki még aláírta a nevét. A Knoxszal kapcsolatos rettenetes híreket nem tudta elhinni. Voltak dolgok, például a nagy lépcsőház, amelyek megváltoztathatatlannak tűntek. Sírt Knoxért és sírt Marckért, kétségbeesetten szerette volna látni Shirlyt, de megmondták neki, hogy nem lehet.

Ha kialudtak a fények, kísértetek jöttek hozzá látogatóba. Juliette ilyenkor felébredt, szeme beragadt, párnája nedves volt, Lukas a homlokát simogatta, és azt mondta neki, minden rendben lesz.

Peter gyakran eljött. Juliette újra és újra köszönetet mondott neki. Minden, tényleg minden Peteren múlt. Ő hozta meg a döntést. Lukas elmesélte Juliette-nek a lépcsőházat, a takarításba masírozását, azt, hogy hallotta Juliette hangját Peter rádióján, s abból tudta: életben van.

Peter vállalta a kockázatot, hallgatózott. Ez oda vezetett, hogy elbeszélgetett Lukasszal. Lukas tiltott dolgokat mondott, hisz az a veszély nem fenyegette, hogy még rosszabb helyzetbe kerül, mondott valamit a rossz vírusról, fertőzésről, ami Juliette-et zavarba ejtette. A rádió a Gépészetről az emberek megadásáról vartyogott tudósításokat. Bernard mindazonáltal halálra ítélte őket.

Peternek pedig döntést kellett hoznia. Ő a legfőbb törvény, vagy tartozik valamivel azoknak, akik odajuttatták? Azt teszi, ami a helyes, vagy amit tőle elvárnak? Oly könnyű lett volna az utóbbi mellett dönteni, Peter Billings azonban jó ember volt. Ezt mondta neki Lukas is ott a lépcsőházban. Megmondta neki, hogy a sors tette őket oda, ahol vannak, de a cselekedeteik a jövőre nézve meghatározzák őket. Amit tesznek, azzá lesznek.

Elmondta Peternek, hogy Bernard meggyilkolt egy embert. Hogy bizonyítéka van rá. És hogy ő semmit sem tett, amivel ezt az egészet kiérdemelte volna.

Peter megjegyezte, hogy az IT teljes biztonsági csapata száz szinttel lejjebb van. A legfelsőn csak egy fegyver volt. Csak egy törvény.

Az övé.

82

Hetekkel később

18-as siló

Mindhárman a konferenciaasztal körül ültek; Juliette megigazította a karján a gézkötést, hogy eltakarja a hegesedő szövet kidudorodó csipkéjét, ami kikandikált alóla. Laza overallokat adtak neki, hogy minél kisebb fájdalmat okozzanak, az alsóruhától azonban viszketett, ahol csak az a testéhez ért. Az egyik bársonyszéken ült, türelmetlenül előre-hátra hintáztatta magát, készen arra, hogy távozzon. Lukasnak és Peternek azonban meg kellett beszélniük egyet-mást. Idekísérték, ennyire közel a kijárathoz, ennyire közel a nagy lépcsőházhoz, csak hogy abban a szobában leültessék. Hogy legyen egy kis diszkréció, mondták ők. Idegesítette a nézésük.

Senki sem szólt egy darabig. Peter azzal a kifogással élt, hogy vízért küldte az egyik technikust, de mikor a kancsó megérkezett és a poharakat teletöltötték, senki nem nyúlt az italáért. Lukas és Peter ideges pillantásokat váltottak. Juliette belefáradt a várakozásba.

– Mi van itt? – kérdezte. – Elmehetek? Olyan érzésem van, mintha napok óta halogatnátok ezt. – Órájára pillantott; megrázta a karját, hogy lecsússzon a csuklóján lévő kötésről, és lássa az apró számlapot. Lukasra meredt az asztal fölött, és nevetnie kellett az arcán tükröződő aggodalom láttán. – Megpróbáltok engem örökre itt tartani? Mert odalenn mindenkinek azt mondtam, ma este találkozunk.

Lukas Peterhez fordult.

– Gyerünk, emberek! Ki vele! Mi zavar benneteket? A doki azt mondta, elég jól vagyok ahhoz, hogy lemenjek, nektek meg megmondtam, hogy ha bármi gondom lesz, beugrom Marshhoz meg Hankhez. Eléggé el fogok késni, ha nem indulok neki.

– Oké – mondta Lukas egy sóhaj kíséretében. Olyan volt, mintha feladta volna, hogy Peterrel mondassa el. – Eltelt néhány hét…

– És ti ketten gondoskodtatok róla, hogy több hónapnak érezzem. – Órája felhúzóját csavargatta. Az antik ketyegés visszatért, mintha soha nem is maradt volna abba.

– Csak arról van szó – köhintett Lukas az öklébe, megköszörülve a torkát –, hogy nem tudtuk neked átadni az összes üzenetet, amit küldtek. – Borús arccal nézett rá, bűntudatosan.

Juliette szíve kihagyott. Várta, mit fognak mondani. Még több név kerül majd át egyik szomorú listáról a másikra…

Lukas feltartotta a tenyerét.

– Semmi ilyesmi – mondta gyorsan, felismerve arcán az aggodalmat. – Úristen, sajnálom, semmi ilyesmi…

– Jó hírek – mondta Peter. – Gratulációk.

Lukas egy pillantást vetett rá, amiből Juliette elértette, hogy ő akár másként is gondolhatja.

– Nos… mindenesetre hírek. – Ránézett az asztal felett. Keze összekulcsolva nyugodott a megrongált fán, akárcsak Juliette-é. A lány azt érezte, hogy mindketten elmozdíthatják néhány centit, kezük találkozik, ujjaik egymásba kapcsolódnak. Sok heti gyakorlat után olyannyira természetes lenne. Ez azonban olyasvalami volt, amit aggódó barátok a kórházakban követnek el, nem igaz? Juliette ezt latolgatta, mialatt Lukas és Peter rátértek a választásokra.

– Várjatok. Mi van? – Pislogva felnézett a kezéről, az utoljára gyógyuló testrészéről.

– Az időzítésről van szó – magyarázta Lukas.

– Mindenki csak rólad beszélt – közölte Peter.

– Menjünk vissza – mondta. – Mit mondtatok?

Lukas mély lélegzetet vett.

– Bernard ellenjelölt nélkül indult. Mikor kiküldtük takarítani, a választásokat elhalasztottuk. Azután azonban hírek kezdtek keringeni a te csodás visszatérésedről, és az emberek elkezdtek felbukkanni, hogy szavazzanak…

– Rengetegen – tette hozzá Peter.

Lukas bólintott.

– Nagyarányú volt a részvétel. A siló lakosainak több mint fele jött el.

– Igen, de… polgármesternek? – nevetett Juliette, és körülnézett a karcos konferenciaasztalon, amelyen semmi nem volt, csak az érintetlen vizespoharak. – Nincs valami, amit alá kell írnom? Valami hivatalos módja, hogy elutasítsam ezt a képtelenséget?

A két férfi összenézett.

– Hát akkor ez a helyzet – mondta Peter.

Lukas a fejét rázta.

– Én megmondtam neked…

– Azt reméltük, elfogadod.

– Én? A polgármesterséget? – Juliette keresztbe tette karját, s némi fájdalom árán hátradőlt a székben. Nevetett. – Ti nyilván vicceltek. Azt sem tudnám, mi a…

– Nem is kell tudnod – hajolt előre Peter. – Van irodád, megrázol néhány kezet, aláírsz egyet és mást, jóérzést okozol az embereknek…

Lukas megveregette Peter karját, és megrázta a fejét. Juliette érezte, hogy hőhullám önti el a bőre alatt, s ettől sérülései még inkább viszketni kezdtek.

– Elmondom, mi van – szólt Lukas, mialatt Peter hátradőlt. – Szükségünk van rád. Legfelül hatalmi vákuum van. Még Peter van legrégebben a posztján, és magad is tudod, mennyi ideje került oda.

Juliette figyelt.

– Emlékszel az éjszakánkénti beszélgetéseinkre? Emlékszel, amikor arról beszéltél nekem, milyen az a másik siló? Megértetted, milyen közel járunk ahhoz mi is?

Ajkát rágta, az egyik pohárért nyúlt, és hosszan kortyolta a vizet. A pohár pereme felett kinézve várta a folytatást.

– Kaptunk egy esélyt, Jules. Hogy egyben tartsuk ezt a helyet. Hogy visszatérítsük a…

Juliette letette a poharat, és felemelte kezét, szünetet kérve.

– Ha megcsináljuk – közölte velük hidegen, egyik várakozó arcról a másikra nézve. – Ha megcsináljuk, úgy csináljuk, ahogy én akarom.

Peter a homlokát ráncolta.

– Nincs több hazudozás – mondta. – Esélyt adunk az igazságnak.

Lukas idegesen nevetett. Peter a fejét rázta.

– Hallgassatok most rám – szólt. – Ez nem őrültség. Nem most először gondolom át ezt. A pokolba is, hetekig semmi más dolgom nem volt, csak gondolkodni.

– Az igazságnak? – kérdezte Peter.

Bólintott.

– Tudom, mire gondoltok ti ketten. Arra, hogy hazugságokra, félelemre van szükségünk…

Peter bólintott.

– De ugyan mi ijesztőbbet találhatnánk ki annál, ami tényleg valójában odakinn van? – mutatott a tető felé, és várta, hogy ezt megemésszék.

– Mikor ezek a helyek épültek, az volt az elképzelés, hogy mind együtt veszünk részt ebben. Együtt, de elkülönítve, egymásról nem tudva, hogy ha az egyik megbetegszik, a másikat meg ne fertőzze. Én azonban nem akarok többé ebben a csapatban játszani. Én nem értek egyet az ő ügyükkel. Nem kérek belőle.

Lukas oldalra billentette a fejét.

– Igen, de…

– Úgyhogy mi vagyunk velük szemben. És nem a silókban lévő emberekkel szemben, nem azokkal, akik nap nap után dolgoznak, akik mit sem sejtenek, hanem a csúcson lévőkkel, azokkal, akik tudják. A 18-as siló más lesz. Tudással, céltudatossággal teli. Gondoljatok bele. Az emberek manipulálása helyett miért ne ruháznánk fel őket hatalommal? Hadd tudják meg, mi ellen vagyunk. Hadd legyen ez a mi kollektív akaratunk hajtóereje.

Lukas felvonta a szemöldökét. Peter végigfuttatta kezét a haján.

– Gondolkozzatok el ezen, fiúk. – Ellökte magát az asztaltól. – Szánjátok rá az időt. Én megyek, megnézem a családomat és a barátaimat. De vagy benne vagytok, vagy ellenetek fogok dolgozni. Így vagy úgy, de az igazságot terjeszteni fogom.

Lukasra mosolygott. Merészség volt, de a férfinak tudnia kell, hogy nem tréfál.

Peter felállt, és kifelé fordította tenyerét.

– Legalább annyiban megegyezhetünk, hogy nem teszünk semmi elhamarkodott lépést, míg újra nem találkozunk?

Juliette keresztbe tette a karját. Biccentett.

– Helyes – mondta Peter, kifújta a levegőt, s leengedte karját.

Juliette Lukashoz fordult. A férfi elmélyülten nézte, összeszorított ajkakkal, és Juliette látta rajta, hogy tudja. Ez pedig mindent megváltoztat, és ez rendkívüli módon megijesztette.

Peter elfordult, és kinyitotta az ajtót. Visszanézett Lukasra.

– Tudsz nekünk adni egy másodpercet? – állt fel Lukas, és az ajtó felé lépett.

Peter bólintott. Megfordult, kezet fogott Juliette-tel, aki egymilliomodszor is köszönetet mondott neki. Megigazította csillagját, amely ferdén lógott a mellén, majd kiment a teremből.

Lukas ellépett az ablak elől, megragadta Juliette kezét, és vonszolni kezdte az ajtó felé.

– Te viccelsz? – kérdezte a lány. – Komolyan azt gondoltad, hogy én csak úgy elfogadom ezt az állást, és…?

Lukas tenyerét az ajtóra nyomta, és becsukta. Juliette zavarodottan nézett szembe vele, majd érezte, hogy a férfi, vigyázva a sérüléseire, gyengéden átöleli a derekát.

– Igazad volt – suttogta. Közelebb hajolt, fejét a vállára tette. – Leállok. Nem akarom, hogy elmenj.

Juliette érezte a nyakán a férfi meleg leheletét. Elernyedt. Elfelejtette, mit akart mondani. Egyik kezével a hátát ölelte, másikkal a nyakát.

– Jól van – mondta, megkönnyebbülve attól, hogy a férfi végre beismerte. Érezte, hogy Lukas reszket, hallotta szaggatott, ziháló levegővételét.

– Jól van – suttogta megint, s arcát az övének szorítva próbálta vigasztalni. – Sehová sem megyek egyelőre…

Lukas kicsit hátrahúzódott, hogy lássa Juliette-et. A lány érezte, hogy az arcát keresi, a férfi szeméből könnyek patakzottak. Lukas teste rázkódni kezdett, Juliette érezte a karján, a hátán.

S amikor a férfi magához húzta, és ajkát az ajkára nyomta, akkor értette meg, hogy amit Lukasban érzékel, az nem félelem vagy pánik. Hanem idegesség.

Csókjuk közben hangosan felnyögött, s ez a mámor hatásosabb volt, mint az orvosok gyógyszerei. Észre sem vette a fájdalmat, amit Lukas összekulcsolt kezei okoztak a hátán. Nem emlékezett, mikor ízlelte utoljára valaki ajkát. Visszacsókolt, de túl hamar véget ért. Lukas ellépett, és a kezét fogva, idegesen kipillantott az ablakon.

– Ez egy… uh…

– Ez jó volt – szorította meg a kezét.

– Talán nekünk már… – Állával az ajtó felé intett.

Juliette mosolygott.

– Igen. Valószínűleg.

A férfi kikísérte az IT bejárati folyosóján a lépcsőfordulóig. Egy technikus várta Juliette-et a válltáskájával. A lány látta, hogy sérülései miatti aggodalmában Lukas rongyokkal párnázta ki a szíját.

– És biztos vagy benne, hogy nincs szükséged kísérőre?

– Elleszek nélküle – mondta haját a füle mögé simítva. Magasra emelte a táskát, egész a nyakáig. – Nagyjából egy hét múlva találkozunk.

– Rádión elérsz – mondta Lukas.

Juliette nevetett.

– Tudom.

Megfogta és megszorította a kezét, majd a főlépcsőház felé fordult. Valaki bólintott neki az arra áramló tömegből. Juliette biztos volt benne, hogy nem ismeri, mégis visszaköszönt. Mások is utánafordultak, hogy tekintetükkel kövessék. Elhaladt köztük, és megragadta a nagy, ívelt acélrudat, ami végigkanyargott a dolgok szívébe, ami összetartotta azokat a kedvetlen, megviselt lépcsőfokokat, miközben egyik élet a másik után morzsolódott el felettük. Juliette pedig megemelte a bakancsát, hogy megtegye az első lépést az igencsak hosszúnak ígérkező úton…

– Hé!

Lukas szólt utána. Átszaladt a fordulón, arcán zavar látszott.

– Azt hittem, lefelé mész, hogy találkozz a barátaiddal.

Juliette rámosolygott. Terhekkel megrakott hordár haladt el mellettük. Juliette arra gondolt, az ő terheiből mennyi enyészett el az utóbbi időben.

– Első a család – felelte Lukasnak. Felpillantott a zümmögő siló középpontjában lévő nagy aknára, majd bakancsát a következő lépcsőfokra emelte. – Előbb látnom kell az apámat.

Epilógus

17-es siló

– Harminckettő!

Elise táncolt felfelé a mély-lenti lépcsőkön, lehelete hosszú párafelhőt vont mögötte, az esetlen fiatal lábak a nehéz bakancsban lármásan döngették a nedves acélt.

– Harminckét lépcsőfok, Mr. Solo!

Visszatért a pihenőre, megbotlott az utolsó fokban, s kezén-térdén ért földet. Elise lenn maradt egy pillanatig, lefelé nézve, alighanem azon töprengve, sírjon vagy ne.

Solo arra számított, hogy sírni fog.

Helyette azonban felnézett, és széles mosollyal tudatta, hogy minden rendben van. Volt a mosolyában egy hézag, ott, ahol egy laza foga kiesett, s még nem nőtt új a helyébe.

– Megy lefelé – tudatta. Új overalljába törölte a kezét, és odaszaladt Solóhoz. – Megy lefelé a víz!

Solo felnyögött, amikor a kislány nekiszaladt a csípőjének és átölelte a derekát. Fél kézzel megsimogatta a hátát, mialatt a kislány magához szorította.

– Nagyszerű lesz minden!

Solo fél kézzel a korlátba kapaszkodva elnézett a lába alatt lévő, rozsdaszín, régi vérfolt mellett, el az emlék mellett, le a messze alant levonuló vízbe.

A csípőjén lévő rádióhoz nyúlt. Juliette nyilván alig várja már, hogy megtudja.

– Azt hiszem, igazad van – mondta a kis Elise-nek, és elővette a rádióját. – Azt hiszem, rendbe jön minden…

Kérdezz-felelek Hugh Howey-val

K: Ez most tényleg a vége?

V: Hogy az összes kedvenc kung-fu filmemből egyszerre idézzek: minden vég egy új kezdet. Sok történetet kell még elmesélnem. Nemcsak a 18-as siló múltját, de a 17-es siló jövőjét is, mely meg fog változni. Na és persze ott van körülöttük az összes többi siló is. El sem fogjátok hinni, hogy mi történik a 40-es silóban!

K: Miért nincsenek liftek?

V: Ugyanazért, amiért a kommunikáció is drága. A hatalmon lévők félnek attól, hogy együtt vagyunk, és megosztjuk egymással ötleteinket, gondolatainkat és álmainkat.

Ja, és a Liftkezelők Egyesült Szakszervezete miatt is.

K: Miért hal meg olyan sok ember a könyveidben?

V: Hogy legyen hely az újaknak!

K: Elmondhatom, hogy milyen marha jók ezek a könyvek?

V: Hát persze! De még jobb lenne, ha másoknak is elmondanád, hogy írjanak róluk értékeléseket. Minden egyes értékelést elolvasok az Amazonon, még akkor is, ha némelyiktől megfájdul a pocim. Ha szeretnél más olvasóknak segíteni, hogy ők is felfedezzék azokat a történeteket, amiket szeretsz, akkor szánj rá pár percet, hogy összedobsz egy értékelést. Írj értékelést minden olyan könyvhöz, amit szeretsz. Az írók lelke csak úgy sóvárog a visszajelzésekért. Rengeteget jelent a számunkra!

K: Mikor lesz ebből a kötetből film?!

V: Mi lenne, ha készítenénk inkább egy menő TV-sorozatot…?

K: Mi lesz a következő?

V: A Sand folytatásán dolgozom. Ha még nem olvastad, akkor ez a történet egy homokbúvár családról szól, akik azon a keskeny és barátságtalan földsávon élnek a Homokhegyek és a folyamatosan forrongó Senkiföldje között. Komolyan elég zord vidék. A 17-es siló kéjutazás lenne hozzá képest. Bárki, aki valaha is megkísérelte elhagyni Homokföldet, elpusztult, vagy soha többet nem hallottak felőle.

Aztán egy nap egy fiatal lány visszatér, és történeteket mesél a másik oldalról…

K: Hogyan tudom nyomon követni a munkádat?

V: Fú, de jó kérdés, köszönöm!

Követhetsz a Twitteren: @hughhowey

Rendszeresen felkeresheted a weboldalamat: hughhowey.com

És e-mailt is írhatsz nekem: hughhowey@gmail.com

K: Mondd meg az igazat: az összes kérdést te találtad ki, mi?

V: Igen.

Vajon a világ jó hely, vagy rossz? Biztonságos vagy veszélyes? Vajon a horizont mögött csodák vagy borzalmak várnak ránk?

Ezek a kérdések folyamatosan kísértenek minket, akár tudatában vagyunk nekik, akár nem. Az ezen kérdésekre adott válaszok határozzák meg, hogy szeretünk-e idegen tájakra utazni, vagy jobban érezzük magunkat, ha otthon maradhatunk. Hatással vannak arra, hogyan érzünk a bevándorlással kapcsolatban, mit gondolunk más országokról, más államokról vagy akár más kerületekről a városunkban. Néhányan rettegünk a jövőtől, mások alig várják, hogy eljöjjön. Néhányan az elmúlt idők után sóvárognak, mások csupán fejlődést látnak a jövőbe tekintve.

Sokunk két véglet, a remény és a rettegés között sodródik, hullámaik úgy rángatnak minket, mint az árapály. Némely napokon szívesen kalandozunk új vidékekre, máskor legszívesebben egész nap ágyban maradnánk, és a fejünkre húznánk a takarónkat. Néha meg valahol a kettő között találjuk magunkat.

Sosem fogom elfelejteni, amikor először hajóztam át Kubába. Huszonötödik évemben jártam, és egy fém halászhajó kapitánya voltam. Egy ausztrál ügyfelet vittem, aki Hongkongba akart eljutni. Úgy tizenkét mérföldre járhattunk a kubai partoktól északra, amikor kubai hajók radarjeleit kezdtük fogni. A rádióban spanyol hablatyolás recsegett. Úgy közeledtünk Havanna felé, hogy kevés fogalmunk volt róla, mi vár ott ránk.

Addig egész életemben mást sem hallottam, csak Kuba-ellenes propagandát. Mint minden hatékony propaganda, első morzsái ennek is igazságfoszlányokra épültek. Valóban konfliktusokkal terhelt volt országaink kapcsolata. Ott feküdt előttem az ország, mellyel talán csak egy hajszál választott el az atomháborútól. Minden kedvenc gyerekkori filmemben a kommunisták voltak az ellenség. Ezek az emberek holtan akarnak látni. Azt vártam, hogy figyelmeztető lövéseket fognak leadni a hajónk felé. Ellenségességet vártam. Biztos voltam benne, hogy hiba volt ez az út.

Kuba egy meglehetősen összetett hely, a pradoxonok szigete, de egy dolog biztosan nem mondható el róla: nem veszélyes. És nem olyan hely, ahol nem látják szívesen vagy ahonnan kinézik az amerikaiakat. Bárhova tértünk is be, mindenhol tárt karokkal vártak minket. Az évek alatt hónapokat töltöttem el Kubában, és mindig egészen fantasztikus élmény volt. Ha a gyerekkori élményeimre hagyatkoztam volna, akkor soha nem mentem volna el oda. Szerencsére azt a döntést hoztam meg, hogy a saját szememmel fogom megnézni magamnak.

Ez a gondolat, hogy a saját szememmel nézzek meg valamit, volt a Siló és folytatásainak alapötlete. Televíziónk képernyője, internetes böngészőink, keresőmotorjaink, újságjaink, a helyi hírek és a mobiljaink is ontják ránk az olyan szalagcímeket, melyek arról tájékoztatnak minket, hogy milyen is a világ, amiben élünk. Azt harsogják, hogy odakint nincs más, csak autóbalesetek, dugók, gyilkosságok, háborúk, hurrikánok és csupa olyan dolog, ami megölheti a gyerekünket, de erről bővebben tizenegy után.

Csábító lehet mindezért a médiát okolni, de mi vagyunk azok, akik akkor is lelassítanak egy autóbaleset mellett, ha az az autópálya másik oldalán történt. Látnunk kell. Lenyűgöz minket a borzalom. Tudni akarjuk, hogy történt-e valami olyasmi, ami miatt aggódnunk kell. És ez tökéletesen érthető: milliógenerációnyi ember, majom, cickány és gyík leszármazottjai vagyunk, akiket arra kódoltak, hogy jobb félni, mint megijedni. A természetben az optimistáknak van a legjobb ízük.

A modern világ egyik kihívása, hogy túllépjünk a belénk kódolt ösztönös félelmeinken, és racionálisan nézzünk végig a világon. Vagy, ami még nehezebb, merjünk reménnyel telve kitekinteni.

Miközben ezeket a sorokat írom, Portugáliában vagyok, és azt figyelem, ahogy az Egyesült Államok újabb utazási korlátozásokat és karanténokat rendel el. Spanyolország, mely minden oldalról a szomszédunk, lezárta a határait. Olaszország bezárkózott. A világ egy olyan járvánnyal küzd, mely már most több életet követelt, mint szeptember 11-e reggele. Nem kell mondanom, tombol a rettegés.

Őrültség lenne ilyen vészterhes időkben is bizakodni, és mégis, néhányan ezt tesszük. Néhányan látjuk, hogy összefognak a nemzetek, hogy megbirkózzanak a betegséggel. Világszerte ápolók és orvosok váltak szuperhősökké. Az olaszok az erkélyeikről énekelnek, hogy egymást szórakoztassák. Zion Williamson, az NBA tizenkilenc éves újonca megfogadta, hogy a profi sport leállítása után mindenkinek kipótolja a kieső bérét a környékén. A lezárások is annak a jelei, hogy megvan a bátorságunk ahhoz, hogy megnyerjük ezt a küzdelmet. A tettek is a reményből születnek. Kínában, Szingapúrban és Dél-Koreában már látjuk annak a jeleit, hogy nem ok nélküli a reménykedés.

Számomra a Siló sosem az emberiség végének története volt. Hanem annak a története, hogy az emberiség minden esély ellenére győzedelmeskedik. A történet hősei pedig azok, akik szembeszállnak a pesszimizmussal, félelemmel, kétséggel és kétségbeeséssel. Allison, aki egyetlen képernyőnek sem hisz, mely a külvilágot mutatja. És Juliette, aki hiszi, hogy minden megjavítható, ami elromlott.

A Siló első magánkiadásához ezt az ajánlót írtam: Azoknak, kik mernek remélni. A mai napig gyakran úgy dedikálom ezeket a kiadásokat, hogy a nevem alá odaírom, hogy Merj remélni! Mintegy emlékeztető ez arra, hogy miről is szól a történet. Nem vagyok mindig olyan bátor, mint amilyen szeretnék lenni. Tétovázok, és kétségeim támadnak, és néha hiszek életem képernyőinek. És mégis, a végtelen óceánokon való hajózás és az ismeretlen kikötők meglátogatása megtanított egy fontos dologra: semmi sem olyan sötét, mint saját kétségeink, és semmi sem olyan veszélyes, mint a tétlenség. Menjetek ki! Nézzétek meg a saját szemetekkel! És ha valami olyasmit találtok, ami nem működik rendesen, ne feledjétek, hogy együtt helyre tudjuk hozni.

Annak ellenére, hogy minden okunk megvan reménykedni, nagyon úgy tűnik, hogy a végítéletről szóló történetek megszállottjai vagyunk. Popkultúránkat posztapokaliptikus és katasztrófatörténetek uralják.

Miközben a Silót írtam, Hollywood egyre-másra bombázott minket áradásokról, hatalmas hullámokról és cápákkal teli tornádókról szóló filmekkel. Földrengések és aszteroidák pusztítják el Földünket, kígyók térítik el repülőgépeinket, az idegenek a poklok poklát szabadítják ránk, a zombik meg zombiskodnak. Az Empire State Buildingre különösen rájárt a rúd az elmúlt évek során, az idegenek támadásai mellett meteoritokat, vulkánokat és Supermant is át kellett vészelnie. Borzalmas évek voltak ezek a Föld és a nagyon magas épületek számára.

Ebben a környezetben a Siló elég nagyot szólt. A kézirat aukcióra került a kiadók között, és Ridley Scott is lecsapott rá, hogy filmet készítsen belőle. Sikerült leakasztanom egy irodalmi ügynököt (Kristin Nelson, a legjobb a szakmában), és egyszeriben azon kaptam magam, hogy világszerte üzleteket kötünk. Interjúkra kértek fel, beszédeket mondtam, a külföldi kiadók pedig a világ legkülönbözőbb szegleteibe repítettek el, hogy még több interjút adjak, és még többet dedikáljak.

Akárhová vittek a könyvturnék, mindenhol ugyanazokkal a kérdésekkel bombáztak a rajongók és a média: miért vagyunk ezeknek a történeteknek a megszállottjai? Miért nem tudjuk megunni őket? Mikor cseng már le a hisztéria?

Sosem volt jó válaszom ezekre a kérdésekre. De ahogy újra és újra feltették őket nekem, rájöttem, hogy ideje valami értelmeset mondanom rájuk. Úgyhogy alaposan megrágtam a témát. Végiggondoltam, hogy miért akartam a világvégéről írni. Mit mond ez el rólam? Vagy az, hogy szeretek ilyen történeteket olvasni, és olyan filmeket nézni, amikben pórul jár az Empire State Building? Elvégre boldog, optimista fickó vagyok. Akkor meg? Mi olyan különleges a világban, hogy felbukkantak ezek a történetek, és ennyire leuralták a popkultúránkat?

Az utolsó, világunk és korszakunk egyediségéről szóló kérdés volt a kulcs. Az évek alatt rájöttem, hogy minden olyan gondolatot visszautasítsak, mely arra próbál utalni, hogy bizonyos korszakok vagy helyszínek felsőbbrendűek lennének másoknál. Ezek a gondolatok ugyanis mindig tévútra visznek. Sokáig tartott elfogadnunk, hogy a Földünk nem az univerzum közepe, vagy hogy a Naprendszerünk csak egy a sok közül, vagy hogy azok a kusza foltok a csillagok között bizony más galaxisok, vagy hogy a mi univerzumunk egy multiverzum része, vagy az egész csupán egy szimuláció, amit igen vacak programozók írtak.

A korszakkal, amiben élünk, még elfogultabbak vagyunk. Ennek egyik része az egónk, de nagyrészt az húzódik mögötte, hogy sokkal többet tudunk a jelenről, mint a múltról, melyet nem is igen kutatunk. Ott van például a fejlődés sebessége, melyről úgy hisszük, hogy sosem volt még ilyen gyors, pedig sokan azt mondják, hogy száz évvel ezelőtt sokkal gyorsabban változott a világ, mint most. A pártpolitika ocsmányságai miatt ajvékolók elfelejtik, hogy nem is olyan régen a politikusok egymásra lövöldöztek az utcán, és ökölcsatákat vívtak a kongresszusban.

Minden generáció szentül meg van győződve róla, hogy egyedi időket él. De ez az elfogultság szinte mindig téves.

És mégis, nehéz tagadni a posztapokaliptikus fikció robbanásszerű térhódítását, és némi magyarázatot is követel. Tényleg mindenütt ilyen történeteket látni, Az éhezők viadalától kezdve Az útvesztőn keresztül a Z világháborúig és az Armageddonig. Hogyan is tagadhatnám, hogy nem volt még olyan egyedi és különleges időszak a világtörténelemben, mint a mostani, melyet elöntenek a világunk végéről szóló történetek?

Éppen ezen gondolkodtam, amikor a Siló turnéja kapcsán a nyugati part felé repültem. A Sziklás-hegység fölött járva kinéztem az ablakon, és arra gondoltam, hogy milyen hihetetlen kihívásokkal kellett szembenézniük az amerikai telepeseknek. Ekkor jöttem rá, hogy egykoron a westerntörténetek is éppen úgy uralták a kultúránkat, mint most a posztapokaliptikus fikció. A huszadik század első felében egymás után jelentek meg a westernponyvák, és akkoriban sokkal több westernfilmet mutattak be, mint mostanában disztópikus vagy apokaliptikus műveket. 1930 és 1954 között majdnem háromezer westernfilmet készítettek!

Hirtelen értelmet nyertek ezek a kulturális megszállottságok. A westernek is a civilizáció szélén való túlélésről szóltak. Arról, hogy idegen területeket fedezünk fel, ahol a törvények képlékenyek, az idegenek veszélyesek, és a zord körülmények a legjobbat hozzák ki hőseinkből, és a legrosszabbat mindenki másból.

Azon a repülőn eszembe jutott, hogy van valami nagyobb dolog a háttérben, valami ősi és univerzális, mely bepillantást enged az emberi természetbe. Vajon ez a minta régebbre nyúlik vissza, mint a westernek?

Mint olyasvalaki, aki a húszas éveit egy vitorlás hajón töltötte, régóta imádtam az elveszve-a-tengeren történeteket. A helyi könyvtárban rengeteg ilyet találhattam, még a klasszikusok között is. Mert amikor az emberek elkezdtek rendszeresen átutazni az óceánokon, megszállottjai lettünk a kalóztörténeteknek, elsüllyedt kincseknek, hajótöréseknek, felfedezetlen és lakatlan szigeteknek és minden olyan történetnek, melyben valami balul sült el a tengereken. Akkoriban az óceán volt a végtelen határvidék. Ez volt az a hely, ahol véget ért a civilizáció, és kezdődött a vadon.

Na és ezelőtt? Hát hogyne! Az ijesztő történetek, melyekben valaki elveszett az erdőkben, a „Jancsi és Juliska”-történetek, boszorkány-és démonhistóriák, az alvilág és az istenek haragja köré felépített mesék. Dante Pokla, Gulliver utazásai, az Odüsszeia, Sir Gawain és a Zöld Lovag.

Az emberi történelem során éppen annyira meséltünk történeteket szórakoztatás, mint figyelmeztetés céljából. Ne kóborolj túlságosan messzire a biztonságos otthonodtól, mert rossz dolgok történhetnek veled. Belső félelmeink és külső fenyegetések kifejezései által a katasztrófatörténetek megszokott részei lettek kultúránknak.

Jó okunk van gyanítani, hogy itt rejlik a történetmesélés eredete. Mindig is úgy éreztük, hogy életünk egy hajszálon függ. Egymásra és technológiánkra vagyunk utalva. De az eszünkre és a ravaszságunkra is. A katasztrófatörténetek azokról a borzalmakról szólnak, amikor megfosztanak minket az első kettőtől, ugyanakkor azokról a fantáziákról is, hogy megment minket a második kettő. Arról álmodozunk, hogy ha egyedül találjuk magunkat a vadonban, és a bátorságunkon és a találékonyságunkon kívül semmink sincs, akkor vajon túlélnénk-e? Szinte olyan ez, mint hogy nagyon élveznénk egy olyan tévéműsort, amiben a szereplők meztelenül rettegnek a semmi közepén, vagy idegenek egy csapata egy lakatlan szigetre kerül, ahol egyesével ki kell ütniük egymást.

De ha ennyire megszállottjai vagyunk a vadonnak és a túlélőtörténeteknek, akkor miért léptünk tovább a világvége-történetekre és a posztapokaliptikus fikcióra?

Úgy hiszem, azért, mert már nincs a Földön olyan vadon, melyet nem fedeztünk fel, és amitől félnünk kellene. Műholdjaink mindent feltérképeztek és lefényképeztek. Persze a kivétel ebben az esetben is erősíti a szabályt: a Lost szigete, melyet varázslatos módon még nem fedeztek fel. A marsi, ami azt bizonyítja, hogy ha a mi bolygónkon már nincs feltérképezetlen terület, akkor elég átkopogtatnunk a szomszédba. Manapság, ha egy idegen tájról szóló történetet akarunk elmesélni, akkor már nem a tér horizontjait kell átlépnünk, hanem az időét. Egy olyan jövőt kell elképzelnünk, melyben új világokat kell felfedeznünk, vagy egy olyan jövőt, ahol a világunk abba a vadonba süllyedt vissza, melytől annyira rettegünk.

Ebben a megvilágításban egészen érthetőnek tűnik a posztapokaliptikus fikció népszerűsége. Egyszerűen csak eldobjuk magunktól azokat a társadalmi kötelékeket és eszközöket, melyekre eddig támaszkodtunk, és megkérdezzük magunktól, hogy vajon mire jutnánk pusztán az eszünket használva. Fantasztikus elgondolkozni ezen a problémán, ami már évezredek óta birizgálja a képzelőerőnket. Ezeknek köszönhetően maradunk agyafúrtak, éberek és mentálisan edzettek. A legrégebbi és legközkedveltebb történeteink is pont ilyenek.

Az Odüsszeia a vadon, a tenger, a haragos istenek története, arról szól, hogy véget ér fizikai és érzelmi világunk, és arról, hogy a hős valahogy mégis túléli, és győzedelmeskedik. Ősöreg történet. Ezer évvel ezelőtt írták a mienktől különböző kultúra mienktől különböző nyelvén, és mégis tökéletesen rezonál a mi időnkre és világunkra. Hogy miért? Azért, mert egy korszak és egy korszak emberei sem egyediek. Ez pedig lenyűgöző.

Ezt saját odüsszeikus utazásaim során tanultam meg, amikor körbevitorláztam a világot. Több száz sziget lakosságával találkoztam, és sokkal több közös dolgot fedeztem fel bennük, mint különbözőséget. Nem vagyunk különlegesek… ami különleges. Ugyanazok a félelmek gyötörnek, ugyanazok a remények táplálnak, és olyannyira rá vagyunk utalva a mellettünk álló emberre és az eszközeinkre, hogy elvesztésük a legelemibb félelemmel tölt el. Ez tesz minket emberré. Ez a mi történetünk. És ez egy ősöreg történet.

Úgyhogy nem meglepő, hogy a szakadék szélén táncoló emberiségről írtam történetet. Ezek a mesék mindig is népszerűek voltak. Ami ennél meglepőbb, hogy még az a regény is erre a sorsra jutott, amit most éppen a kezetekben tartotok. A kegyetlen igazság az, hogy ennek a könyvnek nem szabadna léteznie. Akárhányszor meglátom egy példányát, mindig arra gondolok, vajon hogy került oda.

A hitetlenségemet nem az a húszévnyi próbálkozás táplálja, mely során próbáltam megírni első regényemet, és az, hogy minden egyes alkalommal feladtam az első néhány fejezet után. Sem az, hogy már a harmincas éveimben jártam, egy észak-karolinai könyvesboltban dolgoztam, és csak a szabadidőmben írtam, hogy aztán magánkiadásban jelentessem meg a sci-fi írásaimat, amikor ez a történet eszembe jutott.

Nem, ennek a könyvnek azért nem lenne szabad léteznie, mert soha nem regényként gondoltam rá.

Ami fura, tekintve, hogy számomra minden egy potenciális regény. Minden új történet, minden dilis ötlet, minden hajnali álom. Több regényötletem van, mint amivel valaha is bármit kezdeni tudnék. Minden adott pillanatban tucatnyi teljesen kész regény rohangál a fejemben nagyjából úgy, mint egy falkányi koffeinmérgezéses jack russell terrier.

De ez nem ilyen ötlet volt. Amikor leültem megírni a Silót, már a következő regényem vége felé jártam, ami sorrendben a hatodik kiadott művem lett volna. A Siló csak egy novellaötlet volt. Egyfajta terápia szeretett kutyám, Jolie halála után. Valami sötétet akartam írni; dagonyázni akartam a szenvedésben; egy olyan történetet akartam alkotni, melyben a végkifejlet ugyan egyértelműen jó és boldog, de kultúránk ezen csavarosan boldog időszakának összes csavaros csavarja közül ebben a csavaros történetben az volt a végső csavar, hogy egyáltalán nem volt csavar.

Rossz dolgok történnek. Jó emberek halnak meg. Vége.

Sosem fogom elfelejteni az érzést, amikor beugrott az első sor. Tökéletesnek éreztem. Tökéletesen elkapta a hangulatomat. Ebédszünetben gyorsan begépeltem egy e-mailbe, és elküldtem magamnak. A gyermekek játszottak, miközben Holston a halálba mászott. Ártatlanság és vidámság az öngyilkosság árnyékában. Az élet kezdete és vége. Eshetőségek, és a hullámfüggvények összeomlása. A gyerekek ugróköteleznek, miközben egy férfi súlyos tetteket mérlegel.

Mindig is pozitív szemléletű fickó voltam. Még a veszteségem után (amit csak a nem kutyatulajdonosok képesek elintézni annyival, hogy meghalt egy állat) is felszegtem a fejem, és tudtam, hogy az élet megy tovább, és továbbra is fantasztikus lesz. De szinte tapintható volt legjobb barátom hiánya. Minden alkalommal szíven ütött, amikor hazaértem. Írás közben folyamatosan éreztem egy vele egyméretű levegőbuborékot a lábam mellett. Kínzott a gondolat, hogy többé soha nem kapom őt vissza. Innen ered ez a történet. És ez a tanulsága is.

Én legalábbis így gondolom.

Ezt a történetmesélés eredetének tanulsága követte, egy olyan tanulság, melynek igazságát csak lassan ismertem fel és lassan fogadtam el. Sokáig úgy gondoltam a történetmesélőkre, mint olyan írókra, akik eldugott kis kunyhókba húzódva, magányosan alkották meg történeteiket, hogy aztán onnan előbújva, szalaggal átkötve, tálcán kínálják azt fel olvasóik számára. Az igazság azonban az, hogy a történetmesélés szinte mindig is egy szóbeli hagyomány volt. A történetek élő közönség előtt hangzottak el, és a közönség energiája nemcsak a történetmesélőre, de magára a történetre is hatással volt.

Eretnekség! – sikolt fel most megannyi szerző. A művészet független és önálló! Senki sem lehet hatással a születésére!

Amiről nekem az jut eszembe, hogy vajon milyen borzalmas művészeti alkotásokat hozhatnak létre ezek az emberek. A művészet nem más, mint hatás másokra, és ez kétirányú folyamat. A közönség elképed, amiből a történetmesélő tudja, hogy érzékeny pontra tapintott. Nevetnek, és tudja, hogy célba ért a poénja. Ásítoznak, a történetmesélő pedig újratervez. Éppen ez adja a színház és az élő zene varázsát is, hogy a nézők fontos szerepet játszanak az energiák áramlásában, átadásában, átalakulásában. Minden élő előadó ezt fogja mondani. És minden élő közönség egyet fog érteni.

A Siló eredetileg az első hét fejezete volt annak a könyvnek, amit most a kezetekben tartotok. Technikailag elbeszélés volt, túl hosszú ahhoz, hogy novella legyen, és túl rövid ahhoz, hogy regénynek lehessen nevezni. Valójában nem volt semmi. Csupán önterápia. Amíg rá nem jöttem, hogy nem vagyok egyedül.

Kitettem a történetet a netre, és rányomtam egy kilencvenkilenc centes árcédulát, ami akkoriban a létező legalacsonyabb ár volt. Ha lehetőségem lett volna rá, szívesen megosztottam volna ingyen is. Miután kiadtam, teljesen el is felejtkeztem róla. Visszatértem a regényemhez. Nem reklámoztam. A borító egy olyan kép volt, melyet úgy öt perc alatt dobtam össze, de senkit nem hibáztatok, aki azt gondolja, hogy háromnál többet biztos nem dolgoztam rajta.

Hetek múlva valami furcsaságra figyeltem fel. Az online eladásaimat mutató oldal, mely úgy napi egy–öt eladásról számolt be a regényeimet illetően (ami éppen arra volt elég, hogy vegyek magamnak egy kávét, és folytassam az írást), hirtelen tucatnyi eladást mutatott. Másnap újabb tucatnyit. Aztán mindennap újabb és újabb tucatnyit.

Egyetlen hónap alatt ezer példány fogyott el a Siló eredeti kéziratából, mely egészen elképesztő mennyiség volt a számomra (és valójában mindenki számára, aki kicsit is képben van a könyveladással kapcsolatban). A következő hónapban háromezer példányt kapkodtak le a virtuális könyvespolcokról. Minden eladott példány után úgy harmincöt cent ütötte a markomat, úgyhogy ez már kézzelfogható összeg volt egy olyan fickó számára, akik heti háromszáz dolcsiért pakolgatta más szerzők könyveit a polcokra (igen, komolyan).

Nem értettem, hogy mi történik. Amennyire meg tudtam mondani, egyik ismerősöm sem beszélt erről a történetről. Nem a családom és a barátaim vásárolták fel a példányokat. Én meg aztán végképp nem beszéltem senkinek sem róla. Aztán feltűntek az értékelések. Édes jó istenem, az értékelések.

Szinte az összes ötcsillagos volt, de mindegyik egy reklamációval ért véget: hol a többi? Hol találom meg a folytatást?

Hát nem volt több. Spoilerveszély: Holston halott! Allison halott! Nincs már mit elmesélni. A kutyám halott, összetörtem, és újra össze kellett raknom magamat. Mondatról mondatra. Nem tudhattam, hogy az önsegélyező terápiám valójában csoportfoglalkozás volt. Volt valami ebben a világban, amit alkottam, és ezekben az érzelmekben, amiket kiventilátam, ami rezonált egy olvasóval, aki mesélt róla valaki másnak, aki írt egy értékelést, majd szólt még valakinek, hogy olvassa el, a fenébe is, csak kilencvenkilenc cent, és ebédszünetben végezhetsz is vele.

Igen, vannak a történetben csavarok, amik elbizonytalanítják az olvasókat. Igen, a csavaros végű történetek világában sok embert váratlanul ért, hogy itt nincsen semmilyen csavar. (Ne feledjétek, már az első mondattal lelövöm a poént!) Igen, nincs hová folytatni. De az olvasók attól még folytatást követeltek.

2011 októbere volt. Volt egy regényvázlatom, amit a közelgő NaNoWriMóra készítettem, arra az éves kihívásra, mely során egyetlen hónap alatt kell megírni egy ötvenezer szavas regényt. Az előző pár évben már részt vettem rajta, így írtam meg a Molly Fyde and the Land of Lightot, a Half Way Home-ot és a Hurricane-t. Abban az évben azt terveztem, hogy megírom a negyedik és egyben utolsó Molly Fyde-regényt. De ahogy az eladások október 31-re átlépték az ezret, úgy döntöttem, hogy kiszolgálom az olvasókat. Összedobtam egy vázlatot. Azzal kezdtem, hogy felsoroltam a még életben lévő karaktereket (Marnes és Jahns), de ekkor volt már a fejemben egy új szereplő is, valaki, aki ott élt mélyen bennem, aki mindig is ott volt, aki a legtönkrementebb dolgot is képes megjavítani, és akiben van annyi remény és pimasz bátorság, hogy az én és az ő világában is mindent helyrehozzon.

Abban a hónapban megszületett Juliette. Gyászom hamvaiból kel életre, az olvasóimmal való kapcsolat formálta meg, ide-oda pattogott a művészet és a történet az elbeszélő és a közönség között, és végül elkészült a regény. November során megírtam a második, harmadik és negyedik könyvet is. Decemberben elkezdtem dolgozni az ötödiken. Januárra az egész történetet feltöltöttem a netre, és azonnal ki is lőtt a bestsellerlistákon. Csak azért fűztem őket egybe, mert néhány olvasó arról panaszkodott, hogy ötször is kattintania kellett, míg minden részt elolvasott.

Az igazság az, hogy nélkületek, olvasók nélkül soha nem írtam volna meg a többi részt. Soha nem tudtam volna, hogy hasonló dolgokon megyünk keresztül, hasonlóan érzünk, és hasonló történetekre vágyunk. A rákövetkező évben kezdtem egyre jobban megérteni az élőszó erejét, aminek hála főállású író lehettem, amikor turnéra indultam a könyvvel, és személyesen is találkoztam a közönségemmel. Meghallgattam, hogyan estek szerelembe az emberek ezzel a sorozattal, és hogyan meséltek róla a barátaiknak és családtagjaiknak, hogy ők is olvassák el. Találkoztam olyan emberekkel, akik tucatnyi példányt vásároltak fel, és mindenkinek küldtek belőle, aki csak eszükbe jutott. Találkoztam azokkal, akik értékeléseket írtak, és arra buzdítottak másokat, hogy ők is fedezzék fel ezt a világot, Juliette világát. Rájöttem, hogy ezen történet sikere éppen úgy ered az olvasók reakciójából, mint az én képességeimből.

Az életem örökre megváltozott, és nemcsak azért, mert többet foglalkozhatok azzal, amit szeretek, és újabb és újabb vad történeteket mesélhetek el, hanem azért is, mert nagyra értékelem a bennünk élő történetmesélő és történetimádó állatot is. Vágyjuk azokat a történeteket, melyek fájdalmasak, de reményt adnak. Katasztrófatörténeteket akarunk olvasni, melyek megtanítanak arra, hogyan éljünk túl. Mindenekfelett pedig behúznak minket a kedvenc kitalált szereplőinkkel kötött kapcsolatok, a szerzővel kötött kapcsolat, aki megalkotta őket, és a többi olvasóval kötött kapcsolat, akik pont annyira imádják őket, mint mi.

Ez a történet azért létezhet ebben a formában, mert ti nem álltatok le. Nektek köszönhetően a történet évről évre új olvasókat talál. Nektek köszönhetően talán még több is lehet belőle. Esetleg egy tévésorozat. Talán egy újabb trilógia a silókon túl. Talán még több novella más silókról. Lehetetlen megmondanom. Csakis rajtatok áll.

Köszönöm azoknak, akik értékelést írtak, vagy meséltek a könyvről az ismerőseiknek. Azoknak, akik csak ezután fognak értékelést írni, vagy mesélni róla ismerőseiknek, azt üzenem, hogy alig várom, vajon hova visz minket az út. Lehet, hogy egy romlott világon vezet át, de mindannyiunkban él egy Juliette, aki készen áll arra, hogy mindent helyrehozzon.

Hugh Howey

Karanténba helyezve a 06-os silóban

Portugália, Föld bolygó

I.SZ. 02020

A szerzőről

Hugh Howey a New York Times és az USA Today bestsellerszerzője, a SILÓ, a MŰSZAK, a HOMOK és a BEACON 23 és sok más mű szerzője. Munkáit több mint negyven nyelvre fordították le, és világszerte több millió példányt adtak el belőlük. A SILÓ-ból tévésorozat is készült az AppleTVPlus gyártásában, a BEACON 23-ból készülő sorozat megjelenését pedig 2023-ra tervezi az AMC. Hugh hol New Yorkban, hol az Egyesült Királyságban él feleségével, Shay-jel.

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ: HOLSTON

1

2

3

4

5

6

7

MÁSODIK RÉSZ: MEGFELELŐ MÉRET

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

HARMADIK RÉSZ: KIVETVE

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

NEGYEDIK RÉSZ: A MEGOLDÁS

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

ÖTÖDIK RÉSZ: A HAJÓTÖRÖTT

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

Epilógus

Kérdezz-felelek Hugh Howey-val

A legsötétebb mesék története

A szerzőről