Kedves Vásárlónk!

Szeretettel és tisztelettel nyújtjuk át a példányodat.

Köszönjük, hogy megvásároltad ezt a kötetet a szerző, az eredeti nyelvű szerkesztők és egyéb munkatársak, a hazai kiadó, a kiadó vezetői, a fordító, az irodalmi szerkesztő, a lektor, a kiadói szerkesztő, a korrektorok, a tördelők, a kommunikációs munkatársak, a rendszerfejlesztők és üzemeltetők, a kiadó sok egyéb munkatársa és a terjesztő minden munkatársa nevében.

Igen, rengeteg ember munkáját támogattad a vásárlásoddal.

Emellett támogattad még a magyar nyelvű e-könyvkiadás fejlődését, és azt, hogy az egész világon minél több, minél jobb minőségű magyar e-könyv minél könnyebben elérhető legyen.

Gratulálunk a döntésedhez, és tisztelettel köszönjük.

Bízunk benne, hogy a könyveinkkel és a kiszolgálással örömet szerzünk neked, mihamarabb viszontláthatunk, és másoknak is ajánlod a Könyvmolyképző könyveit.

H U G H   H O W E Y

Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2024

Írta: Hugh Howey

A mű eredeti címe: Shift

A művet eredetileg kiadta:

John Joseph Adams Books, an imprint of Houghton Mifflin Harcourt

Copyright © 2013 by Hugh Howey All rights reserved.

Fordította: Varga Tibor A szöveget gondozta: Váry Orsolya

ISSN 2062-3100

EPUB ISBN 978-963-597-613-3

MOBI ISBN 978-963-597-614-0

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2024-ben Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid Korrektor: Deák Dóri

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Azoknak, kik teljesen magukra maradtak.

Prológus

2110

A georgiai Fulton megye dombjai mögött

Troy visszatért az életbe, és egy sír belsejében találta magát. Bezárt világra ébredt, arcához vastag tejüveg lemez préselődött.

A jeges homályon túl sötét körvonalak kavarogtak. Megpróbálta felemelni a kezét, hogy dörömböljön az üvegen, izmai azonban túl gyengék voltak. Sikítani is próbált, ám csak köhögésre telt tőle. Szájában keserű ízt érzett. Füle csengett a nehéz zárak kattogásától, a levegő sziszegésétől, a rég nem használt zsanérok nyikorgásától.

Felette fények ragyogtak, testét meleg kezek tapogatták. Segítettek neki felülni, mialatt ő köhögött tovább, lélegzete felhőként lebegett a dermesztő levegőben. Valaki vizet hozott. Pirulákat kellett bevennie. A víz hideg volt, a pirulák rosszízűek. Troy leküzdött néhány korty vizet. Segítség nélkül nem bírta tartani a poharat, a keze reszketett. Elárasztották az emlékek, mintha egy hosszú rémálom jeleneteit látta volna. A régmúlt összekeveredett a tegnapokkal. Megborzongott.

Kórházi papírköntös. Valaki eltávolított egy ragtapaszt. Karját megrántották, ágyékából csövet húztak ki. A koporsóból két fehérbe öltözött ember segítette ki. Pára szállt körötte, összesűrűsödött és szétoszlott.

Troy felült, szeme káprázott a ragyogástól, próbálta nyitva tartani; látta az élőkkel teli koporsók hosszú sorait, amelyek a távoli, ívelt falak felé nyújtóztak. A mennyezetet alacsonynak érezte; ott volt a magasra halmozott föld fojtogató nyomása. És az évek. Rengeteg év telt el. Mindenki elment már, aki jelentett valamit a számára.

Mindennek vége volt.

A pirulák keserű íze nem múlt el Troy torkából. Nyelni próbált. Halványultak az emlékek. Rövidesen elveszít minden rosszat, aminek valaha is tudatában volt.

Összeesett – a férfiak azonban, akik fehér overallt viseltek, számítottak erre. Elkapták és a földre eresztették, reszkető bőrén zizegett a papírköntös.

Az emlékek visszafelé áramlottak; záporoztak, mint a bombák, aztán hirtelen nyomuk veszett.

A pirulák csak ennyit tehettek. A múlt lerombolása időbe telt.

Troy a kezébe temette arcát, és zokogott. Fején együttérző kezet érzett. A két fehér ruhás meghagyta neki ezt a pillanatot. Nem siettették az eljárást. Az udvariasság itt egyik ébredő lélekről a másikra szállt – s ébredése napján az összes koporsójában fekvő férfi megtapasztalja majd.

Hogy végül… elfeledje.

1

2049

Washington

A magas, üvegezett vitrinek valaha könyvespolcokként szolgáltak. Voltak árulkodó jelek. Apróságok, mint a polcokon elhelyezkedő fémtárgyak, amiket sok évszázadosra datáltak, miközben a zsanérok és az apró zárak legfeljebb néhány évtizedesek lehettek. És a faanyag is: az üvegek körüli keretek cseresznyefából, míg a szekrénytestek tölgyből készültek. Valaki néhány réteg festékkel próbálta orvosolni ezt a különbséget, az erezet azonban eltérő volt. A szín sem volt tökéletesen egyforma. Ezek a részletek szinte világítottak, ha valaki szakértő szemmel tekintett rájuk.

Donald Keene képviselő nem tudatosan gyűjtötte össze ezeket a nyomokat. Egyszerűen csak látta, hogy sok-sok évvel ezelőtt lezajlott itt egy nagy tisztogatás, egy kis helycsinálás. Valamikor a múltban eltávolították a szokásos jogi könyveket a szenátor várószobájából, míg a végén már csak néhány darab maradt. Ezek a sok viszontagságon átment túlélők csendesen meghúzták magukat az üvegezett szekrények homályos sarkaiban. Csukva voltak, gerincüket repedések hálózták, régi bőrkötésük úgy hámlott le róluk, mint a napégette bőr.

A többi kötet – a túlélő könyvek rokona mind – eltűnt. Helyükön a szenátor kétéletnyi hivatalából származó emlékeztetők gyűjteménye volt látható.

Keene képviselő az üvegen visszatükröződve láthatta néhány fel-alá járkáló, izgatott újoncát, akik most léptek szolgálatba. Donaldhoz hasonlóan fiatalok voltak, és reménytelenül optimisták. Változást hoztak a Capitol Hillre. S ezúttal valamiként azt remélték, képesek lesznek arra, ami hozzájuk hasonlóan naiv elődeiknek nem sikerült.

Mialatt sorukra vártak, hogy találkozhassanak a nagy Thurman szenátorral, aki szűkebb pátriájukból, Georgiából való volt, idegesen fecserésztek. Gágogó papok, gondolta Donald, mind sorba állnak, hogy találkozhassanak a pápával, és megcsókolhassák a gyűrűjét. Nagyot sóhajtott, és a tárló tartalmára összpontosított, teljesen beleveszve az üveg mögötti kincsekbe, miközben néhány georgiai képviselőtársa a kerületében lévő Betegségmegelőzési és Járványügyi Központról fecsegett.

– …és van a honlapjukon egy részletes útmutatójuk, ez a válságreagálási és készenléti kézikönyv arra az esetre, ha, és ezt kapjátok ki, ha zombiinvázió következik be! El tudjátok ezt hinni? Zombik, basszus. Mintha a BJK arra számítana, hogy valami zűr lehet, és hirtelen mindannyian felzabáljuk egymást…

Donald elfojtott egy mosolyt, tartva attól, hogy az üvegben tükröződve valaki felfigyel rá. Egy fotógyűjteményt nézegetett; az összes kép a szenátorról készült az utolsó négy elnök valamelyikével. Minden felvétel ugyanazt a pózt és kézfogást ábrázolta, egyazon környezetben, petyhüdt zászlók és túlméretezett, csicsás elnöki pecsétek előtt. A szenátoron nem sok változás látszott, miközben az elnökök jöttek és mentek. Haja őszülni kezdett, azután ősz is maradt; láthatóan tökéletesen hidegen hagyta az évtizedek vonulása, mintha mindig is olyan lett volna, amilyen most.

Az, hogy a képeket egymás mellett lehetett látni, valahogy mindegyik értékét csökkentette. Megrendezettnek látszottak. Hamisnak. Mintha a világ leghatalmasabb emberei mindannyian anyukáiknak könyörögtek volna, hogy fényképezzék már le őket, mialatt ott állnak és pózolnak ezzel a papírmasé figurával, ezzel a hatásos műanyag szoborral, mint valami út menti attrakcióval.

Donald nevetett, s az atlantai képviselő csatlakozott hozzá.

– Tudom, igaz? Zombik. Ez vidám. De gondoljatok bele, oké? Hogy lehet, hogy a BJK egyáltalán rendelkezik effajta harcászati kézikönyvvel, hacsak…

Donald szerette volna helyesbíteni újonc képviselőtársát, megmutatni neki, min nevetett valójában. Nézzétek meg a mosolyokat, akarta mondani. Az elnökök mosolyognak a képeken. A szenátor pedig úgy fest, mint aki sokkal szívesebben lenne egyebütt. Mintha a főparancsnokoknak ebben az egymásutániságában mindenki tudná, ki a hatalmasabb, s ki az, aki a helyén lesz még akkor is, amikor nekik már rég se hírük, se hamvuk.

– …a tanácsát, hogy legyen mindenkinél baseballütő, lámpával meg gyertyával együtt, igaz? Csak a biztonság kedvéért. Tudjátok, agymosásra.

Donald elővette telefonját, és megnézte az időt. A várószobába nyíló ajtóra pillantott, s azon gondolkodott, még mennyi ideig kell toporognia. Eltette a készüléket, egy polcot nézegetett, amelyen oly gonddal hajtogattak meg egy katonai egyenruhát, mint valami finom mívű origamit. A zubbony bal oldali mellrészén kitüntetések sorakoztak, akár egy legókockákból összeállított fal; az ujjakat felhajtották és feltűzték, hogy a kézelő mentén odavarrt aranypaszomány jól látható legyen. Az egyenruha előtt érdemérmek pihentek méretre készült farácson, ajándékok, amelyek még jelenleg is szolgáló férfiak és nők elismeréséről tanúskodtak.

A kiállított tárgyak hosszú időt öleltek fel – az egyenruha a múltból, a kitüntetések azoktól, akiket jelenleg vetettek be. Két háborúról meséltek, az egyiket a szenátor vívta meg még fiatalon, a másiknak pedig a megakadályozásáért harcolt már felnőtt és bölcs emberként.

– …igen, őrülten hangzik, tudom, de tudjátok, mit tesz a kutyával a veszettség? Úgy értem, mit csinál vele valójában, a biológiai…

Donald közelebb hajolt tükörképéhez, és szemügyre vette a kitüntetéseket. A rajtuk szereplő számból és jelmondatból látható volt, hogy mindegyik egy bizonyos hadrendbe állított ezredet képviselt. Vagy zászlóaljat? Nem emlékezett. A testvére, Charlotte tudná. Arrafelé van valahol.

– Hé, téged ez kicsit sem nyugtalanít?

Donald rájött, hogy a kérdést hozzá intézték. Megfordult, és szembenézett a bőbeszédű képviselővel. A férfi harmincas éveinek közepén járt, nagyjából egyidős lehetett Donalddal.

Donald saját magát láthatta benne, a ritkuló haját, a kezdődő pocakot, a középkorúak táborára jellemző kényelmetlen változásokat.

– Mármint engem, a zombik? – Nevetett. – Nem. Nem mondhatnám, hogy nyugtalanítanak.

A képviselő közelebb lépett, tekintete az impozáns uniformisra siklott, amely úgy dagadozott a vitrinben, mintha még benne lenne a harcos mellkasa.

– Nem – mondta a férfi. – Az, hogy találkozol vele.

Kinyílt a titkárság ajtaja, kihallatszott a benti telefonok csörgése.

– Keene képviselő?

Idősebb recepciós hölgy állt az ajtóban, fehér blúza és fekete szoknyája karcsú és atletikus alkatot sejtetett.

– Thurman szenátor fogadja önt – mondta.

Donald vállon veregette az atlantai képviselőt, miközben ellépett mellette.

– Hát, sok szerencsét – hebegte utána az.

Donald mosolygott. Ellenállt a kísértésnek, hogy megforduljon, és elmesélje a férfinak, hogy meglehetősen jól ismeri a szenátort, hogy gyerekként a térdén lovagolt. Csak épp Donaldot túlságosan lekötötte, hogy saját kellemetlen idegességét elrejtse.

Átlépett a faberakásokkal gazdagon díszített kazettás ajtón, s a szenátor belső szentélyében találta magát. Nem olyan idegesség volt ez, mint keresztülmenni a folyosón, megismerkedni valakinek a lányával, és randira hívni. A nyugtalanságát az okozta, hogy most kollégaként fognak találkozni, miközben Donald még mindig kisfiúnak érezte magát.

– Erre tessék – mondta a recepciós. Hatalmas, telepakolt íróasztalok párjai között vezette Donaldot, telefonok tucatjai csörögtek rövid megszakításokkal. Öltönyben, kosztümben és ropogós ingben lévő fiatal férfiak és nők beszéltek egyszerre két telefonon, és egyáltalán nem izgatták magukat. Unott arckifejezésükről lerítt, hogy ez egy hétköznap reggel normális munkamenete.

Donald az egyik asztal mellett elhaladva, kezét kinyújtva megérintette a fát. Mahagóni. Itt még a beosztottaknak is szebb asztalok jutottak, mint neki. És a berendezés: a luxusminőségű szőnyeg, a réges-régi, széles bordűrök, az antik kazettás mennyezet, a lelógó csillárok, amelyek valószínűleg valódi kristályból voltak.

A telefoncsörgéstől és pittyegéstől hangos helyiség végén kazettás ajtó nyílt, Mick Webb képviselő lépett ki rajta, a találkozója épp most ért véget. Mick észre sem vette Donaldot, annyira lekötötte a figyelmét a maga előtt tartott nyitott dosszié.

Donald megállt, s bevárta kollégája – régi egyetemi barátja – közeledését.

– Szóval – kérdezte Micktől –, hogy ment?

Mick felnézett, és becsapta az irattartót. Hóna alá tette, és bólintott.

– Igen, igen! Nagyszerűen ment. – Mosolygott. – Sajnálom, ha soká tartott. Sehogy sem tudott betelni velem az öreg.

Donald nevetett. Tudta, hogy valóban így volt. Mick könnyedén haladt előre a ranglétrán. Amellett, hogy magas és jóképű volt, tele volt önbizalommal és karizmával. Donald régen azzal ugratta, hogy ha nem állna ennyire hadilábon a nevekkel, egy nap ő lehetne az elnök.

– Semmi probléma. – Hüvelykjével a háta mögé bökött. – Új barátságokat kötöttem.

Mick mosolygott.

– Azt lefogadom.

– Jól van hát, találkozunk a birtokon.

– Persze. – Mick a dossziéval megveregette a karját, és a kijárat felé indult. Donald elkapta a szenátor recepciósának türelmetlen pillantását, és előresietett. A nő egy intéssel betessékelte a homályosan megvilágított irodába, majd szorosan becsukta mögötte az ajtót.

– Keene képviselő.

Thurman szenátor kinyújtott kézzel állt íróasztala mögött, szokásos mosolyát villantva fel, amelyet Donald már jól ismert a képekről, a tévéből és a gyermekkorából. Thurman szenátor kora ellenére – hetven felé járt, ha ugyan túl nem haladt rajta – jó karban lévő, fitt férfi volt. Oxford inge katonás termeten feszült; szorosra kötött nyakkendője fölött erős nyak bukkant ki az ingéből; hullámos, ősz haja rendezett volt, mint egy sorkatonáé.

Donald keresztülvágott a sötét szobán, és megrázta a szenátor kezét.

– Jó látni önt, uram!

– Üljön le, kérem! – Thurman elengedte Donald kezét, s az egyik székre mutatott az asztal túloldalán. Donald megfordult, és helyet foglalt a világospiros bőrülőkén. Az arannyal szegett lyukak úgy sorjáztak a karfa mentén, mint acélgerendában a robusztus szegecsek.

– Hogy van Helen?

– Helen? – Donald megigazította nyakkendőjét. – Nagyszerűen. Már visszatért Savannah-ba. Igazán élvezte, hogy találkozhatott önnel a fogadáson.

– Csoda szép asszony a felesége.

– Köszönöm, uram. – Donald kétségbeesve igyekezett lazítani, ami nem segített. Az irodában félhomály volt, hiába égett a mennyezetvilágítás. A felhők egyre komiszabbak lettek odakinn – sötétek és alacsonyan csüngők. Ha esik, az alagúton át kell visszamennie az irodájába. Utálta az alagutat. Hiába terítettek le szőnyegeket és aggattak fel megfelelő gyakorisággal kis csillárokat, mégis pontosan tudta, hogy a föld alatt van. Csatornában iszkoló patkánynak érezte magát a washingtoni alagutaktól. Mindig úgy érezte, mindjárt beomlik a tető.

– Hogy érzi magát az új állásában?

Donald elszakította a tekintetét a felhőkről.

– Tetszik – válaszolta. – Lefoglal, de tetszik.

Meg akarta kérdezni a szenátortól, hogy van Anna, ám mielőtt megtehette volna, nyílt mögötte az ajtó. A vékony recepciós hölgy jelent meg, s két üveg vizet hozott. Donald köszönetet mondott neki, letekerte a kupakot az üvegéről, s látta, hogy azt előre meglazították.

– Remélem, annyira azért nem foglalja le, hogy ne tudna nekem is dolgozni – húzta fel fél szemöldökét Thurman szenátor. Donald kortyolt egy kis vizet, és azon gondolkodott, vajon ez a félszemöldök-felhúzás olyan képesség-e, amit bárki elsajátíthat. Legszívesebben vigyázzba állt és tisztelgett volna tőle.

– Biztos vagyok benne, hogy arra szakíthatok időt – mondta. – Azok után, hogy ön mennyit korteskedett mellettem? Kétlem, hogy én az előválasztások mellett képes lettem volna erre. – Az ölében tartotta a palackot.

– Maga meg Mick Webb mennek vissza, igaz? A két buldog.

Egy kis időbe beletelt, mire Donald rájött, hogy a szenátor az egyetemi kabalaállatukra céloz. Georgiában nem sok időt szánt arra, hogy figyelemmel kísérje a sportéletet.

– Igen, uram. Hajrá, Dawgs!

Remélte, hogy jól emlékszik.

A szenátor mosolygott. Előrehajolt, így arcát megvilágította az íróasztalára omló lágy fény. Donald látta az árnyékot a szarkalábain, amelyeket egyébként nem volt könnyű észrevenni. Szemből – keskeny arca és szögletes álla miatt – valószínűleg fiatalabbnak látszott, mint profilból. Olyan ember volt, aki ahelyett, hogy lesből támadna, kertelés nélkül kimondja, amit szeretne.

– Maga építészetet tanult Georgiában.

Donald bólintott. Könnyű volt megfeledkeznie arról, hogy ő jobban ismeri Thurmant, mint a szenátor őt. A szenátorral jóval gyakrabban foglalkoztak a lapok, mint vele.

– Így van. Igen, az egyetemen. Azt terveztem, hogy abból diplomázom. De aztán úgy éreztem, több jót tehetek azzal, ha kormányzom az embereket, mint ha dobozokat rajzolok, amikbe beledughatom őket.

Saját szövege hallatán megrándult az arca. Üres frázis volt csak ez az egyetemről. Valami jól hangzó mondat, amivel megmagyarázhatta, hogy mostantól nem lapít össze sörösdobozokat a homlokával, és nem bámulja a lányok szoknyás fenekét. Jó párszor elgondolkodott már rajta, miért hívták ide őt és a többi kongresszusi újoncot. Mikor a meghívót kézhez kapta, először arra gondolt, társasági vizitről van szó. Aztán Mick is elhencegett a saját meghívójával, s Donald egyfajta formalitásra vagy hagyományra gyanakodott.

Most viszont már azon járt az esze, vajon valamiféle hatalmi játék-e ez, alkalom arra, hogy hájjal kenegessék a georgiai képviselőket azokra az időkre gondolva, amikor Thurmannek majd az alsó-és kisebb házban szüksége lesz egy bizonyos szavazatra.

– Mondja csak, Donny – pillantott fel a szenátor, vizesüvege után nyúlva –, mennyire tud maga titkot tartani?

Donaldban meghűlt a vér. Arra kényszerítette magát, hogy nevetéssel űzze el a hirtelen rátörő idegességet.

– Megválasztottak, vagy nem?

Thurman szenátor mosolygott.

– És így alighanem megtanulta a legfontosabb leckét a titkokkal kapcsolatban. – Üdvözlésre emelte műanyag palackját. – A cáfolatukat.

Donald bólintott, és kortyolt a vizéből. Nem volt biztos benne, mire akar kilyukadni a szenátor, de máris kényelmetlenül érezte magát. Érezte, hogy most következik egy azok közül a háttéralkuk közül, amelyekről azt ígérte választóinak: megválasztása esetén gyökerestül kiirtja majd.

A szenátor hátradőlt székében.

– A cáfolat a titkos fűszere ennek a városnak – mondta. – Ez tartja kordában a többi összetevőt. Mindig azt mondom az újonnan megválasztottaknak: az igazság ki fog derülni – mindig kiderül –, de össze fog keveredni egy csomó hazugsággal. – A szenátor intett egyet a levegőbe. – Ugyanazzal a generálszósszal kell leöntenie minden hazugságot és minden igazságot. Engednie kell, hogy azok a weboldalak és pletykafészkek, akik leleplezésekkel szemétkednek, összezavarják a közvéleményt, és a maga javára kell fordítania a folyamatot.

– Ööö, igen, uram. – Donald nem tudta, mi mást mondjon, úgyhogy ismét belekortyolt a vizébe.

A szenátor megint felvonta az egyik szemöldökét. Egy pillanatra megmerevedett, majd kertelés nélkül megkérdezte:

– Hisz maga a földönkívüliekben, Donny?

Donaldnak kis híján az orrán folyt ki a víz. Kezével eltakarta a száját, köhögött, meg kellett törölnie az állát. A szenátor nem moccant.

– Földönkívüliekben? – Donald megrázta a fejét, és a nadrágszárába törölte nedves tenyerét. – Nem, uram. Úgy értem, az emberrablós fajtában nem. Miért?

Azon töprengett, vajon nem vizsgáztatják-e. Miért kérdezte a szenátor, hogy képes-e titkot tartani? Ez egyfajta titkos beavatás? A szenátor hallgatott.

– Nem léteznek – mondta végül Donald. Figyelt minden arcrándulásra, jelzésre. – Vagy igen?

Az öregember elmosolyodott.

– Na, hát ez az – mondta. – Léteznek, vagy sem, a szöveg odakinn attól még pontosan ugyanolyan lesz. Meglepné, ha azt mondanám, nagyon is léteznek?

– A pokolba is, igen, meglepődnék.

– Helyes. – A szenátor felütött egy dossziét az asztalán. Donald rámeredt, és felemelte a kezét.

– Várjon! Most akkor léteznek, vagy nem? Mit szeretne mondani nekem?

Thurman szenátor nevetett.

– Természetesen nem léteznek. Viccel? – Levette kezét a dossziéról, és az asztalra könyökölt. – Látta, mennyit akar tőlünk a NASA, hogy elrepülhessenek a Marsra, meg vissza? Nem létezik, hogy eljussunk egy másik csillagra. Soha. És ide sem jön senki. A francba, hát minek jönnének?

Donald nem tudta, mit gondoljon, de ez teljesen más érzés volt, mint az egy perccel korábbi. Tudta, mit akar mondani a szenátor, miként tűnnek a dolgok egyszerre feketének és fehérnek, összekeverve azonban minden szürke és zavaros lesz. Lepillantott a dossziéra. Hasonlított ahhoz, amit Mick vitt magával, és emlékeztette arra, mily előszeretettel viseltetik a kormányzat minden iránt, ami elavult.

– Ez cáfolat, igaz? – Méregette a szenátort. – Ön épp ezt teszi. Megpróbál lerázni.

– Nem. Én mondom magának, nem kell annyi sci-fit nézni. Valójában miből gondolja, hogy azok a tojásfejűek állandóan valami másik bolygó gyarmatosításáról álmodoznak? Van valami fogalma, hogy ez mennyi bonyodalommal járna? Nevetséges. Nem költséghatékony.

Donald vállat vont. Nem tartotta nevetségesnek. Visszatekerte a kupakot a vizespalackra.

– Olyan a természetünk, hogy szabad területekről álmodozunk – mondta. – Arról, hogy helyet találunk, ahonnan szétterjedhetünk. Nem így kerültünk végül ide is?

– Ide? Amerikába? – A szenátor nevetett. – Nem, nem úgy történt, hogy idejöttünk, és szabad területet találtunk. Megbetegítettünk egy rakás embert, megöltük őket, és helyet csináltunk magunknak. – Thurman a dossziéra mutatott. – Amivel elérkeztünk ehhez. Van itt valamim, amin szeretném, ha maga dolgozna.

Donald a palackját a hatalmas asztal bőrborítására helyezte. Kezébe vette az irattartót.

– Olyasvalami ez, ami a bizottságon át jön?

Próbálta visszafogni a reményeit. Vonzónak találta a gondolatot, hogy már első hivatali évében törvényjavaslat társszerzője lehet. Kinyitotta a dossziét, és az ablak felé billentette. Odakint vihar készülődött.

– Nem, semmi ilyesmi. Ez a TárMeL-ről szól.

Donald bólintott. Természetesen. A titkokról és összeesküvésekről szóló bevezetés hirtelen tökéletes értelmet nyert, miként a georgiai törvényhozók odakinti gyülekezése is. A szenátor új energetikai törvényének lényegét képező Tároló és Megsemmisítő Létesítményről volt szó, arról a komplexumról, amely egy napon otthont ad majd a világ elhasznált nukleáris fűtőanyagának. Vagy – a Thurman által hivatkozott honlapok szerint – ez lesz a következő 51-es körzet, avagy a hely, ahol egy új és továbbfejlesztett szuperbomba épül, esetleg titkos börtön libertariánusoknak, akik eggyel több fegyvert vásároltak a kelleténél. Lehet válogatni. Épp elég nagy volt a zaj, hogy bármilyen igazságot el tudjon rejteni.

– Igen – felelte Donald, némiképp lehervadva. – Kaptam néhány szórakoztató hívást a kerületemből. – Nem merte említeni azt, ami a gyíkemberekről szólt. – Szeretném, ha tudná, uram, hogy magánemberként száz százalékig a létesítmény pártján állok. – Felnézett a szenátorra. – Természetesen boldog vagyok, hogy nyilvánosan nem kellett szavaznom róla, de csak idő kérdése volt, hogy valakik felajánlják a hátsó udvarukat, igaz?

– Pontosan. A közjó érdekében. – Thurman szenátor hosszan kortyolt a vizéből, hátradőlt a székén, és megköszörülte a torkát. – Éles eszű fiatalember maga, Donny. Nem mindenki látja, mekkora áldás lesz ez az államunknak. Igazi mentőöv. – Mosolygott. – Bocsásson meg, még mindig Donnynak szólítják, ugye? Vagy Donald lett immár?

– Mindkettő megfelel – hazudta Donald. Már régóta nem élvezte, ha Donnynak szólítják, de gyakorlatilag lehetetlen volt az élete kellős közepén nevet váltani. Visszaadta a dossziét, és felbontotta a kísérőlevelet. Egy rajz volt benne, egy rajz, amitől Donald úgy érezte, mintha megfordult volna vele a világ. Olyan… ismerősnek tűnt. Ismerősnek, s mégsem idetartozónak – egy másik életből származott.

– A gazdasági jelentéseket látta? – kérdezte Thurman. – Tudja, hány állást teremtett ez a törvény egyik napról a másikra? – Csettintett. – Negyvenezret, csak így! És ez csak Georgia. Sok a maga kerületében lesz, temérdek szállítás, rengeteg rakodómunkással. Persze most, hogy a törvény átment, kevésbé gyors felfogású kollégáink morgolódnak, hogy nekik is lehetőséget kellett volna adni arra, hogy ajánlatot tegyenek…

– Ezt én rajzoltam – szakította félbe Donald, kihúzva egy papírlapot. Felmutatta Thurmannek, mintha a szenátort meglepné, hogy mi került be a borítékba. Donald eltűnődött, hogy ez a szenátor lányának műve volt-e, valamilyen Annától származó tréfa vagy üdvözlő összekacsintás.

Thurman bólintott.

– Igen, nos, további részletek kellenek, nem gondolja?

Donald tanulmányozta az építészeti illusztrációt, s kíváncsi volt, miféle próba ez. Emlékezett erre a rajzra. Felsőévesként, biotektúrából ez volt az egyik utolsó dolgozata. Nem volt benne semmi szokatlan vagy lenyűgöző, csak egy százemeletes, henger alakú épület, körös-körül üveg és beton, virágzó kertek az erkélyeken, a felénél elmetszve, hogy a rajz felfedje a lakóterületek, munkahelyek és bevásárlási lehetőségek összevegyített szintjeit. Donald emlékezett, hogy ott spórolt, ahol osztálytársai merészek voltak, haszonelvű volt, mikor kockázatot is vállalhatott volna. A lapos tetőből zöld növénycsomók álltak ki, irtózatos klisé, főhajtás a szén-dioxid-semlegességnek.

Összegezve: átlagos volt, és unalmas. Donald el sem tudta volna képzelni, hogy ez a szegényes koncepció emelkedne ki a dubaji sivatagból a hatalmas, újfajta, önfenntartó felhőkarcolók mellett. És fogalma sem volt, mit akar vele a szenátor.

– További részletek – mormolta, megismételve a szenátor szavait. Átlapozta a dosszié többi részét, jelek, összefüggések után kutatva.

– Hm. – Thurman ivott a vizesüvegéből.

– Egy pillanat! – Donald jövendőbeli kuncsaft módjára kezdte tanulmányozni az összeírt követelmények listáját. – Ez úgy néz ki, mint egy tervezési javaslat. – Szavak álltak össze a szeme előtt, amelyekről már azt is elfelejtette, hogy valaha tanulta őket: belső közlekedési útvonalak, helyszínrajz, épületgépészet, hidropónika…

– A napfényt el kell felejtenie. – Thurman szenátor széke megnyikordult, miközben áthajolt az asztala fölött.

– Hogyan? – Donald felemelte a dossziét. – Pontosan mit szeretne, mit csináljak?

– Olyasvalamit javasolnék, mint azok a fények, amelyeket a feleségem használ. – Kezével apró kört formált, és a közepére mutatott. – Ráveszi ezeket az apró magvakat, hogy télvíz idején kicsírázzanak, olyan körtéket használva, amelyek nekem egy istenverte vagyonba kerülnek.

– Termesztőfényekre gondol.

Thurman csettintett.

– És a költségek miatt ne aggódjon! Amire csak szüksége van. Nyújtok majd némi segítséget a műszaki csapat terén is. Lesz egy mérnök. Egy egész gárda.

Donald tovább lapozgatott a dossziéban.

– Mire való ez? És miért én?

– Ez az, amit mi szükség-esetén épületnek hívunk. Használni valószínűleg soha nem fogják, de nem fogunk engedélyt kapni azoknak a fűtőelemeknek a tárolására, ha a közelben nem helyezzük el ezt a szarságot. Olyan ez, mint az ablak az alagsoromon. Lejjebb kellett vinnem, hogy a ház megkapja a lakhatási engedélyt. Arra szolgált, hogy… minek is nevezik maguk?

– Menekülési útvonal – felelte Donald. A kifejezés minden gond nélkül eszébe jutott.

Thurman ismét csettintett.

– Ez az. Erről van szó. – Az irattartóra mutatott. – Ez az épület olyan, mint az az ablak, valami, amit azért kell megépítenünk, hogy a többi átmenjen az ellenőrzésen. Ez lesz az a hely, ahová – támadás vagy szivárgás valószínűtlen esetében – a létesítmény dolgozói távozhatnak. Tudja, mint egy óvóhely. És tökéletesnek kell lennie, különben a vállalkozást hamarabb zárják be, mint amilyen gyorsan a másodpercmutató egyet mozdul. Csak mert a törvényünk átment, és az elnök is aláírta, ez még nem jelenti azt, hogy teljesen szabad kezet kaptunk, Donny. Ott volt az a projekt nyugaton, amire évtizedekkel ezelőtt igent mondtak, a pénz is megvolt rá. A végén mégis kútba esett.

Donald ismerte a tervet, amiről a szenátor beszélt. Egy hegy gyomrába eltemetett tárolólétesítmény volt. A kongresszus attól bolydult fel, hogy a georgiai tervnek is ugyanakkora esélye volt a sikerre. Miközben ezt végiggondolta, a dosszié súlya hirtelen megháromszorozódott a kezében. Arra kérik, vegyen részt ebben a jövendőbeli bukásban. Újonnan elnyert hivatalát kockáztatná ezzel.

– Mick Webb is nekem dolgozik valami ehhez kapcsolódón. Logisztikán és tervezésen voltaképp. Maguknak, kettejüknek, néhány dologban együtt kell majd működniük. Anna pedig feladja a posztját az MIT-n, hogy segítsen.

– Anna? – Donald a vizét babrálta, keze reszketett.

– Persze. Ő lesz a projektben a maga főmérnöke. A dossziéban ott vannak a részletek arról, mire lesz szüksége, úgy általában.

Donald ivott egy korty vizet, és kényszerítette magát, hogy lenyelje.

– Persze sok embert mozgósíthatnék, de ez a vállalkozás nem bukhat meg, megértette? Úgy kell működnie, mint egy családnak. Olyan emberekkel, akikben megbízhatok. – Thurman szenátor összekulcsolta az ujjait. – Ha magát egyedül erre választották meg, azt akarom, hogy jól csinálja. Legfőképp ezért korteskedtem annyit maga mellett.

– Persze. – Donald lehajtotta a fejét, hogy ne látsszon rajta a zavar. Aggódott a választások idején, hogy a szenátor a régi családi kötelékek miatt vette pártfogásába. De ez valahogy még rosszabb volt. Donald egyáltalán nem használta ki a szenátort; épp fordítva történt. Az újonnan megválasztott kongresszusi képviselő az ölében heverő rajzot tanulmányozva úgy érezte, megszabadult egy munkától, amire nem igazán képezték ki – csak hogy a helyébe lépjen egy másfajta, legalább annyira csüggesztőnek tűnő feladat.

– Várjunk! – mondta a régi rajzot tanulmányozva. – Még mindig nem értem. Minek kellenek termesztőfények?

Thurman elmosolyodott.

– Azért kellenek, Donny – válaszolta –, mert ez az épület, amit szeretnék, ha megtervezne nekem – a föld alatt épül.

2

2110

1-es siló

Troy lélegzet-visszafojtva várt. Igyekezett nyugodtan tűrni, ahogy az orvos a gumipumpát nyomkodja. A felfújható szalag duzzadni kezdett bicepsze körül, mígnem teljesen a bőrére szorult. Nem volt biztos benne, hogy légzésének lassításával és pulzusa csillapításával befolyásolja-e a vérnyomását, de mindenképpen szeretett volna jó benyomást tenni a fehér köpenyes férfira. Azt akarta, hogy minden eredménye normális legyen.

Karjában érezte a lüktetést, miközben a mutató ide-oda járt, a levegő pedig sziszegve szökött kifelé.

– Nyolcvan per ötven. – A szalag tépőzárja sercegő hangot hallatott, amikor leoldották. Troy a helyet dörzsölgette, ahol a szalag összeszorította a bőrét.

– Az jó?

Az orvos feljegyzett valamit a papírjára.

– Alacsony, de a határértéken belül van.

A háta mögött egy asszisztens egy edény sötétszürke vizeletet címkézett fel, majd egy apró hűtőbe tette. A mintákat szemlélve Troy tekintete megakadt egy félig megevett szendvicsen, amelyet még csak be sem csomagoltak.

Lepillantva meglátta a kék papírköntös alól kilátszó meztelen térdét. Sápadt lába nem olyan volt, mint amire emlékezett: most kisebbnek és kifejezetten csontosnak látta.

– Még mindig nem tudom ökölbe szorítani a kezem – szólt az orvoshoz, miközben próbálta kihajtani és becsukni az ujjait.

– Ez teljesen normális, idővel majd visszatér az ereje. Kérem, nézzen a fénybe!

Troy tekintetével követte a fényforrást, és próbált nem pislogni.

– Mióta van itt? – kérdezte az orvost.

– Ébredők közül maga nekem a harmadik, és kettőt már altattam is. – Leeresztette a lámpát, és Troyra mosolygott. – Én is csak néhány hete kerültem ki. Éppen ezért mondom, hogy az ereje hamarosan a régi lesz.

Troy bólintott. Az asszisztens újabb pirulát és egy pohár vizet nyújtott felé. Troy tétovázott. A tenyerében pihenő kis kék kapszulát fürkészte.

– Ma reggel dupla adag – szólalt meg az orvos –, azután reggelire és vacsorára egy-egy. Kérem, véletlenül se hagyjon ki egyet se!

Troy felpillantott.

– Mi lesz, ha nem veszem be?

A doktor rosszallóan a fejét rázta, de nem szólt semmit.

Troy a szájába vette a pirulát, majd lekísérte a vízzel. Keserű íz áradt szét a torkában.

– Az egyik asszisztens hoz majd ruhát, meg valami pépeset, hogy beindítsuk az emésztését. Ha szédül, vagy a hideg rázza, azonnal hívjon! Ha viszont minden jól megy, akkor találkozunk hat hónap múlva. – Az orvos megint írt valamit a papírra, aztán jóízűt kuncogott. – Illetve valaki mással találkozik majd. Az én műszakomnak addigra vége lesz.

– Oké.

Troy megborzongott.

Az orvos felpillantott a jegyzeteiből.

– Csak nem fázik? Pedig idebent mindig egy kicsit melegebb van.

Troy egy pillanatra habozott, majd felelt:

– Nem, doktor úr, nem fázom. Már nem.

Troy belépett a folyosó végén lévő liftbe, és még mindig reszkető lábbal szemlélte a számozott gombok sorát. A kapott utasításokban az is szerepelt, hogyan juthat az irodájába, de a pontos útvonal már csak homályosan derengett. Az eligazítás emléke azért többé-kevésbé túlélte az átaludt évtizedeket. Rémlett neki, amint újra és újra ugyanazt a könyvet bújta, hogy férfiak ezreit osztották be különböző műszakokba, és hogy körbevezették a létesítményben, majd őt is elkábították, mint a nőket. Az eligazítás olyan volt, mintha alig egy napja történt volna; a korábbi emlékek viszont alaposan elhalványultak.

A lift ajtaja automatikusan becsukódott. A lakása a harminchetediken volt – erre emlékezett. Az iroda a harmincnegyediken volt. A gombok felé nyúlt. Egyenesen az asztalához igyekezett, de a keze végül a legfelső sornál állapodott meg. Volt még pár perce, mielőtt bárhol is jelenése lett volna, és különös késztetést, egyfajta vágyat érzett arra, hogy elinduljon felfelé. Fel, amilyen magasra csak lehet, kifelé ebből a mindent körülvevő, rettentő földtömegből.

A lift berregve életre kelt, majd elindult felfelé az aknában. Suhanó hangot hallatott, amint egy másik fülke vagy talán az ellensúly elzúgott. Az emeletek kerek gombjai sorra felvillantak, majd kialudtak. Volt belőlük bőven, összesen hetven. Sok gomb közepe teljesen kikopott a hosszú évek nyomkodása alatt. Ez így nem stimmelt. Mintha csak tegnap lett volna, hogy a gombok még fényesek és újak voltak. Tegnap még minden új volt.

A lift lassulni kezdett. Troy tenyérrel a falnak támaszkodott, lába még mindig nem tartotta meg rendesen.

Az ajtó egy csengetés után kinyílt. A folyosó vakító fényében pislognia kellett. Kiszállt a liftből, és egy szoba felé indult, ahonnan beszélgetés hangja szűrődött ki. A bakancsa feszesen állt a lábán, az egyszerű, jelentéktelen szürke kezeslábastól pedig viszketett a bőre. Azon töprengett, vajon milyen lesz még kilencszer átélni, ahogy gyengén és kábán magához tér. Tíz, egyenként hat hónapos műszak. Tíz váltás, amelyre önként jelentkezett. Arra gondolt, hogy vajon idővel meg lehet-e szokni, vagy csak még rosszabb lesz.

Az étkező zsivaja elhalkult, ahogy belépett. Néhányan felé is fordultak. Hirtelen azt érezte, hogy a szürke overall nem is olyan jelentéktelen. Az asztaloknál különböző színek sorakoztak. Egy nagy csapat vörös, jó néhány sárga, egy férfi narancsban. Szürkében senki.

Az első étkezés ragacsos pépje megmordult a gyomrában. A következő hat órában semmi mást nem ehetett, amitől a konzervételek illata még erősebbnek hatott. Emlékei közt felderengett a helyi koszt, ő maga is azon élt az eligazítás ideje alatt. Zabkása hosszú heteken át. Most pedig hónapokon keresztül. És még évszázadokig.

– Uram!

Egy fiatal férfi a lifthez igyekezett, és Troy mellé érve felé biccentett. Troynak ismerős volt a fiú arca, de nem ugrott be, ki is az. Őt viszont minden bizonnyal felismerte a férfi. Vagy csak a szürke overall tette?

– Első műszak?

Egy vékony, idősebb úr lépett oda, fejét bozontos ősz haj borította. A kezében tálcát tartva mosolygott Troyra. Kinyitott egy újrahasznosító tartályt, és bedobta az egész tálcát, amely nagy zörgéssel landolt a tartály aljában.

– A kilátás miatt jött? – kérdezte az ősz férfi.

Troy bólintott. Az egész étkezőben csak férfiak voltak. Mindenütt férfiak. Annak idején elmagyarázták, miért biztonságosabb ez így. Épp az indokra próbált visszaemlékezni, amikor a májfoltos bőrű férfi karba tett kézzel mellé lépett. Senki nem mutatkozott be. Troy arra gondolt, hogy talán a hat hónapos műszakok miatt a nevek már értelmüket veszítették. A nyüzsgő asztalok fölött a szemközti falat borító roppant kivetítőre pillantott.

A felhős ég alatt port hordott a szél a földet borító törmelék között. A földből itt-ott viharvert fémrudak álltak ki, a rájuk aggatott sátrak és zászlók rég tovatűntek. Troynak eszébe jutott valami, de megnevezni nem tudta. Gyomra görcsbe rándult, és megfeszült a pép és a keserű pirula körül.

– Nekem ez lesz a második műszakom – szólalt meg az öreg.

Troy szinte meg sem hallotta. Könnybe lábadt szemmel fürkészte a kiégett dombokat és a baljós felhők felé törő szürke lejtőket. A tájat borító törmelék már az enyészeté lett. Egy, talán két műszak, és már nyoma sem lesz.

– A társalgóból messzebb is ellátni. – A férfi megfordulva a fal mentén mutatott a távolba. Troy pontosan tudta, melyik helyiségre gondol. Az épület ezen részét jobban ismerte, mint azt az öreg képzelhette.

– Köszönöm, nem – hebegte Troy az öreg felé legyintve. – Azt hiszem, eleget láttam.

A kíváncsiskodók lassan visszafordultak a tálcájukhoz, és a nyüzsgés ismét egyre hangosabb lett. A morajt csak a fémedényeken és fémtányérokon csörgő kanalak és villák hangja szakította meg. Troy megfordult, és szó nélkül távozott. Hátat fordított e förtelmes látványnak és vele együtt kimondatlan, hátborzongató mivoltának. Reszketve igyekezett a lift felé, térdét ezúttal már nem csak a hosszú pihenő tette erőtlenné. Magányra vágyott. Egyedül akart lenni, mert nem akarta, hogy együttérző kezek nyugtassák, miközben sír.

3

2049

Washington

Donald a vastag dossziét kabátja alá dugva szaladt az esőben. Végül úgy döntött, hogy inkább bőrig ázik, mintsem bemerészkedjen a járatokba, és szembenézzen a klausztrofóbiájával.

A nedves aszfalton suhantak el mellette az autók. Kivárta az alkalmas pillanatot, és a jelzőlámpára fittyet hányva átrohant az úton.

Előtte a Rayburn, a képviselőház irodaépületének márványlépcsői tornyosultak álnokul. Óvatosan megmászta a fokokat, és befelé menet üdvözölte portást.

Odabent egy biztonsági őr kifejezéstelen arccal strázsált mellette, miközben a rendszer hangos pittyegéssel szkennelte Donald belépőkártyáját. Ellenőrizte, hogy a Thurmantől kapott dosszié nem ázott-e meg, és azon gondolkodott, hogy miért tartják még mindig biztonságosabbnak az ilyen őskövületeket az e-mailnél és a digitális másolatnál.

Az irodája egy emelettel feljebb volt. A lépcsők felé indult. Ha tehette, a Rayburn öreg és lassú liftje helyett a lépcsőn közlekedett. A cipője nyikorogni kezdett a csempén, ahogy lelépett az ajtónál lévő szőnyegről.

A folyosón a szokásos káosz uralkodott. Két középiskolás kongresszusi gyakornok sietett el mellette – valószínűleg kávéért rohantak. Amanda Kelly irodája előtt tv-stáb állt, Amanda és egy kicsinosított fiatal riporter a kamerák fényárjában úszva beszélgetett. A nyakukon aggódó szavazók és ügybuzgó lobbisták lógtak. A két csoport tagjait gyerekjáték volt megkülönböztetni. A szavazók rosszalló tekintettel figyelték az eseményeket, és valahogy mindig elveszettnek tűntek. A lobbisták ezzel szemben vigyorogtak, mint a vadalma, és otthonosabban mozogtak a folyosókon, mint maguk az újonnan megválasztottak.

Donald kinyitotta a dossziét, és úgy tett, mint aki elmélyülten olvas, hogy ne kelljen senkivel szóba állnia, míg átverekszi magát a káoszon. Átpréselte magát a kamera mögött, és a következő ajtónál befordult az irodájába.

Margaret, a titkárnője, felállt az asztalánál.

– Uram, látogatója érkezett.

Donald körbepillantott a váróban. Nem volt ott senki. Észrevette, hogy az irodája ajtaja félig nyitva van.

– Bocsásson meg, de beengedtem. – Margaret egy dobozt cipelő embert utánzott, kezét a csípőjénél tartva, derékból hátrahajolva. – Csomagot hozott. Azt mondta, a szenátor küldte.

Donald elnézően legyintett. Margaret idősebb volt nála, valahol a negyvenes évei közepén járhatott, és bár kitűnő ajánlólevéllel érkezett, jobb volt vigyázni vele. Talán a sokévnyi tapasztalat tette ilyenné.

– Semmi baj – nyugtatta meg Donald. Érdekesnek találta, hogy több száz szenátor volt, ebben az államban is kettő, de csak egyre utaltak úgy, hogy a szenátor. – Utánanézek. Maga pedig nézze át a programomat, és szabadítson fel egy kis időt! Elég lesz egy-két óra valamelyik délelőtt. – A kezében lévő dossziét lobogtatta. – Dolgom van, és el fog tartani egy darabig.

Margaret bólintott, majd visszaült a számítógépe elé. Donald az irodája felé indult.

– Uram, várjon!

Donald visszafordult. A titkárnő a feje irányába mutatott.

– A haja… – suttogta.

Donald beletúrt a hajába, és apró vízcseppek peregtek minden irányba, mint megannyi bolha. Margaret a homlokát ráncolva nézett rá, és a vállát vonva jelezte, hogy ezen nem tud segíteni. Donald beletörődően kitárta az irodája ajtaját, arra számítva, hogy valaki az asztalával szemben üldögél.

Ehelyett egy izgő-mozgó valakit talált az asztal alatt.

– Hahó?

Az ajtó nekiütközött valaminek a padlón. Mögé nézve Donald egy nagy dobozt látott, amelyen egy monitort ábrázoló kép volt. Az asztalra pillantva látta, hogy a monitor már a helyére is került.

– Ó, helló!

Az üdvözlés az asztal alól jött, ahonnan most egy halszálkamintás szoknyába öltöztetett, karcsú csípő tolatott kifelé. Donaldnak az arcot sem kellett látnia, hogy tudja, ki az. Hirtelen elfogta a bűntudat, és mérges volt, amiért az illető nem szólt előre, hogy jön.

– Néha igazán szólhatnál a takarítónődnek, hogy töröljön port az asztal alatt is. – Anna Thurman mosolyogva felállt. Tenyerét összecsapva leporolta magát, mielőtt kezet nyújtott volna Donaldnak, aki idegesen viszonozta a kézfogást. – Üdv, idegen!

– Szia. – A Donald arcán és nyakán lecsöpögő vízcseppek elrejtették, hogy hirtelen kiverte a veríték. – Mi újság? – Megkerülte az asztalt, hogy tartsa a távolságot. Az új monitor ártatlanul állt az asztalon, a képernyőt még védőfólia borította.

– Apa úgy gondolta, hasznát vennéd egy másiknak. – Anna egy vörösesbarna hajtincset simított a füle mögé. Még mindig olyan volt, mint egy csábos tünde, amikor így felfedte kissé elálló füleit. – Én pedig felajánlottam, hogy segítek – magyarázta a vállát vonva.

– Ó! – Donald az asztalra tette a mappát, és egy másodpercre eszébe jutott az építmény rajza. Azt feltételezte, hogy Anna tervelte ki az egészet, most pedig a nő itt áll előtte. A monitorról visszaverődő tükörképére pillantott, és meglátta, milyen összevissza áll a haja. Megpróbálta rendbe szedni magát.

– És még valami – szólalt meg Anna. – A számítógépednek jobb helye lenne az asztal tetején. Tudom, hogy nem látszik, de szerencsétlen gépet egyszer megeszi a por. Ezeknek a por a haláluk.

– Jól van.

Donald leült az asztalához, de így takarásba került a szemközti szék. Az új monitort kissé félretolta, miközben Anna megkerülte az asztalt, és karba tett kézzel megállt mellette. Halálos nyugalom sugárzott róla. Mintha csak tegnap lett volna, hogy utoljára találkoztak.

– Szóval akkor – szólalt meg Donald –, visszatértél a városba.

– Múlt héten. Be akartam ugrani szombaton hozzád és Helenhez, de annyi baj volt a költözéssel. Mire mindent kidobozol az ember… képzelheted.

– Igen. – Donald véletlenül meglökte az egeret, és a régi monitor felvillant. A számítógép nem volt kikapcsolva. A rémület, hogy a volt barátnőjével egy légtérben kell tartózkodnia, végre alábbhagyott annyira, hogy értelmet nyerjen a nap eseményeinek időzítése.

– Egy pillanat! – Annához fordult. – Te itt voltál, és ezt szerelted be, míg apád arról faggatott, hogy érdekel-e a projektje? Mi lett volna, ha nemet mondok?

Anna felvonta az egyik szemöldökét. Donald akkor jött rá, hogy ez nem valami tanulható dolog – ez a család birtokában lévő különleges tehetség.

– Gyakorlatilag tálcán nyújtotta neked a megválasztásodat – felelte egykedvűen.

Donald a dossziéért nyúlt, és végigpörgette a lapokat, mintha csak kártyapaklit tartana a kezében.

– Legalább a szabad választás illúzióját meghagyhattátok volna.

Anna nevetett. Donald érezte, hogy mindjárt a haját kezdi igazgatni. Elengedte a mappát, és a kabátja zsebeit tapogatta a telefonja után kutatva. Olyan érzés fogta el, mintha Helen is vele lenne. Hirtelen késztetést érzett arra, hogy felhívja.

– Apa legalább rendes volt veled?

Donald felpillantott, és látta, hogy Anna egy tapodtat sem mozdult. Még mindig karba tett kézzel állt, és a haján sem igazított – semmi ok a pánikra.

– Tessék? Ja, igen. Kedves volt. Minden olyan volt, mint régen. Ami azt illeti, olyan, mintha egy perccel sem lenne öregebb.

– Tudod jól, hogy nem igazán öregszik. – Anna keresztülsétált a szobán, jókora hungarocelldarabokat gyűjtött össze a földről, majd az üres dobozba dobta azokat. Donald azon kapta magát, hogy tekintete a szoknyára tévedt, és erőt kellett vennie magán, hogy másfelé nézzen.

– Szinte a megszállottja lett a nanokezelésnek. Először a térdére kapta, a hadsereg egy darabig fizette is. Mára csak erre esküszik.

– Nem tudtam – hazudta Donald. Természetesen ő is hallotta a pletykákat. Az emberek csak úgy emlegették, hogy „egész testes botox”. Jobb, mint a tesztoszteronpótlás. Egy vagyonba kerül, és bár nem ez az örök élet titka, annyi bizonyos, hogy az öregedés kínjaitól megkíméli az embert.

Anna hunyorogva nézett rá.

– Ugye nem gondolod, hogy ebben van valami elítélendő?

– Micsoda? Dehogy! Szerintem nincs vele semmi baj, csak én nem csinálnám. De várj… miért? Azt ne mondd, hogy te is…

Anna csípőre tette a kezét, és oldalra billentett fejjel nézett rá. Volt valami megmagyarázhatatlanul vonzó ebben a beállásban, valami, amitől az utolsó találkozás óta eltelt évek mintha köddé váltak volna.

– Szóval szerinted rám férne? – kérdezte.

– Nem, dehogy. Nem úgy értem. – Legyintett. – Csak azt akartam mondani, hogy én sosem tenném.

Anna ajka mosolyra görbült. Az idő előrehaladta csak még vonzóbbá tette; karcsú alakja még finomabb lett, de a fiatalkori szenvedély nem veszett ki belőle.

– Most még ezt mondod, de mi lesz majd akkor, ha sajognak az ízületeid, és a hátad már attól beáll, ha túl gyorsan fordítod a fejed? Majd meglátjuk, mit szólsz akkor.

– Oké. Nos, akkor… – Szólalt meg Donald, és összecsapta a tenyerét. – Jó kis nap volt ez a nosztalgiára.

– Valóban. Neked melyik nap felelne meg? – Anna behajtotta a nagy doboz füleit, majd az ajtó felé rúgta. Újra megkerülte az íróasztalt, és megállt Donald mellett. Egyik kezével a székére támaszkodott, a másikkal pedig az egérért nyúlt.

– Hogyhogy melyik nap?

Némán figyelte, ahogy Anna néhány kattintással életre kelti az új monitort. Érezte a lüktetést az ágyékában, amikor megcsapta őt az ismerős parfüm illata. Olyan volt, mintha az Anna lépései által keltett apró szellő ott kavarogna körülötte. Szinte a bőrén érezte a nő simogatását, mintha valódi érintés lett volna. Annyira valódinak tűnt, hogy Donaldnak az is megfordult a fejében, hogy ez vajon megcsalásnak számít-e annak ellenére, hogy Anna csak a csúszkákat állítgatta a vezérlőpulton.

– Ugye tudod, hogy kell használni? – Rákattintott a megnyitott pasziánszra, és egy mozdulattal áthúzta a játékot az egyik képernyőről a másikra.

– Öö, igen. – Donald egyre kényelmetlenebbül érezte magát a székében. – Izé… hogy érted, hogy nekem melyik nap felelne meg?

Anna elengedte az egeret. Donald úgy érezte, mintha a combjáról vette volna le a kezét.

– Apa azt szeretné, ha én foglalkoznék a tervek műszaki részével. – A dosszié felé mutatott, mintha pontosan tudná, mit rejt. – Az Intézet engedélyezte, hogy az Atlanta-projekt végéig csak a kutatásra koncentráljak. Gondoltam, hetente egyszer összefuthatnánk, hogy átbeszéljük a részleteket.

– Ó! Hát, ezt majd még megbeszéljük. Teljesen el vagyok havazva, ráadásul idebent minden napom máshogy alakul.

Közben arra gondolt, vajon mit szólna Helen ahhoz, ha ő és Anna hetente egyszer összefutnának.

– De csinálhatunk például közös projektet AutoCAD-ben – vetette fel Donald. – És akkor meg tudom osztani veled a fájljaimat.

– Úgy is jó.

– Aztán e-mailben tartjuk a kapcsolatot. Vagy akár videóchatelhetünk is. Mit szólsz?

Anna rosszalló tekintetéből Donald tudta, hogy túl átlátszó volt az érvelése.

– Jól van, majd megoldjuk valahogy – válaszolta.

Egy másodpercre csalódottság látszott Annán, amint a dobozért indult, Donald pedig bocsánatot akart kérni, de tudta, hogy akkor akár már a homlokára is kiírhatná, hogy: Nem bízom magamban a közeledben. Nem tudunk barátok lenni. Egyáltalán mi a francot keresel itt?

– Tényleg kezdj valamit a porral – szólt vissza a nő az ajtóból. – Nem viccelek, megfojtja a gépedet.

– Oké. – Donald felpattant a székéről, és gyors léptekkel elindult kikísérni Annát, aki épp a dobozért hajolt.

– Majd én viszem.

– Ne hülyéskedj! – Felállt, hóna alatt a nagy dobozzal. Donaldra mosolygott, és megint a füle mögé simította a haját. Az egész olyan volt, mint amikor a kollégiumi szobából lépett ki. Ugyanaz a kínos reggeli búcsúzkodás az előző esti ruhákban.

– Az e-mail-címem tudod? – kérdezte Donald.

– Benne vagy a telefonkönyvben – emlékeztette Anna.

– Igaz.

– Amúgy jól nézel ki. – És mielőtt Donald hátraléphetett vagy bárhogy védekezhetett volna, Anna mosolyogva beletúrt a hajába.

Donald lefagyott. Amikor később felocsúdott, Anna már messze járt, magára hagyva őt a bűntudatával.

4

2110

1-es siló

Troy késésben volt. Az első műszak első napja máris kész katasztrófa. Amikor az étkezőből menekült kifelé, annyira kapkodott, hogy véletlenül nem a gyorsliftbe szállt. Próbált megnyugodni, miközben a lift minden emeleten komótosan megállt, hogy az utasok ki-és beszállhassanak.

Troy a fülke sarkában állt, amikor a lift ismét megállt, és egy férfi nehéz dobozokkal megrakott kocsit tolt be. Mögötte egy rakás újhagymával megpakolt másik tolakodott, és a következő néhány megállóig Troy mögött talált helyet. Mindenki hallgatott. A hagymás ember leszállt ugyan, de a szagot hátrahagyta. Troy megborzongott. Erős rázkódás haladt felfelé a hátán, majd végig a karjain, de nem foglalkozott vele. Kiszállt a harmincnegyediken, és azon törte a fejét, hogy min is zaklatta fel úgy magát korábban.

A központi liftakna szűk folyosóra nyílt, amely biztonsági állomásba torkollt. Az útvonal még derengett, de valahogy minden olyan idegen volt. Elkeserítő volt látni a viseltes szőnyeget és a forgókereszten a foltokat, amelyeket a hozzáérő combok koptattak az évek során. Azon évek során, amelyek Troy számára nem léteztek. Neki úgy tűnt, mintha varázsütésre történt volna mindez, mintha részeg mámorban okozott kárral szembesült volna.

A szolgálatban lévő magányos őr felpillantott olvasmányából, és köszönésképpen biccentett egyet. Troy a tenyerét egy, a sok használattól homályos képernyőre tette. Semmi fecsegés, semmi szóváltás, senki nem várt hosszú távú kapcsolatot a másiktól. A konzol felett lévő lámpa zöldre váltott, a szerkezet hangos kattanást hallatott, a forgóvillák fényezése pedig ismét egy leheletnyit kopottabb lett, ahogy Troy áthaladt a kapun.

A folyosó végén Troy megállt egy pillanatra, és a felső zsebéből elővette az utasításokat. A papír hátoldalára egy cetlit ragasztott az orvos. Troy megfordította a papírt, majd a cetlin lévő térképet a megfelelő irányba forgatta. Úgy érezte, hogy tudja az utat, de minden zavaros volt.

A térképen lévő piros jelek a tűz esetén használatos menekülési útvonalakra emlékeztették, amelyeket valahol a falon látott. Útközben néhány apró iroda mellett haladt el. Kattogó billentyűzetek, beszélgető emberek, csörgő telefonok – a munkahely zajától hirtelen fáradtság fogta el. A hangoktól egyszerre el is bizonytalanodott. Attól tartott, hogy valami olyan munkát kap, amelyre alkalmatlan lesz.

– Troy?

Megállt, és hátrapillantott az imént elhagyott ajtóban álló férfira. A térképre nézve látta, hogy majdnem elment az irodája mellett.

– Az vagyok.

– Merriman. – A férfi nem nyújtott kezet. – Késett. Jöjjön be!

Merriman sarkon fordult, és elnyelte őt az iroda. Troy követte, de a járkálástól megfáradt lába már nehezen vitte. Ismerte a férfit, vagy legalábbis ismerni vélte. Azt viszont nem tudta megmondani, hogy az eligazításról vagy máshonnan.

– Elnézést a késésért – szabadkozott Troy –, rossz liftbe szálltam.

Merriman egyik kezét felemelve csendre intette.

– Semmi baj. Kér inni?

– Adtak ennem.

– Hát persze. – Merriman felemelt egy termoszt az asztaláról, és kortyolt egyet annak világoskék tartalmából. Troynak bevillant az undorító íz. A férfi összeszorította a száját, aztán nagyot sóhajtva letette a termoszt.

– Ez valami borzalmas – panaszkodott.

– Az. – Troy körbenézett az irodában, ahol a következő hat hónapot kell töltenie. Úgy látszott, hogy az idő nem kímélte ezt a helyet. Merrimant sem. Nem lehetett megmondani, hogy az elmúlt hat hónapba őszült-e bele, mindenesetre a helyet rendben tartotta. Troy úgy döntött, hogy az utódja iránt is hasonló udvariassággal viseltet.

– Emlékszik még az eligazításra? – Merriman mappákat terített az asztalára.

– Mintha csak tegnap lett volna.

Merriman elégedett mosollyal pillantott fel a papírok közül.

– Nagyon helyes. Az elmúlt néhány hónapban semmi említésre méltó nem történt. A műszakom kezdetén voltak műszaki problémák, de mindent megoldottunk. Van egy Jones nevű fiatalember, őrá nyugodtan hagyatkozhat. Csak néhány hete jött ki, és élesebb eszű, mint az elődje volt. Nekem életmentő volt a segítsége. Lent dolgozik az erőműnél a hatvannyolcadikon, de igazi ezermester, bármit megjavít.

Troy bólintott.

– Jones. Megjegyeztem.

– Akkor jó. Csatoltam néhány megjegyzést a dossziékhoz. Voltak munkások, akiket le kellett fagyasztani, mert nem voltak alkalmasak egy következő műszakra. – Komoly arccal nézett Troyra. – Ne vegye félvállról az ügyet, megértette? Sokan inkább átaludnák az egészet munka helyett. A fagyasztáshoz csak akkor folyamodjon, ha egészen biztos benne, hogy az illető alkalmatlan.

– Úgy lesz.

– Nagyszerű. – Merriman bólintott. – Eseménytelen műszakot kívánok. Most mennem kell, még mielőtt hatni kezd ez a vacak. – Lehúzott még egy nagy kortyot, Troy pedig együttérzően fintorgott. Merriman elsétált mellette, vállon veregette, és a villanykapcsolóért nyúlt. Az utolsó pillanatban megtorpant, visszanézett, Troy felé biccentett, aztán kisétált.

És ezzel Troy lett a főnök.

– Hé, várjon! – Körbepillantott az irodában, majd Merriman után sietett, aki addigra már a biztonsági kapuhoz vezető folyosón járt. Szaporáznia kellett a lépteit, hogy utolérje.

– Úgy hagyta a lámpát? – kérdezte Merriman.

Troy a válla mögött hátrapillantott.

– Igen, de…

– Rossz szokás – szólt szemrehányóan Merriman, miközben a termoszában lévő folyadékot lötyögtette. – Változtasson rajta!

Egy nagydarab ember fordult ki az egyik irodából, és utánuk eredt.

– Merriman! Vége a műszakodnak?

Kezet fogtak, mint a jó barátok. Merriman mosolyogva bólintott.

– Bizony. Troy veszi át a helyemet.

A férfi vállat vont; nem mutatkozott be.

– Két hét, és én is végzek – mondta, mintha ez magyarázná a közömbösségét.

– Figyelj, mennem kell, késésben vagyok – felelte Merriman, és korholó tekintetét Troyon pihentette egy pillanatig. A termoszát barátja kezébe nyomta.

– Tessék! Tiéd lehet a maradék. – Azzal sarkon fordult, Troy pedig követte.

– Kösz, nem! – kiáltott utána jókedvűen a férfi, kezében a termoszt lóbálva.

Merriman Troyra pillantott.

– Bocsánat, volt még valami kérdés? – Átment a forgókapun, nyomában Troyjal. Az őr rájuk sem hederített.

– Lenne néhány, igen. Nem bánja, ha elkísérem? Egy kicsit… le voltam maradva az eligazításon, mert az utolsó pillanatban neveztek ki. Szeretnék tisztázni pár dolgot.

– Ez már nem az én asztalom, maga a főnök. – Merriman nagyot csapott a gyorslift hívógombjára.

– Én most akkor gyakorlatilag arra az esetre vagyok itt, ha valami baj történik, ugye?

A lift kinyílt. Merriman hunyorogva Troyra sandított, mintha azt próbálná eldönteni, vajon komolyan beszél-e.

– A maga feladata gondoskodni arról, hogy ne történjen baj. – Beléptek a liftbe, az pedig elindult lefelé.

– Igen, hát persze. Én is így értettem.

– Ugye elolvasta az utasítást?

Troy bólintott. Csak egy másik munkáét, gondolta magában. Tudta, hogyan kell vezetni az egyes silókat, kivéve azt az egyet, amelyik az összes többi silót felügyeli.

– Akkor mindenben a leírtaknak megfelelően járjon el. A többi siló alkalomadtán kérdezősködni fog. Szerintem az a legbölcsebb, ha minél kevesebbet mond nekik. Csak hallgasson és figyeljen! Ne feledje, hogy ezek már második, illetve harmadik generációs túlélők, így a szókincsük némileg változott. A mappájában talál ehhez egy kis puskát, illetve a tiltott szavak listája is le van írva.

Troyt hirtelen szédülés fogta el, és majdnem elesett, amikor a lift lassítani kezdett. Még mindig szörnyen gyenge volt.

Az ajtó kinyílt; követte Merrimant a rövid folyosón. Ez is pont olyan volt, mint amilyenből néhány órája előjött. Az orvos és az asszisztense a folyosó végén lévő teremben várakoztak, és éppen egy adag infúziót készítettek elő. Az orvos csodálkozva nézett Troyra, mintha nem tervezte volna ilyen korán vagy egyáltalán valaha viszontlátni őt.

– Megvolt az utolsó vacsora? – kérdezte az orvos, majd intett Merrimannek, hogy üljön le.

– Az utolsó förtelmes cseppig. – Merriman kikapcsolta az overall felső részét, és kibújt belőle. Felfelé néző tenyérrel kitartotta a karját. Troy csak most látta, milyen fakó bőre van Merrimannek, a könyökénél pedig lila vonalak kígyóztak. Próbált nem odanézni, amikor a tűt beszúrták.

– A jegyzetekbe is leírtam, de azért elmondom – szólította meg Merriman Troyt. – Keresse fel Victort! A pszichológusi rendelőben találja, amely a folyosón van, a maga irodájával szemben. Némelyik silóban különös dolgok történnek, több a törés, mint hittük. Vegye kézbe a dolgokat, mire megjön a következő ember.

Troy bólintott.

– Ideje bemennie a kamrába – szólalt meg az orvos. A fiatal asszisztense egy papírköntöst tartva állt mellette. Az egész eljárás nagyon ismerős volt. Az orvos úgy nézett Troyra, mintha nem kívánt személy lenne ott.

Troy kihátrált a teremből, és végignézett a folyosón, a fagyasztó irányába. Ott tartották a nőket és a gyerekeket, illetve azokat a férfiakat, akik nem tudták teljesíteni a műszakjukat.

– Nem bánják, ha… – Valami erősen vonzotta őt abba az irányba. Merriman és az orvos is rosszallóan nézett rá.

– Nem jó ötlet – kezdett rá az orvos.

– Én nem tenném – folytatta Merriman. – Az első hetekben voltam lent párszor. Hiba volt. Verje ki a fejéből!

Troy még mindig a folyosót fürkészte. Abban sem volt biztos, hogy mit találna annak mélyén.

– Csak jusson túl a következő hat hónapon – biztatta Merriman. – Hamar eltelik. Mindig hamar eltelik.

Troy bólintott. Amikor Merriman a bakancsát húzta lefelé, az orvos ránézett, és azonnal érezte, hogy ideje távozni. Megfordult, egy utolsó pillantást vetett a folyosó végén tornyosuló ajtóra, majd a lift felé indult.

Bízott benne, hogy Merrimannek igaza lesz. A gyorslift hívógombjára csapott, miközben arról ábrándozott, hogy az egész műszak szemvillanás alatt lejár. Aztán a következő is. És az azt követő is. Amíg ez az őrület tartott, alig foglalkozott azzal, mi jön majd azután.

5

2049

Washington

Donald Keene számára gyorsan repült az idő. Peregtek a napok, egy újabb hét lett belőlük, neki mégis több időre volt szüksége. Az egyik pillanatban még épphogy lement a nap, a következőben pedig már tizenegy óra is elmúlt.

Helen. Pánik fogta el, amint a telefonjáért nyúlt. Megígérte a feleségének, hogy legkésőbb tíz előtt mindig felhívja. A bűntudattól hirtelen nagyon melege lett, szűknek érezte az inggallérját. Lelki szemei előtt látta, ahogy a felesége a telefonját bámulva ül, és csak vár és vár.

Szinte ki sem csengett a telefon, amikor Helen már fel is vette.

– Hát előkerültél? – kérdezte álmos, halk hangon. Inkább megkönnyebbültnek, mintsem dühösnek hangzott.

– Ne haragudj, kicsim, nagyon sajnálom. Észre sem vettem, hogy így elszaladt az idő.

– Semmi baj, drágám. – Nagyot ásított, Donald pedig alig bírta megállni, hogy ne tegyen ő is ugyanígy. – Összehoztál ma valami jó kis törvényt?

Donald nevetve az arcát dörzsölte.

– Nekem azt nem lehet, legalábbis egyelőre. Most sokkal inkább lefoglal a projekt, amit a szenátor…

Elhallgatott. Egész héten azon rágódott, hogy vajon mit mondhat el a projektről, és mit kell titokban tartania. Az asztalán lévő új monitorra pillantott. Anna parfümje mintha megfagyott volna a levegőben, egy hét után is még mindig ott lebegett.

Helen hangja hirtelen érdeklődővé vált.

– Tessék?

Donald tisztán látta maga előtt a feleségét: hálóingben ül az ágyon, Donald oldala tökéletesen bevetve, egy pohár víz karnyújtásnyira. Eszméletlenül hiányzott neki az asszony. A lelkiismeret-furdalástól – annak ellenére, hogy ártatlan volt – még jobban.

– Mivel bízott meg? Ugye nem valami törvénytelen dologgal?

– Micsoda? Hát persze hogy nem. Ez csak… igazából csak építészettel kapcsolatos. – Donald előrehajolt, és a whiskyspoharáért nyúlt. – Őszintén szólva, már el is felejtettem, mennyire szeretek dolgozni. Egész jó építész lehetett volna belőlem, ha a pályán maradok. – Belekortyolt az égető italba, majd az időközben képernyőkímélőre kapcsoló monitorra pillantott. Bármit megadott volna, hogy újra építészettel foglalkozhasson. Teljesen bele tudott feledkezni, a világ is megszűnt körülötte, amikor a rajzokkal foglalkozott.

– Kicsim, nem hiszem, hogy az adófizetők azért küldtek téged Washingtonba, hogy új fürdőszobát tervezz a szenátornak.

Donald mosolyogva húzta le a maradék italt. Szinte hallotta, ahogy a felesége vigyorog a vonal másik végén. Letette a poharát, majd felrakta az asztalra a lábát.

– Nem ilyesmiről van szó – magyarázta. – Annak a létesítménynek a tervei, amit Atlanta mellett akarnak felállítani. Annak is csak egy apró részlete, de ha nem lesz tökéletes, minden összeomolhat.

A nyitott dossziét szemlélte az asztalán. Helen álmosan nevetett.

– És mégis miért pont téged találnának meg ezzel? – kérdezte. – Ha annyira fontos dologról van szó, miért nem olyat bíznak meg, aki ért is hozzá?

Donald gúnyosan nevetett, de belül ő is ugyanígy gondolta. Úgy érezte, őt is elérte Washington azon öreg hibája, hogy a munkákat hozzá nem értő emberekre bízzák, mint például amikor egy kampánytámogatóból nagykövet lesz.

– Amúgy egész jó vagyok benne – újságolta a feleségének. – Kezdem azt hinni, hogy építésznek jobb lennék, mint képviselőnek.

– Biztos nagyon jól csinálod. – Helen megint nagyot ásított. – De építészként maradhattál volna itthon is, és most dolgozhatnál itthon egész éjszaka.

– Ne is mondd! – Donaldnak eszébe jutottak a közös beszélgetések arról, hogy vajon induljon-e a választásokon, megéri-e mindez a külön töltött időt. Most pedig az otthonától távol azzal töltötte a napjait, amiről megbeszélték, hogy nem csinálja többet. – Azt hiszem, az első évében mindenkinek keresztül kell mennie ezen – magyarázta. – Olyan ez, mint amikor te gyakornok voltál. Idővel egyre jobb lesz. Mellesleg, szerintem kifejezetten jó jel, hogy a szenátor engem akar. Úgy tekint erre az egész atlantai tervre, mintha valami családi projekt lenne, mintha jobb lenne házon belül intézni a dolgokat. Ráadásul felfigyelt a munkáimra, amiket még a…

– Családi projekt?

– Hát nem szó szerint. Inkább… – Nem így akarta elmondani. Rosszul kezdődött. De talán ezt érdemelte, amiért eddig halogatta: kimerülten és szórakozottan elszólta magát.

– Szóval ezért dolgozol éjszakába nyúlóan? Ezért hívsz tíz után?

– Kicsim, a gépen dolgoztam, és nem figyeltem az órát. – A poharára pillantott. Látta, hogy már egy szűk korty sincs benne, csupán egyetlen árva csepp volt még a pohár szélén, amely még akkor került oda, amikor utoljára az italába kortyolt. – Ez jó hír, ennek örülnünk kell, hiszen így többet fogok hazajárni. Biztos vagyok benne, hogy ellenőrizni kell majd az építési területet, egyeztetni kell a művezetővel, és…

– Az tényleg jó hír lenne. A kutyád már hiányol.

– Remélem, nem csak a kutyám – felelte Donald mosolyogva.

– Tudod, hogy nekem is hiányzol.

– Na, azért! – Összegyűjtötte és lehúzta a pohárban maradt utolsó cseppet. – Jaj, és még valami. Tudom, hogy nem leszel oda érte, és esküszöm, nem rajtam múlik, de a szenátor lánya is a projekten dolgozik velem. Meg Mick Webb is, őrá emlékszel?

Síri csend.

– A szenátor lányára emlékszem – szólalt meg végül Helen.

Donald megköszörülte a torkát.

– Igen, és Mick végzi a szervezést, ő biztosítja a területet és tartja a kapcsolatot a kivitelezőkkel. Amúgy is, gyakorlatilag az ő körzetéről van szó. És azt se felejtsd el, hogy sem Mick, sem én nem lennénk sehol a szenátor közbenjárása nélkül…

– És azt sem felejtem el, hogy ti ketten randizgattatok. És azt sem, hogy még a jelenlétemben sem zavartatta magát, nyugodtan flörtölgetett veled.

Donald nevetett.

– Ez most komoly? Anna Thurman? Ugyan már, kicsim, annak már ezer éve…

– Egyébként is azt hittem, hogy gyakrabban jársz majd haza, mondjuk hétvégente. – Donald hallotta, ahogy a felesége nagyot sóhajt. – Figyelj, késő van, aludjunk rá egyet! Holnap majd megbeszéljük.

– Jól van, oké. Kicsim?

Helen szótlanul várt.

– Semmi nem állhat közénk, érted? Ez most hatalmas lehetőség nekem, ráadásul valami olyat csinálhatok, amiben igazán jó vagyok. Már el is felejtettem, milyen jó vagyok benne.

Csend.

– Sok mindenben jó vagy – szólalt meg a felesége. – Jó férj vagy, és abban is biztos vagyok, hogy jó képviselő. Benned megbízom, a téged körülvevő emberekben viszont nem.

– De te is tudod, hogy a szenátor nélkül nem lennék most itt.

– Tudom.

– Vigyázni fogok, megígérem.

– Rendben. Holnap beszélünk. Aludj jól, szeretlek.

Helen letette a telefont. Donald a telefonjára pillantva látta, hogy több tucat e-mailje érkezett. Úgy döntött, várhatnak reggelig. Megdörzsölte a szemét, és próbálta felrázni magát, hogy tisztán tudjon gondolkodni. Megigazgatta az egeret, hogy a monitorok is életre keljenek.

Azok megengedhették maguknak a pihenőt, elsötétülhettek néha, de ő nem.

Az új képernyő közepén egy lakás tervei voltak kinagyítva. Ahogy Donald csökkentett a nagyításon, először egy folyosó, majd több tucat egyforma, ék alakú lakónegyed bukkant fel a széleken. A leírásban olyan bunkert kértek, amelyben akár tízezer ember is meghúzhatja magát egy évig – kész öngyilkosság. Donald ehhez a feladathoz is úgy látott hozzá, ahogy bármelyik tervezéshez: beleképzelte magát az áldozatok helyébe. Elképzelte, ahogy valami szörnyűség történt, kiömlő vagy szivárgó mérges anyag, atomrobbanást követő nukleáris sugárzás, terroristatámadás, valami olyan, amelytől a létesítmény dolgozói a föld alá kényszerülnek, ahol aztán heteket vagy hónapokat kell eltölteniük, amíg a terület újra biztonságossá nem válik.

Tovább távolított a nézeten, míg alul és felül újabb emeletek jelentek meg, amelyeket később tárolókkal, folyosókkal és még több lakással tervezett megtölteni. Az egyes folyosókat és a műszaki részlegeket meghagyta Annának…

– Donny?

Az ajtó kinyílt – a kopogás csak ezután következett. Donald akkorát rántott a kezén, hogy az egere keresztülrepült az egész asztalon. Kihúzta magát, és a képernyők felett kikémlelve látta, hogy Mick Webb vigyorog az ajtóból. Mick egyik kezében a kabátját tartotta, nyakkendője ki volt lazítva, sötét arcbőrét pedig enyhe borosta borította. Donald elszörnyedt arckifejezését meglátva nagyot nevetett, majd keresztülsétált az irodán.

Donald gyorsan összeszedte az egeret, és kis méretre állította az AutoCAD-ablakot.

– Basszus, öregem, te újabban huszonnégyórázol?

– Huszonnégyórázok? – Donald hátradőlt a székében.

– Bizony. Na, mi az új harci helyzet? – Mick megkerülte az asztalt, és egyik kezével megtámaszkodott Donald székének támláján. A régi képernyőn egy félbehagyott Admirális játék éktelenkedett meglehetősen kínos módon.

– Ó, a másik monitorról elfeledkeztem. – Donald kis méretűre állította a játékot, és Mick felé fordult. – Szeretem, ha egyszerre több program is fut.

– Azt látom. – Mick az üres monitorokra mutatott, ahol a háttérképen a Jefferson-emlékmű és az azt körülvevő cseresznyevirágok látszottak.

Donald felnevetett, aztán az arcát dörzsölte. Érezte, hogy ő maga is borostás, és csak most jutott eszébe, hogy kihagyta a vacsorát. A projekt még csak egy hete kezdődött, de ő máris kész roncs volt.

– Megyek, bedobok valahol egy italt – szólalt meg Mick. – Velem tartasz?

– Bocs, de még van egy kis dolgom.

Mick megragadta a vállát, és úgy megszorította, hogy az már fájt.

– Sajnálom, hogy ezt tőlem kell megtudnod, de újra kell kezdened. Ha olyan mélyre temeted az ászt, onnan már nincs visszaút. Na, gyere, igyunk meg valamit!

– Komolyan nem lehet. – Donald kiszabadult barátja szorításából, és felé fordult. – Az atlantai terveken dolgozom. Senkinek nem mutathatom meg, szupertitkos.

Ennek hangsúlyozására előrenyúlt, és még az asztalán heverő dossziét is becsukta. A szenátor figyelmeztette, hogy a projekt munkálatai külön vannak választva, és hogy ezt a munkamegosztást a lehető legszigorúbban kell venni.

– Hűha, szupertitkos! – Mick kezét a levegőbe emelve rázta. – Én is ugyanezen a projekten dolgozom, te barom. – A monitor felé intett. – És te dolgozol a terveken? Az hogy lehet? Én jobb átlaggal végeztem! – A monitorhoz hajolt, és a tálcát figyelte. – AutoCAD? Király! Na, mutasd!

– Ja, persze.

– Ne szórakozz már! Nem vagy már kisgyerek!

Donald nevetett.

– Még a csapatomban lévő emberek sem láthatják majd a teljes tervet. Sőt, még én sem!

– Hát ez nevetséges!

– Nem, a kormány egyszerűen így intézi az ilyen szarságait. Én sem szimatolok a te dolgaid után.

Mick fölényesen legyintett.

– Bánom is én. Na, fogd a kabátod, aztán indulás!

– Ám legyen! – Donald az arcát ütögetve próbálta felrázni saját magát. – Reggel talán a munka is jobban megy majd.

– Szombaton? Thurman biztosan odavan érted.

– Úgy legyen! Adj egy percet, hogy kikapcsoljak mindent.

Mick nevetett.

– Hajrá! Megígérem, hogy oda sem nézek! – Az ajtóhoz sétált, miközben Donald készülődött.

Ő is épp indult volna, amikor megcsörrent az asztali telefonja. A titkárnője már nem volt bent, úgyhogy valaki olyan hívta, aki tudta a közvetlen számát. A telefonért nyúlt, és egyik ujját feltartva intett Micknek, hogy várjon.

– Helen…

A vonal másik végén valaki megköszörülte a torkát. Mély és érces hang szólalt meg:

– Ki kell ábrándítsam, de nem.

– Ó! – Donald Mickre pillantott, aki az óráját ütögetve sürgette. – Üdvözlöm, uram!

– Csak nem kimozdulnak egy kicsit? – kérdezte Thurman szenátor.

Donald az ablak felé fordult.

– Tessék?

– Maga és Mick. Péntek este van, nem mennek be a városba?

– Ööö, de igen, uram, de csak egy italra.

Donaldot az izgatta legjobban, hogy honnan a pokolból tudja a szenátor, hogy Mick is vele van.

– Helyes. Mondja meg Micknek, hogy hétfő reggel első dolga legyen bejönni az irodámba. És magának is. Ideje egyeztetnünk az első látogatásukról, amelyet az építési területen tesznek.

– Ööö, rendben.

Donald csendben várta, hogy van-e még valami megbeszélnivaló.

– Azt akarom, hogy maguk ketten alaposan kivegyék a részüket a projekt következő lépéseiből.

– Úgy lesz, uram.

– Ahogyan azt már múlt héten is megbeszéltük, semmi szükség arra, hogy a projekt részleteit megosszák a többi taggal. Ugyanez érvényes Mickre is.

– Igen, uram, világos. Nem felejtettem el.

– Kitűnő. Nos, akkor érezzék jól magukat! Ja, és ha Micknek netán megeredne a nyelve, felhatalmazom arra, hogy ott helyben megölje.

Egy hosszú másodpercnyi hallgatás következett, majd egy, a koránál jóval fiatalabbnak hangzó tüdővel rendelkező férfi jóízű nevetése hallatszott.

– Ó! – Donald Micket figyelte, aki épp kihúzta egy borosüveg dugóját, és az üveg tartalmát szaglászta. – Rendben, uram, számíthat rám.

– Nagyszerű! Viszlát hétfőn!

Azzal a szenátor le is rakta a telefont. Donald a helyére tette a kagylót, a kabátjáért nyúlt, új monitora pedig nyugodtan pihent az asztalon, némán figyelve őt.

6

2110

1-es siló

Troy csendben tolta ütött-kopott műanyag tálcáját a sorban a mocskos üveglap mögött. Miután a rendszer beolvasta a belépőkártyáját, egy csőből konzervzöldbab hullott alá, gőzölgő kupacot formálva a tányéron. A következő csőből hangos cuppanással egy tökéletes kör alakú pulykaszelet bukkant elő, amelyen még jól kivehetően látszottak a konzervdoboz oldaláról megmaradt barázdák. A sor végén az utolsó cső burgonyapürét okádott ki, amelyet undorító fröccsenéssel húslé követett.

A pult mögött egy nagydarab, fehér overallos férfi a háta mögött összekulcsolt kézzel állt. Nem úgy tűnt, mint akit érdekel, mit adnak enni. Inkább a kosztért sorban álló munkásokat figyelte.

Amikor Troy a tálcájával a pult végéhez közeledett, egy halványzöld overallos, alig harmincéves férfi evőeszközt és szalvétát helyezett a tányérja mellé. Ehhez jött egy pohár víz, amelyet egy poharakkal megrakott tálcáról kellett elvenni. Az utolsó lépés egyfajta rituális kézfogás volt, amelyre Troy még az eligazítás idejéről emlékezett: apró műanyag pohár, alján pirula lötyögött, amelynek kék színe és alakja csupán homályosan sejlett az átlátszó műanyagon keresztül.

Troy előrébb csoszogott, hogy tartsa a lépést a sorban előtte állóval.

– Üdv, uram!

Fiatal alak mosolygott vissza, megvillantva hibátlan fogsorát. Mindenki uramnak hívta, még a jóval idősebbek is. Kellemetlen helyzet volt ez, bárki is adta a pirulát.

A pirula a pohár alján lötyögött. Troy fogta a magáét, és a szájába tette. Víz nélkül lenyelte, majd a tálcáját fogva igyekezett tovább, hogy ne tartsa fel a sort. Amikor ülőhelyet keresett, észrevette, hogy a nagydarab fickó őt bámulja. A létesítményben mindenki abba az illúzióba ringatta magát, hogy Troy a főnök, de őt nem lehetett becsapni. Ő is csak a munkáját végezte, csak az előre megírt forgatókönyvet követte. Végre talált egy üres helyet, amely épp a képernyőre nézett. Az első nappal ellentétben már nem zavarta őt a rajta keresztül látható kiégett világ. A látvány furcsamód egyre megnyugtatóbbá vált. Tompa fájdalmat okozott a mellkasában, szinte olyan volt, mintha érezne valamit.

Egy nagy falat húslébe forgatott burgonyapüré elnyomta a pirula ízét. Erre a célra sosem a víz volt a legjobb megoldás, az képtelen volt elvenni a keserű ízt. Az evés megszokott rutinját folytatva Troy azt figyelte, ahogy első műszakja első hetén utoljára lemegy a nap. Már csak huszonöt hét volt hátra. Így megfogalmazva sokkal beláthatóbbnak tűnt – mintha nem is fél év lenne.

Az átlósan szemben lévő helyen egy ritkuló hajú, kék overallos idős férfi foglalt helyet. Udvarias módon olyan helyre ült, hogy ne takarja a kilátást. Troy felismerte a férfit, egyszer váltottak néhány szót az újrahasznosító tartálynál. Amikor a férfi felnézett, Troy üdvözlésképpen biccentett.

Az étkezőt kellemes duruzsolás töltötte be, miközben mindketten csendben vacsoráztak. Mások itt-ott rövid beszélgetésbe kezdtek, majd ismét elhalkultak. A teremben műanyag, üveg és fém ritmustalan csörgése hallatszott.

Troy a képernyőre pillantott, és érezte, hogy valamit tudnia kellene, valami nem ugrik be. Minden reggel ismerős alakokat látott maga előtt ébredés után, és távoli emlékek is derengtek, de mire hozzáfogott reggelizni, már az egész elhalványult, vacsorára pedig végleg elveszett. Troyt szomorúság és nyomasztó érzés töltötte el, és belül ürességet érzett. Nem úgy, mint amikor valaki éhes, hanem mint a gyermek, aki egy esős napon nem tudja, mihez kezdjen az idejével.

A szemben ülő férfi kissé közelebb hajolt, és megköszörülte a torkát.

– Jól mennek a dolgok? – kérdezte.

Troynak valahonnan ismerős volt. Májfoltos arcbőre kissé megereszkedett, a nyaka ráncos és petyhüdt volt, és még az ádámcsutkájáról is lógott egy kis bőrdarab, még visszataszítóbbá téve az összhatást.

– A dolgok? – kérdezett vissza Troy, és visszamosolygott a férfira.

– Úgy általánosságban. Csak érdeklődöm. Engem Hal néven emlegetnek. – Az öreg felemelte a poharát. Troy is így tett. Ez a gesztus akár kézfogásnak is beillett volna.

– Troy – mondta. Úgy tűnt, vannak még olyanok, akiknek számít, kit hogy hívnak.

Hal nagyot kortyolt a poharából. Akkorát nyelt, hogy az egész nyaka beleremegett. Troy zavartan maga is kortyolt egy aprót, majd hozzáfogott a maradék bab és pulyka elfogyasztásához.

– Megfigyeltem, hogy egyesek szembe ülnek vele, míg mások hátat fordítanak neki. – Hal hüvelykujjával a háta mögé mutatott.

Troy a képernyőre pillantott. Szótlanul rágott tovább.

– Szerintem, akik szembe ülnek, és nézik, azok próbálnak visszaemlékezni – tette hozzá Hal.

Troy nyelt egyet, és vállat vonva próbált nyugodtnak tűnni.

– És mi, akik nem nézzük – folytatta Hal –, szerintem minden erőnkkel a felejtésért küzdünk.

Troy tudta, hogy ennek a beszélgetésnek meg sem szabadna történnie, de úgy volt vele, hogy ha már elkezdődött, szeretne a végére járni.

– A rossz dolgok – szólalt meg újra Hal, a liftek irányába bámulva. – Észrevette már? Mindig csak a rossz dolgok tűnnek el. A lényegtelen dolgokra mindig pontosan emlékszünk.

Troy továbbra sem szólt. A zöldbabot piszkálta, bár esze ágában sem volt elfogyasztani.

– Ezen azért elgondolkodik az ember, nem? Hogy belül vajon miért érezzük magunkat olyan rohadtul?

Hal befejezte az evést, búcsúzóul némán Troy felé biccentett, majd elment. Troy magára maradt. Azon kapta magát, hogy újra a képernyőt bámulja, belülről pedig a megnevezhetetlen, tompa fájdalom gyötri. A dombok lassan eltűntek. Elsötétültek, és elnyelte őket a felhős éjszaka.

7

2049

Washington

Donald nem bánta, hogy végül úgy döntött, gyalog megy a szenátorhoz. A múlt heti esőzés addigra elvonult, a DuPont Circle forgalma pedig épp csak vánszorgott. Elindult felfelé a Connecticut sugárúton, és az erősödő szélben azon törte a fejét, miért pont a Kramerbooks kávézó és könyvesbolt lett a találkozó helyszíne. Több tucat remek kávéház volt az iroda közelében.

Átkelt egy mellékutcán, majd felsietett a könyvesbolt lépcsőin. A Kramerbooks bejárati ajtaja az a fajta ezeréves faajtó volt, amely már messziről büszkén hirdette az arra járóknak, hogy a hely milyen nagy múltra tekint vissza. A zsanérok nyikorogtak, és az ajtó felett csengők csilingeltek, amikor Donald belépett, egy központi asztalon könyveket igazgató hölgy pedig mosolyogva üdvözölte őt.

A kávézórészen elegánsan öltözött férfiak és nők szürcsölték italukat fehér porceláncsészékből. A szenátornak nyoma sem volt. Donald épp a telefonján ellenőrizte, hogy túl korán jött-e, amikor a titkosszolgálat egyik ügynöke szemet szúrt neki.

A termetes ügynök a Kramer’s könyves részlegén álldogált a polcok között. Donald azon nevetett, hogy milyen diszkréten sikerült elrejtőznie a férfinak: a fülhallgató zsinórja ott tekergőzött a nyakán, a mellkasánál kidudorodott a fegyver, ráadásul napszemüveget viselt odabent. Donald az ügynök felé indult; a vén parketta minden lépésénél nagyot nyikordult.

Az ügynök Donald felé fordította a tekintetét, de nem lehetett megmondani, hogy őt nézi, vagy a bejáratot fürkészi.

– Thurman szenátorhoz jöttem – szólította meg Donald, kissé rekedt hangon –, találkozót beszéltünk meg.

Az ügynök a fejével intett az egyik irányba. Donald arra nézett, és meglátta, ahogy a polcok között, az egyik sor végén Thurman éppen a könyveket böngészi.

– Ah, köszönöm. – A polcokon tornyosuló öreg könyvek közé lépett, ahol a tompa megvilágítást és a kávéillatot felváltotta a penész és a bőr mindent belengő szaga.

– Mit gondol erről?

Ahogy Donald közeledett, Thurman szenátor egy könyvet tartott felé. Semmi üdvözlés, csak ez a kérdés.

Donald elolvasta a vastag bőrkötésen díszelgő arany betűket.

– Sosem hallottam róla – vallotta be.

Thurman szenátor felnevetett.

– Hát persze hogy nem. Ez a könyv már száz évnél is öregebb – ráadásul franciául íródott. Engem az érdekel, hogy a kötésről mit gondol. – Azzal Donald kezébe nyomta a könyvet.

Donaldot meglepte a kötet súlya. Felnyitotta, és belelapozott. Amilyen tömör és súlyos volt, akár jogi szakkönyv is lehetett volna, de a párbeszédek közötti kihagyott sorokból látszott, hogy regényről van szó.

Ahogy a könyvet lapozgatta, feltűnt, hogy milyen vékonyak is az egyes lapok. A gerincnél apró kék és arany szálak tartották össze a könyvet. Donaldnak voltak olyan barátai, akik a nyomtatott könyvre esküdtek. Nem azért, mert jól mutat, hanem az olvasás élménye miatt. A vaskos kötettel a kezében Donald is kezdte megérteni ezt a nosztalgikus ragaszkodást.

– A kötése nagyon szép – mondta, miközben végigsimított rajta az ujjaival. – Gyönyörű könyv. – Visszaadta a szenátornak. – Ön így szokott könyvet választani? A borítója alapján?

Thurman hóna alá csapta a könyvet, és elővett egy másikat a polcról.

– Ez csupán minta egy másik projekthez, amelyen éppen dolgozom. – Hunyorogva Donaldra nézett, aki feszélyezetten állta a pillantást. Úgy érezte magát, mint a ragadozó prédája.

– Hogy van a húga? – kérdezte.

A kérdés teljesen váratlanul érte Donaldot. Már attól is elakadt a szava, hogy a testvére szóba került.

– Charlotte? Ő… jól van, azt hiszem. Visszatért a háborúba, de gondolom, hallott róla.

– Hallottam. – Thurman visszatolta a kezében lévő könyvet a helyére, majd a másik kötetet méregette, amelyről Donald is elismerően szólt. – Büszke vagyok rá, hogy visszament. A hazája becsületére válik.

Donald arra gondolt, mekkora árat fizet a családja azért, hogy Charlotte a hazája becsületére válhasson.

– Igen – szólalt meg Donald. – Úgy értem, a szüleim már nagyon várták, hogy végre itthon legyen, de nehezen szokta meg az itthon uralkodó békét. Ez… Szerintem ő addig nem nyugszik, amíg a háború véget nem ér.

– Tudom. És talán azután sem lesz képes megtalálni a saját békéjét.

Donald nem éppen ezt szerette volna hallani. Figyelte, amint a szenátor végigsimít egy díszes könyv kimunkált gerincén és mélyen ülő betűin. Az idős férfi tekintete olyan volt, mintha messze a könyvek sorai mögé révedne.

– Ha gondolja, írhatok neki néhány sort. Egy katona néha csak azt szeretné hallani, hogy nincs azzal baj, ha segítséget kér.

– Ha pszichológusra gondol, abba nem fog belemenni. – Donaldnak eszébe jutott, mennyire megváltoztatták a húgát a korábbi kezelések. – Már próbáltuk.

Thurman ajka vékony, ráncos vonallá keskenyedett. Az aggódó arckifejezésében az öregedés eddig rejtett jelei látszottak.

– Majd én beszélek vele. Értek én a büszke fiatalok nyelvén, higgye el nekem! Fiatalkoromban magam is ilyen voltam. Azt hittem, nincs szükségem segítségre, bármire képes vagyok egyedül is. – Donald felé fordult. – A szakma azóta sokat fejlődött. Ma már vannak gyógyszerek, amelyek segíthetnek a háborús neurózison.

Donald a fejét rázta.

– Sajnos nem, azokat is szedte egy ideig, de túl feledékennyé tették. Ráadásul… – egy pillanatra habozott, mert nem szívesen beszélt a dologról – tikkelt tőlük.

Először izomrángást akart mondani, de az túl súlyosnak hangzik. És bár nagyra értékelte, hogy a szenátor aggódik – mintha családtagokként kezelné őket –, a testvére bajairól mégsem szívesen beszélt. Eszébe jutott az is, amikor a húga utoljára otthon volt, és volt egy kis összezördülés, amikor Donald és Helen Mexikóban készült fényképeit nézegették. Donald ugyanis megkérdezte Charlotte-ot, hogy emlékszik-e arra, amikor gyermekkorukban Cozumelben voltak, de ő határozottan állította, hogy sosem járt ott. Az összezördülés később veszekedésbe csapott, míg végül Donald azt hazudta, hogy csak a csalódottság miatt sír. A húga életének egyes részeit teljesen kitörölték, amire az orvosok azzal védekeztek, hogy azokat Charlotte el akarta felejteni. És ez mégis miért volna baj?

Thurman egyik kezét Donald karjára tette.

– Bízzon bennem – mondta halkan. – Majd én beszélek vele. Tudom, min megy most keresztül.

Donald bólintott.

– Jól van, rendben. Köszönöm. – Kis híján azt is hozzátette, hogy ezzel valószínűleg többet árt, mint használ, de maga az ötlet igazán szép gesztus volt. Ráadásul valaki olyantól jönne a törődés, akire a húga felnéz, nem pedig egy családtagtól.

– Egyébként, Donny, ne feledje, hogy csak drónokat irányít. – Thurman Donald arcát fürkészte, mintha az aggodalmat kereste volna a tekintetében. – Semmilyen fizikai veszélynek nincs kitéve.

Donald az egyik könyv gerincét dörzsölte a polcon.

– Nem, fizikainak nincs.

Mindketten hallgattak, Donald nagyot sóhajtott. Hallotta a beszélgetések moraját a kávézóból, ahogy valaki cukrot kanalaz, megszólal az ajtó feletti csengő, és valaki tejhabot készít.

Látott videókat arról, hogy pontosan mit is csinál Charlotte. Látta a robotrepülők kameráinak felvételeit, és a célba tartó rakétákét is. Lenyűgöző minőségű felvételek voltak. Az is látszott rajtuk, ahogy az emberek meglepetten az ég felé pillantanak. Látszott életük utolsó pillanata, kockáról kockára meg lehetett nézni a felvételeket, és – az eset megtörténte után – azt is el lehetett dönteni, hogy a célszemélyt sikerült-e eltalálni, vagy sem. Donald tudta, mi a húga feladata, és hogy mivel kell megbirkóznia.

– Mickkel is beszéltem már – szólalt meg Thurman, mintha észrevette volna, hogy fájdalmas témára tapintott. – Le fognak utazni Atlantába, hogy ellenőrizzék, hogy halad az ásás.

Donald hirtelen észbe kapott.

– Persze. Legalább fel lehet mérni a terepet. Múlt héten jól haladtam a tervekkel, szép lassan feltöltöm a megadott részeket. Ugye tudja, milyen mély is lesz ez a valami?

– Ezért is fogtunk már hozzá az ásáshoz. A külső falaknak el kell készülniük a következő pár hétben. – A szenátor megveregette Donald vállát, majd a sor vége felé bólintott, ezzel jelezve, hogy befejezték a könyvek átnézését.

– Várjon! Már ásnak is? – Donald Thurman mellett sétált. – Nálam még csak a vázlat van kész. Remélem, az én részemet hagyják utoljára.

– A komplexum minden részén egy időben dolgoznak. Egyelőre csak a külső falakat és az alapot öntik ki, azokat a részeket, amelyek méretei már biztosak. Minden szerkezetet alulról felfelé haladva töltünk meg. Az egyes emeleteket daruval engedik le, már teljesen berendezett állapotban, és csak aztán öntik rájuk az elválasztó réteget. Éppen ezért van szükségem magukra a helyszínen. Kész rémálom a projekt kivitelezése. Több tucat országból dolgoznak ott munkások százai egymás felett, miközben az építőanyagok csak gyűlnek mindenhol. Nem tudok tízfelé szakadni, úgyhogy maguk szépen odamennek, felmérik a terepet, aztán jelentenek nekem.

Amikor a sor végén a titkosszolgálat ügynökéhez értek, a szenátor odaadta neki a francia feliratú könyvet. A sötétben meghúzódó férfi bólintott, és a kasszához indult.

– És amíg ott lesznek lent – kezdte újra Thurman –, keresse meg Charlie Rhodest! Ő felelős az építőanyagok kiszállításáért. Ellenőrizzék, hogy mindene megvan-e!

– Charles Rhodes? Mármint Oklahoma kormányzója?

– Úgy van. Együtt szolgáltunk. Mellesleg magának és Micknek idővel a projekt magasabb szintjein szeretném hasznát venni. A vezetőségnek még mindig legalább egy tucat híja van. Úgyhogy csak így tovább! Máris lenyűgözött néhány fontos embert az eddigi munkájával, Anna pedig meg van róla győződve, hogy maga minden feladatát határidőn belül elvégzi.

Donald bólintott. Büszkeség töltötte el – és egyben érezte, hogy mindez elkerülhetetlenül több felelősséggel jár, és még többet köt majd le az amúgy is kevés idejéből. Helen nem örülne, ha tudná, hogy várhatóan egyre több dolga lesz a projektben. Ami azt illeti, magát a hírt is valószínűleg csak Annával és Mickkel oszthatja meg, hiszen csak velük beszélhet erről. A projekt egyes részleteihez csupán hosszas engedélyeztetés után lehetett hozzáférni. Donald nem tudta, hogy nukleáris hulladéktól vagy terroristatámadástól féltek, vagy éppen attól tartottak, hogy az egész terv kudarcba fullad.

Az ügynök bevásárlószatyorral a kezében visszatért, és megállt a szenátor mellett. Donald felé nézett, és úgy tűnt, őt szemléli a napszemüveg koromfekete lencséi mögül. Donald úgy érezte, figyelik – nem először.

Thurman szenátor kezet rázott Donalddal, és meghagyta neki, hogy mindenről számoljon be. A következő pillanatban egy másik ügynök bukkant elő a semmiből. A két ügynök kikísérte a szenátort a nyikorgó ajtón, de Donald csak akkor nyugodott meg igazán, amikor már látótávolságon kívül voltak.

8

2110

1-es siló

A Rendelkezés könyve kinyitva hevert Troy asztalán, a tartósság jegyében összefűzött lapok felfelé kunkorodtak. Troy újból átismételte a soron következő műveletet, amely az első hivatalos intézkedése volt azóta, hogy az 50. számú Hadművelet vezetője lett. Az egész egy ünnepélyes avatási ceremóniára emlékeztette, amikor valaki nagy felhajtás közepette egy ollóval átvágja a szalagot, és ezzel learatja mások kemény munkájának babérjait.

Troy számára a Rendelkezés inkább volt receptkönyv, mintsem használati útmutató. A könyvet író agyturkászok az égvilágon mindenre gondoltak. És csakúgy, mint a pszichológia vagy bármely más, emberi természettel foglalkozó tudomány esetén, az értelmetlen részek általában sokkal mélyebb jelentőséggel bírtak.

Ezzel kapcsolatban Troy azon is elmerengett, hogy vajon mi az ő jelentősége. Vajon mennyire fontos az ő pozíciója? Eredetileg teljesen más feladatra készült, úgy volt, hogy az egyik siló vezetője lesz, nem pedig az összesé. Az utolsó pillanatban kapta a kinevezést, amitől az az érzése támadt, hogy ez az egész csak színjáték, hogy ennyi erővel bárkire rábökhettek volna, hogy végezze el ezt a feladatot.

A hivatala természetesen csupán névleges volt, de talán mégis volt némi szimbolikus jelentősége. Talán nem is az volt a feladata, hogy vezesse a többieket, hanem azt az illúziót kelteni számukra, hogy valaki vezeti őket.

Troy két fejezetet hátralapozott a Rendelkezésben. Tekintete végigfutott minden szón, azok mégsem maradtak meg a fejében. Az új életével kapcsolatos dolgoktól a figyelme könnyen elkalandozott, túl sokat töprengett. Mindent tökéletesen előkészítettek neki – minden szintet, feladatot és munkaköri leírást –, de mi célból? Így akarták biztosítani a teljes érdektelenséget?

A könyvből felpillantva látta, hogy a folyosón szemben lévő Pszichológiai Szolgálati Irodában Victor az asztalánál ül. Milyen egyszerű is lenne odasétálni és megkérdezni! Elvégre a pszichológusok keze talán még a mérnökökénél is jobban benne volt a hely tervezésében. Megkérdezhetné, hogyan csinálták, hogy tudták elérni, hogy mindenki olyan üresnek érezze magát belül.

A nők és a gyermekek kimenekítése szerepet játszott a dologban – ebben biztos volt. Az 1-es silóban lévő nőknek és gyermekeknek mély álom volt a jutalmuk, míg a férfiaknak maradniuk kellett, hogy váltott műszakban dolgozzanak. Ezzel a megoldással elvették tőlük a szenvedélyt, és így szikrányi esély sem volt arra, hogy a férfiak összekülönbözzenek.

Aztán ott volt még az az agyzsibbasztó monotonitás. A lélekölő robot gúzsba kötötte az elmét. Az ember egész nap az órát bámulta az irodában, a munka végeztével blokkolt, majd végkimerülésig tévézett, háromszor ráütött az ébresztőre, mindezt újra és újra. A hétvégék hiánya csak még borzalmasabbá tette az egészet. Nem volt szabadnap. Hat hónap munka volt, aztán évtizedekig semmi.

Irigyelte a létesítmény többi részében dolgozókat és a többi silót, ahol minden bizonnyal gyermeki kacajtól zengtek a folyosók, és nők édes hangja búgott mindenhol. Irigyelte a szenvedélyt és a boldogságot, amely teljesen hiányzott az ő bunkeréből. Itt minden és mindenki tompa volt, a rengeteg közösségi teremben újra és újra ugyanazokat a filmeket vetítették a síkképernyős tévék, amelyeket több tucat szempár bámult meredten. Senki nem volt igazán ébren. Senki nem élt igazán. Bizonyára szándékosan akarták így.

A számítógép órájára pillantva Troy látta, hogy ideje indulnia. Ez a nap is véget ért. Újabb nappal közelebb a műszak vége. Becsukta a Rendelkezés könyvét, bezárta asztala fiókjába, majd elindult a kommunikációs központba.

Amikor belépett, néhányan felpillantottak a rádióállomásuk mögül. Csupa narancssárga overallba bújtatott rosszalló tekintet fogadta. Nagy levegőt vett, és összeszedte magát. Ez csak egy kötelesség, egy munka. Ráadásul ő a főnök, neki kell egyben tartania ezt a szart. Csak el kell vágnia a szalagot.

Saul, a rádiósok egyik vezetője, levette a fejhallgatóját, és felállva üdvözölte őt. Troy valamennyire ismerte Sault; ugyanazon a szárnyon laktak, és időnként az edzőteremben is összefutottak. Kézfogás közben Saul széles, jóvágású arca láttán homályos emlékek kezdtek derengeni. Furcsa, bosszantó érzés volt ez, amelyet Troy addigra megtanult elnyomni. Talán csak az eligazításon találkoztak, még a hosszú altatás előtt.

Saul a csupa narancssárgába öltözött ember közül egy másik műszerésznek is bemutatta Troyt a kommunikációs teremben. Az illető integetett, de nem vette le a fejhallgatóját. Troy a nevét egy pillanat alatt elfelejtette. Nem is volt lényeges. Egy állványról egy másik headsetet hoztak, és a kezébe nyomták, a nyakába akasztotta, a fülhallgatókat pedig a fülére igazította. Saul megfogta a fejhallgató végén lévő csatlakozót, és ujjával egy táblán keresgélt, amely ötven darab, számozott csatlakozóhüvelyt tartalmazott. Az elrendezés és az egész terem láttán Troynak ezeréves fényképek jutottak eszébe a telefonközpontokról, amelyeket még a számítógépek és automatizált hangok korszaka előtt használtak.

Egy rég tovatűnt nap emlékei kezdtek táncot járni az idegszálain, összemosódva a tabletták által okozott remegéssel, és Troy hirtelen érezte, hogy a felszín alól vihogás próbál előtörni. Kis híján nevetésben tört ki, alig tudta fékezni magát. Nem vetne jó fényt az összes művelet vezetőjére, ha hisztériás rohamban törne ki, különösképp akkor nem, amikor épp egy jövendőbeli silóvezető rátermettségét készül felmérni.

– …és csak felteszi az előre megírt kérdéseket – magyarázta Saul. Egy műanyag kártyát nyújtott át Troynak, aki, bár biztos volt benne, hogy nem lesz rá szüksége, azért elfogadta. Aznap gyakorlatilag mást sem csinált, csak a munkamenetet tanulmányozta. Ráadásul abban is biztos volt, hogy nem számít, mit mond. A jelölt rátermettségének felmérése sokkal inkább a különböző eszközök és számítógépek feladata volt, amelyeket a távoli headsetbe építettek.

– Rendben, meg is van a hívás. – Egy panelen megannyi apró lámpa villogott; Saul az egyik kis fényforrásra mutatott. – Egy másodperc, és már vonalban is van.

Troy megigazította a fülhallgatót, a technikus pedig létrehozta a kapcsolatot. Néhány pittyenés után egy kattanással átkapcsolt a vonal. A túlsó végén valaki hangosan szuszogott. Troy azzal nyugtatta magát, hogy a jelölt még nála is idegesebb. Elvégre ő lesz az, aki válaszol a kérdésekre – Troynak csupán fel kell tennie őket.

A kártyára pillantott, és hálát adott, hogy a kezébe nyomták, mert hirtelen semmi nem jutott eszébe.

– A nevét – utasította a fiatalembert.

– Marcus Dent, uram.

A fiatal hangból egyfajta csendes magabiztosság sugárzott, mintha a szavak egy büszkeségtől dagadó mellkasból hangzottak volna. Troynak eszébe jutott, hogy valaha ő is így érzett. Aztán eszébe jutott a világ, amelybe Marcus Dent született, az örökség, amelyet ő már csak könyvekből ismerhet.

– Meséljen, milyen képesítést kapott – szólt Troy, a kártyán lévő sorokat olvasva. Próbálta uralni a hangját. Szeretett volna egyenletes, mély hangon, parancsolóan hangzani, bár a számítógépeket úgy tervezték, hogy ezt is megoldják helyette. Saul mutató-és hüvelykujjával kört formálva jelezte, hogy működik az adatátvitel a fiú fejhallgatójával.

Troyban felmerült, hogy vajon az ő fejhallgatójában is hasonló érzékelők működnek-e. Vajon van-e valaki a teremben – vagy bárhol máshol –, aki tudja, mennyire ideges?

– Willis helyettes árnyéka voltam, majd az Informatikai Biztonsági Részlegre kerültem, de ennek már egy éve. Hat hete tanulmányozom a Rendelkezést. Úgy érzem, készen állok a feladatra, uram.

Árnyék. Troy el is felejtette, hogy újabban így hívták a tanoncokat. Pedig még volt is eszében, hogy magával vigye a legfrissebb szógyűjteményt.

– Mi a fő feladata a… silóban? – Kis híján létesítményt mondott.

– A Rendelkezés betartatása, uram.

– És mit védelmez mindenekfelett? – Egyenletes hangon beszélt. A legjobb eredmények akkor születtek, ha nem mutattak túl sok érzelmet az ellenőrzött személy felé.

– Az Életet és az Örökséget – szavalta Marcus.

Troy alig látta a következő kérdést. A váratlanul előtörő könnyektől a szavak elhomályosultak. A keze is remegett. Maga mellé tette a reszkető kártyát, nehogy bárki is észrevegye, hogy valami nincs rendben.

– És mi szükséges ezen, általunk annyira értékesnek tartott dolgok megvédelmezéséhez? – kérdezte. Mintha nem is a saját hangján beszélt volna. A fogait össze kellett szorítania, hogy ne vacogjanak. Valami nem stimmelt. Méghozzá nagyon nem.

– Áldozat szükséges – vágta rá azonnal Marcus.

Troy gyorsabban pislogott, hogy a szeméből kitisztuljanak a könnyek, Saul pedig feltartott kézzel jelezte, hogy folytathatja, minden mérés megfelelően halad. Most már csak néhány támpontra volt szükség ahhoz, hogy a biometrika meg tudja határozni a korábbi kérdésekre adott válasz őszinteségét.

– Mondja, Marcus, van barátnője?

Fogalma sem volt, miért pont ez a kérdés ugrott be először. Talán az irigység beszélt belőle, amiért a többi silóban nem fagyasztották le a nőket, hogy máshol senkit nem fagyasztottak le.

A kommunikációs teremben lévők közül senki nem foglalkozott a kérdéssel. A teszt formális részét már befejezték.

– De van ám, uram! – felelte Marcus, Troy pedig hallotta, ahogy a fiú légzése megváltozik, és hallhatóan megnyugszik. – Már házasságra is jelentkeztünk, most a választ várjuk.

– Nos, szerintem már nem kell túl sokáig várniuk. Hogy hívják?

– Melanie, uram. Itt dolgozik az IT-osztályon.

– Nagyszerű. – Troy a szemét törölgette. A remegés elmúlt. Saul egyik ujjával a feje felett körözve jelezte, hogy minden megvan, befejezheti a hívást.

– Marcus Dent – mondta –, isten hozta a Világrend 50. számú Hadműveletében!

– Köszönöm, uram! – A fiatalember hangja egy oktávot emelkedett.

Rövid szünet után valaki hallhatóan nagy levegőt vett a vonal túlsó végén.

– Uram? Nem bánja, ha kérdezek valamit?

Troy a többiekre nézett. Néhányan vállat vontak, más válasz nem érkezett. Eszébe jutott, mire is számíthat most ez a fiatalember az új feladatától. Maga is jól ismerte az előléptetés felemelő érzését, a félelemmel vegyes lelkesedést és az új felelősségek terhe alatt érzett bizonytalanságot.

– Hogyne, fiam. Egy kérdésre talán van még időnk. – Elvégre mégiscsak ő a főnök. Egy-két szabályt ő is hozhat.

Marcus megköszörülte a torkát, Troy pedig próbálta maga elé képzelni, ahogy ez az árny és a siló vezetője egy távoli helyiségben üldögél, ahol a mester épp a tanítványát méregeti.

– Néhány évvel ezelőtt elveszítettem a dédnagyanyámat – kezdte Marcus. – Időnként kicsúszott a száján egy-két apróság a régi világról. Semmi tiltott dolgot nem mondott, azt is csak akkor, amikor időskorára elbutult. Az orvosok azt mondták, nem hatnak a gyógyszerei.

Troy egyáltalán nem örült annak, hogy a harmadik generációs túlélőknek a múlt dolgain jár az eszük. Marcust talán nemrég világosították fel ezekről, de a többieket nem.

– Mi volna a kérdés? – kérdezte Troy.

– Az Örökség, uram. Utánaolvastam – persze közben nem hanyagoltam el a Rendelkezés és a Szerződés tanulmányozását sem –, és van valami, amit tudnom kell.

Újabb nagy sóhaj.

– Minden igaz, ami az Örökségben le van írva?

Troy elgondolkodott. Eszébe jutott a hatalmas könyvgyűjtemény, amely a világ történelmét tartalmazta – egy gondosan szerkesztett történelmet. Lelki szemei előtt látta a bőrkötéseket és az aranyozott lapokat, a könyvek végeláthatatlan sorát, amelyet még az eligazításon mutattak meg neki.

Bólintott, és ismét meg kellett törölnie a szemét.

– Igen – felelte Marcusnak kiszáradt torokkal, egykedvűen. – Igaz.

A teremben valaki szipogott. Troy tudta, hogy túl hosszúra nyújtotta a ceremóniát.

– Minden, ami ott áll, tökéletesen igaz.

Azt nem tette hozzá, hogy nincs minden igazság leírva az Örökségben. Temérdek dolog kimaradt. És voltak dolgok, amiket Troy szerint senki nem tudott, amiket nemcsak a könyvekből, de a fejekből is kitöröltek.

Az Örökség az engedélyezett igazságot tartalmazta – ezt akarta mondani –, az igazságot, amely generációról generációra szállt. A hazugságok pedig – gondolta magában – azok a dolgok, amelyek ott, az egyes silóban léteztek, abban a gyógyszermámorban úszó szanatóriumban, amely valahogy mégis az emberiség túlélésének záloga volt.

9

2049

Fulton megye, Georgia

A markológép kipufogócsövéből koromfekete felhő tört a magasba, amikor mély hangon felzúgva megindult felfelé az emelkedőn. A domb tetejére érve hatalmas adag földet zúdított le a fogazott kanálból. Donaldnak úgy tűnt, hogy a gép nem is megmássza, hanem inkább építi a dombot.

A helyet mindenütt frissen kiásott földkupacok tarkították. Közöttük – ahol ideiglenesen átjárókat hagytak, valóságos útvesztőt formálva – megrakott szállítók cipelték el a tátongó üregekből kiásott földet és követ. A tervek szerint – amelyeket Donaldnak volt szerencséje látni – az átjárókat idővel szintén fel akarták tölteni, hogy legfeljebb sekély barázdák jelöljék, hol találkozik az egyik kupac a másikkal.

Donald az egyik egyre növekvő halom tetejéről szemlélte a hatalmas gépek táncát, míg Mick Webb a késésekről tárgyalt az egyik kivitelezővel. A két képviselő fehér inge és a szélben lobogó nyakkendője miatt meglehetősen kilógott a sorból. Ezen a helyen a védősisakos, kérges tenyerű, sokat látott munkások érezték otthon magukat. A párás georgiai hőségben gyöngyöző homlokú Donald és Mick, zakójukat kezükben szorongatva, inkább úgy festettek, mint akik – legalábbis elvileg – azzal vannak megbízva, hogy úrrá legyenek ezen az istentelen zűrzavaron.

Egy másik markoló épp hatalmas földkupacot borított le, amikor Donald tekintete Atlanta belvárosa felé kalandozott. A hatalmas pusztán tornyosuló dombok és a téltől még mindig kopasz fák csúcsai mögött a jó öreg déli városrész üvegfalú épületei meredtek az ég felé. A gyéren lakott Fulton megye egy egész szegletét teljesen letarolták. Egy golfpálya maradványai még látszottak a terület egyik szélén, ahová még nem jutottak el a hatalmas gépek.

Kicsit lejjebb, a több futballpálya nagyságú, parkolónak kijelölt területen több ezer konténer – Donald szerint a szükségesnél jóval több – sorakozott építőanyaggal megrakva. Donaldnak újra és újra rá kellett döbbennie, hogy a kormány projektjeinek megvalósítása mindig így zajlott, ahol a lakosság elvárásának és a költségvetésnek határa a csillagos ég. Mindent vagy hatalmas mértéktelenséggel csináltak, vagy sehogy. A rábízott tervek például szinte kívánták az őrületes mennyiségeket, pedig az az épület csupán elhanyagolható részét képezte a létesítménynek, hiszen azt csupán arra az esetre építették, ha netán valami balul sülne el.

Donald és a konténerek között lakókocsik valóságos városa terült el; némelyiket irodaként, míg másokat lakásként használtak. Ez volt az a hely, ahol az építkezésen dolgozó férfiak és nők ezrei letehették a védősisakot, és megkezdhették jól megérdemelt pihenésüket.

A lakókocsik felett zászlók lobogtak. A különféle országokból érkező munkásoknak hála a hely úgy festett, mint egy olimpiai falu. Egy napon ide, Fulton megye érintetlen földjébe temetik majd a világ atomerőműveiből kikerülő elhasznált nukleáris fűtőelemeket. Ez egyben azt is jelentette, hogy a projekt sikere az egész világ érdekében állt. A megvalósítás ugyan valóságos logisztikai rémálom volt, de ez szemmel láthatóan cseppet sem zavarta azokat, akik a háttérből a szálakat mozgatták. Donald és Mick arra jutott, hogy a nyelvi akadály volt az oka annak, hogy máris voltak késések az építkezésben, mert az egymás mellett dolgozó csapatok képtelenek voltak egymással kommunikálni, és egy idő után végül fel is adták a próbálkozást. Mindenki fülét befogva dolgozott a rá kiszabott feladaton, tudomást sem véve a többiekről.

Az átmenetileg felállított konzervváros mellett terült el a jókora parkoló, ahonnan Mick és Donald is felbotorkált. A kupac tetejéről Donald ellátott a frissen kölcsönzött autójukig, amely minden bizonnyal az egyetlen hangtalan, elektromos árammal működő szerkezet volt közel s távol. A kis ezüst autó mintha rettegve húzta volna meg magát az óriási teherautók és markolók rengetegében. Donald is valahogy úgy érzett, mint az elnyomott autó – nemcsak azon a kis kupacon az építési területen, hanem a washingtoni Dombon is.

– Két hónap csúszás.

Mick Donald karjára csapott a kezében lévő mappával.

– Hahó, hallod, amit mondok? Alig hat hónapja kezdtek ásni, és máris két hónap csúszásban vannak. Ez hogy lehetséges egyáltalán?

Donald vállat vont, és a művezetők rosszalló pillantásainak kereszttüzében elindultak lefelé a dombon, majd a parkoló felé vették az irányt.

– Talán azért, mert olyan hivatalnokokat választottak meg, akik a magánszektorra tartozó munkákat maguk próbálják elvégezni – vetette fel Donald.

Mick nevetett, és a vállát nyomkodta.

– Jesszus, Donny, úgy beszélsz, mint valami istenverte republikánus!

– Igen? Hát, nekem az az érzésem, hogy túl kemény fába vágtuk a fejszénket. – A dombok közötti mélyedésre mutatott, amelyet éppen kikerültek; hatalmas üreg tátongott a földbe vájva. Néhány betonkeverő éppen betont öntött az üreg közepén lévő széles lyukba. A közelben még több betonkeverő várt a sorára, rakományát fáradhatatlanul kevergetve.

– Abba belegondoltál már – kezdte Donald –, hogy az egyik ilyen lyukba az az épület kerül majd, amelyiket velem terveztetik? Ez nem ijesztő neked? Ez a rengeteg pénz. Ez a sok ember. Rám a frászt hozza ez az egész.

Mick ujjai fájdalmasan belemarkoltak Donald nyakába.

– Nyugi! El ne kezdj itt nekem filozofálni!

– Komolyan beszélek – szólt vissza Donald. – Az adófizetők dollárjainak milliárdjait temetik a föld alá olyan alakban, ahogy én megrajzolom. Az egész eddig olyan… valótlannak tűnt.

– Ember, ez nem rólad meg a te terveidről szól. – Donald fejére koppintott a mappájával, majd a konténerrengeteg felé mutatott. A nagy porfelhőben egy termetes, cowboyöltözetű férfi integetett feléjük. – Egyébként is – folytatta Mick, miközben elindultak a férfi felé –, mennyi az esély arra, hogy valaha bárki használni fogja azt a kis bunkert, amit te tervezel? Itt minden az energiafüggetlenségről szól. A fosszilis energiák korszakának végéről. Olyan, mintha itt mindenki egy nagy, szép házat építene, miközben te a sarokba kuporodva azon agyalsz, hogy hova tedd a poroltót…

– Kis bunkert? – Donald a szája elé emelte a zakóját, amikor a szél jókora porfelhőt fújt az arcukba. – Van fogalmad róla, hány emelet mély lesz ez az izé? Ha a földfelszíntől számítanád, ez lenne a világ legmagasabb épülete.

Mick nevetett.

– Nem sokáig. Pláne, ha te tervezed.

A cowboyruhás férfi közben egyre közelebb ért. Kedvesen mosolyogva vágott keresztül a földkupacokon. Amikor hozzájuk ért, Donald felismerte az arcát a tévéből: Charles Rhodes, Oklahoma kormányzója.

– Maguk a Jegesember fiai?

Rhodes kormányzó elmosolyodott. Jellegzetes akcentussal beszélt, amelyhez jellegzetes kalap, csizma és övcsat is társult. Csípőre tett kézzel figyelte Donaldékat, egyik kezében ő is mappát tartott.

Mick bólintott.

– Igenis, uram! Én Webb képviselő vagyok, ő pedig itt Keene képviselő.

A kormányzó kezet fogott Mickkel, majd Donaldhoz fordult.

– Kormányzó úr! – üdvözölte Donald Rhodest.

– Megérkezett a szállítmány. – Mappájával a konténerek felé mutatott. – Pár száz konténer még hiányzik, de minden héten érkezik ez-az. Ezt írja alá valamelyikük!

Mick a mappáért nyúlt. Donald eközben úgy érezte, itt az alkalom megkérdezni valamit Thurman szenátorról – valamit, amit egy régi katonatárs biztosan tud.

– A szenátort miért emlegetik egyesek Jegesember néven? – kérdezte.

Mick a szállítási jelentést lapozgatta, de egy fuvallat visszafújta a lapokat.

– Már máshol is hallottam, hogy a háta mögött így hívják – magyarázta Donald –, de eddig nem volt merszem rákérdezni az okára.

Mick vigyorogva pillantott fel a jelentésből.

– Én úgy tudom, azért, mert a háborúban hidegvérű gyilkos volt.

Donald összerezzent, Rhodes kormányzó pedig felnevetett.

– Nem ezért – mondta. – Igaz, de nem ezért.

A kormányzó felváltva méregette Donaldot és Micket. Mick közben Donald kezébe nyomta a mappát, és az egyik oldalra bökött, amelyen a vészhelyzet esetére épülő létesítmény részletei voltak. Donald átfutotta az anyaglistát.

– Hallottak már a szenátor antikrió törvényjavaslatáról? – kérdezte Rhodes kormányzó, majd Donald kezébe nyomott egy tollat, mint aki azt várja, hogy különösebb olvasgatás nélkül, gyorsan aláírja.

Mick a fejét rázta, és kezével óvta a szemét a tűző georgiai naptól.

– Antikrió? – kérdezte.

– Igen. Bár amikor ez történt, maguk talán még csak kósza gondolatok voltak. A dermesztő Thurman olyan törvényjavaslatot hozott, amellyel véget vetett az egész kriológiával kapcsolatos őrületnek. Illegálissá tette, hogy a gazdagokat kihasználják, és jégkockát csináljanak belőlük. Még a legfelsőbb bírósághoz is eljutott, ahol öt-négy arányban elfogadták, és egyik napról a másikra több tízezer mirelit csirkét olvasztottak ki és temettek el rendesen, akiknek egyébként annyi pénzük volt, mint égen a csillag. Ezek az emberek abban a reményben tetették jégre magukat, hogy az orvosok majd feltalálnak valamit, amivel a gazdag fejecskéjüket újra elő tudják állítani, akár a gazdag seggükből is.

A kormányzó jót nevetett a saját viccén, és Mick is láthatóan jól szórakozott. Donald szeme megakadt a szállítási jelentés egyik során.

Megfordította a mappát, és a kormányzó felé tartotta.

– Ide kétezer tekercs száloptikás kábel van írva. Ha jól emlékszem, az én terveimben negyven tekercs szerepel.

– Mutassa csak! – Rhodes kormányzó elvette a mappát, és előhúzott egy másik tollat a zsebéből. Háromszor megnyomta a tetejét, majd kisatírozta a papíron szereplő mennyiséget, mellé pedig egy új számot írt.

– Várjon, ugye a végösszeg is ezzel arányosan változik?

– A végösszeg ugyanaz marad – felelte. – Csak írja alá alul!

– De…

– Fiam, ezért mérik a kalapácsok árát is aranyban a Pentagonban. Ez a kormány sajátos könyvelési eljárása. Kérem, csak írja végre alá!

– De hát ez ötvenszer annyi száloptika, mint amire szükség lesz – méltatlankodott Donald, bár közben végül mégiscsak odavéste a nevét. A mappát továbbadta Micknek, aki a többi anyaggal kapcsolatos részeket írta alá.

– Hát, az nem baj. – Rhodes elvette a mappát, és megérintette a kalapja karimáját. – Biztos vagyok benne, hogy valahol majd hasznát veszik.

– Hé, egy pillanat! – csattant fel Mick. – Már emlékszem arra az antikrió törvényre. Még a jogi egyetemen hallottam róla. Nagy pereskedés volt az ügyben, igaz? Ha jól emlékszem, néhány család gyilkossággal vádolta az FBI-t.

A kormányzó mosolygott.

– Igen, de nem sokra jutottak vele. Nehéz bebizonyítani, hogy az ember megölt valakit, akit korábban már halottnak nyilvánítottak. Meg aztán ott voltak a jeges Thurman szerencsétlen üzleti befektetései. Azok mentették meg az életét.

Rhodes hüvelykujját az öve mögé dugta, és előrenyomta a mellkasát.

– Kiderült, hogy kész vagyont fektetett az egyik ilyen kriológiai cégbe, mielőtt mélyebbre ásta volna magát a dologban, és újragondolta volna a dolog… etikai oldalát. Az öreg Jegesember pénzének nagy része odalett, de végül éppen ez mentette meg Washingtonban. Egy ekkora bukás után úgy néztek rá, mint valami szentre. Ennél könnyebben már csak akkor úszhatta volna meg, ha a többiekével együtt a drága mama fagyasztóját is lekapcsolja.

Mick és a kormányzó megint nagyot nevetett. Donald nem értette, mi olyan vicces.

– Nos, fiúk, vigyázzanak magukra! Pár hét múlva a jó Oklahoma küldi a következő szállítmányt.

– Jól hangzik – válaszolta Mick, majd megragadta és jól megszorította a kormányzó hatalmas, közép-nyugati mancsát.

Donald is kezet rázott vele, majd Mickkel ismét a kocsihoz indultak. Fejük felett, a tündöklően kék déli égen fehér fonalakként feszültek a kondenzcsíkok, amelyeket az Atlanta International repülőtér forgalmas központjából felszálló repülőgépek hagytak maguk után. Ahogy az építési terület zsongását elhagyták, hallhatóvá vált a nukleáris energia ellen tüntetők kántálása a magas biztonsági kerítés túloldaláról. Áthaladtak a biztonsági kapun, ahol az őr integetve üdvözölte őket, majd kisétáltak a parkolóba.

– Figyelj, nem bánod, ha egy kicsit hamarabb teszlek ki a reptéren? – kérdezte Donald. – Szeretnék jó forgalmat kifogni, hogy még sötétedés előtt Savannah-ba érjek.

– Ám legyen – mondta Mick széles vigyorral az arcán. – Ma úgyis tüzes éjszaka vár rád.

Donald nevetett.

– Semmi gond. Tegyél ki nyugodtan, aztán érezd jól magad az asszonnyal!

– Kösz.

Mick előhalászta a kocsi kulcsait.

– Mondjuk, azért vártam volna, hogy meghívsz magatokhoz. Nálatok vacsorázhattam volna, ellettünk volna egy kicsit, aztán elmehettünk volna kocsmázni, mint régen.

– Az most nem fog összejönni – vágta rá Donald.

Mick Donald tarkójára csapott, majd megszorongatta a nyakát.

– Na, jól van. Egyébként meg boldog évfordulót.

Donald összerezzent, ahogy barátja a nyakát csipkedte.

– Köszönöm – felelte végül. – Megmondom Helennek, hogy üdvözlöd.

10

2110

1-es siló

Troy éppen pasziánszozott, miközben a 12-es siló összeomlott. Volt valami áldott tompító hatása annak a játéknak. A monoton kártyázás még a piruláknál is jobban távol tartotta a depresszió hullámait. A játék egyszerűsége nem csupán elterelte a figyelmet, hanem a teljes közömbösség világába röpítette az embert. Nem számított, győz-e vagy veszít a játékos, a számítógép azonnal új leosztást adott. A többi pedig csupán az odavezető út volt.

Egy számítógépes játékhoz képest az egész rendkívül kezdetleges volt. Kártyák helyett csak rácsok voltak betűkkel és számokkal, ahol csillag, & jel, százalékjel vagy pluszjel jelölte a lap színét. Egyedül az zavarta Troyt, hogy nem tudja, melyik a kőr, a pikk vagy éppen a káró. Tisztában volt vele, hogy a színek csupán önkényes döntés eredményei, és nem számít, melyik melyik, mégis zavarta, hogy nem tudja.

Véletlenül bukkant a játékra, amikor éppen fájlokat nézett át. Eltartott egy darabig rájönni, hogy a kártyákat a szóköz billentyűvel fordítja fel, és a nyíl gombokkal mozgatja, de tengernyi ideje volt ilyesmikkel foglalkozni. Amikor éppen nem osztályvezetőkkel találkozott, vagy nem Merriman jegyzeteit vagy a Rendelkezést olvasgatta, akkor mása sem volt, mint ideje. Volt ideje magába roskadva addig zokogni az irodai mosdóban, amíg már a taknya is lefolyt az arcán, volt ideje a forró zuhany alatt reszketve üldögélni, nyelve alatt elrejteni a pirulákat, hogy aztán akkor vegye elő, amikor a kín a legelviselhetetlenebb volt, és temérdek ideje volt azon töprengeni, vajon miért nem hatnak a gyógyszerek annak ellenére, hogy saját magának megduplázta az adagot.

Talán épp ez az agyzsibbasztó hatás volt az oka annak, hogy a játék egyáltalán létezett. Talán pont ezért fáradozott valaki a megalkotásával, és ezért tartották titokban a korábbi vezetők. Annak idején, a műszakja végén látta Merriman arcán a liftben. A szerek csak a fájdalom egy részét voltak képesek elnyomni, csak a leírhatatlan kínt szüntették meg, de az apróbb sebek a felszínre törtek. A bánat hirtelen előtörő hullámainak jönniük kellett valahonnan.

Az utolsó néhány kártya is a helyére került, miközben Troy gondolatban továbbra is messze járt. Örömmel látta, hogy győzött. A képernyőn a Szép munka! felirat hatalmas betűi villogtak. Meglepően jó érzés volt ezt látni ahhoz képest, hogy az elismerés egy házi készítésű játéktól érkezett – de a játék azt jelezte, hogy szép munkát végzett. Egyfajta beteljesülés volt érezni, hogy elvégzett valamit aznap.

Hagyta villogni a gratulációt a képernyőn, és az irodában körbenézve valami más tennivaló után kutatott. Módosításokat kellett eszközölni a Rendelkezésben, a többi siló vezetőihez intézett közleményeket kellett feljegyezni, és ellenőrizni kellett, hogy ezek az írások megfelelnek-e az állandóan változó szókincs éppen aktuális szabályainak.

Még ő maga is rosszul használt egyes szavakat, a silókat például gyakran bunkerként emlegette. Erre a szóhasználatra nehéz volt azoknak átszokni, akik még éltek az Örökség idején. A régi szókincs és világnézet a gyógyszerek ellenére is tovább élt benne. Irigyelte a többi silóban lakó férfiakat és nőket, mert ők születtek és egyszer meghalhattak a saját kis világukban, mert szerelembe eshettek és kiszerethettek egymásból, és mert fájdalmaikat megőrizhették emlékként – érezhették, tanulhattak belőle, megváltozhattak tőle. Ezeket az embereket még a saját silójában szunnyadva váró nőknél is jobban irigyelte…

Az ajtón kopogás hallatszott. Troy felpillantva Randallt látta az ajtóban ácsorogni, aki a szemben lévő pszichológiai irodában dolgozott. Egy intéssel behívta, míg másik kezével elrejtette a játékot. A Rendelkezés könyvével matatva próbált elfoglaltnak látszani.

– Meghoztam a jelentést, amit kért. – Randall egy dossziét lobogtatott a kezében.

– Ó, nagyszerű. – Troy átvette. Folyton ezek a dossziék. Mindig arra a két embercsoportra emlékeztették, akik a helyet építették: politikusokra és doktorokra. Mindkét csoport tagjai egy kezdetleges korban ragadtak meg, a papírmunkáéban. Vagy talán csak azért, mert nem bíztak olyan adatokban, amelyeket nem lehetett széttépni vagy elégetni?

– A hatos silóban új vezetőt választottak, már az eljárás is véget ért. Szeretne beszélni önnel, hogy megtörténhessen a hivatalos beiktatása.

– Rendben. – Troy belelapozott a dossziéba, amely a kommunikációs központban készült átiratokat tartalmazta az egyes silókról. Kifejezetten várta az újabb beiktatási ceremóniát. Kevésbé rettegett az olyan feladatoktól, amelyeket már csinált korábban.

– A harminckettes siló népességi jelentése ugyanakkor meglehetősen aggasztó. – Randall az asztalt megkerülve Troyhoz lépett, majd hüvelykujját megnyalva válogatott a jelentésekben. Troy a monitorra pillantva ellenőrizte, hogy valóban elrejtette-e a játékot. – Vészesen közelednek a maximumhoz. Az egyik orvosuk, Haines úgy véli, a hiba a születésszabályzó implantátumokban keresendő. A harminckettes vezetője, valami Biggers… Meg is van. – Randall elővette a jelentést. – Ő tagadja mindezt, azt állítja, hogy az aktív implantátummal rendelkezők közül senki nem esett teherbe. Szerinte vagy manipulálták a lottót, vagy a mi számítógépeinkben van a hiba.

– Hmm. – Troy elvette a jelentést, és gyorsan átfutotta. A harminckettes siló már kilencezer lakos fölött járt, az átlagéletkor pedig huszonöt év alá zuhant.

– Holnap első dolgunk lesz felhívni őket. Nem veszem be, hogy a lottót manipulálták. Mellesleg a lottót már régen le kellett volna állítaniuk, nem igaz? Egészen addig, amíg több hely nincs.

– Magam is éppen ezt mondtam.

– A népesség-nyilvántartást pedig minden siló esetében ugyanaz a számítógép végzi. – Troy próbálta kijelentésnek álcázni a kérdését, mert valójában nem tudta. Nem emlékezett.

– Így van – erősítette meg Randall.

– Más szóval hazudnak. Az ilyen dolgok nem egyik napról a másikra történnek, nem igaz? Ez azt jelenti, hogy Biggers már jóval korábban tudott a helyzetről, tehát vagy ő is nyakig benne van, vagy már nem tartja kezében a siló irányítását.

– Pontosan.

– Mit tudunk Biggers utódjáról?

– Az árnyékáról? – Randall habozott. – Meg kell keresnem az aktáját, de arra biztosan emlékszem, hogy már egy ideje ott van. Már azelőtt ott volt, hogy a mi műszakunk elkezdődött volna.

– Nagyszerű. Holnap beszélni akarok vele. Négyszemközt.

– Úgy gondolja, hogy le kell váltanunk Biggerst?

Troy határozottan bólintott. A Rendelkezés világosan fogalmazott az olyan kérdésekről, amelyeknél magyarázkodásra volt szükség: A legfelső szintről kell kiindulni. Azt kell feltételezni, hogy a magyarázat hazugság. A szabályoknak köszönhetően ő és Randall úgy beszélt egy emberről, akit felmenteni készültek szolgálatai alól, mintha csak egy meghibásodott alkatrész lenne a gépezetben.

– Igen, és van még valami…

A mondatot megszakította a dübörgés, amelyet a folyosón elviharzó emberek léptei keltettek. Randall és Troy felpillantott, amikor Saul félelemtől elkerekedett szemmel berontott az irodába.

– Uraim…

– Saul, mi történt?

A kommunikációs tiszt olyan volt, mint aki legalább ezer szellemet látott.

– A központba kell jönnie. Azonnal.

Troy felpattant az asztalától. Randall szorosan mögötte állt.

– Mi történt? – kérdezte Troy.

Saul közben már el is indult a folyosón.

– A tizenkettes siló, uram.

Elrohantak egy létrán álló férfi mellett, aki épp egy hosszúkás izzó kicserélésén munkálkodott. A méretes, téglalap alakú műanyag búra kinyitva lógott a feje fölött, mintha csak a mennyek országának kapuját tárta volna ki. Troy egyre nehezebben vette a levegőt, amint próbált lépést tartani társaival.

– De mi van a tizenkettes silóval? – lihegte.

Saul egy másodpercre hátrapillantott a válla fölött, tekintetéből sugárzott a félelem.

– Azt hiszem, elveszítjük.

– Mit, a kapcsolatot? Nem érik el őket?

– Nem. Elveszítjük, uram. A silót. Az egész rohadt silót.

11

2049

Savannah, Georgia

Donald nem rajongott az asztalkendőkért, de ezúttal fejet hajtott az illem előtt, és kihajtogatta, majd az ölébe tette a ruhát. Az asztal körül felrakott többi terítéken piramisformába hajtogatva tornyosultak az evőeszközök között a szalvéták. Nem rémlett neki, hogy a középiskolás évei alatt is ilyen kendők lettek volna a Corner Dinerben. Nem azok a sokéves használattól viseltes papírszalvéta-tartók voltak még abban az időben? És időközben a kis ezüst kupakos só-és borstartókat is puccosabbra cserélték. Az asztalon lévő virágdísz mellett most talán tengeri só pihent egy kis tálkában, ha pedig borsra vágyott az ember, azt jelezni kellett, a személyzet egyik tagja pedig borsőrlőt hozott elő, és frissen őrölte az ételre a fűszert.

Donald épp ezen gondolatait kezdte megosztani feleségével, amikor látta, hogy ő a háta mögött lévő sarkot nézi elmerengve. A széket borító PVC recsegő hangot hallatott, ahogy Donald hátrafordult. Figyelte az idős párt, akik abban a sarokban foglaltak helyet, ahol egykor ők is ültek az első randevújuk alkalmával.

– Esküszöm, külön kértem, hogy azt foglalják le nekünk – mondta Donald.

A felesége tekintete visszatért hozzá.

– Talán nem értették, amikor elmagyaráztam, hogy melyikre gondolok. – Egyik ujjával a levegőben mutogatott körbe. – Vagy csak én magyaráztam rosszul a telefonban.

Helen legyintett egyet.

– Drágám, ne emészd magad ezen! Ha most grillezett sajtot ennénk otthon, akkor is boldog lennék. Csak elbambultam.

Helen gondos alapossággal hajtogatta ki a saját asztalkendőjét, mintha a hajtási technikát tanulmányozná, hogy hogyan lehet majd később eredeti állapotába visszaállítani. Közben megérkezett a pincér, és vizet töltött nekik. Az üveg széléről lehulló kósza vízcseppeket a fehér abrosz itta fel. Elnézést kért, amiért megvárakoztatta őket, majd elment, még tovább váratva ezzel Donaldékat.

– Alaposan megváltozott ez a hely – szólalt meg Donald.

– Igen. Megkomolyodott.

Egyszerre nyúltak a vizespoharukért. Donald mosolyogva felemelte a magáét.

– Tizenöt éve követte el apád azt a hibát, hogy meghosszabbította az éjjeli kimenődet.

Helen mosolyogva koccintotta poharát Donaldéhoz.

– A következő tizenötre!

Mindketten aprót kortyoltak a vizükből.

– Tizenöt év múlva már meg sem tudjuk fizetni ezt a helyet, ha még meglesz egyáltalán – tette hozzá Donald.

Helen nevetett. Alig változott az első randi óta. Talán azért, mert a változások aprók voltak, és lassan történtek, hiszen nem csupán ötévente találkoztak abban az étteremben, hogy aztán szembesüljenek az eltelt idő okozta változással. Olyan volt ez, mint ahogy a testvérek öregednek egymás szemében, nem pedig ahogy a távoli rokonok.

– Holnap már repülsz is vissza? – kérdezte Helen.

– Igen, Bostonba. Találkozóm van a szenátorral.

– Miért pont Bostonban?

Donald legyintett.

– Már megint arra a nanokezelésre megy. Ilyenkor szerintem legalább egy hétig ott marad. Mondjuk, valahogy mégis mindent elintéz…

– Igen, úgy, hogy hű szolgáinak kell hozzá menniük…

– Nem vagyunk szolgák – vágott közbe Donald nevetve.

– …hogy megcsókolják a gyűrűjét, és aranyat és mirhát vigyenek neki.

– Ne csináld már, tudod, hogy nem így van.

– Csak attól félek, hogy túl sokat vállalsz. A szabadidőd hány százalékában foglalkozol az ő projektjével?

Sokban, gondolta magában. El akarta mesélni Helennek, milyen szörnyű napokat él, de tudta, hogy a nő hogyan reagálna.

– Azért nem annyit, amennyit gondolsz.

– Igazán? Mert nekem úgy tűnik, hogy már csak erről tudsz beszélni. Már azt sem tudom, csinálsz-e mást is.

A pincérük italokkal megpakolt tálcával a kezében elsietett mellettük, és még egy pillanat türelmet kért. Helen az étlapot olvasgatta.

– Pár hónap, és végzek a tervek rám eső részével – magyarázta Donald. – Aztán többé nem untatlak ezzel.

– Kicsim, nem untatsz. Csak nem akarom, hogy a szenátor kihasználjon. Nem erre jelentkeztél. Úgy döntöttél, hogy nem leszel építész, nem emlékszel? Különben akár itthon is maradhattál volna.

– Drágám, kérlek, értsd meg, hogy ez… – Lejjebb vitte a hangját. – Ez a projekt nagyon…

– Fontos, tudom. Mondtad már, és elhiszem. Önbizalom-hiányos pillanataidban azt is hozzáteszed, hogy a rád eső rész teljesen felesleges, és úgysem fogják soha használni.

Donald el is felejtette, hogy erről már volt szó korábban.

– Akkor leszek nyugodt, ha vége lesz – szólt Helen. – Nem érdekel, hogy szinte a kert végében szállítják el a fűtőelemeket. Csak dobják szépen be a mélybe, húzzák rá a földet, és felejtsük el!

Ez most más volt. Donaldnak eszébe jutottak a telefonhívások és e-mailek, amelyeket a körzetből kapott, valamint a rengeteg főcím és félelemkeltés arról, hogy az elhasznált fűtőelemeket szállító kamionok útvonala Atlantát is érinti. Valahányszor Helen megneszelt valamit a projektről, csak arra tudott gondolni, hogy Donald az idejét vesztegeti erre, ahelyett hogy valami hasznosat csinálna. Vagy hogy ehhez a munkához el sem kellett volna mennie Savannah-ból.

Helen megköszörülte a torkát.

– És… – egy pillanatig habozott – Anna is kint volt ma az építkezésen?

Helen a pohara mögül figyelt, és Donald abban a pillanatban rájött, valójában min gondolkodott a felesége, amikor a CAD-FAC-projekt szóba került. Aggódott, amiért Donald vele dolgozik, ráadásul olyan távol az otthonától.

– Nem – válaszolta Donald a fejét rázva. – Nem igazán szoktunk összefutni, inkább csak elküldjük egymásnak a terveket. Csak ketten mentünk Mickkel. Ő felel az építőanyagok és a dolgozók nagy részéért…

Megérkezett a pincér, és a köténye alól előhúzta kis fekete jegyzetfüzetét, majd egy kattintással bekapcsolta a tollát.

– Hozhatok valamit inni?

Donald két pohárral rendelt a ház merlot-jából, Helen pedig jelezte, hogy nem kérnek aperitifet.

– Valahányszor szóba hozom – szólalt meg Helen, miután a pincér a bár felé indult –, te egyből Mickről kezdesz beszélni. Ne válts témát!

– Helen, kérlek, muszáj megint róla beszélnünk? – Donald összekulcsolt kézzel ült az asztalnál. – Egyszer találkoztam vele azóta, hogy elindult a projekt. Igyekeztem mindent úgy szervezni, hogy ne kelljen összefutnunk, mert tudtam, hogy nem örülnél neki. Semmit nem érzek iránta. Abszolút semmit. Kérlek! Legyen ez a mi esténk!

– Nincsenek kétségeid most, hogy együtt dolgoztok?

– Kétségeim? A munkáról? Vagy mert építészként dolgozom?

– Bármiről. – Helen kósza pillantást vetett az étterem azon sarkára, ahová Donaldnak asztalt kellett volna foglalnia.

– Nem. Jesszus, dehogyis! Kicsim, egyáltalán hogy juthat ilyen az eszedbe?

A pincér megérkezett a borral. Felütötte a fekete füzetét, és rájuk nézett.

– Nos, sikerült döntenünk?

Helen kinyitotta az étlapot, majd Donaldra nézett.

– Én a szokásosat kérem – mondta. Az étlapon arra az ételre mutatott, amely egykor egyszerű grillezett sajtos szendvics volt sült krumplival, de azóta grillezett zöldparadicsom, Gruyère sajt, mézes-juharszirupos máz és hasábburgonya is járt hozzá tartármártással.

– És önnek, uram?

Donald átfutotta az étlapot. Az iménti beszélgetés teljesen felkavarta, de döntéskényszert érzett, és próbált gyorsan választani.

– Azt hiszem, én kipróbálok valami mást – nyögte ki végül a szerencsétlenül megválogatott szavakat.

12

2110

1-es siló

A tizenkettes siló az összeomlás szélére került, és mire Troy és a többiek megérkeztek, a kommunikációs teremben rádióbeszélgetések hangja hallatszott, a helyiséget pedig átható izzadságszag járta át. Négy férfi állt körül egy kommunikációs állomást, amelyet általában mindössze egy ember kezel. A férfiak pontosan úgy festettek, ahogy Troy is érezte magát: mint akiket elöntött a pánik, és ijedtükben legszívesebben elbújtak volna valahol. A látvány ugyanakkor kifejezetten megnyugtató volt a számára. A rettegésből erőt meríthetett. Így talán el tudja játszani a hőst, talán kézben tudja tartani a dolgokat.

Két férfi a szokásos narancs overall helyett éjszakai viseletben volt, ami arra engedett következtetni, hogy az éjjeli műszakot is behívták. Troy azon gondolkodott, vajon mióta tart a vészhelyzet a tizenkettesben, vajon mennyi idő telt el, mire valaki szólt neki.

– Mi a helyzet? – kérdezte Saul egy idősebb férfitól, aki egyik fülén fülhallgatót tartott.

A férfi megfordult. Kopasz fején megcsillant a mennyezetvilágítás, a homlokán lévő ráncokban izzadság ült, tekintete és összehúzott, fehér szemöldöke pedig aggodalmat sugárzott.

– Senki nem válaszol a szervernek – mondta.

– Akkor csak a képeket adja be a tizenkettesből – szólt Troy a három másik munkás egyikére mutatva. A férfi, akit alig egy hete látott először, levette a fejhallgatóját, és átkapcsolt egy kapcsolót. A teremben lévő hangszórókból üvöltések és parancsok kavalkádja hallatszott. A kommunikációs központban mindenki abbahagyta a munkát, és feszülten figyelt.

Egy harmincas éveiben járó férfi több tucat videókép között váltogatott. Mindenütt káosz uralkodott. Az egyik képen egy spirális lépcsőszerkezet látszott, amelyen hatalmas embertömeg hömpölygött. Az egyik fej eltűnt – valaki elesett, és valószínűleg azonnal halálra is taposták, ahogy a tömeg továbbhaladt. A szemekben félelem tükröződött, és az emberek vagy összeszorított foggal, vagy ordítva tülekedtek előre.

– Mutassa a szerverszobát – hangzott az utasítás Troytól.

Az irányítópanelnél ülő férfi bepötyögött valamit a billentyűzetén, és a roppant emberáradatot egy csendes, szekrényekkel teli terem nyugodt képe váltotta fel. A szerverek borítása és a padlón lévő rácsozat lüktetett a bejövő hívás miatt villogó mennyezetvilágítástól.

– Mi történt? – kérdezte Troy. Szokatlanul nyugodt volt.

– Még mindig próbálunk rájönni, uram.

Egy dossziét nyomtak a kezébe. Néhányan az ajtóban gyűltek össze, és onnan figyelték az eseményeket. A futótűzként terjedő hír hallatán egyre többen érkeztek. Troy érezte, ahogy egy apró izzadságcsepp lassan megindul lefelé a nyakán, de továbbra is félelmetesen nyugodt maradt. Beletörődően nyugtázta, hogy az ilyen helyzet statisztikailag elkerülhetetlenül bekövetkezik.

Az egyik rádióban elkeseredett hang szólalt meg, elnyomva a többi hangot. A rettegés szinte tapintható volt benne.

– …át fognak jutni. Úristen, betörik az ajtót. Mindjárt átjutnak…

A központban mindenki lélegzet-visszafojtva várt és figyelt. Troynak volt egy sejtése arról, melyik ajtóról beszélhet a rémült férfi. Az étkező és a zsilipkamra között egyetlen ajtó állt. Azt az ajtót erősebbre kellett volna tervezni. Sok mindent erősebbre kellett volna tervezni.

– Egyedül vagyok itt fent. Át fognak jutni. Basszus, át fognak jutni…!

– Ez a helyettes? – kérdezte Troy. Belelapozott a dossziéba, amely a tizenkettes siló informatikai vezetőjének helyzetjelentését tartalmazta. Semmi riasztás. Két éve volt utoljára takarítás. A félelmi index stabilan nyolcas értéken volt az utolsó mérés óta. Kicsit magas, de semmi aggasztó.

– Igen, szerintem ez egy helyettes – mondta Saul.

A videóképen látszó férfi Troyra nézett.

– Uram, itt mindjárt tömegek fognak kivonulni.

– A rádiók le vannak zárva, ugye?

Saul bólintott.

– Leállítottuk az ismétlőket. Egymással tudnak beszélni, de senki mással.

Troy ellenállt a késztetésnek, hogy megforduljon, és szembenézzen az ajtóból leskelődő kíváncsi arcokkal.

– Helyes – mondta.

Ilyen helyzetekben az elsődleges feladat a kitörés megfékezése volt: nem terjedhetett át a szomszédos sejtekre. Olyan ez, mint a rák. Vágd ki! Ne sajnálkozz a halottakon!

A rádióból recsegés hallatszott:

– …mindjárt bejutnak, mindjárt bejutnak, mindjárt bejutnak…

Troy próbálta elképzelni a fejetlenséget, ahogy a roppant embertömeg előrenyomul, ahogy a pánik terjed. A Rendelkezés világosan kimondta, hogy ilyen esetben tilos beavatkozni, de nem bírt a lelkiismeretével. Egyik kezével a rádiós felé intett.

– Beszélni akarok vele – mondta.

A teremben minden szempár rászegeződött. Az előírásokat vakon követő tömeg döbbenten figyelt. Némi habozás után végül a kezébe adták az adóvevőt. Troy egy pillanatra sem habozott, megragadta a mikrofont.

– Helyettes?

– Halló? Seriff?

A videóoperátor átnézte a kameraképeket, majd integetett, és az egyik monitorra mutatott. A képernyő sarkán a 72-es emeletszám állt, a képen pedig egy ezüstszínű overallba öltözött férfi görnyedt egy asztal fölött. Kezében fegyvert tartott, az egyik billentyűzet körül pedig vértócsa állt.

– Az a seriff? – kérdezte Troy.

Az operátor a homlokát törölgetve bólintott.

– Seriff? Mit tegyek?

Troy bekapcsolta a mikrofont.

– A seriff meghalt – válaszolta a helyettesnek, és maga is meglepődött azon, milyen nyugodt a hangja. A rádió adógombját továbbra is nyomva tartva, egy pillanatra elgondolkodott az idegen férfi sorsán. Akkor eszmélt rá, hogy a legtöbb silólakó úgy tudja, egyedül vannak. Fogalmuk sem volt arról, hogy több siló is létezik, és hogy mi azok valódi célja. Most pedig Troy kapcsolatot teremtett az egyikükkel, mintha valami szellemként szólalt volna meg az egekből.

Az egyik kameraképen a helyettes látszott, aki egyik kezében a kézibeszélőt szorongatta, amelynek zsinórja a falra szerelt rádióig kígyózott. Az emeletet jelző szám 1-est mutatott a sarokban.

– Zárja be magát a fogdába – utasította Troy, abból kiindulva, hogy a legkevésbé evidens megoldás lehet a legjobb. Legalább ideiglenes megoldásnak megteszi. – Minden kulcsot vigyen magával!

A képernyőn keresztül figyelte a férfit. A teremben és az egész folyosón minden szempár a képernyőre szegeződött.

A kamera gömb alakú látóterében épphogy látszott a felső biztonsági szobába vezető ajtó. A lencse íve miatt úgy tűnt, mintha az ajtó sarkai kifelé hajlottak volna. Az ajtó közepe viszont befelé hajlott a felbőszült tömeg miatt, mert az emberek igyekeztek bezúzni a bejáratot. A helyettes nem válaszolt.

Ledobta a mikrofont, és sietve megkerülte az asztalt. A keze úgy remegett, hogy az még a szemcsés felvételen is jól látszott, amikor a kulcsokért nyúlt.

Az ajtó közepe szétrepedt. A kommunikációs központban valaki hallhatóan nagy levegőt vett. Troy a statisztikákat akarta idézni. Azért tanult, és azért képezték, hogy egy ilyen helyzetben a vonal másik végén legyen, hogy katasztrófahelyzet esetén egy kisebb csoport élére állhasson – de nem az összesére.

Talán éppen ezért volt olyan nyugodt. Kívülről nézte a borzalmat, amelyet a saját bőrén kellett volna megtapasztalnia, amelyben élnie és halnia kellett volna.

A helyettes végre megtalálta a kulcsokat. Keresztülrohant a termen, és eltűnt a képről. Troy elképzelte, ahogy a cella zárjával matat, amikor az ajtó teljesen betörik, és a dühödt tömeg megpróbálja átverekedni magát a fában tátongó hasadékon. Kemény ajtó volt. Masszív, de nem eléggé. Lehetetlen volt megmondani, hogy a helyettesnek sikerült-e biztonságba jutnia. Nem mintha számított volna. Csupán átmeneti megoldás volt. Minden átmeneti volt. Ha az embereknek sikerülne kinyitni az ajtót, ha bejutnának, a helyettesre a halálra taposásnál is szörnyűbb sors várna.

– A belső légzsilip nyitva, uram. Megpróbálnak kijutni.

Troy bólintott. A baj valószínűleg az IT-osztályon kezdődött, és onnan terjedt tovább. Talán a vezető a tettes – vagy még inkább az árnyéka. Valaki, aki képes felülírni a kódokat.

Ez volt az elmélet rákfenéje: szükség volt egy vezetőre, valakinek őriznie kellett a titkokat. Egyesek azonban nem képesek erre. Ez statisztikailag megjósolható. Troy emlékeztette magát, hogy mindez elkerülhetetlen. A kártyákat már megkeverték, már csak végig kellett játszani a partit.

– Uram, áttörték a külső ajtót.

– Könnygázt nekik – mondta Troy.

Saul rádión leszólt az irányítóterembe, és továbbította az üzenetet. A légzsilipet mutató kameraképen mindent fehér köd borított el.

– Biztosítsa a szervertermet – tette hozzá Troy. – Zárja le!

Erre a részre szóról szóra emlékezett a Rendelkezésből.

– Gondoskodjon biztonsági másolatról! Állítsa őket a mi erőforrásainkra!

– Igenis!

A központban lévők közül azok, akiknek volt dolguk, kevésbé tűntek kétségbeesettnek, mint akik csak idegesen figyelték az eseményeket.

– Hol van már a kinti nézet? – kérdezte Troy.

A fehér ködben egymásra taposó emberek homályos képe eltűnt, és egy széles külső nézet jelent meg helyette, amelyen a bezártságtól megőrült tömeg kirontott a pusztaságba. Az emberek az arcukhoz és a torkukhoz kapva térdre rogytak, miközben gomolygó füst szállt fel a rámpán tolongók közül.

A kommunikációs teremben állók ereiben megfagyott a vér. A folyosóról halk sírás hallatszott. Troynak nem kellett volna engednie, hogy maradjanak bámészkodni.

– Rendben – szólalt meg. – Kapcsolja le!

A kinti kép elsötétült. Nem volt értelme végignézni, ahogy a tömeg megpróbál visszajutni, ahogy a rémült férfiak és nők halálukat lelik a dombok között.

– Tudni akarom, miért történt. – Troy a teremben állók felé fordult. – Tudni akarom, és azt is, mit teszünk, hogy ez többé ne fordulhasson elő. – Visszaadta a dossziét és a mikrofont az állomáskezelőnek. – Egyelőre ne szóljanak erről a többi siló vezetőjének! Addig ne, amíg nincsenek válaszaink a kérdésekre, amelyeket ők is feltennének.

Saul felemelte a kezét.

– Mi lesz azokkal, akik még a tizenkettesben vannak?

– Az egyetlen különbség a tizenkettes és a tizenhármas silóban élők között, hogy a tizenkettesben nem születik több generáció. Ennyi. Minden silóban mindenki meghal előbb vagy utóbb. Mi is mind meghalunk, Saul. Még mi is. Ma rajtuk volt a sor. – Az elsötétült monitor felé biccentett, és közben próbálta nem elképzelni, mi is történik most odakint. – Mind tudtuk, hogy lesz ilyen eset, és nem ez volt az utolsó. Koncentráljunk a megmaradt silókra, a mostani esetből pedig tanuljunk!

A teremben állók bólogattak.

– Egyéni jelentést kérek mindenkitől a műszak végére – mondta Troy, és akkor először érezte, hogy tényleg ő a főnök. – És ha a tizenkettes IT-osztályáról valakit sikerül előkeríteni, akkor tudjanak meg tőle mindent! Tudni akarom, ki, miért és hogyan.

A kimerült emberek közül néhányan nyújtózkodtak egyet, majd próbáltak elfoglaltnak látszani. A folyosón összegyűlt tömeg is oszlani kezdett, amikor látták, hogy a műsornak vége, és a főnök feléjük tart.

A főnök.

Troy először érezte a tisztségével járó hatalmat és a vállán nyugvó hatalmas felelősséget. Az emberek összesúgtak a háta mögött, és a szemük sarkából figyelték őt, amint az irodája felé indult. Egyetértő és elismerő bólintásokkal üdvözölték az emberek, akik hálát adtak, hogy nincsenek ilyen magas beosztásban. Troy átvágott a bámészkodó emberek között.

Mások is szökni próbálnak majd, gondolta magában. Hiába az alapos tervezés, nem létezett tökéletes rendszer. Mindössze annyit tehettek, hogy előre terveznek, gondoskodnak utánpótlásról, és nem foglalkoznak a sötét és élettelen hengerrel. A tizenkettes silót leselejtezték, ideje volt reménnyel telve a többire koncentrálni.

Az irodájába visszatérve becsukta az ajtót, és néhány másodpercre nekidőlt. A sietségben megizzadt vállára rátapadt az overall. Sóhajtott néhányat, majd az asztalához lépett, és a fejét a Rendelkezésre hajtotta. Félő volt, hogy talán elszámították magukat. Mégis hogyan tudna egy csapat orvos mindenre gondolni? Vajon tényleg egyre könnyebb lesz minden generációváltással, ahogy az emberek felejtenek, és az eredeti túlélők suttogása homályba vész?

Troy nem volt biztos benne. A falára ragasztott hatalmas tervrajzra nézett, amely a dombok között szétszórt silókat ábrázolta: ötven kör, mint a csillagok az egykor szolgált zászlón.

Hatalmas remegés futott végig Troy testén: a válla, a könyöke és a keze is rángott. Az asztal szélébe kapaszkodva várta ki, amíg a reszketés elült. Kihúzta a felső fiókot, piros filcet vett elő, majd a nagy tervrajzhoz lépett, miközben a roham utolsó hullámai még a mellkasát szorították.

Mielőtt végiggondolhatta volna, hogy mennyire maradandót készül tenni, mielőtt belegondolhatott volna, hogy ezzel minden eljövendő műszak számára nyomot hagy, mielőtt megfordulhatott volna a fejében, hogy ezzel szokást teremthet, amelyet az utódai is átvesznek, vastag X-et rajzolt a tizenkettes silóra.

A filc sikító hangot hallatott, ahogy erősen a papírra nyomta. Mintha az is felsírt volna. Troy a piros X egyre homályosuló látványától pislogni kezdett, majd térdre rogyott. Előrehajolt, amíg homloka megpihent egy nagy papírkupacon, ahol a régi tervek zizzenve gyűrődtek, ahogy a mellkasa a zokogástól remegett.

Troy keze az ölébe hullt, válla meghajolt a ráerőszakolt újabb munka terhe alatt, és csak sírt. Próbált a lehető leghalkabban szitkozódni, hogy meg ne hallják a szemközti irodában.

13

2049

RYT Kórház, Dwayne Orvosi Központ

Donald már volt egyszer a Pentagonban, kétszer a Fehér Házban, hetente több tucat alkalommal járt ki-be a Capitoliumban, de a washingtoni épületek biztonsági rendszere eltörpült az RYT Dwayne Orvosi Központja mellett. A hosszadalmas ellenőrzések közben úgy tűnt, így nem is éri meg találkozni egy órára a szenátorral.

Mire Donald átjutott a nanobiotechnológiai részlegre vezető teljestest-szkenneren, már levetkőztették, zöld orvosi köpenyt adtak rá, vérmintát vettek tőle, és minden létező szkennerrel és villódzó fénnyel ellenőrizték és rögzítették – legalábbis ezt mondták – az arcában lévő hajszálerek infravörös képét.

Masszív ajtók és hatalmas emberek állták útját minden folyosón, ahogy az NBT-szárny egyre mélyebb szegleteibe jutott. A titkosszolgálat ügynökeit meglátva – akik mellesleg magukon hagyhatták a fekete öltönyt és a napszemüveget – egyből tudta, hogy jó helyen jár. Egy acélajtónál még átkutatta őt egy nővér, majd végre beléphetett a nanobiotechnológiai kamrába.

Donald körültekintően szemlélte a hatalmas szerkezetet. Azelőtt csak a tévében látott ilyet, de élőben még nagyobbnak tűnt. Olyan volt, mint egy kis tengeralattjáró, amelyet éppen az RYT felső emeletein vetett partra a víz. Csövek és vezetékek lógtak le a szerkezet kerek, hófehér külsejéről. A gép hosszanti oldalán néhány apró, hajóablakra emlékeztető üvegbetét sorakozott.

– Egészen biztos abban, hogy nem lesz baj, ha bemegyek? – fordult a nővérhez. – Mert szívesen visszajövök később.

A nővér mosolygott. A húszas éveiben járhatott, barna haja hátul kontyba volt kötve. Egyszerű, de csinos lány volt.

– Teljesen biztonságos – nyugtatta a nővér. – Az ő nanobotjai nem reagálnak az ön testére. Gyakran előfordul, hogy egy kamrában több pácienst kezelünk.

A szerkezet végéhez vezette őt, és az ott lévő kerékkel kinyitotta a zárat. A gumitömítésektől recsegő hangot hallatva nyílt fel egy fedél, majd halk szisszenéssel némi levegő is távozott a nyomáskülönbség miatt.

– Ha annyira biztonságos, akkor a falai miért ilyen vastagok?

Elhaló nevetés.

– Minden rendben lesz. – A nővér a nyílás felé intett. – Ha ezt lezárom, akkor rövid ideig zúgást hall majd, aztán kinyílik a belső fedél. Csak forgassa el a kereket, és nyomja befelé a fedelet!

– Van egy kis klausztrofóbiám – vallotta be Donald.

Te jó ég, hallja ez, mit beszél? Felnőtt ember. Miért nem elég annyi, hogy nem akar bemenni, és ezzel el van intézve? Miért hagyta, hogy ilyenekre kényszerítsék?

– Kérem, uram, lépjen be!

A nővér egyik kezét Donald derekára tette. Végül erősebbnek bizonyult a fiatal és csinos nő tekintetének kényszerítő ereje, mint a szánalmas rettegés a túlméretezett kapszulától és a benne lapuló láthatatlan gépektől. Donald engedett, és a félelemtől elszorult torokkal bebújt a szűk nyíláson.

Az ajtó hangos robajjal csukódott be mögötte, Donald pedig egy kerek kis helyiségben találta magát, ahol két ember aligha fért volna el. A zárak kattogva bezárultak. Kétoldalt apró, ezüst padok voltak az íves falra erősítve. Megpróbált kiegyenesedni, de a feje a tetőbe ütközött.

Heves zúgás töltötte meg a kamrát. Donaldnak a nyakán is felállt a szőr, és úgy érezte, hogy a levegő elektromossággal telítődik. Körülnézve valamilyen alkalmatosságot keresett, amelyen keresztül kommunikálhat a szenátorral anélkül, hogy bentebb kellene merészkednie a kamrába. Szinte érezte, ahogy elfogy a levegő… ki kellett jutnia. Belülről nem volt zárnyitó a külső ajtón. Az irányítás kicsúszott a kezéből…

A belső ajtó megcsörrent. Donald sietve az ajtóhoz lépett, és megragadta a fogantyút. Nagy levegőt vett, kinyitotta a fedelet, és az apró légzsilipen keresztül a kapszula közepében lévő, nagyobb terembe lépett.

– Donald! – Thurman szenátor egy vaskos könyvből pillantott fel. A kapszula oldalfalaira szerelt hosszú padok egyikén feküdt elterülve. Mellette egy kis asztalon jegyzettömb és toll hevert, egy műanyag tálcán pedig a vacsora maradéka.

– Jó napot, uram – szólt Donald, száját alig mozdítva.

– Ne álldogáljon ott, jöjjön be! Kiengedi a kis rohadékokat.

Bár egyetlen porcikája sem kívánta, Donald belépett, és becsukta maga mögött az ajtót. Thurman szenátor nevetett.

– Nyugodtan vegyen levegőt, fiam! Ezek a bőrén keresztül is áthatolnak, ha azt akarják.

Donald nagyot sóhajtott, és megborzongott. Talán csak a képzelete játszott vele, de apró tűszúrásokat érzett mindenhol a bőrén, mintha csak a savannah-i bársonylegyek csípnék egy nyári napon.

– Nem érezheti őket – mondta a szenátor. – Csak beképzeli. Mellesleg megismernek engem.

Donald lepillantva észrevette, hogy a karját vakargatja.

– Foglaljon helyet! – Thurman a vele szemben lévő padra mutatott.

A szenátor is ugyanolyan színű köpenyben volt, arcát néhány napos borosta borította. Donald észrevette, hogy a kapszula túlsó végében egy kis mosdó és egy zuhanyrózsa volt, amelyből hajlékony cső vezetett a falba. Thurman levette a csupasz lábát a padról, egy félig üres vizespalackért nyúlt, és kortyolt egyet. Donald engedelmesen leült. Az idegességtől apró izzadságcseppek indultak meg a feje tetejéről. A pad végén egy halom összehajtott takaró és néhány párna hevert. Látszott, hogy a keretet apró ággyá lehetett kihajtani, de Donald elképzelhetetlennek tartotta, hogy ő képes lenne aludni abban a szűk koporsóban.

– Látni akart, uram? – Próbált krákogás nélkül beszélni. A levegőnek fémes íze volt, mintha a gépek a nyelvén is ott lettek volna.

– Egy italt? – A szenátor kinyitott egy kis hűtőt a pad alatt, és egy palack vizet vett elő.

– Köszönöm. – Donald elfogadta a vizet, de nem nyitotta ki, csak élvezte, ahogy a tenyerét hűti. – Mick azt mondta, hogy már mindenről beszámolt. – Gondolatban azt is hozzátette, hogy szerinte semmi értelme nincs ennek a találkozónak.

Thurman bólintott.

– Így van. Tegnap járt nálam. Megbízható fiú. – A szenátor mosolyogva a fejét rázta. – A dolog iróniája, hogy a most felesketett banda valószínűleg hosszú ideje a legjobb.

– Ebben mi az irónia?

Thurman egy legyintéssel elintézte a kérdést.

– Tudja, mit szeretek ebben a kezelésben?

Hogy gyakorlatilag örökké él tőle? – bukott ki kis híján Donaldból.

– Van idő gondolkodni. Az ember bejön ide néhány napra, semmilyen akkumulátoros készüléket nem hozhat, így mindössze néhány könyv a társasága, meg pár darab papír, amelyre írhat – segít az embernek tiszta fejjel gondolkodni.

Donald inkább megtartotta a véleményét magának. Nem akarta bevallani, milyen körülményesnek találta az eljárást, és milyen szörnyen érezte magát odabent. Undorítónak találta, hogy apró gépek járják át a szenátor testének minden egyes sejtjét, apró javításokat végezve azokon. Állítólag, amikor a kezelés végén lekapcsolták a robotokat, az ember vizelete szénfekete színűvé változott. Donaldnak még a gondolattól is a hideg futkosott a hátán.

– Hát nem kellemes? – kérdezte Thurman. Mély levegőt vett, majd kifújt. – Ez a nyugalom?

Donald nem válaszolt. Akkor vette észre, hogy már megint visszatartotta a levegőt.

Thurman az ölében lévő könyvre pillantott, majd Donaldot fürkészte.

– Tudta, hogy a maga nagyapja tanított meg golfozni?

Donald nevetett.

– Igen, láttam róla fényképet. – Egy pillanatra látta maga előtt, amint a nagyanyjával fényképalbumokat lapozgatnak. Az öreg hölgynek az a régimódi szokása volt, hogy a számítógépről kinyomtatta a képeket, és könyvekbe dugdosta azokat. Mindig azt mondta, hogy így valódibbnak tűnnek neki.

– Maga és a húga mindig olyanok voltak nekem, mint a családom – mondta a szenátor.

Donald a hirtelen őszinteségtől kényelmetlenül érezte magát. A terem sarkában egy apró ventilátor keringette a levegőt, de még így is meleg volt odabent.

– Nagyra értékelem, uram.

– Akarom magát ebben a projektben – mondta Thurman. – Az egészben.

Donald nagyot nyelt.

– Uram, biztosíthatom, hogy rendkívül elkötelezett vagyok a projekt iránt.

Thurman egyik kezét a magasba emelte, és a fejét rázta.

– Nem, nem úgy… – Kezét az ölébe engedte, és az ajtóra pillantott. – Tudja, azt gondoltam, hogy már nem lehet rejtegetnivalója. Ebben a korban már nem. Minden kiszivárog, tudja? – Az ujjaival játszott a levegőben. – A francba is, hisz maga jelöltette magát, és átjutott azon a káoszon. Maga is tudja, hogyan is mennek ott a dolgok.

Donald bólintott.

– Bele kellett tanulnom egy-két dologba.

A szenátor a kezével edényt formált.

– Olyan ez, mintha az ember vizet akarna fogni anélkül, hogy egy csepp is elveszne.

Donald bólintott.

– Egy elnököt már le sem szophatnak anélkül, hogy az egész világ tudomást ne szerezne róla.

Donald zavart pillantását látva Thurman csak legyintett egyet.

– Régi történet. De elmondom én magának, mit láttam a tengerentúlon és Washingtonban is. Mindig a jelentéktelen cseppek csúsznak ki. Az apró kis botlások. Kínos kis ügyek, de nem az életbe vágó dolgok. Meg akarsz szállni egy országot? Ott a D-nap. Vagy ott van Pearl Harbor. Vagy 9/11. Semmi gond.

– Elnézést, uram, de nem értem, mit…

Thurman kitartotta a kezét, és az ujjai apró puffanással csukódtak össze. Donald először azt hitte, ezzel csendre akarja inteni, de aztán a szenátor előrehajolt, és Donald felé tartotta összezárt ujjait, mintha egy szúnyogot kapott volna el.

– Nézze – mondta.

Donald közelebb hajolt, de még mindig nem látott semmit. A fejét rázta.

– Nem látom, uram.

– Pontosan. Még csak számítani sem tud rá. Éppen ezen munkálkodnak azok a kígyók.

Thurman szenátor elengedte a láthatatlan valamit, és egy pillanatig a hüvelykujját méregette, majd megfújta.

– Bármit, amit ezek a kis izék meg tudnak javítani, azt tönkre is tudják tenni.

A szenátor Donaldot szemlélte.

– Tudja, először miért mentünk Iránba? Annyit mondhatok, hogy nem az atomfegyverek miatt. Én végigjártam minden üreget, amit valaha azokba a dűnékbe vájtak, és elhiheti, hogy azok a patkányok sokkal nagyobb húzáson törték a fejüket az atomnál. Rájöttek, hogyan támadhatnak láthatatlanul, anélkül hogy felrobbantanák magukat, ráadásul nulla következménnyel.

Donald biztos volt benne, hogy ezeket nem szabadna hallania.

– Az irániak persze nem maguktól találták ki, sokkal inkább ellopták azt, amin Izrael ügyködött – mesélte mosolyogva. – Így aztán kénytelenek voltunk behozni a lemaradást.

– Nem értem, ho…

– Ezek a kis teremtmények itt az én DNS-emre vannak programozva, Donny. Csak gondoljon bele! Végeztetett valaha származásvizsgálatot? – A szenátor úgy nézett Donaldra, mintha valami keverék kutyát méregetne. – Mi is maga? Skót?

– Talán ír, uram. Őszintén szólva, nem tudnám megmondani. – Nem akarta bevallani, hogy számára teljesen érdektelen ez a téma, mert a szenátornak szemmel láthatóan szívügye volt a kérdés.

– Hát ezek a kis vackok meg tudják. Vagyis majd tudni fogják, ha tökéletesítik őket. Azt is meg tudják majd mondani, hogy melyik klánból származik. És éppen ezen dolgoznak az irániak: egy láthatatlan, megállíthatatlan fegyveren, amely ha úgy dönt, hogy maga zsidó, akár csak negyedrészt is… – Thurman elhúzta a hüvelykujját a nyaka előtt.

– Azt hittem, tévedtünk. Soha nem találtunk atombombát Iránban.

– Mert megsemmisítették. Távirányítással. Volt, nincs. – Az öregember szeme elkerekedett.

Donald nevetett.

– Most úgy hangzik, mint azok, akik az összeesküvés-elméleteket gyártják…

Thurman szenátor hátradőlt, és fejét a falnak döntötte.

– Donny, az összeesküvés-elméletek gyártói hangzanak úgy, mint mi!

Donald azt várta, hogy a szenátor elneveti magát. Vagy mosolyog. Mindkettőre hiába várt.

– De mi köze ennek hozzám? – kérdezte. – Vagy a projektünkhöz?

Thurman nem mozdult, csak becsukta a szemét.

– Tudja, miért olyan szép a napfelkelte Floridában?

Donald legszívesebben üvöltött volna. Az ajtónak akart esni, hogy addig dörömböljön, amíg valaki kényszerzubbonyban ki nem vezeti. Ehelyett végül csak kortyolt egyet a vizéből.

Thurman egyik szemét résnyire nyitotta. Már megint őt figyelte.

– Azért, mert a szél egyszerűen átfújja a homokot az Atlanti-óceán felett.

Donald bólintott. Kezdte sejteni, mire akar kilyukadni a szenátor. Hallott már rémhíreket a hírcsatornákon arról, hogy a toxinok és az apró gépek akár az egész bolygót beutazhatják, ahogyan teszik azt a virágmagok és a pollenek is évezredek óta.

– Közeleg, Donny. Tudom, hogy közeleg. Nekem mindenhol van szemem és fülem, még itt is. Azért hívtam ma ide, mert azt akarom, hogy bérelt helye legyen az after partin.

– Uram?

– Magának és Helennek is.

Donald a karját vakargatva az ajtót figyelte.

– Tudja, ezek a tervek most még esetlegesek. Mindenre vannak terveink. Hegyeink vannak például az elnöknek, ahol meghúzhatja magát, de másra is szükségünk van.

Donaldnak eszébe jutott a képviselő, aki Atlantában a zombikról és a BJK-ról fecsegett. Ez még annál is nagyobb sületlenségnek hangzott.

– Bármilyen szervet szívesen szolgálok, ha ön úgy gondolja, hogy az fontos.

– Helyes. – A szenátor fogta az ölében lévő könyvet, és Donaldnak adta. – Ezt olvassa el – mondta Thurman.

Donald szemügyre vette a borítót. Ismerős volt, de a francia szavak helyett most a következő állt rajta: Rendelkezés. Felnyitotta a nehéz borítót, és belelapozott.

– Mostantól ez legyen a bibliája, fiam. A háborúban olyan fiúkkal találkoztam, akik a térdemig sem értek, de már kívülről fújták a Koránt. Magától még ennél is többet várok.

– Tanuljam meg?

– Az utolsó betűig. De ne aggódjon, lesz rá néhány éve.

Donald meglepetésében felhúzta a szemöldökét, majd becsukta a könyvet, és a gerincét nézegette.

– Jó. Szükségem is lesz rá. – Szerette volna tudni, hogy ez a feladat jár-e fizetésemeléssel, vagy az ideje nagy részét bizottsági értekezleteken kell-e majd töltenie. Az egész nevetségesen hangzott, de nem akart nemet mondani az öregnek, főleg nem úgy, hogy kétévente újraválasztották.

– Nos, akkor üdv a csapatban! – Thurman előrehajolt, és kezet nyújtott neki. Donald próbált a lehető legjobban ráfogni a szenátor tenyerére, mert így kevésbé volt fájdalmas az öregember szorítása. – Elmehet.

– Köszönöm, uram.

Donald felállt, és megkönnyebbülten sóhajtott. Magához fogta a könyvet, és a légzsilip ajtajához indult.

– Oh, és Donny?

– Igen, uram? – fordult vissza.

– A Nemzeti Kongresszus néhány éven belül várható. Már most beírhatja a naptárába. Helent is hozza magával!

Donaldnak libabőrös lett a karja. Ez vajon valóban egy esetleges előléptetést jelentett? Talán beszédet is mondhat?

– Úgy lesz, uram. – Érezte, hogy önkéntelenül is elmosolyodott.

– Ó, és attól tartok, nem voltam teljesen őszinte magával, ami a kis bestiákat illeti.

– Uram? – Donald nagyot nyelt, és az arcáról azonnal lefagyott a mosoly. Egyik keze már a fedélnyitó keréken volt. Újra érezni kezdte a fémes ízt a szájában és az apró csípéseket a bőrén.

– A kis vackok egy részét igenis magának szántuk.

Thurman szenátor egy hosszú pillanatig feszülten bámult Donaldra, majd hatalmas nevetésben tört ki.

Donald megfordult, és szabad kezével elforgatta a zárnyitó kereket. Érezte, hogy kiverte a veríték. Csak akkor tudott végre fellélegezni, amikor bezárta maga mögött a légzsilipet, és a tömítések elnyelték a szenátor nevetését.

A levegő felzúgott körülötte, és az elektromosság elpusztította a véletlenül kijutó robotokat. Donald hatalmasat sóhajtott, és elbotorkált.

14

2110

1-es siló

Az agyturkászok zárva tartották Troy ajtaját, és felhozták neki az ételt, amíg ő egyedül átnézte a tizenkettes silóról szóló jelentéseket. A lapokat a billentyűzetén terítette szét – jó messze az asztal szélétől, hogy a lehulló könnycseppek ne áztassák el a papírt.

Maga sem tudta, miért, de örökké sírt. A szigorú étrendet elrendelő pszichológusok az utolsó két napra a gyógyszerét is megvonták, hogy tiszta fejjel dolgozhasson, a pirulák által okozott feledékenység nélkül, hiszen határidőre kellett végeznie. Azt ígérték, hogy ha az utolsó feljegyzései is elkészültek, kap valamit, ami elnyomja a fájdalmát.

Néha bevillant előtte a haldoklók képe, azoké, akik kijutottak, majd fuldokolva térdre hullottak. Jól tudta, hogy ő adta ki a parancsot, csak azt bánta, hogy valaki másnak kellett meghúznia a ravaszt.

A gyógyszerhiány következtében egyéb dolgok is kísértették. Elkezdett emlékezni például az apjára és az eligazítás előtti eseményekre. És aggasztotta, hogy míg a több milliárd halott gondolatától fájdalmat érzett a hasában, addig legszívesebben összekuporodott és meghalt volna, ha arra a néhány ezer emberre gondolt, akik a tizenkettes silóban lelték halálukat.

A billentyűzeten heverő jelentések egy árnyékról szóltak, akiben elpattant a cérna; egy IT-vezetőről, aki nem látta a közelgő veszélyt; egy naiv biztonsági vezetőről, aki rossz döntést hozott. A rátermett emberek rossz személyre bízták a hatalmat, és szörnyű árat fizettek az ártatlan döntésért.

A videófelvételeket jelölő karakterkódok a lapszéleken voltak feljegyezve. Egy régen látott könyvre emlékeztették – abban is hasonlóan néztek ki az utalások.

A Jason 2:17 egy videórészletet jelölt, amelyen az IT-osztály vezetőjének árnyéka szerepelt. Troy a monitorán követte az eseményeket. Egy fiatal fiú – talán alig húszéves – ült egy szerverterem padlóján. A kamerának háttal ült, az öléből műanyag tálca sarkai lógtak ki. A tálca fölé hajolva evett, gerince csontos dudorai sötét foltokként látszottak az overallján.

Troy csendben figyelt. A jelentésre pillantott, hogy ellenőrizze az időkódot. Nem akart lemaradni róla.

A videóban Jason jobb könyöke előre-hátra mozgott. Mintha evett volna. Közeledett a pillanat. Troy pislogni sem mert, amitől a szeme is könnybe lábadt.

Jason hangot hallott. A fiatal IT-árnyék oldalra pillantott, egy másodpercre felfedve a hetek óta tartó nélkülözéstől sovány, szögletes arcú fiú profilját. A fiú felvette a tálcát az öléből – Troy ekkor látta először, hogy az overall ujja fel van tűrve. És abban a pillanatban, ahogy a fiú sietve lefelé hajtotta a ruha ujját, egy pillanatig látszottak az alkarján keresztbefutó sötét, párhuzamos vonalak és az, hogy a tálcáján lévő ételek közül semmihez nem volt szükség késre.

A felvétel további részében Jason beszélt az IT-osztály vezetőjével, aki anyáskodó, kedves módon megsimította a vállát, és megszorította a könyökét. Troy szinte hallotta a nő hangját. Egy-két alkalommal beszéltek, amikor a nő jelentett neki. A következő hetekben tervezték megbeszélni az időpontot, amikor Jasont hivatalosan is beiktatják.

A videó végén Jason lemászott a szerverterem padlója alatti rekeszbe, és az árnyékot elnyelték az árnyak. Az IT-osztály vezetője – a tizenkettes siló igazi vezetője – kezét az állához emelve megállt egy másodpercre. Olyan élőnek tűnt. Troy gyermeki késztetést érzett arra, hogy odanyúljon, és ujjával megsimítsa a képernyőt, hogy fejet hajtson a nő szelleme előtt, hogy bocsánatot kérjen, amiért hagyta meghalni.

De ehelyett meglátott valamit, ami a jelentésekből kimaradt. A nő a lejárat felé fordult, megállt, néhány másodpercig töprengett, majd elfordult.

Troy a kép alján lévő csúszkával visszatekerte a felvételt, hogy újra megnézhesse. Megint ott volt, ahogy a nő megsimogatja Jason vállát, ahogy szól hozzá, majd Jason bólint. Megszorította a könyökét, aggódott miatta. A fiú pedig biztosította arról, hogy minden rendben.

Amikor Jason elment, amikor a nő egyedül maradt, félelem és kétely fogta el. Troy nem tudta biztosan, de érezte. A nő tudott a közelgő veszélyről, és megvolt az esélye megfékezni. Minden az arcára volt írva abban az aggódó pillantásban, ahogy Jason irányába mozdult, majd elgondolkodott, és hátat fordított neki.

Troy megállította a videót, írt néhány megjegyzést, és lejegyezte az időpontokat. Az agyturkászoknak még meg kell erősíteniük az elméletet. Troy a lapok között matatva azon gondolkodott, van-e még valami, amit újra meg kellene néznie. Egy tisztességes nőt meggyilkoltak, mert ő maga képtelen volt ugyanezt tenni – képtelen volt ölni, hogy védelmezzen. Egy biztonsági vezető pedig szabadjára engedett egy szörnyet, aki tökéletesen el tudta rejteni fájdalmát, aki képes volt manipulálni az embereket, és aki ki akart jutni.

Troy begépelte a végkövetkeztetéseit. Lejegyezte, hogy az árnyék veszélyes korban kezdte a feladatát. Legfeljebb a húszas évei elején járhatott, amikor még az ember tele van kételyekkel, és könnyen elveszíti a kontrollt. A jelentésben Troy felvetette a kérdést, hogy vajon készen állhat-e bárki ennyi idősen. Kitért az első IT-vezetőre, akit ő iktatott be, és a kérdésre, amelyet a fiú feltett a dédnagyanyjától hallott történetek alapján. Helyes döntés volt egyáltalán kitenni valakit az igazságnak? Vajon el lehetett-e várni egy ilyen törékeny korban lévő férfitól, hogy ekkora csapást elviseljen, anélkül hogy összeomlana?

Amit viszont nem írt le, és amire ő maga sem tudta a választ, hogy vajon bárki bármilyen korban készen állhat-e ilyesmire.

Volt rá precedens – írta –, hogy egyes megbízásokat életkorhoz kötöttek. És bár ez rövidebb szolgálati időkhöz vezetne – és így több szerencsétlen lelket kellene kitenni az Örökség igazságának –, nem lenne-e jobb gyakrabban megismételni azt az átkozott eljárást, mint ilyen kockázatokat vállalni?

Troy tudta, hogy a jelentésének aligha lesz hatása. A tébolyra nem lehet tervezni. A sok forradalom, választás és hatalomátadás közepette előbb-utóbb egy őrült kezébe kerül a gyeplő. Ez elkerülhetetlen. Ezzel az eshetőséggel ők is számoltak. Ezért építettek ilyen sokat.

Felállt az asztalától, az ajtóhoz sétált, és nagyot csapott rá a tenyerével. Az iroda sarkában nyomtató zümmögött, és négy lapot köpött ki. Troy felvette a papírokat – az újonnan elhunytakról és a még haldoklókról szóló jelentés lapjai még melegek voltak, amikor a dossziéba csúsztatta őket. Érezte, ahogy a melegséggel az élet is távozik a nyomtatott papírokból. Hamarosan ezek is olyan hideggé válnak, mint az őket körülvevő levegő. Fogott egy tollat az asztaláról, és aláírt a lap alján.

Kulcs fordult a zárban, majd kinyílt az ajtó.

– Már kész is? – kérdezte Victor. Az ősz hajú pszichiáter megállt az asztal másik oldalán. A kezében lévő kulcsok csörögtek, ahogy visszatette őket a zsebébe. Apró műanyag poharat tartott a kezében.

Troy átadta a mappát.

– Voltak jelek – magyarázta a doktornak –, de nem tettek semmit.

Victor egyik kezével átvette a dossziét, másikkal pedig átnyújtotta a poharat.

Troy begépelt néhány parancsot, és a számítógépe törölte a videókat. A kamerák képtelenek voltak megjósolni és megakadályozni az ilyen eseteket. Túl sok volt belőlük, nem lehetett egyszerre mindet figyelni. Lehetetlen volt elég embert szerezni egy egész siló teljes lakosságának megfigyelésére. A kamerákkal csak a romok közt kutathattak, csak a végeredményt láthatták.

– Jónak tűnik – mondta Victor, ahogy belelapozott a dossziéba.

A műanyag pohár Troy asztalán pihent, benne két pirulával. A műszak eleje óta emelték a dózist – egy kicsivel több kellett, hogy elnyomja a fájdalmat.

– Ne hozzak egy kis vizet?

Troy a fejét rázta. Egy pillanatig habozott. A pohárból felnézve kérdéssel fordult Victorhoz:

– Mit gondol, meddig tart? Mármint a tizenkettesnek. Meddig tart, mire mind meghalnak?

Victor vállat vont.

– Szerintem nem sokáig. Napok kérdése.

Troy bólintott. Victor nem vette le róla a szemét. Troy hátrahajtotta a fejét, és átgördítette a pirulákat remegő ajkán. Megint érezte a keserű ízt a nyelvén. Úgy tett, mint aki nyel egyet.

– Sajnálom, hogy épp a maga műszakjában történt – mondta Victor. – Tudom, hogy nem erre a feladatra jelentkezett.

Troy bólintott.

– Igazság szerint örülök, hogy az enyémben történt – szólalt meg pár pillanat múlva. – Jobban bántam volna, ha valaki máséban történik.

Victor egyik kezével megpaskolta a dossziét.

– A jelentésemben ki fogom emelni a teljesítményét, és dicséretben részesítem.

– Köszönöm – felelte Troy. Nem tudta, mégis mi a francért.

Miután intett egyet a dossziéval, Victor végre megfordult, és elindult a szemközti irodában lévő asztalához, ahol naphosszat üldögélt, és időnként Troyt figyelte.

Abban a pillanatban, hogy Victor hátat fordított, Troy a tenyerébe köpte a pirulákat.

Egyik kezével megmozdította az egeret, hogy a számítógépe életre keljen, és újabb menet pasziánszba kezdhessen, közben pedig kedvesen mosolygott a túloldalon helyet foglaló Victorra, aki viszonozta a mosolyt. Miközben a másik kezében még ott pihentek a nyálától megolvadt és ragadóssá vált pirulák, Troynak elege volt a felejtésből. Úgy döntött, emlékezni akar.

15

2049

Savannah, Georgia

Donald a 17-es autópályán száguldott. Egy villogó piros lámpa jelezte a műszerfalon, hogy átlépte a helyi sebességhatárt. Nem érdekelte, hogy esetleg elkaphatja a rendőr, hogy megbüntethetik, vagy hogy akár rosszabb biztosítási kategóriába sorolhatják. Akkor mindez teljesen jelentéktelennek tűnt. Az, hogy az autójába szerelt áramkörök minden tettét rögzítették, eltörpült amellett, hogy abban a pillanatban talán apró gépek tették ugyanezt a vérében.

A kijáratnál olyan sebességgel hajtott le az autópályáról, hogy még a kerekek is csikorogtak. Befordult a Berwick Boulevard-ra. Az utcai lámpák fénye villódzott a szélvédőn, ahogy elszáguldott alattuk. Az ölébe pillantott, és a könyv arannyal díszített betűit figyelte, miközben szíve a lámpák villogásának ritmusára kalapált.

Rendelkezés. Rendelkezés. Rendelkezés.

Eleget olvasott, hogy aggódni kezdjen, hogy azon törje a fejét, mibe is keveredett. Helennek igaza volt, amikor figyelmeztette, viszont tévedett azzal kapcsolatban, hogy mekkora a veszély.

Amikor befordult az utcába, egy régi beszélgetés jutott eszébe – látta maga előtt, ahogy Helen azért könyörög, hogy ne induljon a választásokon, mert az a munka teljesen megváltoztatná, és egyedül úgysem ér majd el semmit, csak azt, hogy megtörve tér haza.

Mennyire igaza volt!

Befordult a házához, és kénytelen volt az út szélén megállni, mert Helen Jeepje a kocsibeálló közepén parkolt. Újabb szokás, amely a távollétében alakult ki, és amely arra emlékeztette, hogy ő már nem lakik itt, neki már nincs igazi otthona.

A csomagjait a csomagtartóban hagyta, csak a könyvet és a kulcsokat vitte magával. A könyv önmagában is elég nehéz volt.

A verandához közeledve bekapcsoltak a mozgásérzékelős fények. Az ablaknál egy alakot látott, a másik oldalon pedig őrületes kaparászás hallatszott. Helen kinyitotta az ajtót, Karma pedig azonnal kirohant farkcsóválva, nyelvlógatva. Elképesztő, mekkorát nőtt pár hét alatt.

Donald lehajolt, és megvakarta a kutya fejét, aztán hagyta, hogy az összenyalogassa az arcát.

– Jó kislány! – mondta. Próbált boldognak tűnni. A mellkasát szorító hideg üresség még erősebb lett, ahogy hazaért. A máskor megnyugtató dolgoktól most csak még rosszabbul érezte magát.

– Szia, édes. – A felesége mosolygott. – Korán érkeztél.

Amikor felállt, Helen a nyakába ugrott. Karma leült, és nyüszögve nézte őket, miközben a farkával a betont söpörte. Helen csókja kávéízű volt.

– Korábbi géppel jöttem.

A válla fölött hátrapillantva körülnézett a sötét utcában. Mintha bármi értelme lenne követni őt.

– Hol vannak a csomagjaid?

– Majd reggel kipakolok. Gyere, Karma! Menjünk be! – Bevezette a kutyát az ajtón.

– Minden oké? – kérdezte Helen.

Donald a konyhába ment. A konyhaszigetre tette a könyvet, és a szekrényből előhalászott egy poharat. A nő aggódva figyelte, ahogy elővett egy üveg brandyt.

– Kicsim! Mi történt?

– Talán semmi – felelte. – Tiszta őrültekháza… – Kitöltött háromujjnyi brandyt, majd Helen felé tartotta az üveget, hogy kér-e. A felesége a fejét rázta. – És mégis – folytatta –, talán mégis van benne valami. – Nagyot húzott a pohárból. A másik kezével nagy nehezen elengedte az üveg nyakát.

– Kicsim, furcsa vagy. Gyere, ülj le! Vedd le a kabátod!

Donald bólintott, és a felesége kisegítette a kabátjából. Lehúzta a nyakkendőjét. A Helen arcáról sugárzó aggodalmat látva érezte, hogy igaza van, és biztosan rosszul fest.

– Mit tennél, ha tudnád, hogy talán mindennek vége lesz? – kérdezte a feleségét. – Mit tennél?

– Hogy érted? Köztünk? Jaj, úgy érted, az életnek. Kicsim, meghalt valaki? Mondd el, mi folyik itt!

– Nem, nem valaki. Mindenki. Minden.

Hóna alá csapta az italos üveget, kezébe vette a poharát és a könyvet, majd a nappaliba ment. Helen és Karma követte. Mire a kanapéhoz ért, Karma már ott várta, és izgatottan figyelte minden szavát. Majd elszállt örömében, hogy újra találkozhat a gazdájával.

– Úgy látom, hosszú napod volt – mondta Helen, kifogásokat keresve Donald helyett.

Donald leült a kanapéra, az üveget és a könyvet pedig a dohányzóasztalra tette. A poharát Karma kíváncsi orrától messze tette le.

– El kell mondanom valamit – bökte ki végül.

Helen karba tett kézzel állva figyelte a szoba közepéről.

– Ideje lenne. – Elmosolyodva éreztette, hogy csak viccel. Donald bólintott.

– Tudom, tudom – mondta. Tekintete a könyvre szegeződött. – Ez most nem azzal a projekttel kapcsolatos. Egyébként is, szerinted én örülök, hogy az egész életemet el kell titkolnom előled?

Helen leült a kanapé mellett lévő fotelbe.

– Miről van szó? – kérdezte.

– Azt mondták, nem baj, ha beszélek neked az… előléptetésről. Vagyis… inkább kinevezés, mint előléptetés. Nem is igazán kinevezés, inkább nemzetőrségi tagság. Arra az esetre, ha…

Helen odahajolt, és megszorította a térdét.

– Nyugi – suttogta. Tekintetén félelemmel vegyes zavar látszott.

Donald nagy levegőt vett. Még mindig teljesen fel volt pörögve a száguldástól és attól, hogy állandóan a beszélgetésen járt az esze. A Thurmannel való találkozás óta eltelt hetekben túlságosan elmerült a könyvben – és kezdett túl sokat belelátni a szenátorral folytatott beszélgetésbe. Néha úgy érezte, hogy kezd összeállni a kép, máskor pedig úgy, hogy minden csak még zavarosabb.

– Mennyire figyelted, mi zajlik Iránban? – kérdezte a kezét vakargatva. – És Koreában?

Helen vállat vont.

– Látok ezt-azt az interneten.

– Mmm. – Donald kortyolt egyet az égető italból, összeszorította az ajkát, majd próbálta elengedni magát, és élvezni, ahogy a megnyugtató zsibbadás szétárad a testében. – Arra próbálnak rájönni, hogy hogyan lehet mindent elintézni – mondta.

– Kik? Mi? – Helen felemelte a hangját. – El akarjuk intézni őket?

– Nem, nem…

– Biztos, hogy én hallhatom ezeket?

– Nem, kicsim, ők terveznek fegyvereket, hogy elintézzenek minket. Fegyvereket, amiket nem lehet megállítani, és amik ellen nem lehet védekezni.

Helen összekulcsolt kézzel előrehajolt, és a könyökével megtámaszkodott a térdén.

– Ezt Washingtonban hallottad? Ez valami titkos dolog?

Donald legyintett.

– Több annál. Nézd, tudod, miért mentünk Iránba…

– Azt tudom, hogy állítólag miért mentünk oda…

– Az nem volt hülyeség – vágott Helen szavába. – Vagyis, talán igen. Talán még nem jöttek rá, talán még nem tökéletesítették…

– Drágám, lassíts!

– Jó. – Megint nagy levegőt vett. Lelki szemei előtt egy hatalmas hegy lebegett valahol nyugaton, amelynek sziklái betonutat nyeltek el. Vastag boltíves ajtók várták kitárva, hogy a sok politikus és családja a hegy gyomrába húzódva keressen menedéket.

– Pár hete találkoztam a szenátorral – mondta, miközben poharának borostyánszínű tartalmát szemlélte.

– Bostonban – tette hozzá Helen.

Bólintott.

– Pontosan. Azt akarja, hogy mi is ehhez a készenléti egységhez tartozzunk…

– Mármint te és Mick.

– Nem… mi – válaszolta a feleségéhez fordulva.

– Mi? – Helen egyik kezével a mellkasához kapott. – Hogy érted, hogy mi? Te és én?

– Figyelj…

– Te a nevemben jelentkeztél valami…

– Kicsim, fogalmam sem volt, miről van szó. – Letette a poharát a dohányzóasztalra, és a könyvért nyúlt. – Ezt adta, hogy olvassam el.

– Mi az? – kérdezte Helen rosszalló tekintettel.

– Olyan, mint valami használati utasítás az élethez… vagyis, inkább ahhoz, ami azután következik. Legalábbis azt hiszem.

Helen felkelt a fotelból, Donald és a dohányzóasztal közé lépett. Egy mozdulattal elkergette Karmát, aki morogva vette tudomásul a zaklatást. Helen leült a férje mellé, egyik kezét a hátára tette, és az aggodalomtól csillogó szemmel ránézett.

– Donny, te ittál a repülőn?

– Nem. – Hátrahúzódott. – Csak hallgass végig! Nem számít, kinél van, csak az számít, mikor. Hát nem érted? Ez a létező legnagyobb veszélyforrás! Ez hozza el a világvégét! Olvastam a lehetséges forgatókönyvekről ezen a weboldalon…

– Egy weboldalon? – kérdezte Helen kételkedőn.

– Igen. Ide hallgass! Emlékszel még, milyen kezelést kap a szenátor? Azok a nanobotok gyakorlatilag egyenlők a szintetikus élettel. Csak képzeld el, mi történne akkor, ha valaki olyan vírussá alakítaná őket, ami nem nézi a gazdatestet, és aminek nincs szüksége ránk a terjedéshez. Talán már most is itt vannak mindenhol. – Megveregette a mellkasát, gyanakvón körbepillantott a szobában, majd mély levegőt vett. – Talán már most is ott vannak mindannyiunkban, mint az apró időzített bombák, amik csak a tökéletes pillanatra várnak…

– Drágám…

– Szörnyen gonosz emberek fáradoznak azon, hogy ez megtörténjen. – A poharáért nyúlt. – Nem engedhetjük meg magunknak, hogy hátradőljünk, és átengedjük nekik az első lépést, ezért mi fogjuk megcsinálni. – A pohárban lévő ital felszíne fodrozódott. Donald keze remegett. – Istenem, kicsim, szinte biztos vagyok benne, hogy nekünk előbb sikerül, mint nekik.

– Édesem, megijesztesz.

– Helyes. – Újabb égető korty. Már két kézzel próbálta stabilan tartani a poharat. – Van okunk az ijedtségre.

– Ne hívjam fel dr. Martint?

– Kit? – Próbált távolabb hajolni Helentől, de a karfába ütközött. – A húgom orvosát? Az agyturkászt?

Helen szigorúan bólintott.

– Csak figyelj arra, amit beszélek – mondta egyik ujját felemelve. – Ezek az apró gépek léteznek. – A fejében ezer gondolat kavargott. Arra gondolt, hogy ha most elkezd összevissza beszélni, akkor csak arról győzi meg a feleségét, hogy teljesen becsavarodott. – Nézd – kezdte újra –, használjuk őket az orvoslásban, igaz?

Helen bólintott. Adott neki egy halvány esélyt. De Donald látta, hogy Helen legszívesebben tényleg felhívna valakit. Az anyját, az orvost, Donald anyját.

– Olyan ez, mint amikor a sugárzással kezdtünk ismerkedni. Először áldásnak hittük, orvosi felfedezésnek. Röntgeneket építettek, de később az emberek a rádiumot is úgy szedték, mint valami elixírt…

– Megmérgezték magukat – tette hozzá Helen. – Azt hitték, jót tesznek. – Egy fokkal nyugodtabbnak tűnt. – Hát emiatt aggódsz? Hogy a nanobotok mutálódnak majd, és ellenünk fordulnak? Még mindig így kiborulsz, ha be kell menned abba a gépbe?

– Nem erről van szó. Arra gondolok, hogy először a gyógyászati felhasználást kerestük, de a vége mégis egy bomba lett. Most is pontosan ugyanaz történik. – Egy pillanatra megállt, hogy Helen belegondolhasson az elmondottakba. – Kezdem azt hinni, hogy mi is ezeket építjük. Apró gépeket, mint amik a nanofürdőben helyre teszik az ember bőrét és ízületeit. Csak ezek nem összeraknak, hanem darabokra szednek.

Semmi reakció. Egy szót sem szólt. Donald ekkor eszmélt rá, hogy úgy beszél, mint valami eszelős, hogy az elmondottak már mind a világhálón és olyan rádióadásokon keringtek, amelyeket elhagyott hullámhosszon sugároztak elhagyott pincékből. A szenátornak igaza volt. Keverd össze a hazugságot az igazsággal, és onnantól senki nem tud különbséget tenni. A dohányzóasztalon heverő könyvre és egy zombitámadás esetére készített túlélési útmutatóra ugyanúgy reagálnának az emberek.

– Én mondom, hogy léteznek – ismételgette. – Szaporodni fognak. Láthatatlanok lesznek. Nem lesz figyelmeztetés, ha kieresztik őket, a szélben szálló porszemekként terjednek majd. És csak szaporodnak és szaporodnak, amíg ez a láthatatlan hadsereg mindenkit el nem pusztít.

Helen csendben maradt. Csak arra várt, hogy Donald befejezze, hogy aztán felhívja az anyját, és megkérdezze, mitévő legyen. Dr. Martint is fel akarta hívni, hogy a tanácsát kérje.

Donald pedig elkezdett panaszkodni, és érezte, ahogy egyre több harag gyűlik össze benne, ugyanakkor tudta, hogy minden szavával csak megerősíti, és nem eloszlatja Helen félelmeit.

– Van még valami? – suttogta Helen. Az engedélyre várt, hogy elmehessen telefonálni, hogy valaki olyannal beszéljen, aki ezen a földön jár.

Donald teljesen ledermedt. Kétségbeesett, és elhagyatottnak érezte magát.

– A Nemzeti Kongresszust Atlantában fogják tartani. – Megtörölte az arcát a szeme alatt. Próbált úgy tenni, mintha mindez csak a fáradtság és az utazással járó feszültség jele lenne. – A Demokrata Nemzeti Bizottság még nem jelentette be, de Mick mondta, mielőtt felszálltam a gépre. – Helenhez fordult. – A szenátor ott akar látni minket. Valami óriási dolgot tervez.

– Hát persze, kicsim. – Donald combjára tette a kezét, és úgy nézett rá, mint orvos a betegre.

– És meg fogom kérni, hogy több időt tölthessek itt, hogy hétvégenként itthonról dolgozhassak. Így a projektet is jobban tudom felügyelni.

– Az csodás lenne. – Másik kezét Donald karjára tette.

– Azt akarom, hogy legyünk jók egymáshoz – mondta. – Ki tudja, mennyi időnk van még hátra…

– Csss, kicsim, minden rendben. – Helen átölelte a férjét, és próbálta csitítani. – Szeretlek – mondta.

Donald megint a szemét törölgette.

– Ezt is túl fogjuk élni – nyugtatta Helen.

Donald bólogatott.

– Tudom. Tudom, hogy mi túl fogjuk.

A kutya nyöszörögve Helen ölébe furakodott, mintha érezte volna, hogy valami baj van. Donald megvakarta Karma nyakát, majd könnyes szemmel a feleségére nézett.

– Tudom, hogy mi túléljük – mondta magát is nyugtatva –, de mi lesz mindenki mással?

16

2110

1-es siló

Troynak orvosi segítségre volt szüksége. Mindkét oldalon elfekélyesedett a fogínye. Olyan érzés volt, mintha apró vattadarabok ágyazódtak volna a húsba. Reggelente a bal oldalon dugta el a pirulákat, vacsoránál a jobb oldalon. A keserű gyógyszer égette és kiszárította a száját, de csendben tűrte a fájdalmat.

Étkezéshez ritkán használt szalvétát – rossz szokás volt ez, amely még régen alakult ki. Az étkezés elején udvariasságból az ölébe tette, majd az evés végén a tálcára hajította. Ez azonban mostanra megváltozott. Az első gyors, apró harapás után megtörölte a száját, kiköpte az égető kapszulát, majd egy nagy korty vízzel öblített.

A legnehezebb az volt, hogy nem nézhetett körbe, amikor kiköpte a gyógyszert. A képernyőnek háttal ült, és úgy érezte, mintha röntgenszemek pásztáznák az arcát, mégis maga elé bámulva rágott tovább.

Igyekezett időnként használni a szalvétát, és mindig két kézzel törölte a száját. Két kézzel, a száját csücsörítve törölt, mindig ugyanúgy. A szemben ülő férfira mosolygott, ügyelve arra, hogy a pirula ne essen ki. A férfi a kinti világot bámulta a képernyőn, Troy válla fölött átnézve.

Troy nem fordult meg. Valami még mindig a legfelső szintre vonzotta, még mindig érezte a késztetést, hogy a lehető legmagasabb ponton legyen, hogy meneküljön a fojtogató mélységből, de már nem vágyott ki a külvilágba. Valami megváltozott.

Akkor vette észre a mellette lévő asztalnál ülő Halt – könnyedén felismerte a kopasz és májfoltos fejéről. Az öreg háttal ült neki. Troy várta, hogy majd megfordul, és a tekintetük találkozik, de Hal nem mozdult.

Közben megette a kukoricát, és nekilátott a céklának. Végre elég idő telt el a pirula kiköpése óta, hogy megkockáztasson egy futó pillantást az ételkiadó pult felé. A csövek ételt okádtak ki; a tányérok csörögtek a tálcákon; az egyik orvos Victor irodájából karba tett kézzel figyelt a pult mögül, arcán halvány mosoly látszott. A sorban állókat és az asztalnál ülőket figyelte. De miért? Mit kellett szemmel tartani? Troy tudni akarta. Rengeteg kérdés emésztette. A válaszok néha maguktól előbújtak, de aztán azonnal szertefoszlottak, ha próbált jobban rájuk koncentrálni.

A cékla förtelmes volt.

Épp az utolsó falatot küzdötte le, amikor a szemben ülő férfi fogta a tálcáját, és felállt, de néhány pillanattal később már el is foglalták a helyét. Troy körbenézett az egymásnak tolt asztalok során. A legtöbb munkás az asztal másik oldalán ült, hogy láthassa a képernyőt. Csak Hal és még néhány másik ember ült úgy, mint Troy. Furcsállta, hogy ez sosem tűnt fel neki korábban.

Az elmúlt hetekben egyre könnyebben vette észre a rendszeresen ismétlődő sémákat és a többi részleg botlásait. A kése csikorgott a tányéron, ahogy belevágott a nagy darab mócsingos konzervhúsba, és azon gondolkodott, mikor tudja végre rendesen kialudni magát. Nem kérhette az orvosok segítségét. Nem mutathatta meg az ínyét, mert félő volt, hogy rájönnek, mi okozza. Az álmatlanság viszont borzalmas volt. Egy-két percre el tudott néha bóbiskolni, de a mély álom elkerülte. Ráadásul továbbra sem emlékezett semmi konkrétra, csak tompa fájdalmat és szörnyű bánatot érzett, és állandóan ott motoszkált benne, hogy valami nagyon nincs rendben.

Észrevette, hogy az egyik orvos őt figyeli. Végignézett az asztalán. A szemben lévő asztal zsúfolásig megtelt emberekkel, akik mind a kilátást bámulták. Nemrég még ő maga is arra az oldalra vágyott, ahol megigézve fürkészte a képernyőn látható szürke dombokat.

Azóta a képernyő egyetlen pillantásától is felfordult a gyomra; a látványtól a sírás kerülgette.

A tálcáját fogva felállt, majd azon aggódott, hogy talán elárulta magát a mozdulattal. Az ölében lévő szalvéta a földre hullott, és valami a lábára esve elgurult.

Megállt benne az ütő. Lehajolt, felkapta a szalvétát, és elindult az asztal mentén, tekintetével a pirula után kutatva. Beleütközött az egyik hátratolt székbe – úgy érezte, hogy minden szem rászegeződik.

A pirula. Végre megtalálta. Felkapta a szalvétával, de a tálca veszélyesen imbolygott a kezében. Felállt, és megpróbált megnyugodni. Egy apró izzadságcsepp indult meg a feje tetejéről, végig a nyakán. Mindenki tudta.

Megfordult, és elindult a kúthoz, de közben nem mert felnézni a kamerákba vagy az orvosokra. Kezdett összeomlani. Egyre paranoiásabb lett. Pedig már csak egy hónap volt hátra a műszakjából. Egy hónap, amely az utolsó csepp akaraterejét is próbára teszi.

Lehetetlen volt természetesen sétálni úgy, hogy mindenki őt figyelte. A tálcája szélét a kút peremének támasztotta, rálépett a pedálra, és megtöltötte a poharát. Ezért kelt fel: szomjas volt. Mintha csak világgá kürtölte volna, mit tett.

Visszament az asztalokhoz, és két munkás közé bepréselődve leült a képernyővel szemben. Összegyűrte a szalvétát – érezte, hogy a pirula még benne van –, majd a combja közé rejtette. Csak ült ott, a vizét szürcsölve, a képernyővel szemben, mint mindenki más – épp, ahogy elvárták tőle. De nem mert felnézni.

17

2051

Washington

A kövér esőcseppek ritmustalanul doboltak a De’Angelo’s étterem napellenző ponyváján. Az autók keresztülsuhantak az L utca padkája mellett összegyűlt pocsolyákon, az aszfalt pedig feketén csillogva táncolt az utcai lámpák fényében. Donald egy műanyag fiolából két szem tablettát szórt a tenyerébe. Második éve szedte a gyógyszereket. Már két éve élt szorongás nélkül, tökéletes érzéketlenségben.

A fiola címkéjére pillantva Charlotte jutott az eszébe – az ő nevére íratta fel a gyógyszereket –, majd bevette a pirulákat, és nyelt egyet. Utálta az esőt; sokkal jobban szerette a hó tisztaságát, de a tél már megint túl enyhe volt.

Próbálta elkerülni a bejárati ajtón betóduló tömeget. A telefonját a fülére szorítva, türelmesen hallgatta, ahogy a felesége arra biztatja Karmát, hogy végre pisiljen.

– Talán nem is kell neki – vetette fel. A fiolát a kabátzsebébe rejtette, és a másik kezével is próbálta védeni a telefonját, amikor mindent beterítettek a vízcseppek, mert egy nő éppen az esernyőjével birkózott.

Helen továbbra is a szerencsétlen kutya számára érthetetlen szavakkal próbált könyörögni. Helen és Donald beszélgetései mostanában legtöbbször így zajlottak. Nem igazán volt mondanivalójuk egymásnak.

– De ebéd óta nem volt! – erősködött Helen.

– Ugye nem intézte el valahol a házban?

– Már négyéves.

Donald el is felejtette. Neki olyan volt, mintha megállt volna az idő. Azon töprengett, vajon a gyógyszerektől vagy a rengeteg munkától érzi így. Ha valamire úgy érezte, hogy nincs… rendben, mindig a gyógyszert okolta. Korábban nem lehetett tudni, hogy az élet viszontagságai vagy valami más okozta. Rosszabb volt így, hogy van valami új és konkrét, amire fogni lehet.

Az utca túloldalán ordítozás tört ki – két hajléktalan összeszólalkozott egy zsák konzervdobozon, és most egymással üvöltöttek. Az étteremben eközben még több esernyőt ráztak le, és még több elegáns öltözetű ember érkezett. Ezt a várost az összes többi kormányzására nevezték ki, miközben saját magáról sem tud gondoskodni. Donald régebben jobban aggódott az ilyen dolgokon. Megtapogatta a kabátzsebében lapuló műanyag dobozkát – ez a mozdulat mindig megnyugtatta.

– Nem hajlandó – mondta a felesége lemondóan.

– Sajnálom, drágám, de én itt fent dolgozom, és ezt az egyet kértem, hogy tedd meg nekem. Figyelj, most tényleg be kell mennem. Ma este próbáljuk befejezni az utolsó simításokat a terveken.

– Hogy haladtok? Végzel lassan?

Egy csapat taxi húzott el az épület mellett, utasokra vadásztak. A kövér gumiktól felverődő víz hangja sziszegő kígyókra emlékeztetett. Donald figyelte, ahogy az egyik lelassít, és a víztől csikorgó fékezéssel megáll. A kabátját feje fölé tartó férfi nem volt ismerős – nem Mick volt az.

– Tessék? Ja, igen, nagyon jól haladunk. Még néhány apró változtatás itt-ott, és gyakorlatilag készen vagyunk. A külső héjakat kiöntötték, az alsó emeletek pedig már bent…

– Úgy értem, végzel lassan a vele való közös munkával?

Donald hátat fordított a forgalomnak, hogy jobban halljon.

– Kivel, Annával? Igen. Figyelj, ezt már megbeszéltük. Alig néhányszor találkoztam vele, a dolog legnagyobb része számítógépen keresztül történik.

– És Mick ott van?

– Igen.

Újabb taxi lassított le. Donald a kocsi felé fordult, de ez nem állt meg.

– Akkor jó. Ne dolgozz túl sokáig! Holnap hívj!

– Hívlak. Szeretlek.

– Én is sze… ó! Jó kislány! De ügyes vagy, Karma…

– Akkor majd hívlak hol…

De az asszony már letette. Donald a telefonjára pillantott, majd eltette. Megborzongott a hűvös és párás esti levegőtől. Átverekedte magát az ajtóban állókon, és visszaült az asztalához.

– Minden oké? – kérdezte Anna. Egyedül ült a három főre terített asztalnál. A pulóverét úgy igazította, hogy teljesen kilátsszon belőle az egyik válla. Már a második pohár bornál tartott. Kecses kéztartással fogta a pohár szárát; a rúzsa félhold alakú nyomot hagyott a peremen. Vörösesbarna haja kontyba volt fogva, az orrán lévő szeplők szinte teljesen láthatatlanokká váltak a leheletnyi smink alatt. Elképesztő módon még a huszonéves önmagánál is vonzóbb volt.

– Igen, minden rendben. – Donald a hüvelykujjával megforgatta a jegygyűrűjét – megszokás. – Tudsz valamit Mickről? – Előhúzta a zsebéből a telefonját, és megnézte az üzeneteit. Gondolt rá, hogy ír még egyet, de már így is négy olvasatlan üzenete várakozott.

– Nem. Nem Texasból repült ma reggel? Talán késik a gépe.

Donald látta, hogy az asztalon hagyott csaknem üresen poharát azóta teletöltötték. Tudta, hogy Helen nem lenne elragadtatva, ha tudná, hogy kettesben üldögél Annával, még ha semmi nem is történt közöttük. És nem is fog.

– Felőlem el is halaszthatjuk – vetette fel Donald. – Sajnálnám, ha ki kellene hagyni Micket.

Anna letette a poharát, és az étlapot nézegette.

– Ha már itt vagyunk, akár ehetnénk is. Késő van már ahhoz, hogy másik étterem után nézzek. Mellesleg Mick logisztikai dolgainak semmi köze a mi terveinkhez. Majd később elküldjük neki az anyagkimutatást.

Anna oldalra hajolt, és a táskájában matatott, miközben a pulóvere vészesen sokat engedett látni. Donald gyorsan elkapta a tekintetét, és érezte, ahogy elönti a nyakát a forróság. Előhúzta és a papírdossziéra tette a tabletjét, amelynek képernyője egy villanással életre kelt.

– Szerintem a tervek alsó harmada rendben van. – Donald felé mutatta a tabletet. – Szeretném véglegesíteni, hogy elkezdhessék lerakni a következő rétegeket.

– Hát, ezek többsége a te részed – mondta, az alul lévő gépészeti részlegekre utalva. – Bízom a döntéseidben.

Donald felemelte a tabletet, megkönnyebbülve, hogy a beszélgetés nem terelődött el a munkáról. Kényelmetlenül érezte magát, amiért egyáltalán azt feltételezte, hogy Anna bármi mást akarna. Két éven át rendszeresen váltottak e-mailt és egyeztettek a tervekről, de a legapróbb jelét sem észlelte annak, hogy a nő bármiben is mesterkedne. Azzal nyugtatta magát, hogy a helyszín, a zene és a fehér abrosz csupán véletlen egybeesés.

– Beesett viszont egy pici változtatás, aminek nem fogsz örülni – szólt Anna. – A központi aknát egy kicsit át kell variálni, de szerintem ettől maga az eredeti terv nem sokat változik. A szintekhez például hozzá sem kell nyúlni.

Donald végiglapozott az ismerős fájlokon, amíg a szeme meg nem akadt a különbségen. A vészkijárati lépcsőházat az akna széléről teljesen középre tették. Maga az akna is kisebbnek tűnt, talán azért, mert a korábban sok helyet foglaló szerelvények eltűntek. Sokkal több lett a szabad tér – a lemezekből fánkok lettek. Amikor felpillantott a tervekből, látta, hogy a pincér éppen közeledik.

– Nincs lift? – Nem hitt a szemének. Szólt a pincérnek, hogy ételt még nem sikerült választania, de kért egy vizet.

A pincér meghajolt, és távozott. Anna az asztalra tette a szalvétáját, és átcsúszott a Donald melletti székre.

– A bizottság azt mondta, megvan rá az okuk.

– Az orvosi bizottság? – kérdezte Donald nagyot sóhajtva. Elege volt a javaslataikból és abból, hogy mindenbe beleütik az orrukat, de már feladta az ellenük vívott harcot. Sosem tudott győzni. – Nem inkább azon kellene aggódniuk, hogy az emberek átesnek ezeken a korlátokon, és a nyakukat törik?

Anna nevetett.

– Tudod, hogy ezek nem olyan orvosok. Őket csak az érdekli, hogy érzelmileg min mehetnek keresztül ezek a munkások, ha hetekre bezárják őket. Azt akarták, hogy a terv legyen egyszerűbb, legyen… nyitottabb.

– Nyitottabb. – Donald kuncogott egyet, és a boráért nyúlt. – És hogy értik, hogy hetekre bezárják őket?

Anna vállat vont.

– Te vagy a kormánymegbízott. Szerintem többet tudsz erről az egész hülyeségről, mint én. Én csak tanácsadó vagyok, engem azért fizetnek, hogy a csövek terveit megcsináljam.

Anna épp az utolsó korty bort nyelte le, amikor a pincér visszatért, hogy odaadja Donald vizét, és felvegye a rendelést. Anna felvonta a szemöldökét, mintha csak azt kérdezné: Készen állsz? Donald az étlapra pillantott, miközben arra gondolt, hogy ez az arckifejezés egykor sokkal többet jelentett neki.

– Mi lenne, ha te választanál nekem? – nyögte ki végül, feladva a töprengést. Anna rendelt, a pincér pedig lejegyezte a kiválasztott ételeket.

– Szóval most azt akarják, hogy csak egyetlen lépcsősor legyen? – Donald fejben már azt számolgatta, mennyi beton kell ehhez, majd eszébe jutott, hogy spirális alakban meg lehet csinálni fémből. Erősebb és olcsóbb. – De a szolgálati lift marad, ugye? Miért nem lehet az egészet elcsúsztatni, és, mondjuk, ide tenni?

Donald Anna felé tartotta a tabletet.

– Nem lehet. Nincs lift. Minden legyen egyszerű és nyitott! Ezt mondták.

Donaldnak nem tetszett az ötlet. Még ha soha senki nem is fogja használni a létesítményt, attól úgy kell megtervezni, mintha használnák, különben mi értelme az egésznek? Az építményben tárolt készletek listájának egy részét ő is látta. Lehetetlen lett volna azt a rengeteg mindent lépcsőn levinni, kivéve, ha még azelőtt bepakolnak mindent az egyes emeletekre, hogy az előre elkészített részeket daruval beengednék. De ez Mick asztala volt. Többek között ezért is hiányolta Donald a barátját.

– Látod, pont ezért nem maradtam az építészetnél. – Végiglapozta a terveit, és a változtatásokat figyelte. – Emlékszem az első órára, amikor eljátszottuk, hogy találkozunk a megbízókkal. Mindig vagy lehetetlent, vagy óriási hülyeséget kértek – vagy a kettőt egyszerre. Akkor éreztem, hogy ez nem nekem való.

– És inkább a politikát választottad – szólt Anna nevetve.

– Az is igaz. – Donald maga is mosolygott a dolog iróniáján. – De te ne szólj semmit, apádnak bejött ez az élet.

– Az apám azért vágott bele a politikába, mert nem volt jobb ötlete. Kikerült a seregből, egy vagyont fektetett hamvába halt projektekbe, aztán úgy döntött, megpróbálja máshogy szolgálni a hazáját.

Anna egy hosszú pillanatig Donaldot nézte.

– Tudod, ez az egész az ő öröksége. – Előrehajolva az asztalra könyökölt, majd egy kecses mozdulattal a tabletre mutatott. – Mindenki azt mondta, hogy ebből soha nem lesz semmi, ő pedig most megcsinálja.

Donald letette a tabletet, és hátradőlt a székében.

– Nekem is mindig ezt mondja. Hogy ez a projekt a mi örökségünk. Mondtam neki, hogy én fiatal vagyok ahhoz, hogy életem legnagyobb tettét végrehajtsam.

Anna mosolygott. Mindketten ittak egy korty bort. A pincér egy kosár kenyeret tett az asztalra, de egyikük sem vett belőle.

– Ha már az örökségnél és az utókornak hátrahagyott dolgoknál tartunk – kezdte Anna –, van valami oka annak, hogy Helennel végül úgy döntöttetek, nem akartok gyereket?

Donald visszatette a poharát az asztalra. Anna azonnal emelte az üveget, de Donald egy intéssel jelezte, hogy nem kér.

– Nem arról van szó, hogy nem akarunk, csak az egyetem után mindketten inkább a karrierünkre koncentráltunk. Arra gondoltunk, hogy…

– Hogy ráértek, igaz? Hogy erre később is bármikor lesz időtök. Nem kell elkapkodni.

– Nem, nem így értem. – Donald ujjai hegyével a terítőt dörzsölgette, és érezte, ahogy a finom és drága anyag elcsúszik az alatta lapuló másik terítőn. Azon járt az esze, hogy amikor majd a vacsora végeztével kilépnek az ajtón, a felső réteget a szétszórt morzsákkal együtt összeszedi és elviszi valaki, felfedve ezzel az alatta lévő újabbat. Olyan ez, mint a bőr. Vagy mint az egymást követő generációk. Ivott egy korty bort – a zamatos nedűtől zsibbadt az ajka.

– Szerintem pedig pont így érted – erősködött Anna. – Minden generáció egyre tovább és tovább vár, mielőtt meghúzza a ravaszt. Anyám majdnem negyven volt, amikor születtem, és ez egyre gyakoribb manapság.

Egy kósza hajtincset a füle mögé simított.

– Talán mind azt hisszük, hogy mi leszünk az első generáció, amelyik nem hal meg – folytatta –, amelyik örökké él. – Felhúzta a szemöldökét. – Ma már elvárjuk, hogy megéljük a százharmincat vagy még többet, mintha jogunk lenne hozzá. Az az elméletem, hogy… – Közelebb hajolt. Donald máris kényelmetlenül érezte magát ettől a beszélgetéstől. – Egykor a gyerekek voltak az örökségünk, nem igaz? Ők voltak az esély arra, hogy kijátsszuk a halált, hogy apró dolgokat továbbadjunk magunkból. Most viszont azt szeretnénk, hogy mi magunk lehessünk ezek.

– A klónozásra gondolsz? Pont ezért tiltja a törvény.

– Nem a klónozásra – és egyébként is, attól, hogy tiltott, mindketten tudjuk, hogy van, aki csinálja. – Belekortyolt a borába, és a fejével egy távoli asztalnál ülő család felé biccentett. – Látod őket? A fiú szakasztott az apja.

Donald követte Anna tekintetét, és egy percig a fiút figyelte, amikor rájött, hogy ez csak egy példa.

– Vagy gondolj az én apámra! A nanofürdőkre és az őssejtvitaminokra, amiket szed. Meg van róla győződve, hogy örökké fog élni. Tudtad, hogy évekkel ezelőtt egy egész halom részvényt vásárolt az egyik kriológiai cégnél?

Donald nevetett.

– Hallottam róla, és azt is hallottam, hogy alaposan megjárta vele. Egyébként már évek óta próbálkoznak ilyesmivel…

– És egyre közelebb járnak a megoldáshoz! – tette hozzá Anna. – Az utolsó buktató az volt, hogy a fagyasztáskor megsérült sejteket valahogy helyre kell hozni, ami ma már nem is hangzik annyira lehetetlen feladatnak.

– Hát, én remélem, hogy ezek az emberek megtalálják, amit keresnek, de velünk kapcsolatban tévedsz. Helennel sokat beszélünk a gyerekvállalásról. Ismerek olyanokat, akik már ötven felett jártak, amikor az első gyerekük megszületett, szóval van időnk.

– Mhm. – Anna kiitta az utolsó csepp bort is a poharából, majd az üvegért nyúlt. – Most ezt gondolod – mondta. – Mindenki azt hiszi, hogy a világ minden ideje az övé. – Hideg szürke tekintetét Donaldra szegezte. – De abba sosem gondolnak bele, hogy az vajon mennyi lehet.

Vacsora után a ponyvatető alatt várták, hogy Anna sofőrje megérkezzen. Donald visszautasította a fuvart, mondván, neki még vissza kell mennie az irodába, és majd taxizik. A ponyván kopogó eső időközben magasabb fokozatra váltott.

Anna csillogó fekete Lincolnja épp akkor érkezett meg, amikor Donald telefonja rezegni kezdett. Épp a kabátzsebében matatott, amikor Anna megölelte, és egy puszit nyomott az arcára. A hűvös esti levegő ellenére egy pillanatra forróság öntötte el. Felvette a telefont – Mick volt az.

– Na, mi újság, most szálltál le? – kérdezte Donald.

Csend.

– Hogyhogy most szálltam le? – kérdezte Mick zavartan. A háttérben lárma hallatszott. A sofőr sietve megkerülte a Lincolnt, és kinyitotta az ajtót Annának. – Éjszakai járattal jöttem – mondta Mick. – Már kora reggel itthon voltam. Most jöttem ki a moziból, és láttam, hogy írtál. Mi újság?

Anna megfordult és integetett. Donald visszaintett.

– Moziban? Mi meg most végeztünk a De’Angelóban a megbeszéléssel, amit te kihagytál. Anna azt mondta, hogy legalább három e-mailt küldött róla.

Donald az autóra pillantott. Anna épp akkor tette be a lábát. Egy kósza pillantást vetett a vörös magas sarkúra, majd a sofőr becsukta az ajtót. A sötétített üvegen apró ékkövekként csillogtak az esőcseppek.

– Hűha, akkor nem vettem észre. Biztos valamiért a spamek közé került. Nem baj, majd valamikor bepótoljuk. Viszont most jöttem ki egy király filmről. Ha még mindig a bulizós-lazulós korszakunkban lennénk, most tuti, hogy elrángatnálak az éjféli vetítésre. Az eszem megáll tőle…

Donald figyelte, amint a sofőr sietve megkerüli az autót, és beül. Anna ablaka lejjebb ereszkedett. Egy utolsó integetés, és a kocsit elnyelte az éjszakai forgalom.

– Hát, barátom, azok a napok már rég elmúltak – felelte Donald elmerengve. A távolban mennydörgés hallatszott. Egy esernyő pukkanó hanggal kinyílt – egy férfi a viharral készült szembenézni. – Mellesleg – folytatta Donald –, vannak dolgok, amiknek a múltban a helyük. Ott, ahová tartoznak.

18

2110

1-es siló

A tizenkettedik szinten lévő edzőteremben keringő izzadságszag arra utalt, hogy valaki nemrégiben még itt volt. Az egyik sarokban súlyok hevertek szétszórva, a fekvenyomópad súlyzóján pedig egy törülköző lógott ottfelejtve a több mint százkilónyi súlytárcsán.

Troy a rendetlenséget figyelte, miközben épp az utolsó csavart is kiszedte a szobabicikli oldalából. Amikor leemelte a burkolatot, alátétek és csavaranyák hullottak ki a lyukakból, és koppanva landoltak a csempén. Troy összeszedte és takaros kis kupacba rendezte az alkatrészeket. A bicikli belsejébe pillantva méretes fogaskereket látott, amelynek fogai feltűnően üresen álltak.

A munka oroszlánrészét végző lánc ernyedten lógott a fogaskerék tengelyére tekeredve. Troy meglepődött a lánc láttán, azt gondolta, az öreg masinát ékszíj hajtja. A lánc túlságosan rövid éltűnek látszott. Nem jó választás egy olyan eszközre, amelyet ilyen hosszú szolgálatra szántak. Ami azt illeti, már a gondolat is furcsa volt, hogy ez a gép már ötvenéves – és az is, hogy még évszázadokat ki kell bírnia.

Troy megtörölte a homlokát. Még mindig gyöngyözött attól a néhány kilométertől, amelyet letekert, mielőtt a bicikli megállt alatta. A Jonestól kölcsönkapott szerszámosládában rövid kutakodás után megtalálta a laposfejű csavarhúzót, és megpróbálta újra a fogaskerékre varázsolni a láncot.

Lánc a fogakon. Lánc a fogakon. Csak nevetett magában. Valahogy így kellett.

– Elnézést, uram.

A konditerem ajtajában Jones állt, Troy főgépésze – még egy hétig.

– Mindjárt kész – mondta Troy. – A szerszámokért jött?

– Nem, uram. Dr. Henson magát keresi. – Jones felemelte a kezét, és egy öreg rádiót nyújtott Troy felé.

Troy egy rossz rongyot vett elő a szerszámosládából, és megtörölte olajos ujjait. Jó érzés volt valami fizikai munkát végezni, jó volt piszkosnak lenni. Kellemesen lekötötte a figyelmét, és így legalább nem a szájában lévő sebeket bámulta a tükörben, és nem az irodában vagy a lakásán téblábolt arra várva, hogy mikor tör ki belőle megint a sírás minden ok nélkül.

Felállt a bicikli mellől, és elvette a rádiót. Egy pillanatra irigység fogta el. Olyan jó lenne reggelente magára ölteni azt a koszos farmeroverallt, megfogni a szerszámosládát, és mindenféle szereléssel bíbelődni. Bármi mást szívesebben csinált volna, mint hogy az irodájában ülve azt várja, hogy mikor romlik el valami sokkal nagyobb dolog.

Megnyomta a rádió oldalán lévő gombot, és a szájához emelte a készüléket.

– Itt Troy – szólalt meg.

Furcsán hangzott ez a név. Az utóbbi hetekben nem szívesen mondta ki a saját nevét, nem szerette hallani. Azon gondolkodott, vajon mivel magyarázná ezt dr. Henson vagy a többi agyturkász.

A rádió sercegett.

– Uram? Elnézést, hogy zavarom.

– Semmi baj. Mi történt? – Troy visszasétált a szobabiciklihez, és levette a törülközőjét a kormányról. Megtörölte a homlokát, és Jonesra nézett, aki érdeklődően figyelte a szétszerelt kerékpárt és a szétszórt szerszámokat. Amikor kérdőn Troyra nézett, ő beleegyezően intett.

– Van nálunk egy férfi, aki nem reagál a kezelésre – mondta dr. Henson. – Úgy tűnik, mélyhűtésre kell küldenünk. Alá kellene írnia a felmentését.

Jones a szemöldökét ráncolva pillantott fel a bicikli mellől. Troy a tarkóját dörzsölgette a törülközővel. Merriman szavai jártak az eszében, aki arra intette, hogy csak nagyon indokolt esetben adjon ki felmentést. Sokan szívesebben végigaludták volna ezt az egész káoszt, mintsem hogy ledolgozzák a műszakjukat.

– Biztos benne? – kérdezte.

– Mindent megpróbáltunk. Le kellett kötözni. A biztonságiak épp most viszik lefelé a gyorslifttel. Le tudna jönni? Alá kell írnia a papírt, mielőtt eltesszük.

– Persze, persze. – Troy az arcát dörzsölgette a törülközőjével. Érezte a tiszta ruhán a mosószer illatát, amely egy pillanatra elnyomta az izzadság és a szétszedett kerékpárból áradó olaj szagát. Jones vaskos kezével megragadta az egyik pedált, és tekert rajta egyet. A lánc visszaugrott a fogaskerékre, és a masina ismét működőképes volt.

– Egy perc, és lent vagyok – mondta Troy, majd elengedte a gombot, és visszaadta a rádiót a gépésznek. Egyes dolgokat élvezet volt helyre rakni. Másokat nem annyira.

A gyorslift már elhaladt, mire Troy a liftekhez ért – a kijelzőn látszottak a sebesen csökkenő számok. Megnyomta a másik lift hívógombját, és az odalent játszódó szomorú eseményeken merengett. Bárki volt is az áldozat, együttérzett vele.

Hatalmas remegés fogta el – úgy gondolta, az izzadt teste és a folyosó hűvös levegője miatt. A sarkon lévő játszószobában pingponglabda pattogott ide-oda, és sportcipők csikorogtak a padlón, amint a játékosok a következő ütéshez helyezkedtek. Ugyanebből a teremből női hang szűrődött ki – a tévében filmet vetítettek.

Troy zavarba jött, ahogy pólóját és a rövidnadrágját nézegette. Úgy érezte, hogy a hatalmat az overallja kölcsönzi neki, de már nem volt ideje felmenni és átöltözni.

A lift hangos pittyenés után kinyílt, a kabinban lévő beszélgetés elhalkult. Troy üdvözlő bólintását két sárga overallos férfi köszönéssel viszonozta. Néhány emeleten át csendben utaztak így hárman, míg a negyvennegyediken – az egyik lakóemeleten – a két férfi kiszállt. Mielőtt az ajtó bezáródott, Troy még látta, amint egy fényes labda pattog a folyosón, két férfi pedig azt hajszolja. A kiáltozást és nevetést bűntudattal telt hallgatás váltotta fel, amikor észrevették Troyt.

A fémajtók becsukódtak, elrejtve maguk mögött az alacsonyabb szintek normálisabb életének látványát.

A lift nagy robajjal elindult még mélyebbre. Troy érezte, ahogy a föld és a beton minden irányból benyomul, és összegyűlik fölötte. Az edzésből származó cseppek már az idegességtől előjövő izzadsággal keveredtek. Arra gondolt, hogy kezd teljesen kitisztulni belőle a gyógyszer. Minden reggel érezte, ahogy visszatér a régi énje, és mindig egyre tovább és tovább maradt.

Közben elhagyta az ötvenes emeleteket. A lift itt soha nem állt meg. Az ötvenes emeletek folyosóin a vésztartalékokat tárolták, és Troy szívből remélte, hogy soha nem lesz szükség rájuk. Képek villantak be az eligazításról, abból az időből, amikor még mindenki ébren volt. Rémlett, hogy mindennek kitaláltak valami fedőnevet, és az új elnevezésekkel a múlt is lassan feledésbe merült. Valami ott motoszkált benne, de nem tudott mit kezdeni vele.

A következő emeleteken a gépésztermek és az általános raktárak voltak, az azt követő két emeleten pedig a reaktor. Legalul pedig a legfontosabb tároló mind közül: az Örökség, csillogó koporsóban szunnyadó férfiak és nők, a túlélők azelőttről.

Némi rázkódás után a lift lelassított, és az ajtók kinyíltak. Troy azonnal hallotta az orvosi szobából kiszűrődő zűrzavar hangjait, és hogy Henson kiabálva dirigál az asszisztensének. Troy az edzőruhájában sietve végighaladt a folyosón; a bőrét még mindig izzadságcseppek hűtötték.

Az előkészítőbe lépve egy hordágyhoz kötözött idős férfit pillantott meg, akit a Biztonsági Szolgálat két őre tartott féken. Hal volt az.

Troy emlékezett rá az étkezőből – beszélgettek a műszakja első napján, és azóta is néhányszor. Az orvos és az asszisztens a szekrényekben és a fiókokban kutakodott.

– Az én nevem Carlton! – üvöltötte Hal, vékony kezével hadonászva, miközben a kicsatolt szíjak ide-oda lengtek a kavarodásban. Troy azt hitte, rendesen lekötözték, amikor lehozták a liftben. Arra gondolt, talán akkor szabadult el, amikor leértek. Henson és az asszisztens megtalálta, amit keresett, és a hordágyhoz léptek. Hal szeme elkerekedett a tű láttán – a fecskendőben lévő folyadék kék volt, akár a tiszta égbolt.

Dr. Henson felpillantva látta, hogy Troy ott áll az edzőruhájában, és földbe gyökerezett lábbal figyeli az eseményeket. Hal újra azt kiáltotta, hogy az ő neve Carlton, és továbbra is kapálózott, nehéz bakancsával néha jókorát rúgva az asztalba. A két biztonsági őrnek minden erejére szüksége volt, hogy lefogja.

– A kezét! – morogta Henson fogcsikorgatva, miközben Hal egyik karjával küzdött.

Troy a hordágyhoz sietett, és megragadta Hal egyik lábát. Válla az egyik biztonsági őr vállának feszült, miközben az egyik bakanccsal hadakozott, és próbálta elkerülni a rúgásokat. Hal lába olyan vékony volt, mint egy madáré, de akkorát rúgott, akár egy ló. Az egyik biztonsági embernek sikerült áthúznia egy szíjat a combján. Troy előrehajolt, és Hal sípcsontjára nehezedve tartotta a lábat, míg a második szíjat is megfeszítették.

– Mi baja van? – kérdezte Troy. Az önmagával kapcsolatos kérdései teljesen eltűntek a káosz közepette. De talán ő maga is így végzi majd?

– Nem hatnak a gyógyszerek – mondta Henson.

Vagy nem szedi őket – gondolta magában Troy.

Az asszisztens a fogával húzta le a kupakot az égszínkék fecskendő tűjéről. Megszúrta Hal csuklóját; a tű elmerült a remegő kézben, amelynek sápadt és foltos bőre elnyelte a világoskék folyadékot.

Troy összerezzent, amikor a magát ide-oda dobáló Hal karjába beledöfték a tűt – de az öreg lábából azonnal elszállt az erő.

Mindenki nagy levegőt vett, miközben Hal öntudatlanságba süllyedt. Feje oldalra billent, és az utolsó artikulálatlan kiáltása lassan nyöszörgéssé, majd mély sóhajjá halt el.

– Te jó ég! – Troy az alkarjába törölte a homlokát. Csöpögött róla az izzadság, részben az erőlködéstől, de még inkább a szeme előtt zajló jelenettől, mert érezte, mi történik az emberrel, ahogy a szertől lassan elszállt az élet és az erő a rugdosó bakancsból. A saját testén is erőteljes remegés futott végig, de el is múlt, mire észbe kapott. Az orvos a szemöldökét ráncolva pillantott fel.

– Elnézést a közjátékért – mondta Henson a biztonságiakra nézve, mintha csak azt mondaná, ők tehetnek az egészről.

– Nálunk még semmi baja nem volt – válaszolta az egyik a vállát vonva.

Henson csalódott arccal fordult Troy felé.

– Sajnálom, hogy ki kell őt írnunk…

Troy a pólójába törölte az arcát, és bólintott. Számítottak veszteségre – egyének és silók elvesztésére is, tartalékkal is ennek megfelelően készültek –, de attól még mindegyik fájdalmas volt.

– Természetesen – hangzott a válasz.

Elvégre ez volt a dolga, nem? Aláírni ezt. Elmondani azt. Követni a forgatókönyvet. Egy vicc volt az egész. Mindannyian egy olyan színjáték sorait szajkózták, amelyet rég elfeledett mindenki. De Troy kezdett emlékezni. Érezte.

Henson egy fiókban az űrlapok között lapozgatott, miközben az asszisztense kikapcsolta Hal overallját. A Biztonsági Szolgálat emberei még egyszer ellenőrizték a szíjakat, majd megkérdezték, hogy szükség van-e még rájuk, az orvos pedig elküldte őket. Az egyik nagyot nevetett valamin, amit a másik mondott, mielőtt a bakancsuk dübörgését elnyelte a lift.

Troy eközben megbabonázva nézte Hal ernyedt arcát és keskeny mellkasának apró emelkedését és süllyedését. Ez jár annak, aki emlékszik – gondolta magában. Ez az ember magához tért az elmegyógyintézet monotonitásából. Nem őrült meg; csak éppen volt egy tiszta pillanata. Felnyílt a szeme, és átlátott a ködön.

Az orvos a falból kiálló szögről felírótáblát akasztott le, és a csipesszel leszorította a megfelelő űrlapot, majd átadta Troynak. Troy aláírt, visszaadta a táblát, és figyelte, ahogy a két orvos dolgozik, és közben azon gondolkodott, vajon ők is érzik-e azt, amit ő. Mi van akkor, ha mindannyian ugyanabban a cipőben járnak? Ha mindenkit ugyanazok a kételyek gyötörtek, és senki nem beszélt róluk, mert mindannyian úgy érzik, hogy egyedül vannak vele?

– Kioldaná a másikat?

Az asszisztens az asztalnál térdelve épp egy fogantyút forgatott el. Troy akkor látta, hogy az asztalnak kerekei vannak. Az asszisztens a fejével Troy lába felé intett.

– Persze. – Troy a másik kerékhez hajolt. Ő is benne volt a dologban, hiszen az ő aláírása volt az űrlapon. Ő volt az, aki elfordította a fogantyút, ami elengedte az asztalt, hogy ki tudják tolni a folyosóra.

Miután Halt elaltatták, meglazították a szíjakat, és óvatosan levették róla az overallt. Troy segített kioldani a cipőfűzőjét és levenni a bakancsát. Papírköntösre nem volt szükség – a szemérmességnek nem volt helye. Intravénás tűt szúrtak be, és leragasztották. Troy tudta, hogy azt majd a fagyasztótartályhoz kötik be. Jól tudta, milyen érzés, amikor jég árad szét az ember ereiben.

A hordágyat végigtolták a folyosón, át a fagyasztó masszív acélajtóin. Troy az ajtókat figyelte. Ismerősnek tűntek. Úgy rémlett, mintha valamikor ő is ilyesmiket rajzolt volna egy tervhez, csak ott az ajtó mögötti teremben gépek voltak. Nem is… számítógépek.

A falon lévő billentyűzet csipogó hangot hallatott, amikor az orvos beírta a kódot. A vastag ajtókeretbe hatalmas robajjal húzódtak vissza a méretes rudak.

– A végén vannak az üresek – mondta Henson, a terem vége felé biccentve.

A fagyasztókamrában megannyi csillogó ágy sorakozott lezárva. Troy a tartályok alján lévő kijelzőket figyelte. Zöld fény jelezte az életet – nem volt pulzus vagy szívverés; csak keresztnevek, semmi támpont, amivel egykori életükhöz lehetne kötni ezeket az embereket.

Cassie, Catherine, Gabriella, Gretchen.

Kitalált nevek.

Gwynn. Halley. Heather.

Mindenki sorba rendezve. Nekik nincs műszakjuk, hogy a férfiaknak ne legyen min összeveszni. Számukra az egész egy pillanat műve. Beszállnak a mentőcsónakba, egy percig álmodnak, majd kilépnek a szárazföldre.

Még egy Heather. Egy névből több, vezetéknév nélkül. Troy azon gondolkodott, ez hogyhogy nem okoz problémát. Bambán figyelte a sorokat, miközben az orvos és az asszisztense az eljárásról beszéltek, amikor a szeme sarkából meglátott egy nevet, és hatalmas remegés rázta meg minden porcikáját.

Helen. És egy másik Helen.

Elengedte a hordágyat, és majdnem elesett. A kerekek nyikorogva megálltak.

– Uram?

Két Helen. És közvetlenül előtte egy fagyos kijelző egy mélységes mély álom adatait jelezte, és egy nevet: Helena.

Troy elbotorkált a hordágyon nyugvó Hal meztelen testétől. A fejében újra visszhangzottak az öreg kiáltásai, amint azt ismételgeti, hogy őt Carltonnak hívják. Megsimította a fagyasztótartály lekerekített tetejét.

Ő az. Itt van.

– Uram? Sietnünk kellene…

Troy nem törődött az orvossal. Az üveget simogatta, a belülről áradó hideg a kezébe csípett.

– Uram…

Az üveget dér takarta. Letörölte a vékony jeges réteget, hogy beláthasson a tartályba.

– Ezt az embert el kell helyeznünk…

Lehunyt szemek pihentek a hideg, sötét tartályban. A szempillákról zúzmara lógott. Ismerős volt az arca, de nem a felesége volt.

– Uram!

Troy megbillent, és kezét a hideg koporsóra csapva próbálta visszanyerni az egyensúlyát, amint az emlékektől epe indult meg felfelé a torkában. Hallotta magát öklendezni, érezte, ahogy a végtagjai elernyednek, és térdre rogy. Két tartály között köpködve és remegve terült el a földön, amikor az emlékek harcba szálltak az ereiben hátramaradt gyógyszerrel.

A két fehér ruhás ember egymással kiabált. A fagyos fémről lépések visszhangzottak, majd a távoli, nagy ajtón kiérve elhalkultak. Szörnyű moraj ütötte meg a fülét, olyan volt, mintha belőle jönne.

Ki ő? Mit keresett ott? Mit kerestek ott a többiek?

Ez nem Helen volt. Az ő neve pedig nem Troy.

Sietős léptek közeledtek. A nyelvén volt a név, amikor a tű a húsába fúródott.

Donny.

De ez sem az volt.

És akkor elnyelte őt a sötétség, magával ragadva a múlt azon morzsáit, amelyeket az elméje túlságosan borzalmasnak tartott.

19

2052

Fulton megye, Georgia

Fulton megye legdélebbi szegletében időközben a zenei fesztivál, a családi összejövetel és a kirakodóvásár különös egyvelege volt kibontakozóban. Az elmúlt két hétben Donald is szemtanúja lehetett, ahogy az újonnan felépült nukleárishulladék-tároló körül elszaporodtak a színpompás sátrak. A földbe ásott ötven mélyedést ötven nemzeti lobogó jelezte. Színpadokat állítottak, és végeláthatatlan menet szállította át a készleteket a tájat tarkító dombokon; elektromos autók és négykerekű motorok konvoja hordta befelé az élelmiszert, a Tupperware edényeket és a rengeteg zöldséget – némelyik gép apró ketrecben még jószágokat is hozott.

A farmerek piaci standokat állítottak fel a sátrak és egyéb építmények kígyózó sorai között; tyúkok kapirgáltak, disznók röfögtek szerteszét, a gyerekek nyulakat simogattak. Kutyákat sétáltattak pórázon, a gazdáik több tucat kutyafajtát igyekeztek átvezetni a tömegen. A kutyák boldogan csóválták a farkukat, és a nedves orrukkal kíváncsian szaglásztak a levegőben.

A georgiai nagyszínpadon egy helyi rockbanda hangpróbát tartott. Amikor épp csendben állítgatták a hangszereiket, az észak-karolinai delegáció felől népzene hangja szűrődött Donald felé. A másik irányban valaki beszédet tartott a floridai színpadon, miközben a konvojok rendületlenül hordták a készleteket a dombokon, a családok pedig pokrócot terítettek le, és piknikeztek a hatalmas kráterek peremén. A dombok stadioni lelátót formáltak, mintha éppen erre tervezték volna őket.

Amire Donaldnak nem sikerült rájönnie, hogy hová teszik azt a rengeteg mindent. Úgy tűnt, mintha a sátrak végtelen sora nyelné el az egészet. A négykerekű motorok fáradhatatlanul sürögtek a dombok között az elmúlt két hétben, amióta Donald is megérkezett segíteni a Nemzeti Kongresszus előkészületeiben.

Az egyik, a vidékre oly jellemző kis négykerekűvel Mick megállt Donald mellett. Vigyorogva nézett rá, majd a fékeket behúzva tartva gázt adott. A Honda felzúgott, és a kerekek morogva kaptak a földbe.

– Nem ugrunk át Dél-Karolinába? – üvöltötte túl a motort. Előrébb csúszott az ülésen, hogy legyen hely mögötte.

– Van ebben elég benzin, hogy eljusson addig? – Donald megkapaszkodott a barátja vállában, és a hátsó lábtartóra lépett, majd átdobta a lábát az ülésen.

– Ott van a dombon túl, te hülye!

Donald erőt vett magán, és nem szólt Micknek, hogy csak viccelt. A háta mögött lévő fémrácsba kapaszkodott, Mick pedig már a következő sebességbe kapcsolt. A sátrak közötti poros úton haladtak, amíg el nem érték a füves területet, majd Mick a dél-karolinai delegáció felé vette az irányt. A távolban már látszott az atlantai belvárosi épületek teteje.

A Honda épp a dombon felfelé igyekezett, amikor Mick hátrafordult.

– Mikor jön Helen? – kiáltotta.

Donald előrehajolt, és élvezte a csípős levegőt, amelyet a hűvös októberi reggel hozott. Eszébe juttatta Savannah-t: az évnek ebben a szakában arrafelé is ilyen a levegő a tengerparti napkeltékkor. Épp Helenen járt az esze, amikor Mick szóba hozta.

– Holnap – üvöltötte. – A busszal jön a Savannah-ból érkező delegáltakkal.

A domb tetejére érve Mick lelassított, és elindultak a keskeny gerinc mentén. Egy rogyásig megrakodott négykerekű hajtott el mellettük, az ellenkező irányba tartva. A dombok gerince utak útvesztőjévé fonódott egymásba, magasan a tároló létesítményeknek kialakított mélyedések fölé tornyosulva.

Donald a távolba révedve figyelte a szorgos hangyákként igyekvő motorok táncát. Úgy képzelte, hogy ezeken az utakon egyszer veszélyes hulladékra és radioaktív anyagra figyelmeztető jelzéssel ellátott, hatalmas kamionok taposnak majd.

Másfelől viszont, a floridai delegáció és a georgiai színpad fölött lobogó zászlót elnézve, és látva, hogy ezek a lejtők soha nem látott tömegeknek nyújtanak majd tökéletes rálátást az összes színpadra, Donaldnak az a gondolata támadt, hogy mindez talán valami sokkal nagyobb célt szolgál. Mintha kezdettől úgy tervezték volna, hogy ez a hely adjon otthont a 2052-es Nemzeti Kongresszusnak, mintha az egész többre lenne hivatott annál, amire eredetileg szánták.

Egy nagy kék zászló, rajta fehér fával és sarló alakú holddal, lustán lengedezett a dél-karolinai színpad fölött. Mick leparkolta a kis négykerekűt a hatalmas sátor körül álló géptengerben.

Donald követte Micket a leparkolt járművek között, és látta, hogy egy kisebb sátor felé tartanak, amelybe éppen emberek hada igyekezett.

– Pontosan mi is most a dolgunk? – kérdezte.

Nem mintha számított volna. Az elmúlt napokban mindenből kijutott neki a létesítmény körül: vitt hatalmas csomag jeget az egyes államok központi épületébe, érdeklődött szenátoroknál és képviselőknél, hogy mindenük megvan-e, igyekezett gondoskodni arról, hogy az önkéntesek és a delegáltak megtalálják a lakókocsijukat – mindig azt csinálta, amit épp a szenátor kért.

– Ó, csak megyünk egy kört – mondta Mick sejtelmesen. Bevezette Donaldot a kicsi sátorba, ahová az egyik irányból ládákat cipelő munkások érkeztek, míg a másik oldalon üres kézzel távoztak.

A sátor belsejében reflektorok világítottak; a földet keményre döngölte, a füvet pedig teljesen letaposta a rengeteg ember. Egy betonrámpa vezetett mélyen a földbe, az egyik oldalon pedig önkéntes jelvényt viselő munkások vánszorogtak felfelé. Mick beállt a lefelé igyekvők sorába.

Donald tudta, hová mennek. Megismerte a rámpát. Sietve utolérte Micket.

– Ez az egyik tároló létesítmény! – A hangján izgatottság hallatszott, de nem is akarta leplezni. Alig várta, hogy lássa a többi építményt, akár papíron, akár élőben. Egyedül a saját bunkerének terveit ismerte, a többit rejtély övezte.

– És csak így besétálhatunk?

Válaszul Mick a lefelé tartók között elvegyülve elindult a rámpán.

– Valamelyik nap könyörögtem, hogy vezessenek körbe – suttogta Donald –, de Thurman egyből ezzel a nemzetbiztonsági maszlaggal jött…

Mick nevetett. Félúton jártak, amikor a sátor tetejét máris elnyelte a sötétség. A betonfalak tátongó acélajtókhoz terelték az embereket.

– Azokat a létesítményeket nem fogod látni belülről – mondta Mick. Donald hátára tette a kezét, és betessékelte őt a feltűnően ismerős bejárati kamrán. A sor egyre lassabban haladt, mert egyszerre csak egy ember fért be vagy ki az előttük lévő keskeny nyíláson. Donald nem hitt a szemének.

– Hé! – Donald már valamennyire belátott a nyíláson. – Te jó ég! Hiszen ezt én terveztem!

Lassan csoszogtak előre. Mick utat engedett a kifelé jövőknek, közben egyik kezét végig Donald vállán tartva irányította a barátját.

– Mit keresünk itt? – kérdezte Donald. Esküdni mert volna, hogy az általa tervezett bunker valahol a tennesseei delegáció melletti mélyedésben volt. Arra gondolt, hogy a rengeteg utolsó pillanatban végzett változtatás miatt összekeverhette.

– Anna azt mondta, hogy betojtál, és nem jöttél le, amikor a látogatás volt.

– Ez hülyeség. – Donald megállt az ovális nyílásnál. Az utolsó szegecsig ismerte a helyet. – Miért mondana ilyet? Épp itt álltam. Én vágtam el azt a hülye szalagot.

Mick hátulról meglökte.

– Menj már, feltartod a sort.

– Nem akarok. – Intett a bentről jövőknek. A Mick mögött álló munkások toporogtak a nehéz Tupperware edényekkel a kezükben. – Múltkor már láttam a legfelső emeletet – mondta. – Nekem az bőven elég volt.

A barátja egyik kezével a tarkójára csapott, a másikkal pedig csuklón ragadta. Olyan erővel nyomta előre a fejét, hogy kénytelen volt elindulni, különben orra bukott volna. Donald meg akart volna kapaszkodni a belső ajtóban, de Mick szorosan fogta a csuklóját.

– Azt akarom, hogy lásd, amit te építettél – magyarázta Mick.

Donald átbotorkált a biztonsági szobán. Odébb álltak, hogy egy kicsit enyhüljön az általuk okozott torlódás.

– Három éven át ezt a szart nézegettem – szólalt meg Donald. A zsebeit tapogatva a gyógyszerét kereste, és azon gondolkodott, hogy vajon túl korai-e újabbat bevenni. Inkább el sem mondta Micknek, hogy a tervek készítése során végig próbálta azt képzelni, hogy az épület valami felhőkarcoló, ami a föld fölé tornyosul. Elképzelhetetlennek látta ezt megosztani a legjobb barátjával, vagy azt, hogy már ott milyen szörnyen érezte magát, amikor még összesen tíz méter föld és beton volt a feje fölött. Erősen kételkedett abban, hogy Anna a „betojt” szót használta, habár pontosan azt tette, és a szalag átvágása után azonnal elmenekült. Míg a szenátor a befolyásos urakat és hölgyeket kalauzolta körbe a komplexumban, addig Donaldnak első dolga volt kirohanni a szabad ég alá.

– Ez most kurva fontos – mondta Mick. Csettintett egyet Donald orra előtt. Közben két sor munkás haladt el mellettük. Mögöttük egy férfi ecsettel és festékkel a kezében üldögélt egy kis fülkében. Egyszerű szürke festékréteget vitt fel az acélcsövekre. Mögötte egy gépész épp valami hatalmas képernyőt igyekezett felszerelni a falra. Mintha nem minden pont úgy került volna a helyére, ahogy Donald megrajzolta.

– Figyelj ide, Donny, komolyan beszélek. Ma van utoljára alkalmunk erre a beszélgetésre. Látnod kell, mit építettél. – A védjegyének számító huncut mosoly eltűnt Mick arcáról, és a szemöldökét ráncolta. Szomorúnak tűnt. – Kérlek szépen, gyere be!

Donald nagy levegőt vett, és bár legszívesebben kirohant volna a dombok közé a friss levegőre, messze a hömpölygő tömegtől, végül beleegyezett. Mick arckifejezése miatt volt – úgy nézett, mintha egy közeli hozzátartozó halálhírét készülne közölni, mintha valami halálosan komolyról lenne szó.

Donald bólintott, Mick pedig hálásan megveregette a vállát.

– Erre.

Mick a központi akna felé vezette. Útközben elhaladtak az étkező mellett, ahol az asztaloknál munkások pihentek, és műanyag tálcákról ettek. Legalább használta valaki. A konyhából ételszag szivárgott ki. Donald nevetett. Sosem gondolta, hogy valaha bárki is használni fogja. Megint úgy érezte, mintha valami más célra is szánták volna ezt a helyet. A látvány jó érzéssel töltötte el. Látta maga előtt, ahogy egyszer eltűnik az élet ebből a komplexumból, és odakint munkások fáradoznak majd a nukleáris fűtőelemek tárolásán, míg ez a roppant építmény, amely ha a föld fölé épült volna, az égig érne, üresen áll.

Egy kis folyosóra léptek, ahol a csempét fémrács váltotta fel, és egy széles henger haladt keresztül a létesítmény szívében. Annának igaza volt, ezt tényleg látni kellett.

Donald áthajolt a központi akna korlátján, és szétnézett. Az óriási magasságtól egy pillanatra azt is elfelejtette, hogy a föld alatt van. A lépcsőház szemközti oldalán egy futószalag robotolt szüntelenül, a ráerősített ládák pedig üresen fordultak át a felső végén. A szerkezet Donaldot egy vízimalomra emlékeztette. A ládák fent átfordultak, majd újra elindultak az épület mélyébe.

A kintről beérkező férfiak és nők mind egy-egy üres ládába tették a dobozaikat, majd elindultak kifelé. Donald közben látta, hogy Mick elindul le a lépcsőn.

Donald a barátja után indult, miközben egyre jobban fojtogatta őt az érzés, hogy élve eltemették.

– Hé!

A cipője hangosan kopogott a frissen festett lépcsőkön, de a fémlemez mintázata megakadályozta, hogy a sietségben elcsússzon. Mire utolérte Micket, már egy teljes kört megtettek a vastag belső oszlop körül. A korlát túloldalán fáradhatatlanul haladtak lefelé az edények a bennük tárolt készletekkel – sajnálta, hogy ezek úgy fognak itt megrohadni, hogy senki hozzájuk sem nyúl.

– Nem akarok ennél mélyebbre menni – erősködött Donald.

– Még két emelet – szólt vissza Mick. – Gyere már, azt akarom, hogy lásd.

Donald szótlanul engedelmeskedett. Rosszabb lett volna egyedül visszafordulni.

Az első pihenőnél egy munkás állt a futószalag mellett, és valami pisztolyfélét tartott a kezében. Amikor a következő láda odaért, az ember vörös sugarat lőtt az oldalára, és a szkenner zümmögő hangot hallatott. A munkás a korlátnak dőlve várta a következő ládát, miközben az előző folytatta útját a mélybe.

– Lemaradtam valamiről? – kérdezte Donald. – Még mindig van valami határidő, amit be kell tartani? És mi ez a sok cucc?

Mick a fejét rázta.

– Határidők, mentőcsomagok – mondta.

Legalábbis, mintha ezt mondta volna. Úgy tűnt, mintha nagyon elgondolkodott volna valamin.

Még egy szintet lejjebb sétáltak a következő pihenőig. A két szint között tíz méter tömör betonréteg húzódott – ami feleslegesen tette majdnem ugyanennyivel mélyebbé az építményt. Donald ismerte ezt az emeletet, méghozzá nem csak a tervekből. Őt és Micket körbevezették egy ilyenben még a gyárban, ahol az emeletek készültek.

– Már jártam itt – mesélte Micknek.

Mick bólintott. Intett Donaldnak, hogy kövesse őt. Végigmentek a folyosón, egészen az első kanyarig, ahol Mick látszólag véletlenszerűen rábökött egy ajtóra, és kinyitotta Donald előtt. A legtöbb szintet előre elkészítették és berendezték, majd daruval leengedték a hasadékba. Ezek az emeletek annyira hasonlóak voltak, hogy akár éppen ez is lehetett, amelyiket nekik bemutatták.

Miután Donald bement, Mick felkapcsolta a lakás lámpáját, és becsukta az ajtót. Donald meglepődve látta, hogy az ágyon meg van ágyazva. Az egyik széken jókora kupac vászon tornyosult. Mick megfogta a kupacot, és a földre tette. Leült, és az ágy széle felé biccentett.

A barátjával mit sem törődve, Donald benézett az apró fürdőszobába.

– Ezt amúgy nagyon érdekes látni – mondta. Előrenyúlt, és csak úgy próbaképp megnyitotta a csapot, de nem számított semmire. Nagyot nevetett, amikor tiszta víz bugyogott elő.

– Tudtam, hogy tetszeni fog, ha élőben látod – szólt Mick halkan.

Donald megpillantotta saját örömteli arckifejezését a tükörben. Szinte már el is felejtette, hogy a szeme sarka felfelé görbült, amikor mosolyog. Megsimította a haját – már voltak ősz hajszálai, pedig még öt éve volt a negyvenig. A munkától hamarabb öregedett, legalábbis attól tartott.

– Nem hihetetlen, hogy ezt mi építettük? – kérdezte Mick. Donald megfordult, és a barátjához lépett. Az járt az eszében, hogy vajon a szavazók által rájuk bízott munkába őszültek így bele, vagy ez a mindent felemésztő projekt volt az oka.

– Örülök, hogy lerángattál ide. – Majdnem hozzátette, hogy a többi részt is megnézné, de végül úgy döntött, ennyi mégis elég lesz. Ráadásul már valószínűleg keresték őket a georgiai sátraknál.

– Figyelj – kezdte Mick –, valamit el akarok mondani.

Donald a barátját figyelte, aki látszólag nem találta a szavakat. Az ajtóra pillantott. Mick nem szólt. Donald végül beadta a derekát, és leült az ágy szélére.

– Na, mi az? – kérdezte.

Sejtette, hogy mi az. A szenátor Micket is bevette a másik projektbe, abba, amelyik miatt Donaldnak végül orvoshoz kellett fordulnia. A vastag könyvre gondolt, amit be kellett magolnia. Micknek is. És minden bizonnyal nem azért rángatta őt le, hogy az elért eredményekben gyönyörködjenek, hanem hogy egy félreeső helyet találjanak, olyat, ahol titkokat lehet felfedni. Megtapogatta a zsebét, amelyben a gyógyszerét tartotta – a bogyókat, amelyek nem engedték, hogy elméje veszélyes vizekre kalandozzon.

– Hé – szólalt meg Donald –, nem akarom, hogy olyat mondj el, amit nem szabadna…

Mick meglepetten pillantott fel.

– Nem kell elmondanod semmit, Mick. Feltételezem, mindent tudok, amit te.

Mick szomorúan a fejét rázta.

– Nem, nem így van – felelte.

– Én attól továbbra is ezt feltételezem. Nem akarok tudni semmit.

– De tudnod kell.

– Ha lehetne, inkább ne…

– Ez nem titok, ez csak… azt akarom, hogy tudd, a testvéremként szeretlek. Mindig is úgy szerettelek.

A két férfi némán ült egymás mellett. Donald az ajtóra pillantott. Maga a helyzet kényelmetlen volt, mégis szívmelengető volt ezt hallani Micktől.

– Nézd… – kezdte Donald.

– Tudom, hogy mindig kemény vagyok veled – szólt Mick. – És rohadtul sajnálom. Én egyébként felnézek rád. És Helenre. – Mick oldalra fordult, és az arcát vakargatta. – Örülök nektek.

Donald megszorította a barátja karját.

– Remek barát vagy, Mick. Örülök, hogy ezt az egészet együtt éltük át az elmúlt pár évben, hogy együtt jelöltettük magunkat, aztán felépítettük ezt…

Mick bólintott.

– Igen, én is. Viszont nem azért hoztalak le ide, hogy itt ömlengjünk egymásnak. – Megint az arcához nyúlt, és Donald látta, hogy a szemét törölgeti. – Tegnap este beszéltem Thurmannel. Ő… néhány hónapja munkát ajánlott nekem egy csapatnál, egy vezető csapatnál, de tegnap megmondtam neki, hogy jobban örülnék, ha te kapnád a helyet.

– Micsoda!? Ez valami bizottság? – Donald nem tudta elképzelni, hogy a barátja felad egy kinevezést, bármilyen kinevezésről legyen is szó. – Melyik?

Mick a fejét rázta.

– Nem, ez valami más.

– Micsoda? – faggatta Donald.

– Figyelj! Amikor elmondják neked, és amikor megérted, hogy miről van szó, azt akarom, hogy jusson eszedbe ez a pillanat. – Mick körbenézett a szobában. A néhány pillanatnyi csendet felerősítette a fürdőszobai csap csöpögése. – Ha választhatnék, és a következő években bárhol lehetnék, bárhol a világon, akkor is itt akarnék lenni, az első csoporttal.

– Ha te mondod. Nem igazán értem, miről beszélsz…

– Majd megérted. Csak emlékezz erre, oké? Hogy testvéremként szeretlek, és hogy minden okkal történik. Azt akarom, hogy így legyen. Érted és Helenért.

– Oké. – Donald mosolygott. Nem tudta eldönteni, hogy Mick már megint szórakozik vele, vagy csak túl sok koktélt kapott reggel a sátorban.

– Akkor jó. – Mick felpattant. Annyi bizonyos, hogy a mozdulatai elég józanok voltak. – Na, tűnjünk innen! A hideg kiráz ettől a helytől.

Mick kinyitotta az ajtót, és lekapcsolta a lámpát.

– Na, mi van, betojtál? – szólt Donald a barátja után.

Mick csak a fejét rázta, majd mindketten elindultak kifelé a folyosón, maguk mögött hagyva a jelentéktelen kis lakást a csöpögő csappal. És Donald azon gondolkodott, hogy tájolta el magát ennyire, hogy került a tennesseei sátor, amelynél a szalagot elvágta, a dél-karolinai helyére. Már majdnem összeállt a kép – a tudatalattijában az anyagok kiszállítása villant be, és a szükségesnél ötvenszer több száloptikás kábel –, de végül nem nyertek értelmet az összefüggések.

A megrakott ládák eközben morogva szálltak alá a hatalmas térben, majd üresen tértek vissza.

20

2110

1-es siló

Troy zavartan és kábán tért magához, a feje majd szétrobbant. Felemelte a kezét, és az arca elé nyúlt; a jeges üveg fagyos érintésére, az ívelt acél látványára és a fagyasztásból való felébredés szörnyűségére számított, de a keze levegőt markolt. Az ágya mellett lévő óra hajnal hármat mutatott.

Felülve látta, hogy az a rövidnadrág van rajta, amelyikben edzeni szokott. Nem volt emléke arról, hogy előző este átöltözött volna, vagy hogy lefeküdt aludni. Letette a talpát a földre, a térdére könyökölt, arcát a tenyerébe temette, és egy percig csak ült. Mindene sajgott.

Pár perc múlva felkelt, és felvette az overallját a sötét szobában. A fény nem tett volna jót a fejfájásának. Ki sem kellett próbálnia ahhoz, hogy tudja.

A folyosón még a halvány éjszakai fények pislákoltak, amelyek éppen annyi világosságot adtak, hogy valaki odataláljon a közös fürdőszobához. Troy hangtalanul a liftek felé indult.

Megnyomta a felfelé gombot, majd elgondolkodott – nem volt biztos benne, hogy ez jó ötlet. Valami nyugtalanította. Végül megnyomta a lefelé gombot is.

Túl korán volt még ahhoz, hogy bemenjen az irodájába, nem mintha kedve lett volna a számítógépén babrálni. Nem volt éhes, de odafent megnézhette volna a napfelkeltét. Az éjjeli műszak valószínűleg éppen fent kávézott. Vagy kocoghatna egyet az edzőteremben. De akkor vissza kellene mennie a szobába átöltözni.

Még mindig morfondírozott, amikor a lift hangos pittyenéssel megérkezett. A felfelé és a lefelé mutató fény is kialudt. Bármerre elindulhatott.

Belépett. Fogalma sem volt, hova akar menni.

A lift bezárult, és türelmesen várta a döntést. Troy végül arra jutott, hogy akár meg is várhatja, hogy valaki más hívja a liftet – valaki, akinek van célja, aki tart valahová. És akkor csak állhat ott tétlenül, várva, hogy a másik eldöntse helyette.

Az ujjaival a gombokat simogatta, és próbált visszaemlékezni arra, hogy melyik emeleten mi van. Sokat megjegyzett, de ezek közül nem mindegyik tűnt elérhetőnek. Hirtelen vágyat érzett arra, hogy az egyik pihenőbe menjen tévézni, hogy gyorsan elszálljon az a pár óra, és aztán végre legyen valami dolga. Így teltek a műszakok. Várakozás, aztán tennivaló. Alvás, majd várakozás. Kitartani vacsoráig, aztán lefekvésig. A vége mindig ott lebegett az ember előtt. Nem volt mi ellen lázadni – csak a monoton egymásutániság volt.

A lift megmozdult. Troy elkapta a kezét a gomboktól, és tett egy lépést hátra. Nem volt kiírva, merre tartott, de mintha lefelé indult volna.

Alig néhány emelettel később a lift megállt. Az ajtók az egyik alsó lakóemeleten nyíltak ki. Egy reaktorvörösbe öltözött férfi mosolyogva lépett be a liftbe – ismerős arc az étkezőből.

– ’Reggelt – szólalt meg.

Troy bólintott.

A férfi megfordult, és az egyik alsó gombot nyomta meg, amelyik a reaktorszintre vitt. Végignézett a gombokon, és amikor látta, hogy más nincs megnyomva, kérdőn Troyra nézett.

– Minden rendben, uram?

– Hmm? Ó, igen, persze.

Troy előrehajolt, és megnyomta a hatvannyolcast. A férfi aggódó tekintetét látva az orvosra gondolt, bár Henson műszakja csak órákkal később kezdődött. De valami más is ott motoszkált benne, úgy érezte, valamit látnia kell – szertefoszló álom.

– Bizonyára nem vette be elsőre – magyarázta a gombra nézve.

– Mmm.

Egy-két emeleten át csak hallgattak.

– Mennyi van még hátra? – kérdezte a reaktortechnikus.

– Nekem? Már csak pár hét. Hát magának?

– Én most kezdtem a múlt héten, de ez már a második műszakom.

– Ó!

A fények az emeleteken lefelé haladtak, de a szám növekedett. Troy nem szerette, hogy így van; szerinte jobb lett volna, ha a legalsó az első emelet. Felfelé kellene számolni.

– Könnyebb a második műszak? – kérdezte. A kérdés spontán bukott ki belőle. Mintha a csendért könyörgő énje álmosabb lett volna, mint az, amelyik többet akart tudni.

A gépész elgondolkodott.

– Nem mondanám, hogy könnyebb. Inkább… kevésbé kényelmetlen. – Halkan nevetett. Troy térde megrogyott a gravitációtól, érezte, hogy megérkezett a lift. Az ajtók sípolva kinyíltak.

– Jó műszakot! – szólt a gépész. Nem mutatkoztak be. – Ha nem találkoznánk.

Troy a kezét köszönésre emelte.

– Viszlát! – mondta.

A férfi kilépett, az ajtók pedig bezárultak az erőmű folyosói előtt. A lift halk zúgással folytatta útját lefelé.

Az ajtók az orvosi szinten nyíltak ki újra. Troy kilépett, és a folyosó végén hangokat hallott. Halkan suhant a csempén, a hangok egyre hangosabbak lettek. Az egyik női hang volt. Nem beszélgetés volt; valami régi film lehetett. Troy benézett az orvosi szobába, ahol neki háttal egy férfi pihent egy hordágyon, és a sarokban lévő TV-t nézte. Troy nem akarta zavarni, ezért továbbosont.

A folyosó kétfelé ágazott. Látta maga előtt az elrendezést: a tortaszelet alakú raktárakat, a fagyasztók sorait, a falakban futó csöveket és vezetékeket.

Az egyik nagy ajtóhoz lépett, és kipróbálta a kódját. A fény pirosról zöldre váltott. Leengedte a kezét – nem akart bemenni abba a szobába, nem érzett rá késztetést, csak látni akarta, működik-e a kód. A késztetés másfelé vonzotta.

Követte a kanyargó folyosót, és elhaladt néhány ajtó mellett. Nem az előbb járt itt? Elment egyáltalán? A karja lüktetett a fájdalomtól. Feltűrte az ingujját. Apró vérfoltot látott, és egy kis pirosságot egy tűszúrás nyoma körül.

Ha valami rossz is történt vele, nem emlékezett rá. Ezt a részt elfojtották benne.

Egy másik ajtó másik billentyűzetén is próbára tette a kódját, és várta, hogy a piros fény zöldre váltson. Ezúttal viszont megnyomta gombot is, amely az ajtót nyitotta. Fogalma sem volt, mi az, de tudta, hogy van bent valami, amit látnia kell.

21

2052

Fulton megye, Georgia

A kongresszus reggelére futó záporok érkeztek, amelyek az ember alkotta dombokat eláztatták, a füvet csúszóssá tették, de a fesztiváli hangulatot nem tudták elmosni. A parkolóból eltűntek a markolók, a daruk és a sáros terepjárók, helyükre több száz elegáns busz és néhány drága fekete limuzin érkezett, utóbbiak sárfoltokkal csúfítva.

A lakókocsik, amelyek eddig irodaként és lakóhelyként szolgáltak az építőmunkásoknak, most a személyzetnek, az önkénteseknek, a delegáltaknak és egyéb magas rangú méltóságoknak adtak otthont, akik az elmúlt hetekben fáradhatatlanul dolgoztak, hogy a nagy napon minden a helyére kerüljön. Sátrak tarkították a területet, amelyet az esemény lebonyolítói főhadiszállásként használtak. Az újonnan érkezők hada a biztonsági ellenőrzőkapuk felé vette az irányt. Körös-körül hatalmas kerítések tornyosultak, tetejükön szögesdróttal.

A kongresszushoz nevetséges túlzásnak tűntek, de volt értelmük, ha arra gondolt az ember, hogy nukleáris anyagot készültek ott tárolni. A kapuk és akadályok tüntetők furcsa közösségét tartották távol: a jobboldaliak a komplexum jelenlegi céljával nem értettek egyet, míg a baloldaliak a jövőbeli tervektől rettegtek.

Ilyen nagyszabású és ekkora tömegeket vonzó Nemzeti Kongresszust még sosem tartottak azelőtt. A fák teteje fölött a távolban Atlanta belvárosa tornyosult, de most mégis eltörpült a Fulton megyei forgatag mellett.

Donald az egyik halom tetején állt, és az esernyője alatt reszketve figyelte a dombokon hömpölygő emberáradatot. Mindenki ahhoz a színpadhoz igyekezett, ahol a saját államának zászlaja lobogott. Az esernyők pattogva nyíltak ki, és susogva értek egymáshoz.

Valahol egy rezesbanda játszott indulót, hogy aztán újabb dombot tapossanak dagonyává. A levegőben a változás szele érződött – minden jel arra utalt, hogy egy nő nyeri az elnökjelöltséget, ami Donald életében csak egyszer fordult elő korábban. És ha lehet hinni a közvélemény-kutatóknak, ennek a nőnek minden esélye megvan a győzelemre. Ha az iráni háborúban nem történik váratlan fordulat, akkor hatalmas mérföldkőhöz érnek, és áttörik az utolsó üvegplafont. És mindez ott történik, Donald szeme előtt, azokban a földbe ásott mélyedésekben.

Újabb buszok érkeztek, és amikor letették utasaikat, Donald elővette a telefonját, és az időt nézte. A telefon még mindig hibajelzést mutatott, a hatalmas túlterheltségtől összeomlott a hálózat. Meglepetten gondolkodott azon, hogy ha ilyen alaposan megterveztek mindent, miért nem gondoltak erre is. A bizottság felállíthatott volna egy-két ideiglenes átjátszótornyot.

– Keene képviselő?

Donald riadtan megfordult, és látta, hogy a domboldalon Anna éppen felé igyekszik. A georgiai színpad felé pillantott, de nem látta a kocsiját. Szokatlan volt Annától, hogy gyalog jár, másfelől viszont mindig is szerette a nehezebb utat választani.

– Nem voltam biztos benne, hogy te vagy az – mondta mosolyogva. – Mindenkinek ugyanolyan esernyője van.

– Én vagyok. – Nagy levegőt vett. Még mindig kellemetlenül érezte magát a nő közelében, mintha bármelyik beszélgetés bajba sodorhatta volna.

Anna odalépett hozzá, mintha azt várná, hogy megossza vele az esernyőjét. Donald a másik kezébe vette az esernyőt, hogy több helye legyen; a szabad keze így kilógott az ernyő alól, és érezte a finom cseppeket a karján. A buszokat fürkészte, és kétségbeesve kereste Helent. Már meg kellett volna érkeznie.

– Totál káosz lesz – mondta Anna.

– Elvileg szép lassan rendeződni fog.

Az észak-karolinai színpadnál valaki mikrofonpróbát tartott, amire a közönség ujjongva reagált.

– Meglátjuk – felelte Anna. A kabátját szorosabbra húzva próbálta óvni magát a reggeli széltől. – Helen is jön?

– Igen, Thurman szenátor ragaszkodott hozzá. Nem fog örülni, ha meglátja, hogy mennyien vannak itt. Ki nem állhatja a tömeget. A sártól sem lesz elragadtatva.

Anna nevetett.

– Én itt már nem aggódnék a talaj minőségén.

Donald a rengeteg radioaktív hulladékra gondolt, amelyet itt rakodnak majd le.

– Igaz – mondta egyetértően.

Megint a georgiai színpad felé tekingetett. Oda szervezték aznapra a küldöttek első nemzeti találkozóját, ahol a legfontosabb emberek találkoztak egy sátorban. A színpad mögött, a füstöt eregető főzősátrak között a föld alatti tároló létesítmény jelenlétére csupán egy apró betontorony utalt, amelyből antennák magasodtak a föld fölé. Donald azon gondolkodott, mekkora munka lesz még összeszedni a zászlókat és az elázott szalagokat, mielőtt végre behelyezhetik az első adag használt fűtőelemet.

– Furcsa belegondolni, hogy ez a néhány ezer ember Tennessee-ből most az általunk tervezett építményen tapos – szólalt meg Anna. A karja Donaldéhoz simult. A férfi teljesen mozdulatlan maradt; arra gondolt, hogy talán véletlenül. – Bárcsak többet láttál volna belőle!

Donald összerezzent – inkább a mozdulatlanságra való igyekezetében, mintsem a hűvös és nedves reggeli levegőtől. Senkinek nem beszélt arról, hogy előző nap Mickkel lementek és szétnéztek. Egyfajta szent titokként gondolt rá. Úgy gondolta, hogy Helennek talán elmondja, de senki másnak.

– Hihetetlen, hogy mennyi időt öltünk valamibe, amit soha senki nem fog használni – mondta Donald.

Anna egyetértően motyogott valamit. A karjuk még mindig összeért. Helen nem volt sehol. Donald bolond módon azt képzelte, hogy majd észreveszi őt a tömegben. Általában észrevette. Eszébe jutott a hawaii nászút, a szállás magas erkélye. Még onnan is kiszúrta Helent, aki reggelente sétálni indult a partra, hogy kagylókat gyűjtsön. Még ha több százan sétáltak is a parton, az ő szeme akkor is egyből megtalálta a feleségét.

– Gondolom, csak úgy építhettek meg ebből bármit is, ha mi megadtuk hozzá a megfelelő biztosítékot – mondta Donald, a szenátor szavait idézve. Valami mégsem stimmelt.

– Az emberek biztonságban akarnak lenni – mondta Anna. – Tudni akarják, hogy ha bekövetkezik a legrosszabb, akkor is van valaki – vagy valami –, akire támaszkodhatnak.

A karja ismét Donaldéhoz simult. Ez már biztosan nem véletlen volt. A férfi távolabb húzódott, és tudta, hogy ezt Anna is érzi.

– Olyan jó lett volna szétnézni a többi bunkerben – szólalt meg Donald, témát váltva. – Szívesen megnéztem volna, hogy a többi csapat mit talált ki. Sajnos azonban úgy tűnik, hogy erre nincs felhatalmazásom.

Anna nevetett.

– Én is próbálkoztam. Majd meghalok a kíváncsiságtól, annyira látni akarom a versenytársakét. De azt is meg tudom érteni, hogy ilyen érzékenyen kezelik ezt a témát. Az egész világ őket figyeli. – Megint Donaldnak dőlt, nem törődve azzal, hogy a férfi próbált messzebb kerülni tőle.

– Te nem így érzed? – kérdezte. – Mintha az egész hely egy hatalmas céltábla közepe lenne. Hiába a sok fal és kerítés, az egész világ árgus szemekkel fogja figyelni, hogy mi történik itt.

Donald bólintott. Tudta, hogy Anna nem a kongresszusról beszél, hanem a hely későbbi funkciójáról.

– Na, úgy látom, ideje visszamennem.

Anna tekintetét követve Donald is látta, hogy Thurman szenátor felfelé gyalogol a dombon. Egy hatalmas fekete ernyő védte a testét az esőcseppektől. Úgy tűnt, rá sem hederít a sárra, mint ahogy látszólag az idő múlásáról sem volt hajlandó tudomást venni.

Anna megszorította Donald karját.

– Még egyszer gratulálok. Jó volt veled együtt dolgozni ezen.

– Veled is – felelte Donald. – Jó csapat voltunk.

Anna mosolygott.

Donald egy pillanatig azt hitte, odahajol hozzá, és egy puszit nyom az arcára. Abban a helyzetben természetes dolog lett volna. De a pillanat gyorsan elszállt. Anna kilépett a védelmet nyújtó takarásból, és a szenátor felé vette az irányt.

Thurman felemelte az esernyőjét, csókot nyomott a lánya arcára, majd figyelte, ahogy lemegy a dombról. Felsétált Donaldhoz.

Egy pillanatig szótlanul álltak egymás mellett; az eső halk kopogással játszott az ernyőiken.

– Uram – szólalt meg végül Donald. Újabban meglehetősen jól érezte magát a szenátor társaságában. Az elmúlt két hét olyan volt, mint egy nyári tábor, ahol a nap minden órájában ugyanazokkal van összezárva az ember, amitől olyan közelségbe kerülnek egymással, amelyet az azelőtt évekig tartó, ám felszínes ismeretség sosem tudott meghozni. Volt valami a kikényszerített összezártságban, ami összehozta az embereket. Nem csak fizikailag, egyéb módon is.

– Átkozott eső – hangzott Thurman válasza.

– Mindent nem irányíthatunk – mondta Donald.

A szenátor morgása ellentmondást sejtetett.

– Helen még nem ért ide?

– Nem, uram. – Donald a zsebébe nyúlt, és a telefonját kereste. – Mindjárt írok neki megint, bár nem tudom, hogy eljutnak-e hozzá az SMS-ek, mert a hálózat teljesen megadta magát. Szerintem a megye ezen szeglete még soha nem látott ennyi embert.

– Ez az egész nap olyan lesz, amilyet még senki nem látott – mondta Thurman. – Soha, még csak hasonlót sem.

– Ez legfőképp az ön érdeme, uram. És nemcsak arra gondolok, hogy megépítette ezt a helyet, hanem arra is, hogy nem indult az elnöki székért. Könnyedén ön ülhetett volna az ország élére idén.

A szenátor nevetett.

– Ez nem csak erre az évre igaz, Donny. De megtanultam magasabbra tekinteni.

Donald megint megremegett. Már nem is emlékezett, mikor hívta őt utoljára így a szenátor. Talán, amikor először találkoztak az irodájában, két évvel ezelőtt? Az öreg most szokatlanul feszültnek tűnt.

– Amikor Helen ideér, azt akarom, hogy jöjjenek le hozzám a sátorhoz, rendben?

Donald elővette a telefonját, és az órára nézett.

– Ugye azt tudja, hogy nekem a tennesseei sátornál kell lennem egy óra múlva?

– Változott a terv. Azt akarom, hogy maradjon közel az otthoniakhoz. Mick ugrik be maga helyett, úgyhogy magára itt lesz szükségem.

– Biztos? Úgy volt, hogy találkozom…

– Tudom. Ne féljen, ez jó hír. Azt akarom, hogy maga és Helen a georgiai színpadnál maradjon, a közelemben. És még valami.

A szenátor felé fordult. Donald nagy nehezen levette a szemét a buszokról. Az eső közben újra rákezdett.

– Sokkal többet tett ezért az egészért, mint hiszi – mondta Thurman.

– Uram?

– A világ ma hatalmas változáson megy keresztül, Donny.

Donald arra gondolt, hogy a szenátor talán kihagyott pár nanofürdős kezelést. Tekintete a távolba révedt. Valahogy öregebbnek látszott.

– Nem igazán értem…

– Majd megérti. Ó, és lesz egy meglepetésvendégünk is. Bármelyik pillanatban megérkezhet. – A szenátor mosolygott. – A himnusz délben lesz. Aztán a légierő tart bemutatót. Azt akarom, hogy a közelemben legyen, amikor a bemutatót kezdik.

Donald bólintott. Már megtanulta, hogy mikor nincs helye a kérdésnek, mikor kell némán engedelmeskedni a szenátornak.

– Rendben, uram – mondta a hidegtől reszketve.

Thurman elindult lefelé. Donald hátat fordított, végignézett az utolsó néhány buszon, és azon gondolkodott, hol az ördögben lehet Helen.

22

2110

1-es siló

Troy úgy sétált a fagyasztótartályok között, mintha tudná, merre tart. Mint amikor a keze megnyomta a gombot a liftben, és lehozta őt erre az emeletre. A kijelzőkön kitalált nevek álltak, ezt valahonnan tudta. Arra is emlékezett, hogy a saját nevét maga találta ki. Volt valami köze a feleségéhez, egyfajta tisztelgés volt, vagy valami titkos, rejtett kapocs, amelyre egy napon emlékezni tud.

De ez mind a múlt sötét ködébe veszett, mint egy rég elfeledett álom. A műszakja előtt eligazítást tartottak, ahol ismerős könyveket kellett újra és újra elolvasnia. Akkor választotta ezt a nevet.

Hirtelen keserű íz áradt szét a szájában, és megtorpant. Olyan érzés volt, mint amikor a gyógyszer szétmállik benne. Kinyújtotta a nyelvét, megdörzsölte az ujjaival, de nem volt ott semmi. Érezte, hogy az ínyén tátongó sebek a fogának dörzsölődnek, de nem emlékezett, hogy kerültek oda.

Továbbsétált. Valami nem volt rendben. Az emlékeknek nem lett volna szabad visszatérniük. Látta magát egy hordágyon fekve üvölteni, amint valaki lekötözi és tűkkel döfködi. Nem ő volt az. Ő a férfi bakancsát fogta.

Megállt az egyik tartálynál, és a nevet figyelte. Helen. A gyomra összerándult, és szinte követelte a gyógyszert. Nem akart emlékezni. Ez volt az egész kulcsa: hogy nem akart emlékezni. A nem kívánt részletek tűntek el – a gyógyszer a csápjaival megragadta, és a mélybe rántotta az ilyen emlékeket. De most az egyik fele meg akarta tudni. Valami nem hagyta nyugodni. Olyan érzése volt, mintha egy fontos darabot hagyott volna hátra magából. Képes lett volna mindent feláldozni, hogy megtudja a választ.

Nyikorogva tűnt el az üvegre fagyott jég, amikor letörölte. A bent fekvő ember nem volt ismerős, ezért a következő koporsóhoz lépett, miközben egy kép derengett előtte, még az eligazítás előtti időkből.

Egy teremben zokogó emberek gyülekeztek – szipogó felnőtt férfiak. Aztán a tabletták, amelyek felszárították a könnyeket. Egy kivetítőn félelmetes felhők gomolyogtak. A nőket biztonsági okokból elvezették. Mint a mentőcsónakoknál: először a nők és a gyerekek.

Az emlék kezdett összeállni. Nem baleset volt. Egy beszélgetés rémlett egy másik tartályban. Egy sokkal nagyobb tartályban. Egy másik férfi is volt ott. A világvégéről beszélgettek, arról, hogy helyet kell csinálni, hogy el kell pusztítani, mielőtt önmagát pusztítja el.

Irányított robbantás – a bombákat néha tűzoltásra is használták.

Egy újabb jéggel borított üveget törölt meg. A kamrában szunnyadó nő szempilláiról zúzmara csüngött. Nem ismerte. Továbbment, de kezdett minden visszatérni. A karja lüktetett. A remegés elmúlt.

Troy emlékezett a katasztrófára, de az egész csak a látszat kedvéért volt. Az igazi veszély a levegőben volt, láthatatlanul. A bombák csak azért voltak, hogy rémületet keltsenek, hogy az emberek féljenek, hogy sikítsanak és mindent elfelejtsenek. Egy mélyedésbe hömpölyögtek lefelé. Nem is mélyedésbe, tölcsérbe. Valaki azt magyarázta, hogyan menekültek meg. Fehér köd rémlett, fehér ködben járt. A halál már bennük volt. Furcsa, fémes ízt érzett a nyelvén.

A következő tartályon nem volt jég – valaki nemrégiben törölhette le. A kicsapódott vízcseppek apró lencsékként torzították a fényt. Megtörölte az üveget, és már tudta, mi történt. Látta a tartályban fekvő nőt, a vörösesbarna haját, amelyet néha összefogva hordott. Ő nem a felesége volt. Ő csak valaki volt, aki azt akarta, aki őt akarta.

– Hahó?

Troy a hang irányába fordult. Az éjszakás orvos integetve felé igyekezett a tartályok között. Troy a tűszúrás helyéhez kapott. Nem akarta, hogy megint elvigyék. Nem tudnák felejtésre bírni.

– Uram, nem kellene itt lennie.

Troy nem válaszolt. Az orvos megállt a tartály végénél. Odabent egy nő feküdt némán, egy nő, aki nem a felesége. Nem a felesége, de az akart lenni.

– Miért nem jön velem? – kérdezte az orvos.

– Szeretnék maradni – mondta Troy. Bizarr nyugalom fogta el. Minden fájdalom eltűnt. Sokkal erősebb volt, mint a felejtés. Mindenre emlékezett, a lelke kiszabadult.

– Nem maradhat itt, uram. Jöjjön velem, itt meg fog fagyni.

Troy lepillantott. Elfelejtett cipőt húzni. Felhúzta a lábujjait… aztán visszaengedte.

– Uram? Kérem! – A fiatal orvos az ajtó felé intett.

Troy elengedte a karját, mert látta, hogy mindent a helyzetnek megfelelően kezelnek. Ha nem kapálózik, nem kötik le. Ha nem remeg, nincs tű.

Sietős bakancsok csikorgása hallatszott a folyosón. Egy jól megtermett biztonsági ember bukkant fel a bejáratnál, szemmel láthatóan levegőért kapkodott. A szeme sarkából Troy látta, hogy az orvos int az őrnek, hogy maradjon ott. Nem akarták megijeszteni. Nem tudták, hogy már nem fél semmitől.

– Maga most tényleg elvitet – mondta Troy. Nem kijelentés volt, nem is kérdés. Hanem felismerés. Arra gondolt, vajon ő is olyan-e, mint Hal – mint Carlton –, hogy már neki sem használnak többé a gyógyszerek. A terem másik vége felé pillantott, tudta, hogy ott tartják az üreseket. Őt is oda temetik majd.

– Csak szépen, lassan – mondta az orvos.

A kijárat felé vezette Troyt – ő is az ereibe kapja majd a kék eget. Némán haladtak el a tartályok között.

A biztonsági őr mélyeket lélegzett az ajtóban, hatalmas mellkasán feszült az overall. Újra bakancsok hangja hallatszott, és megjelent egy másik őr. Troy tudta, hogy véget ért a műszakja. Pedig már csak két hét volt hátra. Majdnem sikerült.

Az orvos intett a két nagydarab férfinak, hogy álljanak el az útból, bizonyára abban bízva, hogy nem lesz rájuk szükség. Az őrök kétoldalt megálltak készenlétben – ők láthatóan máshogy gondolták. Troyt remény töltötte el, a félelem viszont elkerülte, amikor kivezették a folyosóra.

– Maga tudja, nem igaz? – kérdezte az orvost, az arcát fürkészve. – Maga mindenre emlékszik.

Az orvos nem nézett rá, csak bólintott.

Mintha elárulták volna. Ez így nem volt fair.

– Maga miért emlékezhet? – kérdezte Troy. Tudni akarta, hogy akik a gyógyszert osztják, miért mentesülnek alóla.

– Néhányan emlékszünk – felelte az orvos –, mert tudjuk, hogy nem rossz dolog, amit tettünk. – Erőlködve felsegítette Troyt a hordágyra. Úgy tűnt, őszintén sajnálja, hogy ez történt Troyjal. – Mi itt a jó ügyért dolgozunk – magyarázta. – Megmentjük a világot, nem pedig elpusztítjuk. A gyógyszerek csak a fájdalomra hatnak, arra, amit bánunk. – Felnézett. – Van, aki semmit sem bán.

Az ajtót teljesen elállták a biztonságiak. Az asszisztens kigombolta Troy overallját, ő pedig szótlanul tűrte.

– Más gyógyszer kellene elnyomni azt, amit mi tudunk – magyarázta az orvos. Levette a felírótáblát a falról, és egy papírlapot csíptetett rá. Néhány másodperc múlva egy tollat nyomott Troy kezébe.

Troy nevetve írta alá a saját felmentését.

– Akkor miért én? – kérdezte. – Mit keresek én itt? – Ezt a kérdést mindig is egy ismerősének akarta feltenni. Eddig csak magában vívódott ezen, de most volt rá esély, hogy választ kap.

Az orvos mosolyogva elvette a felírótáblát. Talán a húszas évei végén járhatott, és alig néhány hete kezdhette meg a műszakját. Troy már közel negyven volt, mégis ennél a férfinál volt a tudás, az ő kezében volt a válasz.

– Jó, hogy ilyen vezetőink vannak, mint maga – mondta az orvos, és úgy tűnt, komolyan gondolja. A felírótábla visszakerült a helyére. Az egyik biztonsági őr kezét a szája elé emelve igyekezett takarni az ásítását. Troy azt figyelte, hogy az őr overallja ki volt gombolva, és a derekán volt megkötve. Jellegzetes hangja van, amikor a fecskendőt körömmel kocogtatják.

– Ezt inkább még átgondolnám – mondta Troy. Hirtelen pánik fogta el. Tudta, hogy ez elkerülhetetlen, de szeretett volna még néhány percre egyedül maradni a gondolataival, hogy élvezhesse még egy kicsit, hogy az elméje kitisztult. Az alvásra is vágyott, de még nem.

Az ajtóban álló őrök mozgolódni kezdtek, ahogy megérezték Troy bizonytalanságát, és látták a félelmet a szemében.

– Bárcsak lenne más mód! – mondta az orvos szomorúan. Egyik kezét Troy vállára tette, és a hordágyra fektette. Az őrök közelebb léptek.

Nyomást érzett a karján, mély csípést, amely minden figyelmeztetés nélkül érkezett. Lenézett, és látta, ahogy az ezüstös fémszál elmerül a vénájában, szétterítve a világoskék folyadékot.

– Nem akarom – mondta.

Kezek fogták a sípcsontját, a térdét, és súly nehezedett a vállára. A mellkasát valami más nyomta.

A testét égető forróság öntötte el, majd hirtelen egyre tompábbnak érezte magát. Ezek nem elaltatni akarták, hanem megölni. Azonnal tudta az igazságot, mint ahogy azt is, hogy a felesége meghalt, és hogy valaki más próbált meg a helyébe lépni. Tudta, hogy ezúttal igazi koporsóba kerül, és hogy a feje fölött tornyosuló földnek végre haszna lesz.

Lassan elsötétült minden. Lehunyta a szemét. Próbált kiáltani, hogy hagyják abba, de nem jött ki hang a torkán. Rúgni akart; harcolni, de már nem pusztán kezek tartották őt mozdulatlanul. Elmerült.

Utolsó gondolata a gyönyörű felesége volt, de a gondolatok már értelmüket vesztették – az álomvilág lassan eluralkodott rajta.

Tennesseeben van – ez jutott eszébe. Nem tudta, miért, vagy honnan tudta, de ott van – és vár rá. Már halott, de ott egy kiásott gödör az oldalán, amely csak Troyra vár.

Már csak egyetlen kérdése volt, egy név, amelyet szeretett volna megragadni, mielőtt teljesen elmerül, egy darabka magából, amelyet a mélybe vihet. Már a nyelvén volt, mint egy keserű pirula, szinte érezte az ízét…

De elfelejtette.

23

2052

Fulton megye, Georgia

Mire az eső végre alábbhagyott, a dombok fölött már buzdító beszédek és harcos dallamok zengtek. A főszínpad már készen állt az esti gálára, de Donald úgy érezte, hogy a lényeges dolgok valójában a kisebb színpadoknál történnek majd. A zenekarok rázendítettek, a négykerekű motorok zúgása pedig lassan elhalkult.

Donaldot enyhe klausztrofóbiás érzés fogta el, ahogy a georgiai színpad mellett állt a mélyedés aljában. Elfojthatatlan késztetést érzett arra, hogy feljusson az egyik halom tetejére, ahonnan beláthatja a vidéket. Képzeletben a dombokon összegyűlt vendégek tömegei között szállt, a lelkes politikai szózatokat hallgatta, és figyelte, ahogy a hasonló gondolkodású családok együtt ünneplik az ígéretes változást hozó jövőt.

Donald is szerette volna velük együtt ünnepelni az új kezdetet, de még ennél is jobban vágyott arra, hogy vége legyen. Alig várta, hogy túl legyen az egész kongresszuson. Az elmúlt hetek minden erejét felemésztették. Egy rendes ágyra vágyott, egy kis magányra, a számítógépére, használható telefonhálózatra, vacsorára egy étteremben, és ami a legfontosabb: kettesben akart lenni a feleségével.

Előhalászta a telefont a zsebéből, és századik alkalommal is megnézte az üzeneteit. Már csak percek voltak hátra a himnuszig és a légibemutatóig. Valaki tűzijátékot is emlegetett.

A telefonja azt mutatta, hogy legalább fél tucat üzenete még mindig küldésre várakozik. A hálózat teljesen túl volt terhelve, és olyan hibaüzenet jelent meg a képernyőn, amelyet még életében nem látott. De legalább úgy tűnt, hogy az első néhány üzenetet sikerült elküldeni. Végignézett a nedves domboldalon, hátha meglátja, amint mosolyogva felé tart. Azt a mosolyt bárhonnan észrevette.

Valaki mellé lépett. Donald levette a tekintetét a dombokról, és látta, hogy Anna feljött hozzá a színpadra.

– Na, kezdődik – mondta halkan, a tömeget fürkészve.

Idegesnek tűnt, és úgy is hangzott. Talán az apja miatt izgult, aki olyan keményen fáradozott a főszínpad megszervezésén és azon, hogy mindenki biztosan a megfelelő helyen legyen. Donald hátrafordulva látta, ahogy a székekről letörlik a reggeli eső cseppjeit, és az emberek lassan elfoglalják a helyüket. Korábban úgy tűnt, többen vannak. A többiek bizonyára a sátrakban tüsténkedtek, vagy a többi színpadnál segítettek be. Furcsa volt, hogy még nincsenek ott, percekkel a…

– Ott van!

Anna integetett. Donald érezte, hogy a szíve majd kiugrik a helyéről, amikor megfordult, és azt kereste, hogy Anna kit néz. A megkönnyebbülése nem volt teljes – pánik fogta el, hogy a felesége Anna társaságában látja viszont.

Valóban ismerős alak igyekezett lefelé a domboldalon. Egy fiatal nő kék egyenruhában, hóna alatt sapkával, összefogott sötét hajjal.

– Charlotte? – Donald a homlokához emelte a kezét, hogy a vékony felhőkön átszűrődő déli nap sugarait eltakarja a szeme elől. Nem hitt a szemének. A körülötte lévő nyüzsgés és minden aggálya megszűnt számára, amikor Charlotte észrevette őket, és visszaintegetett.

– Nem kapkodta el – motyogta Anna.

Donald a négykerekűjéhez rohant, és elfordította a kulcsot. Megnyomta az indítógombot, gázt adott, és már száguldott is a nedves füvön a testvére felé.

Charlotte arca felragyogott az örömtől, amikor Donald a domb alján lefékezte a gépet, és leállította a motort.

– Szia, Donny!

A húga odahajolt, és átkarolta a nyakát, még mielőtt leszállhatott volna.

Donald viszonozta az ölelést, de közben attól tartott, hogy talán összegyűri az élére vasalt uniformist.

– Mit keresel te itt? – kérdezte.

Charlotte hátralépett, és kiegyenesítette az ingét. A légierő egyensapkája eltűnt a hóna alatt. Minden mozdulata olyan volt, mintha beleégették volna.

– Meglepődtél? – kérdezte. – Azt hittem, a szenátor elszólja magát.

– Hát nem. Említett valamit egy vendégről, de nem mondta, ki az. Azt hittem, Iránban vagy. Ezt ő intézte el?

Charlotte bólintott, Donald pedig érezte, hogy széles mosolyra görbül az arca. Valahányszor viszontlátta a húgát, megnyugodva látta, hogy még mindig ugyanaz az ember. A markáns álla, a szeplős orra mit sem változott, és a csillogó tekintete szemernyit sem halványult, az átélt szörnyűségek ellenére sem. Nemrég töltötte a harmincat, de mivel a világ másik végén volt, a születésnapján nem lehetett vele a családja. Donald még mindig a tinit látta maga előtt, aki akkor volt, amikor besorozták.

– Azt hiszem, ma este nekem is a színpadon kell lennem – mondta.

– Még szép! – vágta rá Donald mosolyogva. – Biztosan felvételt is akarnak majd rólad, hogy ezzel is támogasd a katonákat.

Charlotte a homlokát ráncolta.

– Jaj, ne, most engem találnak meg maguknak?

Donald nevetett.

– Biztos lesz még itt más is a seregtől, a haditengerészettől vagy a tengerészgyalogosoktól, aki besegít neked.

– Basszus, ráadásul én vagyok a csaj!

Mindketten jót nevettek. A dombok mögött az egyik zenekar szünetet tartott. Donald előrecsúszott az ülésen, és szólt a húgának, hogy üljön fel. Már nem érzett akkora szorítást a mellkasában. Az idő is jobbra fordult – szakadozott a felhőzet, a színpadok elhalkultak, és még egy családtag is megérkezett.

Beindította a motort, és elindult a színpadhoz vezető utak közül a kevésbé sároson, a húga pedig erősen kapaszkodott belé. Megálltak Anna mellett. A húga leugrott a motorról, egyenesen Anna karjaiba. Amíg beszélgettek, Donald leállította a négykerekűt, és megnézte a telefonját. Végre volt egy üzenete. Helentől:

Én Tennesseeben, te?

Egy percig azt találgatta, hogy mit jelenthet az üzenet. Mi a fenét keresett Helen Tennesseeben?

Még egy színpad elcsendesedett. Eltelt néhány másodperc, mire Donaldnak leesett, hogy nem több száz mérföldnyire van, csak a dombon túl. Nem jutottak el hozzá az üzenetek, hogy a georgiai színpadnál találkozzanak.

– Figyeljetek, mindjárt jövök.

Beindította a négykerekűt. Anna megragadta a csuklóját.

– Hová mész? – kérdezte.

– Tennesseebe. Helen most írt – válaszolta mosolyogva.

Anna a felhőkre pillantott. A húga a sapkájával volt elfoglalva. A színpadon egy fiatal lányt tessékeltek a mikrofonhoz. Egy zászlóőr kísérte. A színpadra néző székek közben lassan megteltek, az emberek kíváncsian nyújtogatták a nyakukat.

Mielőtt sebességbe tehette volna a motort, Anna elfordította és kirántotta a kulcsot.

– Ne most – mondta.

Donaldot elöntötte a düh. Anna kezéért kapott, de ő a háta mögé rejtette a kulcsot.

– Várj már egy kicsit! – suttogta Anna.

Charlotte a színpad felé fordult. Thurman szenátor mikrofonnal a kezében lépett a nagyjából tizenhat éves lány mellé. Síri csend szállt a dombokra. Donald akkor vette észre, milyen lármát csapott a négykerekűvel. A lány énekléshez készült.

– Hölgyeim és uraim, demokrata barátaim…

Szünet. Donald leszállt a gépről, egy utolsó pillantást vetett a telefonjára, majd eltette.

– …és az a néhány független.

A tömegből nevetés hallatszott. Donald kocogva elindult a kráter aljában. A cipője nyikorgott a nedves füvön és a vékony sárrétegen. Thurman szenátor hangja tovább zengett a mikrofonból:

– A mai nappal egy új korszak veszi kezdetét.

Donald nem volt formában, a cipője pedig egyre nehezebb lett a sártól.

– Ahogy itt összegyűltünk lefektetni a jövő függetlenségének alapjait…

Mire az emelkedő aljához ért, már alig kapott levegőt.

– …az egyik ellenségünk szavai jutnak eszembe. Egy republikánusé.

A távolban nevetés hallatszott, de Donald nem törődött vele. A domb megmászásával volt elfoglalva.

– Ronald Reagan mondta egyszer, hogy a szabadságért harcolni kell, hogy a békét ki kell érdemelni. Amikor a himnuszt hallgatjuk, amelyet sok évvel ezelőtt akkor írtak, amikor bombák hullottak, és az ország új napra virradt, gondoljunk a szabadságunkért fizetett árra, és kérdezzük meg magunktól, hogy lehet-e túl nagy ez az ár, ha cserébe garantált, hogy ez a szabadság örökké megmarad.

Donald az út kétharmadát megtette, de meg kellett állnia szusszanni egyet. A vádlija nehezebben bírta, mint a tüdeje. Már bánta, hogy az elmúlt hetekben mindenhová a kis négykerekűjével járt, míg néhányan inkább gyalogoltak. Megfogadta, hogy innentől gyakrabban fog edzeni.

Újra nekilódult felfelé a halmon, amikor csengő női hang szólalt meg a georgiai színpadnál, betöltve a vidéket. Donald a kráter alján lévő színpad felé fordult, ahol a világ legédesebb fiatal hangja énekelte az amerikai himnuszt…

És meglátta Annát, aki rémülettől elsápadt arccal követte őt felfelé a domboldalon.

Donald tudta, hogy bajban van. Azon gondolkodott, vajon meggyalázta-e a himnuszt azzal, hogy közben épp a dombot mászta. Mindenkinek megvolt a kijelölt helye a himnusz alatt, és ő elhagyta az övét. Hátat fordított Annának, és újult erővel indult felfelé.

– A bástyák fölött figyeltünk…

Levegőért kapkodva nevetett, és arra gondolt, hogy az ő bástyái most azok a hatalmas földhalmok. Jól látta, mivé lettek az elmúlt hetekben a hatalmas medencék: mindegyik egy-egy emberrel, állatokkal és minden földi jóval teli állam; ötven állami ünnepség zajlott egyszerre, mind arra a ragyogó napra készülve, aztán minden szertefoszlik, és átadja helyét a működő létesítménynek.

– És a rakéta vörös fénye, a bombák robbanása…

Elérte a domb tetejét, és nagyot szippantott a friss, tiszta levegőből. Az alatta lévő színpadon a zászlók lustán lengedeztek a lágy szellőben. A hatalmas kivetítőn egy lány énekelt arról, hogy a robbanás mutatta az éjben, hogy a zászló még fenn lobog.

Egy kéz ragadta csuklón.

– Gyere vissza – sziszegte Anna.

Donald zihált, de Anna is nehezen vette a levegőt, a térde ráadásul tiszta sár és fűfolt volt. Bizonyára elesett felfelé menet.

– Helen nem tudja, hol vagyok – felelte Donald.

– …lobogóóóóóó még ott lobooooog-e…

Elismerő taps zúgott fel, még mielőtt a lány befejezte volna az éneklést. Donald tekintete már azelőtt megakadt a feléjük száguldó vadászgépeken, hogy hallotta volna a dübörgésüket. Alakzatban repültek – a szárnyuk majdnem összeért.

– Takarodj vissza lefelé! – üvöltötte Anna, és nagyot rántott a karján.

Donald egy mozdulattal kiszabadította a kezét. Megbabonázta őt a közeledő vadászgépek látványa.

– A szabadság országaaaa…

Az édes és fiatal hang ötven földbe ásott kráterből zengett, és elvegyült a hatalmas repülők irdatlan zúgásával, amelyek a halál angyalaiként szárnyaltak fenn az égen.

– Engedj el! – követelte Donald, amikor Anna belekapaszkodott, és próbálta levinni őt a dombról.

– …és a… bááátrak… hona felett?

A föld is beleremegett a tökéletesen időzített légibemutató morajába. Az utánégetők sikító hangot hallatva kapcsoltak magasabb fokozatba, amikor a gépek eltávolodtak egymástól, és elindultak felfelé, a fehér felhők irányába.

Anna gyakorlatilag birkózott Donalddal, mindkét kezével átölelve. Donald magához tért a révületből, amelyet a feje felett elhúzó gépek, a gyönyörűen hangzó és még mérföldekkel arrébb is hallható himnusz és a felesége elkeseredett keresése okozott.

– Az istenit, Donny, le kell mennünk…

Az első villanás olyan gyorsan jött, hogy Annának ideje sem volt eltakarni Donald szemét. Fényes folt villant a szeme sarkában, valahol Atlanta belvárosa felett. Villámcsapás. Donald a fény irányába fordult, a mennydörgést várta. A villanás vakító ragyogássá vált. Anna a derekába kapaszkodva próbálta az ellenkező irányba rángatni. A húga is odaért. Lihegve, a szemét takarva azt üvöltötte: Ez meg mi a szar?

Újabb villanás, mintha tűzijáték lenne. A hangszórókból szirénák hangja hallatszott. Bombariadót fújtak.

Donald szinte megvakult. Már a gombafelhők szálltak felfelé a földről – elképesztően nagyok voltak ahhoz képest, hogy milyen messze történt a robbanás –, amikor megértette, mi történik.

A két lány lerángatta a dombról. A tapsvihar helyett sikolyok vegyültek az üvöltő sziréna hangjával. Donald alig látott. Hátrabillent, és majdnem orra bukott, amikor mindhárman elcsúsztak, és a vizes füvön lefelé, a színpad felé siklottak. A gomolygó felhők egyre magasabbra és magasabbra törtek, és még akkor is jól látszottak, amikor a többi domb és fa már eltűnt szem elől.

– Várjatok! – kiáltott Donald.

Volt valami, amit ott felejtett, de nem emlékezett, mi az. A négykerekű járgánya ugrott be, amint felfelé kaptat a domboldalon. Valamit elfelejtett. De hogy került oda? És mi történt?

– Nyomás, nyomás, nyomás! – ismételgette Anna.

A húga valamit káromkodott. Az arcán rémület és zavarodottság látszott, éppúgy, mint Donaldén, de Charlotte-on még sosem látta ezek közül egyiket sem.

– A fősátorhoz!

Donald megfordult, a sarka megcsúszott a füvön. A keze vizes volt az esőtől, és mindenét sár és fű borította. De mikor esett el?

Épp a lejtő aljára értek, amikor a távoli mennydörgés hangja elérte őket. A fejük felett lévő felhők mintha menekültek volna a robbanás elől, különös szél fújta el őket. Az aljuk villódzott, mintha újra villámlott volna, mintha újabb bombákat robbantottak volna. A színpad körül az emberek nem a kráterből kifelé menekültek, hanem befelé a sátrakba. Az önkéntesek integetve terelték őket, és a kirakodóvásár lassan kiürült; a rendezett széksorok most összevissza hevertek felborítva, az egyik oszlopnál egy kikötözött kutya ugatott.

Egyesek megőrizték hidegvérüket, mintha az ő elméjük tiszta maradt volna. Anna is ilyen volt. Donald látta, amint a szenátor az egyik kisebb sátornál tereli az emberek hadát. Hová igyekezett mindenki? Donald ürességet érzett, amikor a tömeg magával ragadta. Az agya csak pillanatokkal később tudta feldolgozni, mi történt. Atombombák voltak. A szeme előtt zajlott, amit eddig csak szemcsés háborús felvételeken látott. Valódi bombák robbantak a valódi levegőben. A közelben. Látta. Miért nem vakult meg teljesen? Meg lehet ettől vakulni egyáltalán?

Szörnyű halálfélelem fogta el. A lelke mélyén tudta, hogy mind halálra vannak ítélve, hogy közeleg a vég, amely elől nem lehet elfutni, és nem lehet elbújni. Bekezdések jutottak eszébe egy könyvből, amelyet korábban olvasott. Kívülről betanult bekezdések ezrei keringtek a fejében. A nadrágja zsebeit tapogatta – a gyógyszerét kereste, de nem volt ott. A válla felett hátrapillantva azon gondolkodott, mit felejtett ott…

Anna és a húga elrángatta Donaldot a szenátor mellett, aki eközben szigorú elszántsággal végezte a dolgát, és szemrehányó pillantást vetett a lányára. Befelé menet a lelógó sátorajtó végigsimította Donald arcát. Odabent néhány lámpa törte meg a sötétséget. A robbanástól még mindig csillagokat látott, ami a sötétben még erőteljesebb volt. Odabent az emberek szinte egymást taposták, ám még így is úgy tűnt, mintha a kelleténél kevesebben lennének. Hová lettek a hatalmas tömegek? Donald csak akkor értette meg, amikor érezte, hogy az út lefelé lejt.

Egy betonrámpán állt, körülötte a tömeg. Az emberek ziháltak, egymásnak kiabáltak. Néhányan kinyújtott kézzel kapkodtak, amikor a hömpölygő tömeg elszakította őket szeretteiktől. Férjek és feleségek veszítették el egymást, egyesek zokogtak, míg mások higgadtak maradtak.

Férjek és feleségek.

Helen!

Donald a felesége nevét üvöltötte a tömegben. Megfordult, és a rémült emberáradattal dacolva próbált visszajutni. Anna és Charlotte az ellenkező irányba húzta. A fentről lefelé igyekvők is a rámpa alja felé tolták. Letaszították a mélységbe. A feleségével akart lemenni. Vele akart megfulladni.

– Helen!

Már tudta.

Már emlékezett, hogy mit hagyott ott.

A pánik eltűnt, és a helyébe félelem lépett. Már látta, végre tisztán látott. De nem tudta elkerülni az elkerülhetetlent.

Bevillant egy régi beszélgetés a szenátorral. Arról volt szó, hogy hogyan lesz vége mindennek. A levegőben elektromosság keringett; halálos fém ízét érezte a nyelvén, miközben fehér köd szállt fel körülötte. Egy könyv lapjait látta maga előtt. Tudta, hogy mi ez, hogy mi történt.

Az eddig ismert világ megszűnt létezni.

Donaldot elnyelte egy új világ.

24

2212

1-es siló

Troy egy sor borzalmas álomból riadt fel. A világ lángokban állt, és akiket a tűzoltásra küldtek, mind mélyen aludtak. Jéggé fagyasztva szunnyadtak, kezükben még ott volt a füstölgő gyufaszál – a táncoló szürke füst még emlékeztetett a gonosz tettekre.

Troyt eltemették. Elnyelte őt a sötétség; érezte, ahogy az apró koporsó szűk falai összenyomják.

Sötét alakok mozogtak a fagyos üveg mögött, a férfiak lapátokkal próbálták meg kiszabadítani a tartályból.

A szemhéja mintha recsegve szétszakadt volna, amikor megpróbálta teljesen felnyitni. A szeme sarkában csipa gyűlt össze, az arcán olvadó jég folyt lefelé. Fel akarta emelni a kezét, hogy megtörölje az arcát, de a teste még alig engedelmeskedett. Amikor végre megemelte a kezét, látta, hogy intravénás tű lóg ki a csuklójából. Tudott a katéterről. Minden porcikája bizsergett, amikor a dermedt álomból visszatért a jéghideg valóságba.

A koporsó fedele nagy szisszenéssel pattant egyet. Troy oldalánál egy résen fény szűrődött be, amely egyre nagyobb lett, elnyelve a sötétséget.

Az orvos és az asszisztense behajolt a tartályba, hogy felsegítsék Troyt. Próbált beszélni, de nem tudott. Már hozták is neki a keserű italt. Hatalmas erőfeszítésbe került lenyelni. A keze gyenge volt, a karja pedig úgy remegett, hogy a poharat is más tartotta helyette. Fémes ízt érzett a nyelvén. Mintha a halált ízlelte volna.

– Óvatosan – szóltak rá, amikor túl mohón próbált inni. A csöveket és a tűket szakszerűen eltávolították, elszorították az érintett területet, és gézt ragasztottak a fagyos bőrre. Papírköntöst hoztak.

– Melyik év? – kérdezte érces hangon.

– Túl korán – mondta az orvos, egy másik orvos. Troynak pislognia kellett az erős fényben. Egyik körülötte állót sem ismerte meg. A koporsók tengere ködös homállyá folyt össze a szeme előtt.

– Csak nyugodtan – mondta az asszisztens, felé emelve a poharat.

Leküzdött még néhány kortyot. Rosszabbul volt, mint legutóbb. Tovább volt bent. A fagy a csontjáig hatolt. Emlékezett, hogy a neve nem Troy. Halottnak kellett volna lennie. Egyik fele sajnálta, hogy megzavarták. A másik fele remélte, hogy sikerült átaludnia a nehezét.

– Uram, bocsásson meg, hogy felébresztettük, de szükségünk van a segítségére.

– A jelentése…

Ketten beszéltek egyszerre.

– Egy másik silóban is problémák merültek fel, a tizennyolcasban.

Gyógyszert vettek elő. Troy egy intéssel jelezte, hogy nem kér. Már nem akarta szedni.

Az orvos habozott – két kapszula pihent a tenyerében. Hátat fordított, és váltott néhány szót valakivel; egy harmadik ember is volt ott. Troy próbált pislogni, hogy végre élesen lássa a dolgokat. Valaki mondott valamit. Az ujjak összezáródtak a pirulák körül, ő pedig nagy megnyugvást érzett.

Kisegítették a tartályból. Egy tolószék várt rá. A szék mögött egy férfi állt, a haja olyan fehér volt, mint az overallja. Ismerős volt a szögletes állkapcsa és az erős testalkata. Troy megismerte. Ez az ember ébresztette fel a fagyasztottakat.

Újabb korty vizet kapott, amikor a tartálynak dőlt. A térde remegett a gyengeségtől és a hidegtől.

– És mi van a tizennyolcas silóval? – kérdezte suttogva, amikor elvették a szája elől a poharat.

A doktor a homlokát ráncolta, de nem szólt. A tolószék mögött álló férfi elgondolkodva figyelte Troyt.

– Ismerem magát – mondta Troy.

A fehér ruhás férfi bólintott. A tolószék Troyra várt. A gyomra görcsbe rándult, ahogy a még szunnyadó részei lassan magukhoz tértek.

– Maga a Jegesember – mondta, bár talán nem ez volt a legjobb kifejezés.

A papírköntös meleg volt. Remegő karjait belesegítették az ujjakba. A két férfi, aki segített neki, ideges volt. Összevissza beszéltek, az egyikük azt ismételgette, hogy az egyik siló összeomlik, míg a másik azt, hogy a segítségére van szükségük. Troy csak a fehér ruhással foglalkozott. A tolószékhez segítették.

– Vége van? – kérdezte. A sápadt férfit figyelte. Lassan kitisztult a látása, és a hangja is kezdett visszatérni. Szívből remélte, hogy átaludta az egészet.

A Jegesember szomorúan a fejét rázta, miközben Troy leült a székbe.

– Attól tartok, fiam – szólt az ismerős hang –, hogy csak most kezdődik.

25

A Nagy Felkelés éve

18-as siló

A halál napja a születés napja is. Ezzel nyugtatták magukat azok, akiket hátrahagytak. Egy idős ember meghal, valaki pedig megnyeri a lottót. A gyermekek sírnak, míg a reményteljes szülők az öröm könnyeit hullatják. A halál napja a születés napja is volt, és ezt Mission Jones mindenkinél jobban tudta.

Másnap volt a tizenhetedik születésnapja. Arra gondolt, hogy másnap egy újabb évvel öregebb lesz. Ez egyben azt is jelenti, hogy már tizenhét éve annak, hogy az anyja meghalt.

Az élet körforgása mindenütt ott volt – mindent körülölelt, mint a hatalmas csigalépcső –, de sehol nem volt olyan nyilvánvaló, sehol nem látszott annyira, hogy ha egy élet adatott, akkor egy másik elveszett, mint abban a fiúban. Mission így az öröm legapróbb szikrája nélkül várta a születésnapját. Hatalmas teher nyomta a vállát; a halálra gondolt, és nem vágyott ünneplésre.

Három lépcsőfokkal hátrébb – a haladási sebességet tartva – Mission barátja, Cam jól hallhatóan lihegett a rakomány rá eső fele alatt. Amikor a diszpécserterem kettejüket bízta meg, érmedobással döntöttek: fej fogja a fejnél. Cam veszített, ezért Mission mehetett elöl, így tisztán látta a lépcsőket. Ráadásul ő diktálta a tempót, amitől a sötét gondolatai lassan dühbe csaptak át.

Aznap reggel nem volt nagy forgalom a lépcsőházban. A gyerekek még nem keltek fel, és nem indultak el iskolába, már akik még jártak egyáltalán. Néhány álmos szemű boltos munkába igyekezett, a szervizesek pedig hazatértek az éjszakai műszakból – a ruhájuk hasa olajos volt, a nadrág térdére foltot varrtak. Egy férfi lefelé igyekezett, és ahhoz képest, hogy nem hordár volt, meglehetősen sok súlyt cipelt, de Missionnek nem volt kedve letenni a maga terhét, hogy máséval foglalkozzon. Éppen elég volt a férfira pillantani, hogy tudjon róla, hogy észrevették.

– Még három – vakkantotta oda Camnek, amikor elhagyták a huszonnegyediket.

A pánt vágta a vállát a nehéz teher miatt. A terhet tovább nehezítette az úti cél. Mission csaknem négy hónapja nem járt már a farmokon, és az apját is ugyanennyi ideje nem látta. A testvérével persze találkozott időnként a Fészekben, de már őt sem látta hetek óta. Kellemetlen volt éppen a születésnapja környékén betoppanni, de muszáj volt. Abban bízott, hogy az apja szokás szerint nem törődik a dologgal, mintha tudomást sem venne arról, hogy Mission egyre idősebb.

A huszonnegyedik után ismét szünet következett az emeletek között. Ezt a helyet mindenhol falfirkák borították. A házi készítésű festék kártékony szaga érződött a levegőben. A legfrissebb alkotások még meg sem száradtak, némelyiket talán előző éjjel készítették.

A korláttal szemközti oldalon vastag betűk borították az íves betonfalat, a szöveg így szólt:

Ez a ’Ló a miénk.

A silóra használt szleng régiesen hangzott, bár a festék még meg sem száradt. Senki nem hívta így már évek óta. A következő felirat még régebbi volt:

Ezt takarítsd le, a … anyád!

Az egyik szót sötét festékkel cenzúrázták. Mintha nem tudná így is mindenki, mi a kitakart szó. Egyébként is, az azt követő szó volt az, ami igazán sértővé tette a mondatot.

Le a magas-fentiekkel!

Mission ezen jót nevetett. Még Camnek is megmutatta. Talán egy olyan srác írhatta, aki a középső harmad fölött született, és utálta magát, mert képtelen volt együtt élni azzal, hogy milyen szerencsés. Mission ismerte ezt a fajtát. Ő is ilyen volt. A falfirkákat nézegette, amelyeket a tavalyiakra írtak rá, azokat meg az azelőttiekre. A hangzatos szlogenek korábbi generációkat idéztek ott, a szintek között, ahol az acél tartógerendák a lépcső szerkezetét összekötötték a falban lévő betonnal.

Közeleg a vég…

Amikor e mellett elsétált, Mission is egyetértően bólintott. A vég valóban közelgett. Érezte a csontjaiban. Hallatszott a siló keserves nyikorgásán, amely a meglazult csavarokból és a rozsdás elemekből jött, és látszott azon, ahogy az emberek nyakukat behúzva, holmijukat mellkasukhoz szorítva közlekedtek a silóban. Közelgett a vég, és mindenkiért jött.

Ezeken a gondolatokon az apja persze csak nevetett volna. Mission emeletekkel lejjebbről is hallotta az apja hangját, amint azt ecseteli, hogy már azelőtt ezzel riogatták egymást az emberek, hogy ő vagy a testvére megszülettek volna, és hogy öntelt módon minden generáció azt gondolta, hogy ez rájuk vonatkozik, és az idejükben valami különleges történik, és velük tényleg minden véget ér. Az apja mindig úgy gondolta, hogy ezt a remény és nem a félelem mondatja velük, hogy az emberek alig palástolt mosollyal emlegették az eljövendő véget. Csak azért imádkoztak, hogy ha el kell menniük, ne egyedül menjenek. Azt remélték, hogy senkinek nem lesz akkora szerencséje, hogy túlélje őket, és megtalálja a boldogságot, amikor ők már nem lesznek.

Az ilyen gondolatoktól Mission nyaka viszketni kezdett. Egyik kezével megemelte a nehéz pántot, a másikkal pedig megigazította a nyakára terített kendőt. Idegességében csinálta ezt mindig – elrejtette a nyakát, amikor az eljövendő végen járt az esze.

– Minden rendben odafent? – kérdezte Cam.

– Igen – szólt vissza Mission. Akkor vette észre, hogy lelassított. Mindkét kezével megragadta a pántot, és próbált a tempóra és a feladatra koncentrálni. Egy dallam járt a fejében, amelyet még árnyékként tanult, egy mondóka, amit azért oktattak nekik, hogy tudják tartani az ütemet. Ha két hordár megtalálta a közös ritmust, sokkal lendületesebben haladhattak, és a terhet meg sem érezték. Mission és Cam még nem volt ilyen összhangban. Az egyiküknek időnként lábat kellett váltania, hogy egyszerre lépjenek, és ugyanolyan ütemben haladjanak, különben a rakomány veszélyesen imbolyogni kezdett.

A rakomány. Egyszerűbb volt így gondolni rá, nem pedig úgy, mint testre – egy halott ember testére.

Mission a soha nem látott nagyapjára gondolt. Még a 78-as felkelésben vesztette életét. Egy fiút hagyott hátra, aki a farmot vitte tovább, és egy lányt, aki toldozó lett. Mission nagynénje néhány évvel ezelőtt hagyott fel ezzel a munkával, mert már nem akart rozsdás foltokat kikalapálni, és acélt festegetni. Már senki nem csinálta. Senki nem foglalkozott vele. De az apja rendületlenül művelte a parcellát, amelyen a Jones család fiúgyermekei generációk óta dolgoztak, bízva abban, hogy a dolgok sosem változnak.

– Az a szó nem csak azt jelenti, ugye tudod? – mesélte egyszer az apja, amikor Mission forradalomról és fordulatról beszélt. – A fordulat mozgást is jelent. A körbe-körbe forgást. Egy teljes fordulattal ugyanoda jutsz, ahonnan elindultál.

Mission apja mindig ilyesmiket beszélt, amikor papok jöttek hozzá, hogy valakit a gabonaföldje alá temessenek. Olyankor ásóval kilapogatta a földet, azt magyarázva, hogy ez a dolgok rendje, majd a hüvelykujjával lyukat fúrt, és az üregbe vetőmagot ültetett.

Mission a barátainak a fordulat másik jelentéséről is mesélt. Úgy tett, mintha ő találta volna ki a szót. A sötét lépcsőfordulóban ilyesmi okoskodással szórakoztatták egymást késő esténként, miközben keményítős ragasztót szippantottak műanyag zacskókból.

Az ilyen történetek egyedül a legjobb barátját, Rodnyt nem nyűgözték le.

– Semmi nem változik, amíg mi nem változtatunk – mondta mindig komoly arccal.

Mission azon törte a fejét, hogy vajon mit csinálhat éppen a legjobb barátja. Hónapok óta nem találkoztak. Bárkinek lett is az árnyéka az IT-részlegen, az nem sok szabadidőt hagyott neki. Eszébe jutottak a szebb napok, amikor felnőttek a Fészekben, és a barátaikkal sülve-főve együtt voltak. Akkoriban még azt hitte, örökre együtt maradnak, és öreg napjaikat valahol a felső szinteken töltik majd. Úgy képzelte, hogy majd ugyanazon a folyosón laknak, és boldogan figyelik, ahogy gyermekeik úgy játszanak, ahogy egykor ők tették.

De az útjaik végül elváltak. Már nem tudta volna megmondani, ki volt az első, aki szertefoszlatta a szülők reményeit, hogy a gyerekük egy napon majd a nyomdokaikba lép, de végül mindannyian így tettek. Mindannyian elhagyták az otthonukat, hogy más végzetet válasszanak. A vízvezeték-szerelők gyermekei farmerek lettek. Az étkezőben dolgozó lányok varrni tanultak. A farmerek gyermekei hordárnak álltak.

Mission arra is emlékezett, hogy dühös volt, amikor elhagyta a szülői házat. Csúnyán összeveszett az apjával. Földhöz vágta az ásóját, és megfogadta, hogy többet egyetlen barázdát sem fog kiásni. A Fészekben megtanulta, hogy bármi lehet belőle, hogy saját maga rendelkezik a sorsa felett. Így amikor boldogtalan volt, úgy gondolta, a földek tették ilyenné – a családját okolta.

Ő és Cam a diszpécserteremben feldobtak egy érmét: fej fogja a fejnél. Így esett, hogy Mission vállát egy halott ember válla nyomta. Amikor felnézve az előtte álló lépcsőfokokat méregette, a tarkója hozzáért a zsákba csomagolt holttest feje búbjához – a halál napja és a születés napja ért akkor egymáshoz, az érem két oldala, és Mission egyedül cipelte mindkét terhet. Hirtelen nekilódult, és kettesével vette a lépcsőfokokat. Őrült sebességgel igyekezett a farmra, ahol felnőtt.

26

A halottkém irodája a harminckettediken volt, pont a farm alatt, eldugva a gyökerek alatt kígyózó sötét és nyirkos folyosók legmélyén. Még a mennyezet is alacsonyabban volt azon a félemeleten, a benne futó csövek pedig itt-ott kilógtak, és mérgesen megremegtek, amikor a szivattyúk bekapcsoltak, hogy tápanyagot juttassanak a távol eső, szomjas gyökerekbe. A megannyi apró repedésből szivárgó víz cseppjeit vödrök és edények fogták fel. Egy nemrégiben kiürített edényben fémes koppanást hallattak a lezuhanó cseppek, míg egy másikból már kifelé csordult a víz. A padló csúszós volt, a falak nedvesek, mint az izzadt bőr.

Az irodában a fiúk egy horpadt fémlemezre tették a testet, a halottkém pedig aláírta Mission munkanaplóját. Borravalót is kaptak a gyors kiszállításért, és amikor Cam látta a jutalmul kapott bónt, el is szállt belőle a harag, amit azért érzett, mert úgy loholtak a végén. A folyosón elköszönt Missiontől, és a kijárat felé vette az irányt.

Mission figyelte, ahogy a barátja távozik, és olyan érzése volt, mintha jóval több lenne közöttük, mint egy év. Camnek nem szóltak az esti programról, hogy a hordárok éjfélre találkozót szerveztek. Mission irigyelte a fiút a tudatlanságáért.

Nem akart lazsálni a farmra menet, hogy aztán az apja hegyi beszédet tartson neki a lustaságról, ezért a folyosó végén beugrott a karbantartó helyiségbe, és megkérdezte, hogy kell-e vinni valamit felfelé. A karbantartóban Winters volt szolgálatban, egy sötét bőrű, fehér szakállas férfi, akinek különleges érzéke volt a szivattyúkhoz. Gyanakvóan fogadta Missiont, és azzal mentegetőzött, hogy nem engedheti meg magának egy hordár szolgálatait. Mission közölte, hogy egyébként is felfelé tart, és szívesen elvisz akármit.

– Ez esetben… – mondta Winters. Egy méretes vízpumpát emelt a munkaasztalára.

– Az tökéletes lesz – vágta rá Mission mosolyogva.

Winters hunyorogva nézett Missionre, mintha a fiúnak nem lenne ki a négy kereke.

A pumpa nem fért bele a hátizsákba, de a zsák külsején lévő szállítóköteleket könnyedén a kiálló csövekre és illesztésekre lehetett akasztani. Winters segített Missionnek beakasztani a karját a pántokba, és a hátára erősítette a pumpát. Mission megköszönte az öregnek – aki erre ismét bizalmatlanul méregette őt –, majd elindult felfelé a félemeletről.

A lépcsőházba érve a falakon lévő penész szagát felváltotta a frissen szántott termőföld illata, amelytől Mission úgy érezte, mintha visszament volna az időben.

A harmincegyedik szint pihenője zsúfolásig megtelt, amint az emberek a napi élelemért a farmokra igyekeztek. Néhány lépésre tőle egy farmerzöldbe öltözött anya állt, kezében zokogó gyermeket ringatva. A nő térdén a begyűjtőkére jellemző foltok voltak, zaklatott tekintetéről pedig úgy tűnt, hogy kiküldték a földekről, mert a gyereke túl nagy zajt csapott. Amint Mission elment mellettük, hallotta, hogy a nő egy ismerős gyermekdal dallamait dúdolja. Az asszony a korláthoz ijesztően közel ringatta a gyermekét, akinek az arcán őszinte félelem ült.

Mission átfurakodott a tömegen, és a sírást szép lassan elnyomta az egyéb lárma. Feltűnt neki, hogy milyen kevés a gyerek. Már nem olyan volt, mint amikor ő volt kicsi. Az előző generáció által hozott erőszakhullámot követően rengeteg gyermek született, de azóta csak a természetes halállal kellett számolni, és így sokkal kevesebben nyertek a lottón. Mindez kevesebb síró gyermeket és kevesebb örömteli szülőt jelentett.

Mission végre átjutott az ajtón, és belépett a fő csarnokba. A kendőjével letörölte az izzadságot az ajkáról. Az előző emeleten elfelejtette megtölteni a kulacsát, és kiszáradt a torka. Kezdte megbánni, hogy úgy rohant. Mintha a közelgő születésnapja valami határidő lett volna, és minél előbb látogatja meg, majd hagyja ott az apját, annál jobb. De a gyermekkor hangjai és látványa eloszlatta minden sötét és dühös gondolatát. Hazatért, és szörnyen érezte magát, amiért ez ekkora örömmel töltötte el.

Ahogy a kapuk felé haladt, egyesek köszöntek vagy integettek neki. Néhány ismerős hordár zsákokban gyümölcsöt és zöldséget pakolt fel, amelyeket az étkezőbe kellett elhordani. A nagynénje épp egy standról árulta portékáját a biztonsági kapu előtt. Miután felhagyott a toldozással, felcsapott utcai árusnak, ám ennek törvényes volta erősen kétséges volt, hiszen sosem dolgozott árnyékként, így nem volt joga ezt a szakmát űzni.

Mission próbálta elkerülni a nő figyelmét; nem volt kíváncsi a nagynénje locsogására, és nem akarta, hogy összeborzolja a haját, vagy a kendőjét igazgassa.

A standok mögött kisgyermekek játszottak a sötét sarokban. Talán vetőmaggal kereskedtek. Annyi bizonyos, hogy nem voltak olyan feltűnésmentesek, mint azt gondolták magukról. A bejárati csarnok úgy festett, mint egy hatalmas bazár: a farmerek árulták a megtermelt javaikat, és a helyiséget távoli szintekről érkezők hada töltötte meg, akik mind ételért jöttek, mert attól féltek, hogy az ő üzletükbe máshogy nem jut el semmi. A félelem még nagyobb félelmet szült, a sokaság tömeggé duzzadt, és jól látszott, hogy innen már csak egy lépés a feldühödött embertömeg.

Az első biztonsági kapunál Frankie volt szolgálatban, egy hórihorgas fiú, akivel Mission együtt nőtt fel. Mission a homlokát az izzadságtól már így is nedves trikójába törölte.

– Szia, Frankie! – szólt oda.

– Mission! – Biccentés és mosoly volt a válasz. Semmi neheztelés nem volt a fiúban, aki annak idején a saját árnyékától is megijedt. Frankie apja is biztonsági volt, lent dolgozott az IT-részlegen. Ő azonban farmer akart lenni, amit Mission sosem tudott megérteni. A tanáruk, Varja néni, boldogan fogadta a hírt, és mindig arra buzdította Frankie-t, hogy kövesse az álmait. Ironikus, hogy végül épp a farmoknál teljesít Biztonsági Szolgálatot. Mintha képtelen lett volna maga mögött hagyni azt, amire született.

Mission mosolygott, és Frankie vállig érő hajára bökött.

– Mi van, rád borult a növesztő?

Frankie zavartan a füle mögé simította a haját.

– Tetszik? Anyám azzal fenyeget, hogy feljön egy késsel, és álmomban levágja.

– Üzenem neki, hogy én majd lefoglak, amíg megteszi – mondta Mission nevetve. – Átzümmögtetsz?

A talicskák és kocsik mellett egy széles kapu állt. Mission tudta, hogy nem lenne bölcs ötlet a forgóajtónál próbálkozni, amikor egy akkora pumpa lóg a hátán.

Frankie megnyomott egy gombot, és a kapu zümmögő hangon felzúgott, Mission pedig átment rajta.

– Aztán mit cipelsz? – kérdezte Frankie.

– Vízpumpát Winterstől. Mi újság?

Frankie a kapu mögött álló tömeget fürkészte.

– Várj egy percet – szólt. Két farmer elővette a belépőkártyáját, átment a forgókereszten, aztán tovább ballagtak. Frankie magához intett egy zöld ruhást, és megkérte, hogy vegye át a helyét.

– Na – szólt Frankie Missionhöz –, gyere velem!

A két régi barát elindult a folyosón, és a távolban derengő termesztőfények felé vették az irányt. A mámorító illatok ismerősek voltak.

Mission azon gondolkodott, vajon Frankie, aki a vízinövények bűzében nőtt fel, ugyanúgy gondol-e rájuk. Talán ő a termőföldek illatát érezte olyan bűzösnek, mint Mission a vízinövényekét. Frankie-nek talán azok a növények idéztek fel édes emlékeket.

– Errefelé tiszta őrültekháza van – suttogta Frankie, amikor távolabb kerültek a kapuktól.

Mission bólintott.

– Igen, láttam, hogy megint lett pár új stand. Mindennap egyre több van, nem?

Frankie megragadta Mission karját, és lelassította, hogy több idejük legyen beszélgetni.

Az egyik helyiségből friss kenyér illata áradt. A hetediken lévő pékség túl messze volt ahhoz, hogy a meleg kenyér onnan származzon, de időközben más szelek fújtak. A lisztet bizonyára valahol a farmokon őrölték.

– Ugye láttad, mit csinálnak odafent az étkezőben? – kérdezte Frankie.

– Pár hete vittem valamit arrafelé – felelte Mission. Hüvelykujját a vállpántja alá dugta, és néhány mozdulattal megigazította a nehéz pumpát. – Úgy láttam, valamit építenek a kivetítőknél, de nem tudom, mit.

– Növényt akarnak termeszteni – magyarázta Frankie. – Elvileg kukoricát is.

– Akkor, gondolom, kevesebb fordulót kell majd tennünk a farm és az étkező között – mondta Mission, azonnal arra gondolva, hogy mindez őt hordárként mennyiben érinti. – Roker ki lesz akadva, ha megtudja.

Frankie az ajkába harapott, és hunyorgott.

– Biztosan, de nem pont Roker volt az, aki saját babot kezdett termeszteni a diszpécserteremben?

Mission megmozgatta a vállát. Kezdett elzsibbadni a karja. Nem volt hozzászokva, hogy egy helyben ácsorogjon a rakománnyal – neki a mozgás volt a lételeme.

– Az más. Az az étel a gyalogláshoz kell.

Frankie a fejét rázta.

– Jó, de ez akkor is képuntatás tőle, nem?

– Mármint képmutatás?

– Bánom is én! A lényeg, hogy mindenki meg tudja magyarázni. „Azért tesszük, mert ők is teszik, és amúgy sem mi kezdtük. De az meg miért baj, ha mi egy kicsit többet teszünk, mint ők?” Ez az emberek hozzáállása. Ha mi hozzáteszünk egy kicsit, akkor a következő banda még többet tesz hozzá. Úgy mennek itt a dolgok, ahogy a fúró halad előre.

Mission a folyosó végén ragyogó fények felé pillantott.

– Nemtom – mondta. – A polgármester mintha mostanában nem fogná olyan szigorúan a dolgokat.

Frankie nevetett.

– Te tényleg azt hiszed, hogy itt ő a főnök? A polgármester fél. Öreg és fél. – Frankie körülnézett a folyosón, hogy nem jön-e valaki. Az idegesség és a paranoia gyermekkora óta benne volt. Fiatalkorukban jót szórakoztak rajta, de most inkább szomorú és aggasztó volt. – Emlékszel, amikor arról beszélgettünk, hogy mi lesz, ha majd mi leszünk a főnökök? Hogy minden más lesz?

– Ez nem így megy – mondta Mission. – Mire mi kerülünk hatalomra, addigra már öregek leszünk, és hidegen hagy majd az egész. És akkor majd a mi gyerekeink szidnak minket, hogy ugyanazt a szarságot folytatjuk.

Frankie nevetett, és úgy tűnt, hogy alábbhagy benne a feszültség.

– Asszem, igazad van.

– Viszont most megyek, mert leszakad a karom. – Mission feljebb húzta a hátán lévő pumpát.

Frankie a vállára csapott.

– Oké. Örülök, hogy láttalak.

– Szintúgy. – Mission bólintott, és elindult.

– Hé, Mish…

Megállt, és hátranézett.

– Te találkozol mostanában a Varjúval?

– Holnap megyek arrafelé – mondta, azt feltételezve, hogy túléli az éjszakát.

Frankie elmosolyodott.

– Mondd neki, hogy üdvözlöm, oké?

– Oké – felelte Mission.

Újabb név a listán. Ha az átadott üzenetekért fizetséget kért volna a barátaitól, már messze túlszárnyalta volna az addig félretett háromszáznyolcvannégy bónt. Ha csak minden üdvözletért, amit a Varjúnak átadott, fél bón ütötte volna a markát, már saját lakása lehetne, és nem kellene a pihenőhelyeken megszállnia. De a barátoktól kapott üzenetek súlya nem volt akkora, mint a sötét gondolatoké, ezért nem bánta, hogy foglalják a helyet. Így kevesebb hely jutott a többinek. Márpedig Mission így is éppen eleget cipelt a nehezebbik fajtából.

27

Több értelme lett volna, és a hátát is jobban megkíméli, ha Mission először lerakja a méretes pumpát, és csak azután látogatja meg az apját, de a cipekedés lényege az volt, hogy az öreg lássa őt a súlyos rakománnyal a hátán. A fiú így egyenesen az ültetőtermek felé vette az irányt, ahol az egyik parcellán már a nagyapja és talán még a dédapja is dolgozott. Átkelt a babok és az áfonyabokrok között, és túl a tökön és a krumplin, egy látszólag betakarításra váró kukoricamezőn meglátta az apját, amint négykézláb ügyködik. Mission fejében mindig is így maradt meg az apja: kis kerti ásóval dolgozott, a kezével pedig már úgy gyomlált megszokásból, mint amikor egy lány egyik ujjával a haját csavargatja anélkül, hogy tudna róla, mit is csinál.

– Apám!

Az öreg felé fordította a fejét. A homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek a termesztőfények melegétől. Egy másodpercre mintha mosoly jelent volna meg az arcán, de azonnal el is tűnt. Mission féltestvére, Riley egy hátsó sorból bukkant elő. A tizenkét éves fiú kiköpött mása volt az apjának. Mindkét keze földes volt. Felpattant, és hangosan kiáltott:

– Mission!

– Jól néz ki a kukorica – mondta Mission. Egyik kezével a kerítésbe kapaszkodott – a vállára nehezedő pumpa súlya gyötörte –, és hüvelykujjával megsimított egy levelet. A levél nedves volt. A kukoricacsövek alapján még néhány hét volt a betakarításig, de az illatuk így is magával ragadta Missiont. A szár mellett egy szúnyog igyekezett felfelé, de egy ügyes kézmozdulattal elkapta, és összenyomta a parazitát.

– Mit hoztál nekem? – visította a testvére.

Mission nevetett, és megsimította a kisöccse haját, amelynek színét az anyjától örökölte.

– Sajnálom, öcsi, de most jól felpakoltak. – Kissé oldalra fordult, hogy Riley – és az apja – jól lássa a nehéz terhet. Az öccse fellépett a kerítés legalsó lécére, és közelebb hajolt, hogy jobban lásson.

– Miért nem rakod le azt egy cseppet? – kérdezte az apja. A tenyerét összecsapta, hogy minden föld a kerítés túlsó oldalán maradjon, majd kezet rázott a fiával. – Jól nézel ki.

– Te is, apa. – Mission szívesen kihúzta volna magát, de a nehéz teher hanyatt rántotta volna. – Mi ez az új őrület, hogy saját növényt akarnak termeszteni az étkezőben?

Az apja morogva a fejét rázta.

– Úgy hallottam, kukoricát is. Már megint ez az istenverte felszervezés. – Egyik ujjával mellkason bökte Missiont. – Ennek ti is isszátok majd a levét, tudod-e?

Az apja a hordárokra gondolt, a hangsúlyból lehetett tudni. Mindig ilyen hangsúllyal beszélt róluk.

Riley a bátyja overalljának szárát rángatta, és azért kuncsorgott, hogy megkaphassa a kését. Mission kihúzta a pengét a tokjából, és átadta, miközben tekintetével az apját fürkészte. Némán figyelték egymást. Az apja öregebbnek látszott. A bőre színe olyan volt, akár az olajos fáé – túlságosan sötét volt a termesztőfények alatt töltött hosszú munkától. Úgy mondták, „lebarnult”. Erről két emelet távolságból is meg lehetett ismerni a farmereket.

A fejük fölött lévő körtékből erős fény sugárzott. A harag, ami egész úton elkísérte Missiont, keserű bánatba csapott át. Az anyja által hagyott űr szinte tapintható volt, és ez mindig emlékeztette arra, hogy milyen ára volt a születésének. De még ennél is erőteljesebb volt a sajnálat, amit az öreg iránt érzett, látva a beteg bőrét és az orrán lévő sötét foltokat, amelyeket az évek óta tartó robotolás okozott. Minden zöld ruhás ilyen volt – ők voltak azok, akik fáradhatatlanul munkálkodtak a siló halottai között.

Missionnek bevillant az első emléke, még fiúkorából: apró kerti ásóval játszott, amely annak idején óriási szerszámnak tűnt a szemében. Az apját utánozva ásta a földet a kukoricásban, amikor az öreg váratlanul csuklón ragadta.

– Itt ne áss – mondta fenyegetően. Ez még azelőtt volt, hogy Mission először látott volna temetést, mielőtt tudta volna, mi nyugszik a vetőmag alatt. Azután megtanult figyelni a kupacokra, ahol a föld sötétebb volt, mert frissen ásták.

– Látom, te kapod a nehéz holmit – törte meg az apja a csendet. Azt hitte, hogy a rakományt a diszpécserteremben bízták rá. Mission nem szólt az igazságról.

– Azt kapjuk, amit elbírunk – felelte. – Az öregebb hordárok leveleket kézbesítenek. Mindenki azt visz, amit elbír.

– Emlékszem, amikor először kiléptem az árnyékból – kezdte az apja. Hunyorogva a homlokát törölgette, és biccentett a sorok felé. – A krumplival bajlódtam, míg a mesterem áfonyát szedett. Kettőt a kosárba, egyet a szájába.

Már megint a régi történet. Mission figyelte, ahogy Riley az ujjbegyén próbálgatja a kés hegyét. A késért nyúlt, de az öccse elfordult tőle.

– Az öregebb hordárok azért visznek levelet, mert megtehetik – magyarázta az apja.

– Fogalmad sincs az egészről – ellenkezett Mission. A sajnálat elszállt, és visszatért a harag. – Az idősebb hordároknak rossz a térdük, ezért kapjuk mi a nehéz rakományt. Mellesleg, a bónuszt súly és idő alapján mérik, szóval nem bánom.

– Így igaz. – Az apja a lábára mutatott. – Bónuszt adnak neked, amit te a térdeddel fizetsz vissza.

Mission érezte, ahogy megfeszül az arca, és ahogy a nyakát elönti a forróság.

– Fiam, én csak azt akarom mondani, hogy a korral több előny illet meg, és egyszer te döntöd el, hogy melyik sort kapálod. Ennyi. Magad is meglátod majd.

– Már látom is, apa.

Riley felmászott a kerítés tetejére, és a foga tükörképét bámulta a kés pengéjében. A fiú orra máris foltos volt, kezdett lebarnulni, mint a farmerek. A hús betegsége apáról fiúra szállt. Mission látta maga előtt, ahogy Riley évek múltán a kerítés túloldalán dolgozik majd felnőtt emberként, és az ő gyereke játszik majd körülötte. Hálát adott azért, hogy kitört a farmok világából, és nem olyan munkája van, amelyből minden este hazavisz egy kicsit a körme alatt.

– Maradsz ebédre? – kérdezte az apja. Talán megérezte, hogy a véleményével csak elüldözi a fiát.

– Ha nem bánod – mondta Mission. Bűntudatot érzett, amiért az apja számított arra, hogy meg kell őt etetni, de örült, hogy legalább kérnie nem kellett. Ráadásul rosszulesett volna a mostohaanyjának, ha nem ugrik be meglátogatni őket. – Utána viszont rohanok. Ma van még egy… munkám éjszaka.

Az apja a homlokát ráncolta.

– Azért Allie-t tán csak meglátogatod. Állandóan rólad kérdezősködik. Az itteni fiúk közül pedig minden ujjára jutna egy kérő. Ha nem igyekszel, más veszi el.

Mission az arcát törölgetve próbálta elrejteni az érzéseit. Allie nagyszerű barát volt – az első szerelem, futó románc –, de őt feleségül venni olyan lett volna, mint a farmot elvenni. Azzal visszatért volna, hogy az eltemetett holtak között éljen.

– Most nem biztos – mondta. Rosszul érezte magát, hogy bevallotta.

– Oké. Na, menj, tedd azt le! Ne untassuk a bónuszodat a fecsegésünkkel. – Az öreg hangjából még a termesztőfényeknél is erősebben sugárzott a csalódottság, amelyet nem volt könnyű palástolnia. – Találkozzunk fél óra múlva az étkezőben! – A fia kezéért nyúlt, és megszorította. – Jó látni téged, fiam.

– Téged is. – Mission kezet rázott az apjával, majd a barázdák fölé hajolt, és összecsapta a tenyerét, hogy minden ráragadt földet leverjen. Riley vonakodva, de visszaadta a kést, amelyet Mission visszatett a tokjába. A nyél körül összepattintotta a csatot, és közben arra gondolt, hogy erre talán szüksége lesz aznap este. Egy percre elgondolkodott, hogy vajon figyelmeztesse-e az apját; vajon szóljon-e neki és Riley-nak, hogy éjjel ne menjenek ki, várják meg a reggelt odabent.

Végül nem szólt, csak vállon veregette az öccsét, majd a szivattyúterem felé vette az irányt. Amint elsétált az ültetők és begyűjtők sorai között, eszébe jutott, ahogy a farmerek összetákolt standokon árulják a saját zöldségüket, és maguk őrlik a lisztet; hogy az étkezőben saját növényt termesztenek, kukoricát is. És eszébe jutottak a nemrégiben talált tervek, amelyek azt mutatták be, hogyan lehet nehéz tárgyakat egyik emeletről a másikra vinni hordárok segítsége nélkül.

Mindenki próbált gondoskodni magáról arra az esetre, ha az erőszak visszatérne. Mission érezte, hogy az emberek egyre gyanakvóbbak és bizalmatlanok, hogy falakat húznak maguk köré. Mindenki próbált egy kicsit kevésbé függeni a többiektől, így készülve az elkerülhetetlenre, így próbálva kitartani.

Amikor a szivattyúteremhez érve meglazította a pántokat, veszélyes gondolata támadt, megvilágosodott: ha mindenki arra törekedett, hogy mások nélkül boldoguljon, az vajon hogyan viszi előre a közösséget?

28

A hatalmas csigalépcső fényei tompán pislákoltak éjszaka, hogy az emberek tudjanak aludni. Azon órákban jártak, amikor a gyermekek már rég álomba szenderültek az altatódalokon, és csak azok jártak a folyosókon, akik bűnös tetteken törték a fejüket. Mission mozdulatlanul várakozott a sötétben. Valahol a feje fölül olyan hang hallatszott, mint amikor szorosra kötnek egy kötelet, és átdobják valami fémen, majd a szálak recsegése, ahogy az acélba kapaszkodó kötél a nehéz súly alatt megfeszült.

Egy csapat hordár gyülekezett mellé a lépcsőházban. Mission a belső oszlopnak nyomta az arcát; a fém kellemesen hűtötte a bőrét. Próbálta nyugtatni magát, egyenletesen lélegezni, miközben a kötél hangját hallgatta. Tudta jól, milyen hangot ad ki, ismerte az égető érzést a nyakán, noha a seb az évek során behegedt – egy nyom, amelyet az emberek időnként megbámultak, de csak ritkán hoztak szóba. És újra: a szürke félhomályban felismerhető recsegést hallatott a kötél, amikor fentről lassan engedni kezdték a terhet.

A jelet várta. A kötélen járt az esze, és az életen – csupa tiltott dolgon. Volt egy könyv a diszpécserteremben, lent a hetvennegyediken, amelyben minden részletet feljegyeztek. A hordárok fő pihenőállomásán egy tengernyi papírból összefűzött, hatalmas főkönyv volt lelakatolva. Bizonyos kézbesítéseket ebben a könyvben vezettek, gondos alapossággal. Mindent kézzel jegyeztek le, hogy az információ ne szökhessen meg a vezetékeken.

Mission azt hallotta, hogy az idősebb hordárok egyes csöveket ebben a főkönyvben tartottak nyilván, de nem tudta, miért. A rezet is ide jegyezték fel, meg a különböző folyadékokat és porokat is, amelyek a Vegyészetről kerültek ki. Ha valaki ezekből rendelt – vagy a kötélből túl sokat –, egyből felkerült a feketelistára. A hordárok voltak a híresztelések urai. Mindenről tudták, hogy hová tart. A suttogásuk pedig lecsapódott páraként gyűlt össze a diszpécserterem fő pihenőállomásán, ahol végül mindent leírtak.

Mission hallgatta a kötél recsegő dalát a sötétben. Tudta jól, milyen érzés, amikor a hurok a nyakára feszül. Furcsállta, hogy senkit nem érdekel, ha valaki csak épp annyit rendelt kötélből, hogy fel tudja akasztani magát. De ha az ember annyit rendelt, hogy azzal emeleteket lehetett átszelni, azonnal furcsán néztek.

Ilyesmiken járt az esze, amikor megigazította a kendőjét a nyakán. Az ember nyugodtan véget vethet a saját életének – gondolta –, de mások munkájának nem.

– Készülj – hangzott a suttogás felülről.

Mission még szorosabbra fonta ujjait a kés markolata körül, és a feladatra koncentrált. Próbált látni valamit a halvány fényben. Hallotta a többi hordár ütemes lélegzetvételét maga körül. Biztos volt benne, hogy azok is feszült figyelemmel várnak, és ugyanúgy a késüket szorongatják.

A kés a munka velejárója volt. A hordárnak szüksége volt rá, ha a kiszállított árut bontotta ki, ha gyümölcsöt vágott fel menet közben, és még a béke fenntartásához is, hiszen a kés gazdája keresztül-kasul bejárta a silót, miközben számtalan veszéllyel kellett szembenéznie. Mission most a kezében szorongatta sajátját, és a parancsra várt.

A lépcsőházban két teljes fordulóval feljebb, egy homályos lépcsőpihenőn farmerek vitatkoztak halkan, miközben a kötél másik végével bajlódtak. A hordárok munkáját végezték az éj leple alatt, megspórolva ezzel akár kétszáz bónt is. A kötelet a korláton túl elnyelte a sötétség. Mission áthajolt a korláton, és vakon tapogatózva kereste. Tűz öntötte el a nyakát, a penge markolata pedig bizonytalanul állt izzadó tenyerében.

– Még ne – suttogta Morgan, és Mission egykori mestere kezét érezte a vállán, amint érte nyúl, és visszatartja. Mission megnyugodott. Újabb halk nyikorgás, a kötél tovább feszült a nehéz generátor súlya alatt, majd sűrű szürke folt jelent meg a sötétségben. A fentiek suttogva szólongatták a lentieket, amint átadták a rakományt – zöld ruhások végezték a kék ruhások munkáját.

Ahogy a szürke folt lassan eloszlott, Mission az éjszakai feladat veszélyeire gondolt, és csodálkozva kapta magát azon, hogy a szívét félelem szorítja. Hirtelen törődni kezdett az életével, az élettel, amelynek egyszer maga próbált véget vetni, amelynek léteznie sem kellett volna. Azon gondolkodott, vajon milyen lehetett az anyja, miket tett még azon az engedetlenségen kívül, amely az életébe került. Összesen ennyit tudott az édesanyjáról. Tudta, hogy a csípőjébe ültetett implantátum meghibásodott, és hogy ez tízezerből egyszer fordul elő. És ahelyett, hogy jelentette volna a hibát – és a terhességet –, bő ruhákba öltözve rejtegette titkát addig a napig, amíg a Szerződés értelmében már nem kezelhették daganatként a gyermeket.

– Készülj – suttogta Morgan.

A generátor szürke foltja lassan továbbhaladt lefelé, eltűnve szem elől. Mission a kését szorongatva azt kívánta, bárcsak kivágták volna az anyjából, és egyszerűen kidobták volna. De ha a megszabott dátum elmúlt, az életért élet volt a fizetség. Így szólt a Szerződés. Mission rácsok mögött született, de szabadon engedték, míg az anyját takarítani küldték.

– Most – utasította Morgan, és Mission tette a dolgát. Puha, kitaposott bakancsok nyikorogtak a fölöttük lévő lépcsőkön, amint a férfiak megindultak. Mission a saját feladatára koncentrált. Az ívelt korlátnak dőlve előrehajolt, és kinyújtotta kezét az alatta lévő semmibe. A tenyere megtalálta az acélnál is keményebbre feszült kötelet, és nekinyomta a pengét.

Egy pattanást hallott, mint amikor a porcot ropogtatják. A fonott kötél első rétege az éles penge érintésétől azonnal elszakadt.

Missionnek egy másodpercre eszébe jutottak az alatta lévő lépcsőpihenőben állók. A farmerek cinkosai két emelettel lejjebb várakoztak. Néhányan megindultak felfelé a lépcsőn. Legszívesebben Mission is velük tartott volna. Apró, fűrészelő mozdulat, és az egész kötél megadta magát. Szinte hallani lehetett, ahogy a generátor fütyülve zuhan le. Egy pillanattal később borzalmas dübörgés rázta meg a lépcsőházat, és emberek üvöltése hallatszott lentről. Fent eközben kitört a harc.

Mission egyik kezével a korlátba kapaszkodott, másikkal a kését markolta, és hármasával szedte a lépcsőfokokat. A fenti csetepaté felé igyekezett, hogy örökre megleckéztesse azokat, akik megszegték a Szerződést, akik más ember munkáját próbálták elvégezni. A pihenőről morgások, nyögések és tompa puffanások hangja szűrődött le, Mission pedig a következményekkel mit sem törődve belevetette magát a tömegbe, és csak a harcra koncentrált.

29

2212

1-es siló

A tolószék kerekei csikorogva forogtak. Minden fordulatot szörnyű sikoly jelzett, majd síri csend követett. Donald csak a ritmikus hangot figyelte, és el is felejtette, hogy tolják. Lehelete apró felhőként hagyta el a száját – a terem levegője is olyan fagyos volt, akár a csontjai.

Mindkét oldalt tartályok végtelen sora szegélyezte. Az apró kijelzőkön nevek világítottak narancsszínnel. Kitalált nevek voltak, azok, amelyek elválasztották a múltat a jelentől. Donald figyelte, ahogy a nevek elsuhannak a szeme előtt, amint a kijárat felé tolják. Nehéznek érezte a fejét. A visszatérő emlékek súlya nyomta, amelyektől az álmok füstfelhőkként foszlottak szerte.

A halványkék overallos férfiak áttolták az ajtón, ki a folyosóra. Egy ismerős szoba ismerős asztalához kanyarodtak. A tolószék megremegett, amikor leemelték a csupasz lábát a tartóról. Donald egyre csak azt kérdezte, hogy meddig tartott, mennyit aludt át.

– Száz évet – felelte valaki. Tehát összesen már százhatvan éve az eligazításnak. Nem csoda, hogy a tolószék olyan ingatag volt, hiszen már Donaldnál is öregebb volt. A csavarok kilazultak a hosszú évek során, amelyeket átaludt.

Felsegítették. A lábfeje még mindig zsibbadt a fagyasztástól, a hideg fájdalmas csípésekkel távozott a testéből. Elhúztak egy függönyt. Arra kérték, hogy vizeljen egy edénybe. Hatalmas megkönnyebbülés volt számára. A vizelete szénfekete volt – az elpusztult gépek így ürültek ki a szervezetéből. A papírköntös nem melegítette eléggé, bár tudta jól, hogy a hideg a testéből áradt, nem a szobából. Megint kapott a keserű italból.

– Mennyi idő, mire kitisztul a feje? – kérdezte valaki.

– Egy nap – felelte az orvos. – Legkorábban holnapra.

Leültették, és vért vettek tőle. Egy öregember fehér overallban és csaknem ugyanolyan színű hajjal, a homlokát ráncolva állt az ajtóban.

– Tartalékolja az erejét – mondta. Bólintott egyet az orvos felé, jelezve, hogy folytassa a munkát, majd eltűnt, mielőtt Donald megtalálhatta volna a homályos emlékei között, ki is az. Megszédült, ahogy azt figyelte, hogy a hidegtől kék véréből mintát vesznek.

Ismerős liftbe szálltak. A körülötte állók beszélgettek, de a hangjuk távolinak hatott. Donald úgy érezte magát, mint akit begyógyszereztek, de jól emlékezett arra, hogy már nem szedte a pirulákat. Remegő ujjait a szájához emelte, és a fekélyeket kereste, a helyeket, ahová a pirulákat rejtette, majd kiköpte.

De a fekélyek eltűntek. Bizonyára álmában gyógyultak be, talán évtizedekkel korábban. A lift ajtói kinyíltak, és ő kezdett magához térni.

Egy újabb folyosóra tolták be. A falakon a kerekek magasságában kopásnyomok látszottak, fekete nyomok jelezték, ahol valaha a gumi és a festék összeért. A falakat, a mennyezetet, a csempéket fürkészte. Az idő vasfoga semmit nem kímélt. Hiszen tegnap még minden új volt, mára viszont romokban hevert. Donald emlékezett, hogy egyszer ő maga is ilyesmi folyosókat tervezett. Mindent úgy terveztek, hogy akár ezer év múlva is álljon. Az igazság végig a szeme előtt volt. Az igazság ott volt a tervekben, az arcába bámult, de túl nagy őrültségnek tűnt ahhoz, hogy komolyan lehessen venni.

– A következő az – morogta valaki a háta mögött. Donaldot egyik zárt ajtótól a másikhoz tolták. Az egyik segéd megkerülte a tolószéket, a csípőjén kulcscsomó táncolt. Választott egy kulcsot, bedugta a zárba, és finom kattanással elfordította. A zsanérok sikítva felsírtak, amikor a segéd kinyitotta az ajtót, majd felkapcsolta a villanyt.

A szoba olyan volt, mint egy cella. Állott szag utalt arra, hogy hosszú ideje nem járt bent senki. A világítás néhány kattanás után életre kelt. A sarokban keskeny emeletes ágy állt, de volt még ott egy kis asztalka, egy szekrény és egy fürdőszoba is.

– Miért vagyok itt? – kérdezte rekedt hangon Donald.

– Ez lesz a szobája – mondta a segéd, majd eltette a kulcsait. Fiatal tekintetét a tolószék mögött álló férfira szegezte, mintha engedélyre várna, hogy válaszolhasson a kérdésre. Egy másik fiatal férfi Donald elé lépett, a lábát lesegítette a tartóról, és a hosszú évek alatt kitaposott szőnyegre tette.

Donald utolsó emlékében vicsorgó szárnyas kutyák üldözték egy csontokból álló hegyen. De az csak álom volt. Vajon mi lehetett az utolsó valódi emlék? Egy tű rémlett. Haldoklott. Az valódinak tűnt.

– Úgy értem – Donald fájdalmasan nyelt egyet –, miért vagyok… ébren?

Majdnem azt mondta, hogy életben. A két segéd tanácstalan pillantásokat váltott, miközben átsegítették Donaldot az ágy alsó szintjére. A tolószék újra nagyot nyikordult, amikor kitolták a folyosóra. A széket toló férfi megállt, széles háta mögött eltörpült az ajtó.

Az egyik beteghordó megfogta Donald csuklóját. Két ujjal kissé megnyomta a fagyos kék vénákat, és csak az ajka mozgása árulta el, hogy számol. A másik segéd két pirulát ejtett egy műanyag pohárba, és egy vizespalack kupakjával matatott.

– Arra nem lesz szükség – szólalt meg az ajtóban álló árny.

A gyógyszerező segéd a válla fölött hátrapillantott, amikor az idősebb férfi belépett az aprócska szobába, kiszorítva ezzel a levegőt. A szoba hirtelen összement. Donald szinte fuldokolt.

– Maga a Jeges… – suttogta Donald.

Az ősz hajú öregember intett a segédeknek.

– Magunkra hagynának minket egy percre? – kérdezte. A segéd, amelyik Donald csuklóját markolta, befejezte a számolást, és bólintott a másiknak. A pirulákat senki nem nyelte le – halkan zörögtek a pohárban, amikor eltették őket. Az öregember arca láttán Donaldban egy távoli emlék derengett az álmok és látomások között.

– Emlékszem magára – mondta Donald. – Maga a Jegesember.

A férfi elmosolyodott, szája és szeme körül ráncok jelentek meg. A folyosón egyre távolabb nyikorgott a tolószék. Az ajtó bezárult. Donald úgy hallotta, hogy a zárat is ráfordították, de néha a foga is vacogott, és a hallása sem volt teljesen tiszta.

– Thurman – javította ki a férfi.

– Emlékszem – mondta Donald.

Emlékezett az irodájára az egyik felsőbb szinten, és egy másikra, messze onnan, ahol még esett az eső, nőtt a fű, és ahol évente egyszer virágzott a cseresznye. A férfi valaha szenátor volt.

– A tény, hogy emlékszik, olyan rejtély, amely még megoldásra vár. – Az öreg oldalra billentette a fejét. – Most viszont jó, hogy emlékszik. Emlékeznie kell.

Thurman a fémszekrénynek dőlt. Úgy tűnt, mintha napok óta nem aludt volna. A haja összevissza állt – Donald nem ilyennek emlékezett rá. Szomorú szemei körül sötét foltok látszottak. Valahogy sokkal… öregebbnek tűnt.

Donald lenézett a saját tenyerére. Az ágy rugóitól olyan volt, mintha az egész szoba imbolyogna. Megint egy borzalmas kép villant be: egy férfi, aki emlékezett a saját nevére, és ki akart szabadulni.

– A nevem Donald Keene.

– Tehát emlékszik. És tudja, hogy én ki vagyok? – Összehajtott papírlapot vett elő, és a válaszra várt.

Donald bólintott.

– Helyes. – A Jegesember megfordult, és a szekrényre tette a papírt. A nadrágja zsebében tartotta, ezért a lap szélei felfelé, a mennyezet felé mutattak.

– Azt akarjuk, hogy mindenre emlékezzen – mondta. – Nézze át ezt a jelentést, ha felszállt a köd, hátha beugrik róla valami. Ha a gyomra is rendben lesz, hozatok magának valami rendes ételt.

Donald a homlokát dörzsölte.

– Jó ideig nem volt köztünk – mondta a Jegesember. Az öklével megkopogtatta az ajtót.

Donald a lábujjait a szőnyegnek dörzsölte. Kezdett belőlük elmúlni az érzéketlenség. Az ajtó zárja kattant egyet, majd kinyílt, és a szenátor ismét kitakarta a folyosóról beszűrődő fényt. Egy pillanatra árnyékká változott.

– Pihenjen, aztán együtt rájövünk a válaszokra. Valaki látni akarja.

Az ajtó bezáródott, még mielőtt Donald megkérdezhette volna, miről van szó. Ahogy a férfi elment, mintha a szoba megnőtt volna. Donald mély levegőt vett. Összeszedte minden erejét, megkapaszkodott az ágykeretben, és megpróbált felállni. Egy percig csak billegve állt egy helyben.

– Rájövünk a válaszokra – ismételte hangosan.

Valaki látni akarja.

Megrázta a fejét, mire az egész világ forogni kezdett. Mintha bármire is tudná a választ. Semmi más nem volt a fejében, csak kérdés. Rémlett neki, hogy a segédek, akik felébresztették, egy összeomló silót emlegettek. A számra már nem emlékezett. De miért ébresztenék fel ezért?

Tétován az ajtóhoz botladozott, megragadta a gombot, és meggyőződött arról, amit már amúgy is tudott. A szekrényhez lépett, és a gyűrött papírdarabért nyúlt.

– Pihenjen – mondta, és nevetett az elgondoláson. Mintha tudna aludni. Úgy érezte magát, mintha világéletében csak aludt volna. Felemelte és kihajtotta a darab papírt.

Egy jelentés. Donald emlékezett rá. Egy jelentés másolata volt. Egy fiatal fiúról szólt, aki borzalmas dolgokat tett. A szoba úgy forgott vele, mintha csak egy nagy tengelyen állt volna. Egymást taposó és haldokló emberek képe lebegett előtte, majd szörnyű parancsot adott, és arcok bámulták őt egy folyosón, de mindez valamikor nagyon régen történt.

Donald néhány pislogással megszabadult a könnyeitől, és a kezében reszkető jelentést olvasgatta. Ezt ő írta? Emlékezett, arra, hogy aláírta.

De nem az ő neve szerepelt a lap alján. Az ő kézírása volt, de nem az ő neve.

Troy.

Donald lába elzsibbadt. Az ágyhoz indult, de a padlón esett össze, amikor elárasztották az emlékek. Troy és Helen. Helen és Troy. Emlékezett a feleségére. Látta maga előtt, ahogy a felesége eltűnik egy domb mögött, kezét a magasba tartva bámulja az aláhulló bombákat, miközben Donaldot a húga és egy sötét, névtelen árnyék húzza vissza. Emberek özönlöttek lefelé egy lejtőn, egyenesen egy mély szakadékba, és mindent fehér köd borított.

Emlékezett. Emlékezett arra, hogy a segítségével mit tettek a világgal. Egy bajba jutott fiú volt a halottakkal teli silóban, egy árny a szerverek között. Az a fiú vetett véget a tizenkettes silónak, amiről Donald jelentést írt. De Donald… mit tett? Nem csak megölt egy silónyi embert; ő rajzolta a terveket, amelyek segítettek elhozni a világvégét. A jelentés remegett a kezében, ahogy az emlékei lassan visszatértek. És a lehulló könnyek halványkék cseppekké váltak a papírlapon.

30

Néhány órával később egy orvos levest, kenyeret és egy nagy pohár vizet hozott. Donald mohón evett, míg az orvos a karját vizsgálta. A meleg leves csodálatos érzéssel töltötte el. Mintha a teste közepébe áramlott volna, ahonnan a hőt kifelé sugározva melegítette mindenét. Jókorát harapott a kenyérbe, és leöblítette a vízzel. Olyan falánk módon evett, mint aki hosszú évek óta koplal.

– Köszönöm – mondta két falat között. – Az ételt.

A doktor felpillantott a vérnyomásmérésből. Idősebb, nagydarab férfi volt, a szemöldöke dús, vékony haja pedig úgy lógott a fejéről, mint a felhők a magas hegycsúcsokon.

– Donald vagyok – mutatkozott be.

Az öreg zavartan nézett rá. Szürke szemével az írótömböt fürkészte, mintha vagy annak, vagy a betegnek nem lehetne hinni. A vérnyomásmérő mutatója Donald pulzusával egy ütemre ugrált.

– Ki maga? – kérdezte Donald.

– Dr. Sneed – érkezett végül a tétova válasz.

Donald nagyot kortyolt, és hálával gondolt arra, aki szobahőmérsékletű vizet küldött. Soha többé nem vágyott semmi hidegre a szervezetében.

– Hová valósi?

A pánt tépőzárja hangosan csörgött, amikor az orvos levette Donald karjáról.

– A tizediken lakom, de a hatvannyolcadikon van az irodám. – Elpakolta a vérnyomásmérőt, és felírt valamit.

– Úgy értem, hová valósi? Tudja… azelőttről.

Dr. Sneed megkocogtatta Donald térdét, és felállt, majd az írótömböt az ajtó külsején lógó kampóra akasztotta.

– A következő néhány napban szédülhet. Ha remegést tapasztal, azonnal értesítsen!

Donald bólintott. Emlékezett, hogy már korábban is ugyanezt a tanácsot kapta. Vagy az a legutóbbi műszakkor volt? Talán azok miatt ismételték, akiknek gondjuk volt az emlékezéssel. Donald tudta, hogy ő nem lesz olyan. Ezúttal nem.

A szoba árnyékba borult. Donald felnézett az ajtóban álló Jegesemberre. Megfogta a tálcáját, nehogy leboruljon a térdéről.

A Jegesember bólintott dr. Sneednek, Donald pedig arra gondolt, hogy egyiküknek sem ez az igazi neve. Thurman, mondogatta magában. Thurman szenátor. Tudta.

– Van egy perce? – kérdezte Thurman az orvost.

– Hát persze. – Dr. Sneed fogta a táskáját, és kiment a szobából. Az ajtózár egy kattanással elfordult, és Donald magára maradt a levesével.

Csendben kanalazta az ételt, miközben próbált kivenni valamit a túloldalról beszűrődő morajból.

A neve Thurman, ismételgette magában. És nem szenátor. Minek lenne a szenátora? Azok az idők már elmúltak. Donald maga rajzolta hozzá a terveket.

A gyűrött jelentés a szekrényen hevert, ahová először tették. Donald harapott egy kis kenyeret, és a saját kezűleg tervezett emeletekre gondolt. Az emeletek azóta valósággá váltak. Léteztek. Emberek laktak bennük, akik a gyermekeiket nevelték, nevettek, veszekedtek, énekeltek a zuhany alatt, és eltemették halottaikat.

Néhány perccel később a gombkilincs elfordult, és az ajtó kinyílt. A Jegesember egyedül tért vissza. Becsukta maga mögött az ajtót, és aggódva figyelte Donaldot.

– Hogy érzi magát?

A kanál az edény szélének koccant. Donald letette az evőeszközt, és két kézzel megragadta a tálcát, hogy a keze ne remeghessen, és ne szorulhasson ökölbe.

– Tudja – sziszegte Donald összeszorított foggal. – Maga tudja jól, mit tettünk.

Thurman ártatlanul Donald felé fordította a tenyerét.

– Tettük, amit tennünk kellett.

– Nem! Ne jöjjön nekem ezzel! – Donald a fejét rázta. A poharában lévő víz úgy remegett, mintha valami veszélyes szörnyeteg közeledett volna. – A világ…

– Megmentettük.

– Ez nem igaz! – kiáltotta Donald érces hangon. Próbált visszaemlékezni. – A világ már nincs többé. – A kilátás jutott eszébe, amelyet az étkezőbőll látni. Emlékezett a barna dombokra és a vészjósló fehér felhőkre. – Elpusztítottuk. Mindenkit megöltünk.

– Ők már halottak voltak – mondta Thurman. – Mind azok voltunk. Mindenki meghal, fiam. Csak az számít, hogy…

– Elég! – Donald úgy hessegette el a szavakat, mintha zümmögő rovarok lettek volna, amelyek meg akarták csípni. – Ezen nincs mit szépíteni… – Érezte az apró nyálcseppeket az ajkán. A ruhája ujjába törölte a száját. Az ölében lévő tálca megcsúszott, és elindult lefelé, ám Thurman villámgyorsan – gyorsabban, mint azt egy ilyen korú embertől várni lehetne – ott termett, és elkapta. A kis asztalra tette a tálcát a megmaradt étellel, és akkor, amint olyan közel álltak egymáshoz, Donald látta, hogy valóban megöregedett. A ráncai mélyebbek lettek, a bőre csak lógott a csontról. Fogalma sem volt, vajon mennyi időt tölthetett ébren, amíg Donald a tartályban szunnyadva várt.

– A háborúban sokakat megöltem – mondta Thurman, tekintetét a tálcára szegezve.

Donald azon kapta magát, hogy az öreg nyakát bámulja. Kezét összekulcsolva próbált megnyugodni. Az emberölés váratlan beismerésétől úgy tűnt, mintha Thurman olvasna Donald gondolataiban, mintha így figyelmeztetné őt arra, hogy fékezze a gyilkos szándékait.

Thurman a szekrényhez fordult, és a kezébe vette az összehajtott papírlapot. A szétnyitott papíron Donald meglátta a halványkék foltokat, amelyeket még jéghideg könnyei ejtettek korábban.

– Azt mondják, a gyilkolás minden alkalommal egyre könnyebb lesz – magyarázta Thurman. A hangja szomorú volt, nem fenyegető. Donald a térdére pillantott, és látta, hogy fel-le ugrál. Sarkát a földre szorítva próbálta mozdulatlanságra bírni a lábát. – Nekem mindig csak rosszabb lett. Volt egy ember Iránban…

– Az egész rohadt bolygó! – suttogta Donald, minden szót alaposan kihangsúlyozva. Ezt mondta, de valójában csak a feleségére, Helenre gondolt, aki rossz domb mélyére került, és minden, ami valaha volt, porrá lett. – Mindenkit megöltünk!

A szenátor mély levegőt vett, és egy pillanatig bent tartotta.

– Mondtam már – kezdte –, már halottak voltak.

Donald térde akaratlanul is ismét ugrálni kezdett. Thurman a jelentést tanulmányozta, mint aki nem ért valamit. A papír kissé reszketett a kezében, de talán csak a mennyezeti szellőzőből beáramló levegő miatt, hiszen a haja is emiatt mozgott.

– Kásmar mellett voltunk – mondta Thurman. – A vége felé járt a háború, amikor épp szétrúgták a seggünket, de mi persze azt hazudtuk a világnak, hogy győzelemre állunk. Volt egy tizedes az osztagomban, James Hannigan, a csapat orvosa. Fiatal srác, mindennel viccelt, de ha a helyzet úgy kívánta, komoly is tudott lenni. Olyan, akit mindenki szeret. Az ilyet a legrosszabb elveszíteni.

Thurman a távolba révedve a fejét ingatta. A mennyezeti szellőző elcsendesedett, de a jelentés nem szűnt meg reszketni.

– A háborúban sokakat megöltem, de csak egyszer öltem igazán azért, hogy életet mentsek. A többinél azt sem tudtam, mit teszek, amikor meghúztam a ravaszt. Talán egy olyat terítettem le, aki így nem jutott el a saját célpontjáig, és nem árthatott többé senkinek. De talán valaki olyat, aki egyike lett volna a fegyvert letevő ezreknek; visszament volna a családjához, nyit egy étkezdét a nagykövetség mellett, aztán az ott állomásozó katonákkal beszélget a kosárlabdáról. Egy jó ember. Sosem lehetett tudni. Csak megöltem őket, és sosem tudtam, hogy jót teszek-e vele, vagy sem.

– Hány milliárd…? – Donald nagyot nyelt. Az ágy szélére csúszott, és a tálca felé nyúlt. Thurman értette, mit akar, és odaadta neki a félig üres poharat. Donald panaszaival továbbra sem foglalkozott.

– Hannigant Kásmar mellett találta el egy repesz. Az a fajta sérülés volt, amit, ha sikerül orvoshoz vinni, túlél, aztán a kocsmában a pólóját felhúzva büszkélkedik a heggel. De nem tudott járni, és túl meleg volt a helyzet ahhoz, hogy légi segítséget kérjünk. A szakaszom beszorult, ki kellett volna törnünk onnan. Nem láttam rá esélyt, hogy eljutunk egy biztonságos leszállási körzetig, és megmentjük. Abban viszont biztos voltam, mert rohadt sokszor láttam ilyet, hogy két-három emberem odaveszett volna, mire kivisszük. Mindig ez van, ha valaki a puskája helyett katonát cipel. – A ruhája ujját a homlokának nyomta. – Láttam már korábban.

– Úgyhogy hátrahagyta – állapította meg Donald, sejtve a történet végét. Kortyolt egyet a kissé zavaros felszínű vízből.

– Nem. Megöltem. – Thurman az ágy lábára meredt. A semmibe bámult. – Az ellenség nem hagyta volna meghalni, ott, úgy, legalábbis biztosan nem. Összefércelték volna, hogy aztán levideózzák az egészet. Összevarrták volna a hasát, hogy aztán elvágják a torkát. – Donaldhoz fordult. – Döntenem kellett, méghozzá gyorsan. És minél régebb óta cipelem ezt magammal, annál biztosabb vagyok benne, hogy jól döntöttem. Aznap elveszítettünk egy embert. Én pedig megmentettem kettő vagy három másikat.

Donald a fejét rázta.

– Az nem ugyanaz, mint amit mi… amit maga…

– De igen, pontosan ugyanaz. Emlékszik Safedre? Hogy minek nevezte a média az ott történteket?

Donald emlékezett Safedre. Egy izraeli város Názáret közelében, Szíria mellett. A háború legtöbb áldozatot követelő tömegpusztító csapása. Bólintott.

– Az egész világgal ugyanaz történt volna. Minden pontosan ugyanúgy nézne ki, mint Safed. – Thurman csettintett. – Tízmilliárd élet hunyt volna ki egy szempillantás alatt. Mindannyiunkat megfertőztek, fiam. Már csak az volt a kérdés, mikor aktiválják. Safed csak… amolyan főpróba volt.

Donald a fejét rázta.

– Nem hiszek magának! Miért tenne bárki ilyet?

Thurman összevonta a szemöldökét.

– Ne legyen naiv, fiam! Van, akinek ez az élet fabatkát sem ér. Ha tízmilliárd ember elé odatenne egy gombot, amit, ha megnyomnak, azon nyomban meghal mindenki, ezrek rohannának megnyomni. Tízezrek. Csak idő kérdése volna. És ez a gomb létezett.

– Nem! – Donald előtt újra megelevenedett a nap, amikor először bekerült a kongresszusba, és életében először beszélt a szenátorral. Akkor is ugyanígy érezte magát: a hazugságok és az igazság egymást elfedve keveredtek össze. – Ezt sosem fogja nekem megmagyarázni. Begyógyszerezhet vagy megölhet, de ezt sosem hiszem el magának.

Thurman a jelentést tanulmányozta. Valamiben bizonytalannak tűnt. A papírlap remegett kissé, de talán csak a mennyezeti szellőző miatt. Egyszer csak egyetértően bólintott.

– A gyógyszer magánál nem működik, ez már az első műszakján kiderült. Nagyon ritkán előfordul, hogy egyesek ellenállnak a hatásnak. Jó lenne tudni, miért.

A hallottakon Donald csak nevetni tudott. A falnak dőlt, ezzel elrejtve arcát az emeletes ágy árnyékában.

– Talán túl sokat láttam ahhoz, hogy képes legyek felejteni – mondta.

– Nem hiszem. – Thurman lehajolt, hogy a szemébe nézhessen. Donald ivott egy korty vizet, a poharat két kézzel szorítva. – Minél több szörnyűséget lát az ember, annál nagyobb a trauma, és annál jobban hat a gyógyszer. Úgy még könnyebb felejteni. Kivéve egyeseknek. Ezért is vettünk mintát.

Donald a karjára nézett. A seb, amelyet az orvos tűje ejtett, egy apró, négyzet alakú tapasszal volt leragasztva. Tehetetlenség és félelem fogta el.

– Azért ébresztettek fel, hogy vért vegyenek tőlem?

– Nem kimondottan. – Thurman habozott. – A teste ellenállása a gyógyszerrel szemben roppant kíváncsivá tesz, de azért van ébren, mert megkértek, hogy ébresszem fel. Elveszítjük a silókat…

– Hát nem ez volt a terv? – Donald köpött egyet. – Elveszíteni a silókat? Azt hittem, ezt akarta. – Látta maga előtt, amint vörös filccel áthúzza a tizenkettes siló rajzát, az elveszett életeket. Ezzel is számoltak. Minden siló feláldozható. Ezt mondták neki.

Thurman a fejét rázta.

– Akármi is történik odakint, meg kell értenünk. És van itt valaki, aki… aki szerint maga rábukkanhatott a válaszra. Felteszünk néhány kérdést, és már mehet is vissza.

Mehet is vissza. Szóval nem szántak neki hosszú ébrenlétet. Csupán azért ébresztették fel, hogy vért vegyenek tőle, belenézzenek a fejébe, aztán azonnal le is fagyasztják. Donald a karját dörzsölgette, amely a szokottnál soványabbnak tűnt. A tartályban lévők haldokoltak. Lassabban, mint éber állapotukban, de haldokoltak.

– Tudnunk kell, mire emlékszik a jelentéssel kapcsolatban. – Thurman felé tartotta a papírt. Donald egy legyintéssel odébb lökte.

– Már átnéztem – mondta. Látni sem akarta. Ha becsukta a szemét, a kétségbeesett embereket látta, akik kimenekültek a poros felszínre, akiknek ő maga írta alá a halálos ítéletét.

– Vannak gyógyszereink, amelyek talán enyhíthetik a…

– Nem! Nem kell több gyógyszer! – Donald keresztbe tette a csuklóját, és Thurman felé nyújtotta a karját. – Nézze, nem vagyok immunis a gyógyszerükre. – Jöjjön az igazság! Elege volt a hazugságokból. – Nincs benne semmi rejtély. Egyszerűen nem szedtem őket.

Csodás érzés volt bevallani. Ugyan mit tesznek vele ezek után? Újra elaltatják? Megint ivott egy korty vizet, és várta a vallomása hatását. Nyelt egyet.

– Az ínyemhez rejtettem a gyógyszereket, aztán később kiköptem, ennyi az egész. Valószínűleg a többiek is ezt csinálták, akik emlékeztek. Például Hal, vagy Carlton, vagy tudom is én, hogy hívták.

Thurman hűvös nyugalommal figyelte őt. A tenyerét ütögette a jelentéssel, mintha a hallottakat próbálná feldolgozni.

– Tudunk róla, hogy abbahagyta a gyógyszerek szedését – szólalt meg végül. – Arról is, hogy mikor.

Donald vállat vont.

– Akkor a nagy rejtély ezzel meg is van oldva. – Megitta a maradék vizét, és a tálcára tette az üres poharat.

– Nem a pirulák nem hatnak magára, Donny. Az emberek azért hagynak fel a pirulák szedésével, mert emlékezni kezdenek, és nem fordítva.

Donald hitetlenül bámult Thurmanre.

– Az ember vizelete más színű lesz, ha nem szedi, az ínye pedig kisebesedik ott, ahová rejti. Ezekre a jelekre figyelünk.

– Micsoda?

– Donny, a pirulákban nincs gyógyszer.

– Nem hiszek magának.

– Mindenkit begyógyszerezünk. Vannak olyanok, akik immunisak. De maga nem kellene, hogy az legyen.

– Baromság. Tisztán emlékszem, hogy a piruláktól kába voltam. Amint abbahagytam a szedésüket, azonnal jobban lettem.

Thurman oldalra billentette a fejét.

– Azért hagyta abba a szedésüket, mert… nem mondom, hogy kezdett jobban lenni. Azért, mert kezdte átjárni a félelem. Donny, a gyógyszer a vízben van. – A tálcán lévő üres pohárra mutatott. Donald is odanézett, és azonnal felfordult a gyomra.

– Ne aggódjon – mondta Thurman –, a végére járunk a dolognak.

– Nem kell a maga segítsége. Nem akarok a jelentésről beszélni. És nem akarok találkozni azzal a valakivel sem, akivel azt akarják, hogy találkozzak.

Helent akarta. Semmi másra nem vágyott, csak a feleségére.

– Jó esély van arra, hogy emberek ezrei halnak meg, ha nem segít nekünk. Ezzel a jelentéssel talán rábukkant valamire, bár én ezt erősen kétlem.

Donald a fürdőszobára pillantott. Arra gondolt, hogy bezárkózik, és meghánytatja magát, hogy kipréseli magából az ételt és a vizet. Thurman talán hazudott. De talán nem. A hazugság azt jelentené, hogy a víz az csak víz. Az igazság pedig azt, hogy valóban ellenáll a gyógyszernek.

– Arra is alig emlékszem, amikor megírtam azt a szart – vallotta be. És ki akarhat találkozni vele? Talán egy másik orvos, talán a siló egyik vezetője vagy az aktuális műszakvezető.

A homlokát dörzsölgette, és érezte, ahogy egyre nő a feszültség kettejük között. Talán csak tennie kellene, amit akarnak, és akkor mehet is vissza aludni, vissza az álmok világába. Időnként Helenről is álmodott. Egyedül az álmaiban lehettek együtt.

– Rendben – mondta. – Megyek. De még mindig nem értem, mit tudhatok. – A vérvétel helyét dörzsölte a karján. Viszketett. Olyan erős viszketést érzett, mintha zúzódás lett volna ott.

Thurman szenátor bólintott.

– Én sem. De ennek a lánynak hiába beszélek, ő nem így gondolja.

Donald felkapta a fejét.

– Lány? – Thurman szemét fürkészte, arra próbált rájönni, hogy jól hallotta-e. – Milyen lány?

Az öreg a homlokát ráncolta.

– Az a lány, aki leküldött, hogy ébresszem fel magát. – Az ágy felé intett. – Pihenjen! Holnap elviszem hozzá.

31

Nem tudott pihenni. Az órák kegyetlenek voltak, a percek lassan és ismeretlenül peregtek. Az idő múlását nem jelezte óra, és nem jött válasz, amikor mérgében az ajtót csapkodta. Donald az ágyán hevert, és azt bámulta, ahogy a felette lévő ágy alján a matracot tartó drótok rombuszmintát adva fonódnak össze, és hallgatta, ahogy a víz a falakba rejtett csöveken keresztül a szobák felé siet. Nem tudott aludni. Fogalma sem volt, hogy nappal van, vagy éjszaka. Úgy érezte, hogy az egész siló terhe őt nyomja.

Amikor az unalom már elviselhetetlenné vált, végül feladta, és ismét belenézett a jelentésbe. Ezúttal alaposabban szemügyre vette. Nem az eredeti példány volt: az aláírás sima volt, és emlékezett, hogy kék tollal írta alá.

A jelentésben említést tett a siló összeomlásának tényéről, és hogy az IT-vezetők túl fiatalokat fogadtak meg árnyéknak. Azt a javaslatot tette, hogy emeljék a korhatárt. Kíváncsi volt, vajon így tettek-e. Talán igen, de a probléma láthatóan nem oldódott meg. Megemlített egy fiatal fiút is, akit ő maga iktatott be, egy fiút, akinek kérdése volt. A fiú dédnagyanyja azok egyike volt, akik emlékeztek, akárcsak Donald. A jelentésben azt is felvetette, hogy a kikérdezettek feltehessenek egy kérdést. Elvégre megkapták az Örökséget. Miért ne lehetne megmutatni nekik a betanításuk legutolsó szakaszában, hogy vannak még további igazságok?

Kulcs kattant a zárban. Thurman kinyitotta az ajtót, Donald sietve összehajtotta a jelentést.

– Jobban van? – kérdezte Thurman.

Donald nem szólt.

– Tud járni?

Bólintott. Egy séta. Amikor ő legszívesebben üvöltözve rohant volna végig a folyosón, lyukakat ütve a falba. De egy séta is megteszi. Egy jó kis séta a következő kiadós alvás előtt.

A liftben nem szóltak egymáshoz. Donald megfigyelte, hogy Thurman a belépőkártyáját kereste, mielőtt megnyomta volna az ötvennégyes gombot. Az a szám még mindig fényesen csillogott, míg mások már régen lekoptak. Ha nem csalt az emlékezete, akkor azon a szinten nem volt más, csak raktár, tele olyan készletekkel, amelyekre soha nem is volt szükség. A lift lelassított, amint a ritkán látogatott emelethez ért. Az ajtó kinyílt, és Donald szeme elé hatalmas polcok végeláthatatlan sora tárult, körülötte mindenhol a halál eszközei hevertek.

Thurman átvezette Donaldot a polcok között. Volt ott faláda „Lőszer” felirattal, és hosszúkás ládák, olyan katonai jelekkel, mint „M22” vagy „M19”. A hatalmas polcokon védőruhák és sisakok sorakoztak, mellettük „Orvosi” és „Élelem” feliratú, majd jelöletlen ládák. A polcok mögött púpos, szárnyas formák rejtőztek ponyva alatt. Donald megismerte a drónokat. Pilóta nélküli repülőgépek. A húga is ilyenekkel repült egy háborúban, amely már messzinek és értelmetlennek tűnt, már csak történelem volt. Mégis ott álltak harcra készen az ősi ereklyék, és bűzlöttek a magukba szívott olajtól és félelemtől.

A drónok mögött Thurman a félhomály felé vezette Donaldot, ahonnan a raktár még végeláthatatlanabbnak tűnt. A széles helyiség távoli csücskében egy nyitott ajtajú irodából fény szűrődött ki. Valaki papírral matatott, és a széke hangosan nyikorgott, amikor megfordult. Amikor Donald az ajtóhoz ért, meglátta, hogy megmagyarázhatatlan módon ő ül ott.

– Anna?

Egy széles konferenciaasztal mögött ült, amelyet egyforma székek vettek körül. Szétdobált papírlapok és egy monitor volt előtte. Az arcán nem látszott meglepettség, csak mosoly egy rég nem látott ismerős láttán, és fáradtság, amelyet a mosolyával sem tudott elkendőzni.

Az apja bement a szobába, míg Donald tátott szájjal bámult. Thurman megszorította a lánya karját, és csókot nyomott az arcára, de Anna eközben le sem vette a szemét Donaldról. Az öreg valamit a fülébe súgott, majd közölte, hogy neki mennie kell a dolgára. Donald meg sem mozdult, amíg a szenátor el nem hagyta a szobát.

– Anna…

Anna azonnal a hatalmas asztal mellett termett, és átölelte Donaldot. Nyugtató szavakat suttogott a fülébe, amikor Donald a hirtelen rátörő kimerültségtől összerogyott a karjaiban. Érezte, ahogy Anna keze a tarkóját, majd a nyakát simogatja. Végül ő is átölelte a lányt.

– Mit keresel te itt? – suttogta Donald.

– Azért vagyok itt, amiért te. – Anna kilépett Donald karjaiból. – Válaszokat keresek. – Elfordulva az asztalon lévő káoszt fürkészte. – Bár valószínűleg nem ugyanazokra a kérdésekre.

Az asztalt ismerős rajz – egy rács ötven silóval – borította. A silók olyanok voltak, mint a tányérok az őket borító üveglap alatt. Az asztal körül vagy egy tucat szék sorakozott. Donald akkor döbbent rá, hogy a főhadiszálláson van, ahol tábornokok szoktak állni, és műanyag figurákat tologatnak ide-oda, aztán morogva nyugtázzák ezrek elvesztését. A falakra ragasztott térképekre és tervekre pillantott. A helyiségből egy fürdőszoba is nyílt, az ajtón törülköző lógott. A távolabbi sarokban egy takarosan bevetett tábori ágy volt, mellette lámpás, amelyet a raktárból kihozott faládán helyeztek el. A földön hosszabbítók kígyóztak itt-ott. Minden arra utalt, hogy a helyiséget valaki egyfajta lakássá alakította.

Donald a legközelebbi falhoz fordult, és a rajzokat figyelte. A lapok három rétegben voltak felhalmozva, és mindent apró cetlik borítottak. Nem úgy tűnt, mintha háborúra készültek volna. Sokkal inkább olyan volt az egész, mint egy jelenet azokból a bűnügyi tévésorozatokból, amelyeken egykor esténként elaludt.

– Te régebb óta vagy ébren, mint én voltam – mondta Donald.

Anna mellette állt, kezét a vállára tette. Donald már attól összerezzent, hogy egyáltalán valaki hozzáért.

– Lassan már egy éve. – Végigsimított a hátán, majd elvette a kezét. – Kérsz inni? Vizet? Van egy kis whiskym is eldugva, ha gondolod. Apa a felét se tudja annak, amit ezekben a ládákban elrejtettek.

Donald a fejét rázta. Csendben figyelte, ahogy Anna eltűnt a fürdőszobában, megnyitotta a csapot, majd egy pohárból kortyolgatva visszatért.

– Mi folyik itt? – kérdezte. – És miért vagyok ébren?

Anna nyelt egyet, és a fal felé intett.

– Csak ez a… – A fejét rázva nevetett. – Majdnem azt mondtam, hogy semmiség, de ez az a pokol, ami nem hagy nyugodni. A többsége nem érint téged.

Donald újra körülnézett. A nő már egy éve ilyen körülmények között él. Anna felé fordult, az összefogott haját és a gumiból kiálló tollat figyelte. A bőre sápadt volt, a szeme alatt lévő sötét karikákat leszámítva. Azon töprengett, hogy képes valaki így élni.

A távolabbi falon egy ábra volt, olyan, mint az asztalon: rácsos lapon körök, a létesítmények tervrajza. A bal felső sarokban egy ismerős piros X virított, amely az általa 12-es silóként ismert kört szelte át. Nem messze tőle újabb X állt, talán a 10-es siló lehetett. Még több odaveszett élet. A rács jobb alsó sarkában értelmetlen összevisszaság állt. Mintha az egész terem imbolyogni kezdett volna, amikor Donald elindult a fal felé.

– Donny?

– Itt mi történt? – kérdezte suttogva. Anna megfordult, hogy lássa, miről beszél Donald. A lány az asztalon lévő papírkupacra nézett. Donald akkor vette észre, hogy a papírok az asztalon lévő rajz ugyanazon sarkánál vannak szétszórva. Az asztalt borító üveglapon kék és vörös viasszal felírt jegyzetek hemzsegtek.

– Donny… – Anna közelebb lépett. – Nem mennek jól a dolgok.

Donald újra a fal felé fordult, és a tervekre rajzolt vörös jeleket tanulmányozta. Voltak X-ek és kérdőjelek, de voltak ott vonalakkal és nyilakkal odahúzott, szintén pirossal írt jegyzetek is. A jelek tíz-tizenkét siló körül gyülekeztek.

– Mennyi? – kérdezte, miközben a jeleket számolta, és próbálta összeadni az elvesztett életek ezreit. – Ezeknek végük?

Anna nagy levegőt vett.

– Nem tudjuk. – Megitta a vizét, elsétált a hosszú asztal mellett, és az egyik odatolt székhez nyúlt. Előhúzott egy üveget, és legalább egy deci italt öntött a poharába.

– A negyvenes silóval kezdődött – mondta. – Úgy egy éve sötétült el.

– Elsötétült?

Anna ivott egy kortyot a skót whiskyből, és bólintott. Megnyalta az ajkát.

– Először a kamerákat kapcsolták ki. Nem egyszerre, de végül mindet megtalálták. Elveszítettük a kapcsolatot az ottani vezetőkkel. Senkit nem tudtunk riasztani. Erskine vezette akkor a műszakot. A Rendelkezés szerint járt el, és megadta az engedélyt a siló lekapcsolására…

– Vagyis mindenki kivégzésére.

Anna szemrehányóan Donaldra pillantott.

– Te is tudod, mit kellett tennie.

Donald jól emlékezett a tizenkettes silóra. A pillanatra, amikor ő is ugyanezt a döntést hozta. Nem mintha lett volna más választása. A rendszer magától működött. Ő csak végrehajtotta a következő lépést, követte a valaki által előre megírt eljárást.

A vörössel összefirkált lapot figyelte.

– És a többi siló? Mi van azokkal?

Anna hatalmasat kortyolva lehúzta az italát, aztán levegőért kapkodott. Donald észrevette, hogy a lány tekintete már megint az üveget keresi.

– Amikor a negyvenkettes eltűnt, felébresztették apát. Mire ő értem jött, már újabb két siló elsötétült.

Újabb két siló.

– Miért pont érted ment? – kérdezte Donald.

Anna egy kósza hajtincset simított a füle mögé.

– Mert már nem maradt senki. Mert akik ezt a helyet tervezték, vagy meghaltak, vagy tanácstalanok voltak. Mert el volt keseredve.

– Biztosan látni akart.

Anna nevetett.

– Nem azért, hidd el! – Az üres poharával az asztalon lévő körökre és a papírokra mutatott. – Magas frekvenciára állították a rádiót. Szerintünk a negyvenessel kezdődött, talán az IT vezetője szegte meg a szabályokat. Megbütykölték az antennájukat, és kapcsolatba léptek a körülöttük lévő silókkal. Nem tudtuk megakadályozni, mindenre gondoltak. Amikor apa rájött, hogy talán ez lehet a magyarázat, azzal győzködte a többieket, hogy én vagyok a vezeték nélküli hálózatok specialistája. Végül elérte, amit akart. Senki nem akarta bevetni a drónokat.

– Kiket győzködött? Ki tudja még, hogy itt vagy? – Donald csak arra tudott gondolni, hogy ez milyen veszélyes húzás, de talán csak a saját belső gyengesége beszélt belőle.

– Apa, Erskine, dr. Sneed és az asszisztensei, akik kihoztak. De az asszisztenseknek nem lesz több műszakjuk.

– Mennek a fagyasztóba?

Anna rosszalló tekintettel nézett rá, miközben újra megtöltötte a poharát. Donald akkor döbbent rá, mi minden elveszett, amíg ő aludt. Egész műszakok kezdődtek meg és fejeződtek be azóta. Egy másik silónak is vége lett, újabb piros X került fel a térképre. És egy egész sor silóval is történt valami. Thurman eközben már egy éve ébren volt, és próbált megoldást találni a problémára. A lánya is. Donald körbemutatott a szobán.

– És te akkor már egy éve ide vagy bezárva? És ezen dolgozol?

Anna az ajtóba verte a fejét, és nevetett.

– Voltam már ennél rosszabb helyre is bezárva, sokkal hosszabb időre. De itt is éppen elég szar. Gyűlölöm ezt a helyet. – Újabb kortyot ivott, miközben Donald arra gondolt, hogy talán csak Anna gyengesége miatt ébresztették fel, ugyanúgy, ahogy Annát az apjáé miatt. Vajon ki a következő? Ezután majd ő megy le a fagyasztóba, kihozatni a húgát, Charlotte-ot?

– Eddig tizenegy silóval veszítettük el a kapcsolatot. – Anna a poharába bámult. – Azt hiszem, sikerült megállítani a folyamatot, viszont még mindig nem tudjuk, hogy hogyan történhetett meg mindez, és él-e még valaki az elvesztett silókban. Én személy szerint nem hiszem, de apa felderítőket vagy drónokat akar küldeni. Mindenki azt mondja, hogy túl nagy a kockázat. Most pedig úgy néz ki, hogy a tizennyolcas porrá égeti önmagát.

– És nekem kellene segíteni? Mégis mit hisz apád, mit tudok én? – Körbesétált az asztal körül, és az üveg felé intett. Anna töltött a poharába, és odaadta Donaldnak. Egy újabb poharat vett elő a monitor mellől. Donald a tábori ágyra rogyott. Sok volt ez neki.

– Nem apa gondolja, hogy tudsz valamit. Ő kifejezetten ellenezte, hogy felébresszünk. Akit felmentenek a műszakja alól és mélyhűtésre küldenek, annak nem lenne szabad visszajönni. – Visszatekerte a kupakot az üvegre. – A főnöke volt az.

Donald kis híján megfulladt az első korty whiskytől. Prüszkölve törölgette az állát a ruhája ujjába. Anna aggódva figyelte a jelenetet.

– Az ő főnöke? – kérdezte levegőért kapkodva.

Anna hunyorogva nézett Donaldra.

– Apa ugye elmondta, miért vagy itt?

Donald a zsebében matatott a jelentést keresve.

– Amiatt, amit a legutóbbi… amit a műszakomkor írtam. Thurmannek van főnöke? Azt hittem, ő itt a legfőbb vezető.

Anna erőltetetten felnevetett.

– Nincsen legfőbb vezető – magyarázta. – A rendszer a vezető. Működik, és kész. Úgy terveztük, hogy magától menjen. – Felállt az asztaltól, és az ágyhoz lépett. Donald odébb csúszott, hogy Anna jobban elférjen.

– Apa a lyukak kiásását vezette, az volt az ő feladata. A dolgok többségét hárman találták ki. A másik kettő arra kereste a megoldást, hogy hogyan rejtsék el a silókat, de apa végül meggyőzte őket, hogy nyugodtan építsék valami szembetűnő helyre. Az ő ötlete volt, hogy a nukleáris fűtőelemek tárolása legyen a fedősztori, és a hatalmi helyzetének köszönhetően meg is tudta valósítani.

– Azt mondod, hárman voltak. Ki a másik kettő?

– Victor és Erskine. – Anna megigazította az egyik párnát, és a falnak dőlt. – Ezek persze nem igazi nevek, te is tudod. De mit is számít az? Idelent a név csak egy név, mindegy, ki vagy. Erskine volt az, aki felfedezte az igazi veszélyt, aki mesélt Victornak és apának a nanobotokról. Majd vele is találkozol. Dupla műszakon van velem, ő is a silók elvesztésének ügyén dolgozik, bár nem ez a szakterülete. Kérsz még? – kérdezte a pohárra mutatva.

– Nem, már így is szédülök. – Azt nem tette hozzá, hogy nem az alkoholtól. – Emlékszem egy Victor nevű alakra a műszakomból. A szemben lévő irodában dolgozott.

– Ő az. – Egy pillanatra elmerengett. – Apa őt hívja a főnöknek, de én dolgoztam vele egy ideig, és soha nem gondolt úgy magára. Úgy emlegette magát, mint valami utaskísérőt. Egyszer még viccelt is azzal, hogy Noénak érzi magát. Ő már hónapokkal ezelőtt fel akart ébreszteni téged a tizennyolcasban történtek miatt, de apa mindig megvétózta az ötletet. Szerintem Victor odavolt érted. Sokat emlegetett.

– Victor engem emlegetett? – Donald emlékezett a szemben lévő irodában dolgozó férfira, a pszichológusra. Anna az arcához nyúlt, és letörölte a könnyeit.

– Igen. Remek ember volt, és belelátott a fejekbe, bárkiébe. Az itt lévő dolgok többségét ő tervezte. Ő írta a Rendelkezést és az eredeti Szerződést. Ez mind az ő keze munkája volt.

– Hogyhogy csak volt?

Anna ajka megremegett. Meghúzta a poharat, de már csak alig volt benne ital.

– Victor meghalt – mondta. – Két napja fejbe lőtte magát az irodájában.

32

– Victor? Öngyilkos lett? – Donald elképzelhetetlennek tartotta, hogy a szemben lévő irodában dolgozó összeszedett férfi ilyen tettre legyen képes. – De miért?

Anna szipogva közelebb csúszott Donaldhoz. A kezében lévő üres pohárral játszott.

– Nem tudjuk. Teljesen belebetegedett az első elvesztett silóba. A rögeszméjévé vált. Szívszorító volt látni, hogy az egészért magát okolja. Folyton azt mondogatta, hogy voltak jelek, hogy voltak… probabilisztikus bizonyosságok. – Az utolsó két szót Victort utánozva mondta, amitől Donald azonnal maga előtt látta az idős férfi arcát.

– Abba halt bele, hogy nem tudta, hol és mikor voltak a jelek. – Anna a szemét törölgette. – Könnyebben megbirkózott volna vele, ha valaki más műszakjában történik, nem az övében. Akkor nem érzett volna bűntudatot.

– Engem okolt – mondta Donald a padlót bámulva. – Az én műszakom alatt történt. Óriási volt a káosz, nem tudtam tisztán gondolkodni.

– Micsoda? Nem, Donny, nem. – Anna egyik kezét Donald térdére tette. – Senki nem tehet róla.

– De a jelentésem… – Még mindig a kezében szorongatta az összehajtott papírlapot, amelyet halványkék foltok borítottak itt-ott.

Anna tekintete a papírra szegeződött.

– Az a jelentés? – Egyik kezével érte nyúlt, a másikkal a füle mögé simította a kósza hajtincseit. – Szóval apa beszélt neked erről, de azt nem merte elmondani, mit tett Vic. – A fejét rázta. – Victor bizonyos dolgokban nagyon erős volt, másokban viszont gyenge. – Donaldhoz fordult. – Apa találta meg az asztalánál. Körülötte mindenhol jegyzetek hevertek, minden ott volt, amit arról a silóról összegyűjtött, és a kupac tetején a te jelentésed volt.

Anna széthajtotta a lapot, és a szavakat tanulmányozta.

– Csak másolat – suttogta.

– Talán igen… – szólalt meg Donald.

– Az eredetit teleírta megjegyzésekkel. – Anna a papírra mutatott. – Ide például azt írta: „Ezért”.

– Ezért? Vagyis, hogy ezért tette? – Donald körbemutatott a szobán. – Nem inkább ezért? Talán rájött, hogy hibázott. – Megfogta Anna karját. – Gondolj bele, mit tettünk. Mi van akkor, ha azért vagyunk itt lent, mert vakon követtünk egy őrültet? Victornak talán volt egy józan pillanata. Mi van akkor, ha egy pillanatra ráébredt, hogy mit tettünk?

– Nem. – Anna a fejét rázta. – Ezt kellett tennünk.

Donald a falra csapott.

– Mindenki ezzel takarózik!

– Ide figyelj! – Anna egyik kezét Donald térdére tette, így próbálta nyugtatni. – Nem adhatjuk fel, rendben? – Az ajtóra pillantott. A tekintetében rettegés látszott. – Azért kértem, hogy ébresszenek fel, mert segítened kell. Egyedül nem tudom megcsinálni. Vic is a tizennyolcasban kitört balhén dolgozott. Ha apa szabad kezet kap, szemrebbenés nélkül lekapcsolja a silót, hogy ne okozzon több gondot. Victor nem ezt akarná. Én sem ezt akarom.

Donald a tizenkettes silóra gondolt, amelyet ő maga kapcsolt le. De az már az összeomlás szélén volt, nem? Ott már túl késő volt. Kinyitották a légzsilipet. A falra függesztett terveket nézegette, és azon járt az esze, hogy vajon a tizennyolcasnak is túl késő-e.

– Mit talált a jelentésemben? – kérdezte.

– Nem tudom, de már hetekkel ezelőtt fel akart ébreszteni. Szerinte rájöttél valamire.

– Vagy csak azért, mert én is itt voltam, amikor a siló összeomlott.

Donald újra körbenézett a szobában lévő nyomokon. Anna alaposan beleásta magát az új problémába. Mennyi kérdés és válasz! Donald elméje ezúttal tiszta volt, nem úgy, mint legutóbb. Neki is voltak kérdései. Meg akarta találni a húgát, tudni akarta, mi történt Helennel, meg akart szabadulni az őrült gondolattól, hogy még mindig ott van valahol odakint. És többet akart tudni arról az istenverte helyről, amelyet ő segített felépíteni.

– Segítesz nekünk? – kérdezte Anna. Kezét Donald hátára tette. A megnyugtató érintéstől a felesége jutott eszébe, aki olykor ugyanígy nyugtatta őt. Úgy rezzent össze, mint akibe bogár mart. Egy része egy pillanatra még mindig azt gondolta, hogy nős, hogy a felesége még él valahol odakint, hogy talán lefagyasztva szunnyad, és arra vár, hogy Donald felébressze.

– Szeretnék… – Felpattant, és körülnézett. Tekintete végül az asztalon lévő számítógépen akadt meg. – Szeretnék utánanézni pár dolognak.

Anna is felállt.

– Persze, nyugodtan. Szívesen elmondom, mit tudunk eddig. Victor sok jegyzetet hagyott hátra. Teleírta a jelentésedet is, majd megmutatom. Te pedig meggyőzhetnéd apát, hogy Victor talált valamit, hogy a silót megéri megmenteni…

– Rendben – mondta Donald. Megteszi. De csak azért, hogy ébren maradhasson. Talán Anna is éppen ezt akarta. Hogy ébren legyen, hogy együtt lehessenek.

Egy órával korábban még legszívesebben visszament volna aludni, hogy elmeneküljön a világból, amelynek teremtésén ő maga is munkálkodott. De azóta már válaszokat akart. Utánanéz a tizennyolcas ügyének, de közben megkeresi Helent is. Tudni akarta, mi történt vele, hol van. Amikor Mickre gondolt, eszébe jutott Tennessee. A fal felé fordult, és a rajzot figyelve próbált visszaemlékezni, hogy melyik állam melyik számot kapta.

– Mihez férünk hozzá innen? – kérdezte. Az egész testét forróság öntötte el, amikor belegondolt, hogy mennyi válasz hever a lába előtt abban a szobában.

Anna az ajtó felé fordult. A sötétből léptek zaja hallatszott.

– Apa az. Már csak egyedül neki van engedélye belépni erre az emeletre.

– Egyedül neki? – kérdezte ismét Anna felé fordulva.

– Igen. Mit gondolsz, Victor honnan szerezte a pisztolyt? – Halkabban folytatta: – Itt voltam, amikor lejött, és kinyitotta az egyik ládát. Még csak nem is hallottam. Apám viszont magát okolja a Victorral történtekért, és még mindig nem hiszi, hogy itt bárminek köze lenne hozzád vagy a jelentésedhez. De én jól ismertem Vicet. Nem volt őrült. Ha van bármi, amiben tudsz segíteni, kérlek, tedd meg! Értem.

Anna megszorította Donald kezét. Donald lenézett – nem vette észre, amikor a kezük összekulcsolódott. Az összehajtott jelentés Anna másik kezében volt. A léptek egyre közeledtek. Donald beleegyezően bólintott.

– Köszönöm – mondta Anna. Elengedte a férfi kezét, elvette tőle a poharat, és belerakta a sajátjába. Az egyik székre tette a poharakat és az üveget, majd betolta az asztal alá. Thurman az ajtóhoz érve ököllel megkopogtatta a félfát.

– Gyere – szólt Anna, miközben a haját igazgatta.

Thurman egy pillanatig csak nézte őket.

– Erskine egy kis szertartást szervez – kezdte. – Csak nekünk. Azoknak, akik tudják.

Anna bólintott.

– Rendben.

Thurman hunyorogva Donaldra nézett. A pillantást Anna kérdésként értelmezte.

– Donny úgy gondolja, hogy tud segíteni – mondta. – Mindketten arra jutottunk, hogy a legjobb lenne, ha itt dolgozna velem. Legalább addig, amíg nem jutunk valamire.

Donald rémült arccal nézett Annára. Thurman nem szólt.

– Kell egy másik számítógép – tette hozzá Anna. – Ha lehozol egyet, én majd összerakom.

Ezt Donald is elégedetten nyugtázta.

– És persze kell még egy másik ágy is – mondta Anna mosolyogva.

33

18-as siló

A farmerek ellen vívott csata után Mission elosont, és a többi hordár is szétszéledt. Néhány órára meg tudott pihenni a tizediken lévő állomáson, de az orra még mindig zsibbadt, a szája pedig sajgott egy bekapott ütéstől. Csak forgolódott – túlságosan nyugtalan volt az alváshoz. Végül felkelt, de a félhomályból tudta, hogy még hiába indul el a Fészekbe, a Varjú még alszik. Úgy döntött, felmegy az étkezőbe, megnézi a napfelkeltét, és rendesen megreggelizik. Megtehette, hiszen a halottkémtől kapott bónok úgy bizseregtek a zsebében, mint az ökle a sebektől.

Fájdalmait a reggeli meleg étellel igyekezett tompítani, amelyet az éjféli műszakról érkezőkkel fogyasztott el. Evés közben figyelte, ahogy a gomolygó felhők életre kelnek a dombok között. A felkelő nap először a távolban tornyosuló szárak – a Varjú felhőkarcolóknak hívta őket – tetején csillant meg. Ez jelezte, hogy a világ új napra ébredt. A születésnapjára – ugrott be Missionnek. A tálcáját és rajta mindent az asztalon hagyott, és odatett egy bónt annak, aki eltakarított utána. Aznap nem akart a takarításra gondolni. Helyette gyors léptekkel végigsuhant a nyolcemeletnyi lépcsősoron, még mielőtt a siló ébredezni kezdett volna. Egyenesen a Fészekbe tartott, és egy nappal sem érezte magát öregebbnek.

A kilencedik emelet lépcsőfordulójában ismerős szavak köszöntötték. Ezen a szinten az ajtó fölött emeletet jelző szám helyett egy felirat állt:

A varjú fészke

A szavakat fényes, vastag betűkkel festették. Az első rétegek évekkel, generációkkal azelőtt kerültek fel, aztán egyik szín követte a másikat, a betűket pedig számtalan fiatal kéz kanyarintotta a falra. A siló gyermekei jöttek és mentek, ecsettel nyomot hagyva, de az öreg Varjú a régi maradt.

A Varjú fészke egyszerre volt bölcsőde, óvoda és osztályterem, amely a magas-fentieket szolgálta ki. A Varjú pedig, úgy tűnt, emberemlékezet óta ott fészkel. Egyesek úgy tartották, hogy a silóval egyidős, de Mission tudta, hogy ez csak legenda. Senki nem tudta, hány éves a siló.

Amikor a korai órán belépett a Fészekbe, a folyosókon még csend honolt. Az egyik teremből halk csikorgás hallatszott – valaki az asztalokat rendezgette. Egy másik osztályteremben két aggódó tanár beszélgetett, talán arra keresték a megoldást, hogy mit lehetne tenni Mission egyik fiatalabb utódjával. A levegőben erős teaillat keringett, amely a ragasztó és a kréta szagával keveredett. A folyosón ütött-kopott fémszekrények sorakoztak, amelyek apró öklök nyomait viselték. A látvány visszarepítette Missiont a múltba. Mintha csak tegnap lett volna, hogy ő maga is ezeken a folyosókon randalírozott. Ő és a barátai, akiket soha többé nem látott – vagy legalábbis nem olyan gyakran, mint szerette volna.

A Varjú szobája a folyosó legvégén volt, összekötve az egész szint egyetlen lakórészével. A lakást kifejezetten Varja néninek alakították ki egy régi osztályteremből, vagy legalábbis ezt mondták. És bár egy ideje csak a legfiatalabbak tanítását végezte saját maga, az egész iskola az övé volt. Ez az ő fészke volt.

Mission élete különböző szakaszaiban ellátogatott a Fészekbe. Eleinte vigaszt keresett, amikor elveszettnek érezte magát a farmoktól távol. Később bölcsességért jött, amikor már elég idős lett ahhoz, hogy lássa, neki még nincs. És volt, amikor mindkettőért, például azon a napon, amikor megtudta az igazságot az anyja haláláról és a saját születéséről – hogy az anyját miatta küldték takarítani. Jól emlékezett arra a napra. Egyedül akkor látta sírni az öreg Varjút.

Kopogott a terem ajtaján, majd belépett. Az öreg hölgyet a táblánál találta, amelyet azért vettek alacsonyabbra, hogy a széken ülve is elérhesse. Varja néni félbehagyta az előző napi tananyag letörlését, és Mission felé fordult.

– Drága fiam – károgta. A szivaccsal közelebb intette a fiút. A termet krétaszag lengte be. – Drága fiam, drága fiam.

– Csókolom, Varja néni. – Mission a néhány pad között áthaladva az asszonyhoz lépett. Az elektromos szék mennyezetből kilógó vezetéke a szék hátánál lévő fémrúdhoz volt kötve. Mission áthajolt a vezeték alatt, és megölelte a Varjút. Mindkét kezével átkarolta, és nagyot szippantott az illatából – a gyermekkor és az ártatlanság illata volt ez. A virágokkal tarkított sárga köntöse volt rajta, mint minden szerdán. Pontos volt, akár a naptár. A virágok megfakultak azóta, hogy Mission gyerek volt, csakúgy, mint minden más is.

– Te bizony felnőttél – mondta mosolyogva. Hangja még a suttogásnál is halkabb volt, de még a legfiatalabbak is némán figyelték, amikor beszélt, hogy minden szavát jól hallhassák. Az öreg hölgy a saját arcához emelte a kezét. – Mi történt az arcoddal?

Mission felnevetett, és lerakta a hordártáskát.

– Apró baleset – füllentett, éppúgy, ahogy régen is tette. Zsákját az egyik apró pad mellé rakta, és szinte látta maga előtt, ahogy annak idején ő is ott kuporgott, a tanításokat hallgatva.

– Hogy tetszik lenni? – kérdezte Mission. A Varjú arcát fürkészte; mély ráncai és sötét bőre olyan volt, akár egy farmeré, de ezeket az idő és nem a termesztőfény okozta. Szeme homályos volt, de az élet még ott pislákolt benne. Missiont a napsütötte, de takarításra szoruló fali kivetítőre emlékeztette.

– Nem túl jól – felelte Varja néni. Egy kart húzott meg a könyöktámaszon, és a hosszú évtizedekkel azelőtt, egy rég elfeledett diák által épített szék elfordult, hogy az öreg hölgy jobban láthassa egykori tanítványát. Felhúzta a köntöse ujját, és Mission felé tartotta vékony, foltos karját, amelyet gézkötés borított. – Jöttek az orvosok, és vért vettek tőlem. – A kitartott keze remegett. – Szerintem legalább a felét lecsapolták.

Mission nevetett.

– Azért a felét biztos nem. Az orvosok csak vigyáznak Varja nénire.

Az öreg hölgy morcosan nézett maga elé, még több ráncot felfedve ezzel. Nem úgy tűnt, mint akit meggyőztek.

– Nem bízom bennük – mondta.

Mission mosolygott.

– Maga senkiben nem bízik. De mi van akkor, ha csak arra próbálnak rájönni, hogy miért nem tud meghalni, mint mindenki más? Egyszer talán megtalálják a választ, és akkor mindenki olyan sokáig élhet majd, mint Varja néni.

A Varjú a sorvadt karján lévő kötést dörzsölgette.

– Vagy arra próbálnak rájönni, hogy tehetnek el láb alól – tette hozzá.

– Jaj, ne legyen már ilyen negatív! – Mission lehúzta a köntös ujját, hogy Varja néni ne piszkálhassa tovább a kötést. – Miért tennének ilyet?

Az idős hölgy homlokát ráncolva figyelt, de nem válaszolt. Tekintete megakadt Mission zsákján, amely szinte üres volt.

– Szabadnapos vagy? – kérdezte.

Mission a tekintetét követve megfordult.

– Hmm? Jaj, nem. Most adtam le valamit tegnap este. Nemsokára megyek a következő szállítmányért, és már viszem is, ahová mondják.

– Ó, fiatalság, szabadság! – Varja néni megfordította a székét, és visszakormányozta az asztalához. Mission már reflexből hajolt el a lelógó vezeték elől – a szék hátára erősített rudat nem felnőtt emberekhez mérve tervezték. Az öreg hölgy elővett egy edényt, amelyben undorító zöldséglé lötyögött, és ivott egy kortyot. Varja néni mindig inkább azt itta víz helyett. – Allie beugrott múlt héten. – Letette a zöldesfekete folyadékot. – Rólad kérdezett. Tudni akarta, hogy van-e valakid.

– Igen? – Mission érezte, ahogy hirtelen forró lett körülötte a levegő. Varja néni egyszer csókolózáson kapta őket, még jóval azelőtt, hogy egyáltalán tudták volna, mit is jelent a csók. Figyelmeztetéssel és egy kedves mosollyal megúszták. – Mindenki szanaszét van – váltott gyorsan témát, remélve, hogy az öreg hölgy megérti a célzást.

– Ennek így kell lennie. – A Varjú kihúzta az asztal egyik fiókját, majd némi kotorászás után egy borítékot húzott elő. Mission látta, hogy a papíron legalább fél tucat név volt kisatírozva. A borítékot nem először használták. – Lefelé mész majd? Elvinnéd ezt Rodnynak?

Azzal Mission felé nyújtotta a levelet. A fiú elvette, elolvasta a borítékon a legjobb barátja nevét, amely a sok áthúzott név között állt.

– Persze, otthagyom neki. De az utolsó két alkalommal, amikor arra jártam, azt mondták, nem elérhető.

Varja néni bólintott, mintha éppen erre számított volna.

– Jefferyt keresd, ő a Biztonsági Szolgálat vezetője odalent, a tanítványom volt. Mondd neki, hogy a levél tőlem van, és azt mondtam, csak te magad adhatod át Rodnynak. Személyesen. – Apró reszkető kezeivel a levegőben mutogatott. – Írok Jefferynek egy üzenetet.

Mission a falon lévő órára pillantott, miközben a Varjú tollat és tintát keresgélt az asztalában. Már csak néhány perc, és a folyosókat fiatalok fecsegése és szekrényajtók csapódása tölti meg. Türelmesen várta, hogy az öreg hölgy leírja, amit akar. Közben a falakon lévő plakátokat és zászlókat figyelte, amelyeket Varja néni csak „motiválók” néven emlegetett.

Bármit elérhetsz – hirdette az egyik. A képen egy fiú és egy lány gyatrán megrajzolt alakja látszott, amint egy nagy dombon állnak. A domb zöld volt, az ég pedig kék, éppúgy, mint a képeskönyvekben. Az álmok megörvendeztetik a szíved – állt egy következőn. A képen színes szalagok lobogtak magasztosan. A Varjú külön névvel illette azt a formát, de Mission már elfelejtette, mi is volt az. Egy másik, jól ismert plakát így hangzott: Utazz új helyekre! A képen egy égig érő fa tetején ülő varjú látszott, amely szárnyát kifeszítve repüléshez készült.

– Jeffery a kopasz fiú – mondta Varja néni. Egyik kezével saját ritkuló ősz hajára mutatva magyarázott.

– Tudom – mondta Mission. Furcsa volt belegondolni, hogy a silóban lakó felnőttek és idősek közül sokan valaha szintén a Varjú tanítványai voltak. A folyosón becsapták egy szekrény ajtaját. Gyermekkori emlékek törtek elő – akkoriban az apró padok sora megtöltötte a termet. A sarkokban összetekert matracok hevertek, amelyek a gyermekkor napi rutinjára emlékeztették Missiont: helyet kellett csinálni a terem közepén, mindenki megkereste a saját matracát, majd a délutáni alváskor álomra hajtották fejüket, miközben a Varjú rég elfeledett dalokat énekelt. Hiányoztak azok az idők. Hiányoztak a történetek a Régi Időkről, amelyek egy csupa képtelen dologgal teli világot idéztek fel. Az apró padnak támaszkodva egy percre Mission is olyan ősinek érezte magát, mint a Varjú, mintha a fiatalkora ezer éve véget ért volna.

– Ezt add oda Jefferynek, aztán vidd el a levelem Rodnynak! Személyesen add át neki, jó?

Mission fogta a zsákját, és mindkét levelet a küldönczsebbe csúsztatta. Fizetségről nem esett szó, és már a puszta gondolattól is bűntudata támadt. A zsákban matatva eszébe jutott a holmi, amit a Varjúnak hozott, de az előző éjjel történt zűrzavar után teljesen el is feledkezett róla.

– Ó, ezeket Varja néninek hoztam a farmról. – Elővett néhány apró kígyóuborkát, két paprikát és egy méretes paradicsomot, amely az egyik oldalán alaposan összenyomódott. Mindent az asztalra tett. – A zöldségléhez – mondta.

Az öreg hölgy örömében összecsapta a tenyerét, és mosolygott.

– Hozzak valamit legközelebb, ha erre járok?

– Csak magadat – mondta a ráncai mögül mosolyogva. – Nekem csak az én fiókáim számítanak. Látogass meg, amikor csak tudsz, jó?

Mission megszorította az asszony kezét. A köntös alatt mintha csak egy seprű nyelét szorongatta volna.

– Úgy lesz – felelte. – Erről jut eszembe: Frankie üdvözli.

– Gyakrabban is meglátogathatna – vágta rá örömteli hangon.

– Nem mindenki jár erre annyit, mint én – mentegetőzött Mission. – Ő is biztos szívesen jönne gyakrabban is.

– Mondd meg neki – szólalt meg újra –, hogy már nincs túl sok időm…

Mission nevetve elhessegette a szörnyű gondolatot.

– Szerintem már a nagyapámat is ugyanezzel rémisztgette, amikor fiatal volt, de talán még az ő apját is.

A Varjú úgy mosolygott, mintha Mission szava tényleg igaz lett volna.

– Mindig készülj az elkerülhetetlenre, és egy nap igazad lesz.

Mission mosolygott. Tetszett neki a gondolat.

– Mégis jobban örülnék neki, ha nem beszélne a halálról. Ez olyan dolog, amit senki nem hallgat szívesen.

– Talán nem szeretik, de nem baj az, ha néha emlékezteti valaki az embert. – Felemelte a kezét, a virágos köntös felcsúszó ujja alól ismét kilógott a kötés. – Mondd, mit látsz, amikor e kézre nézel? – A kezét forgatta, hol a tenyerét, hol a kézfejét mutatva.

– Az időt – bökte ki Mission. Maga sem tudta, honnan jött a gondolat. Elfordította a fejét, hirtelen groteszknek találta a Varjú bőrének látványát. Mint amikor fonnyadt krumplit talál az ember a föld mélyén, jóval betakarítás után. Haragudott magára, amiért így érzett.

– Az időt, így igaz – mondta Varja néni. – Az idő nyomából sokat láthatsz itt. De van még itt más is, foszlányok. Én még emlékszem arra, amikor minden jobb volt. Az ember a rossz dolgokra gondol, hogy eszébe jusson a jó.

Az öreg hölgy egy percig a kezét bámulta, mintha még keresne valamit. Amikor újra Missionre nézett, szemében bánat csillogott. Mission érezte, amint az ő szeme is könnybe lábad, részben a helyzet kényelmetlenségétől, részben pedig a komor témától, amelyre a beszélgetésük elkanyarodott. A beszélgetés arra emlékeztette, hogy az a nap az ő születésnapja is, ettől a gondolattól pedig mindig elszorult a torka, és ürességet érzett a mellkasában. Biztos volt benne, hogy a Varjú is tudja, milyen nap van, de szerette őt annyira, hogy nem hozta szóba.

– Tudod, egyszer gyönyörű voltam. – Varja néni az ölébe tette a kezét. – De a szépség egyszer elhagy, és ha elhagyott, többé nem tér vissza, senki nem látja.

Mission erős késztetést érzett arra, hogy megpróbálja megnyugtatni a Varjút, hogy elmondja neki, sok értelemben még mindig gyönyörű. Még tudott énekelni. Tudott festeni. Kevesen emlékeztek már arra, hogyan kell. Szeretettel és biztonságérzettel halmozta el a gyermekeket, amely szintén rég elfeledett csoda volt.

– Amikor annyi idős voltam, mint te – mondta az öreg hölgy mosolyogva –, akármelyik fiút megkaphattam volna.

Nevetve törte meg a feszült csendet, elhessegetve magától a múlt árnyékait. Mission hitt neki. Nem tudta elképzelni, nem látott át a ráncokon és a májfoltokon, vagy a bütykein lógó szőrcsomókon, de hitt neki. Mindig hitt neki.

– A világ olyan, mint én vagyok. – Varja néni tekintetét a mennyezetre emelte, de annál jóval messzebb révedt. – Valaha a világ is gyönyörű volt.

Mission tudta, hogy a gyülekező felhőkből rövidesen záporként tör elő egy történet a Régi Időkről. A folyosón még több szekrény ajtaja csapódott, fiatal hangok gyülekeztek.

– Mesélj róla! – kérlelte Mission, felidézve az órákat, amelyek szempillantás alatt tűntek tova, amikor a Varjú lábánál ülve hallgatta a történeteket, vagy amikor az öreg hölgy dalolt, míg a gyerekek aludtak. – Mesélj nekem a régi világról!

Az öreg Varjú komor arccal fordult az egyik sötét sarok felé. Az idő ráncaival szegélyezett ajka szétnyílt, és egy történetbe kezdett, amelyet Mission már ezerszer hallott. De soha nem lehetett megunni a történetet, amelyben a Varjú képzeletének szárnyain eljuthatott abba a csodálatos világba. Amikor az apróságok beléptek a terembe, halkan a Varjú köré gyűltek, és kitárt elmével, elkerekedett szemmel hallgatták a mesét egy valaha gyönyörű, ám rég elfeledett világról.

34

A Varja néni által kitalált történetek mesekönyvbe illők voltak. Az ég kék volt, a föld zöld, és macskához meg kutyához hasonlító állatok jártak mindenütt, amelyek még az embernél is nagyobbak voltak. Csupa ifjúkori bolondság. Mégis, a csodálatos meséket hallva Mission egyre jobban haragudott a világra, amelyben élnie kellett. Ahogy a magas-fenti szinteket maga mögött hagyva lefelé indult, túl a farmokon és az emeleteken, amelyeken felnőtt, a szebb világ járt az eszében, és csalódottan figyelte az általa ismert valóságot. A másik világ ígérete csak még jobban kiemelte az ismert világ hibáit. Hordárnak állt, hogy kirepüljön, és az legyen, ami mindig is akart lenni, de most még magasabbra tört volna, túl a világa határain.

Veszélyes gondolatok voltak ezek. Az anyját juttatták eszébe, és azt, hogy hová küldték őt pontosan tizenhét évvel korábban.

A farmokon túl Mission érezte, hogy a siló mélyén valami ég. A levegő ködös volt, a nyelvén pedig a füst keserű ízét érezte. Talán szemetet égetnek. Valaki nem akart fizetni azért, hogy az újrahasznosítóba vitesse. Vagy talán úgy gondolta, hogy a siló már úgysem marad fent sokáig, ezért nincs értelme újrahasznosíttatni.

Persze véletlen baleset is lehetett, de Mission ezt tartotta a legvalószínűtlenebbnek. Már senkinek nem ez volt az első gondolata. Ez jól látszott a lépcsőházban közlekedők arcán is. Azon, ahogy az emberek a holmijukat szorongatták, a gyermekeket óvták. A siló jövője az egyensúlyon állt vagy bukott, és ezt igazolták az előző éjszaka harcai is.

Mission megigazította a zsákját, és sietve szedte a lábát a harmincnegyedikre, ahol az IT-osztály volt. Odaérve gyülekező tömegbe botlott a lépcsőpihenőn. Legtöbbjük vele egyidős vagy alig idősebb fiú volt, sokukat meg is ismerte. Többségük a középső szinteken lakott. Néhányan számítógéppel a hónuk alatt álltak a tömegben, a kilógó vezetékek himbálóztak a lökdösődéstől. Mission átverekedte magát a sokaságon. A lépcsőpihenő széléhez érve látta, hogy az ajtó előtt barikádot állítottak. A Biztonsági Szolgálat két embere felügyelte az átmeneti kaput, amelyen csak az IT-osztály görbe hátú dolgozóit engedték át.

– Küldeményt hoztam – kiáltotta Mission. Előrefurakodott, miközben óvatosan elővette a Varjú levelét. – Küldemény Jeffery úrnak.

Az egyik biztonsági ember elvette a papírt. Az összetódult tömeg a barikádnak nyomta Missiont. Egy asszonyt közben átengedtek. A belső biztonsági kapuhoz sietett, amely a főcsarnokba vezetett, és szemmel láthatóan megkönnyebbülve porolgatta az overallját. A széles csarnok egyik sarkában egy csapat fiatal férfinak éppen utasításokat osztottak. Katonásan sorakoztak, de az elkerekedett szemük elárulta, hogy rettegnek.

– Mi a fene történt itt? – kérdezte Mission, amikor megnyílt előtte a barikád.

– Amit csak el tud képzelni – érkezett a válasz az egyik őrtől. – Tegnap éjjel feszültségingadozás volt, és tönkretett egy rakás számítógépet. Az összes technikus dupla műszakozik. Elvileg tűz van lent a Gépészeten, fent a farmokon meg valami balhé volt. Megkapta a drótot?

Gépészet. Az sokkal mélyebben volt ahhoz, hogy az ottani tüzet az IT-osztályon is érezni lehessen. Ráadásul az éjszakai akció híre is eljutott hozzájuk, és Mission azon aggódott, szemet szúr-e valakinek a seb az orrán.

– Milyen drótot? – kérdezte.

A biztonsági őr a csapat fiúra mutatott.

– Felvétel van. Új technikusokat keresünk.

Mission csak fiatal fiúkat látott, akik nem az IT, hanem a Biztonsági Szolgálat emberével tárgyaltak. Az őr visszaadta a levelet Missionnek, és a benti kapu felé mutatott. A korábban érkezett nő épp akkor lépett át a kapun, ahol egy ismerős, méretes kopasz fej fordult utána, hogy alaposan szemügyre vegye a hátsóját, amíg az befelé igyekszik.

– Uram? – szólt oda Mission, amint a kapuhoz ért.

Jeffery felé fordult, és eltűntek a nyakán lévő mély ráncok és redők.

– Hmm? Ó… – Csettintve próbálta felidézni a nevet.

– Mission.

Az ujjával felé integetett.

– Tényleg. Valamit le akarsz adni, hordár? – Egyik tenyerét egykedvűen Mission felé tartotta.

Mission átadta az üzenetet.

– Ami azt illeti, a Varjú azt az utasítást adta, hogy személyesen adjam át. – A küldönczsebből elővette a leragasztott borítékot az áthúzott nevekkel. – Csak egy levél az, uram.

Az idős őr a borítékra pillantott, majd folytatta a neki címzett üzenet olvasását.

– Rodny most nem elérhető. – A fejét rázta. – Időpontot sem tudok adni, lehet, hogy csak hetek múlva ér rá. Itt hagyod nálam?

Újra felé tartotta a tenyerét, ám hirtelen sokkal érdeklődőbb lett. Mission óvatosan elhúzta a borítékot.

– Nem lehet. Nem adhatnám be neki gyorsan? Mégiscsak a Varjú kéri. Ha a polgármester küldte volna, azt mondanám, hogy semmi gond.

Jeffery elmosolyodott.

– Te is az ő fia voltál?

Mission bólintott. A Biztonsági Szolgálat vezetője egy férfit figyelt, aki Mission háta mögött érkezett, kezében az azonosítójával. Mission odébb lépett, a férfi pedig lehúzta a kártyáját, és biccentve üdvözölte Jefferyt.

– Ide figyelj! Mindjárt felviszem Rodnynak az ebédjét. Akkor feljöhetsz velem, és átadhatod a levelet, míg én is ott vagyok. Így nekem sem kell a Varjú dorgálásától félnem. Mit szólsz?

Mission mosolygott.

– Remekül hangzik, köszönöm.

Az őr a zajos bejárati csarnok túlsó végére mutatott.

– Addig igyál egy kis vizet, és várj meg a konferenciateremben! Van ott pár srác, akik éppen a papírokat töltik ki. – Jeffery végigmérte Missiont. – Nem akarsz addig te is kitölteni egy jelentkezési lapot? Hasznodat vehetnénk.

– Én… izé, nem sokat értek a számítógépekhez – mondta Mission.

Jeffery vállat vont, mintha ez mit sem számítana.

– Ahogy gondolod. Az egyik srác mindjárt felvált, megyek majd érted.

Mission újra megköszönte. Keresztülsétált a hatalmas bejárati csarnokon, ahol katonás rendben álló fiatalok hallgatták az odavakkantott utasításokat. Egy másik őr a konferenciaterem felé intette őt, ahol papírlapot és egy darab szenet nyújtott felé. Mission látta, hogy a lap hátoldala üres, úgyhogy elvette, bár nem állt szándékában kitölteni. A használható papír legalább fél bónt ért.

A széles asztal körül volt még néhány üres szék, leült az egyikre. Az asztal körül ülő fiúk kezében lelkesen járt a széndarab, az arcokon látszott a koncentráció. Mission az egyetlen ablaknak háttal ült, zsákját az asztalra rakta, de a levelet nem tette le a kezéből. A jelentkezési lapot gondosan behajtogatta a zsákba, gondolván, később jó hasznát veszi majd, és alaposabban szemügyre vette a Varjú levelét.

A boríték régi volt, de csupán néhányszor címezték meg. Az egyik sarka teljesen kikopott, egy apró lyukon keresztül az is látszott, hogy egy összehajtott papírlapot rejt. Közelebbről megnézve látni lehetett, hogy a lap papírmasszából készült, amelyet bizonyára az egyik gyermek készített a Varjú Fészkében – az összetépett lapokat vízbe áztatták, lepréselték, majd egy éjszakán át szárították.

– Mission – suttogta valaki az asztalnál.

Felnézve Bradley-t pillantotta meg a szemben lévő széken. Az ismerős hordár kék kendője a bicepszére volt kötve. Mission úgy tudta, hogy a fiú a mély-lenti részeken van.

– Te jelentkezel? – kérdezte Bradley.

Egy másik fiú az öklébe köhögve jelezte, hogy maradjanak csendben. Úgy tűnt, Bradley már kitöltötte a jelentkezési lapját.

Mission a fejét rázta. Valaki kopogott a mögötte lévő ablakon, ő pedig kis híján elejtette a levelét, amikor ijedtében megfordult. Jeffery bedugta a fejét az ajtón.

– Két perc – szólt a biztonsági őr Missionnek. Hüvelykujjával a válla mögé mutatott. – Már csak a tálcájára várok.

Mission bólintott, az ajtó pedig újra becsukódott. A többi fiú kíváncsi pillantásokat vetett felé.

– Küldemény – magyarázta Mission Bradley-nek elég hangosan ahhoz, hogy mindenki hallja. Közelebb húzta a csomagját, és elrejtette mögötte a borítékot. A fiúk folytatták a körmölést. Bradley a homlokát ráncolva figyelte a többieket.

Mission ismét a borítékot nézte. Két perc. Vajon mennyi időt tölthet majd Rodnyval? A levél sarkát pöckölgette. A Varjú által használt tejpaszta nem ragadt rendesen a hónapos – talán éves – száraz ragasztóhoz, így a boríték ragasztása nem tartott jól. Mission az egyik sarkot úgy kibontotta, hogy oda sem nézett. Bradley-t figyelte, miközben éppen megszegte a hordárok harmadik sarkalatos szabályát. Azzal nyugtatta magát, hogy ez más. Mintha két régi barát beszélgetne egy szobában, ő pedig véletlenül meghallaná a szavaikat.

A keze így is reszketett, amikor kihúzta a levelet. Lepillantott, a papírt mindvégig takarásban tartva. A rongypapír sötétszürke anyagába lila és piros szálak keveredtek. Az üzenetet krétával írták, minden betű jókora volt. A keze remegésétől a krétapor úgy hullt le, akár a por az öreg csövekből.

Hamar, hamar – Varjú mama így énekel.

Szállj fel, szállj fel!

Egy régi mondóka részlete. Szárnyat bonts – suttogta Mission csendesen, ahogy eszébe jutott a következő sor a dalból, amelyben egy fiatal varjú megtanulja, hogyan legyen szabad.

Szárnyat bonts, a fényes, boldog ég felé szállj fel.

Magasan szárnyalj, repülj el!

A papírt megfordítva a valódi üzenetet kereste, valami többet egy gyermekdal részleténél, de valaki megint dörömbölt az ablakon. Többen a szenüket is elejtették ijedtükben. Az egyik még valami káromkodást is elmormogott. Mission megfordulva látta, hogy az üveg túloldalán Jeffery áll, egyik kezében telepakolt tálcát egyensúlyozva, a kopasz fejével pedig türelmetlenül integet kifelé.

Mission összehajtotta a levelet, és visszatette a borítékba. Egyik kezét a feje fölé tartva jelezte Jefferynek, hogy rögtön megy, majd megnyalta az ujját, végighúzta a ragacsos pasztán, és próbálta a lehető legjobban leragasztani a borítékot.

– Sok szerencsét – szólt oda Bradley-nek, bár fogalma sem volt, mit is keres ott a fiú. Összeszedte a zsákját az asztalról, gondosan letörölte a kiszóródott krétaport, és sietve távozott a konferenciateremből.

– Gyerünk – szólt oda Jeffery bosszúsan.

Mission követte őt. Még utoljára hátrapillantott az ablakra, majd a barikád előtt tolongó tömegre. Az IT egyik technikusa egy számítógépet vitt az odakint állók felé, a vezetékek gondosan össze voltak tekerve a gép tetején. Egy nő hisztérikus állapotban nyúlt a barikád túloldaláról a gépért, mint valami gyermekéért sikoltó anya.

– Az emberek mióta hordják fel maguk a gépeiket? – kérdezte. A szakmájából adódóan mindig izgatta, hogy a dolgok hogyan jutnak egyik helyről a másikra, és vissza. Úgy tűnt, mintha megpróbálták volna kihagyni a hordárokat a folyamatból. Rokernek lenne ehhez egy-két keresetlen szava.

– Tegnap óta. Wyck úgy döntött, hogy nem küldi ki többet a technikusokat szerelésre. Azt mondta, így biztonságosabb. Odakint egyre több embert rabolnak ki, és a Biztonságiaknak sincs elég emberük őket kísérgetni.

Átjutottak a kapukon, és csendben haladtak tovább a folyosókon, ahol minden irodából kattogás vagy vita hangja szűrődött ki. Mindenütt elektromos alkatrészek és papírok hevertek. Mission azon töprengett, vajon melyik lehet Rodny irodája, és hogy a többieknek miért nem viszik be tálcán az ételt. Talán a barátja bajba került. Ez lesz az. Az mindent megmagyarázna. Lehet, hogy valami hülyeséget csinált. Van egyáltalán fogda a harmincnegyediken? Nem valószínű. Mission épp meg akarta kérdezni Jefferyt, hogy Rodny a fogdában van-e, amikor az öreg biztonsági őr megállt egy méretes acélajtó előtt.

– Fogd! – Mission felé tartotta a tálcát, aki a levelet a szájába fogta, majd elvette a tálcát. Jeffery hátrapillantott, a testével eltakarta Mission elől a billentyűzetet, és beírta a kódot. A nehéz ajtóból hangos kattanások hallatszottak. Rodny tényleg óriási bajban volt. Mégis miféle fogda ez?

Az ajtó befelé nyílt. Jeffery elvette a tálcát, és szólt Missionnek, hogy odakint várjon. Mission még mindig érezte a tejpaszta ízét a szájában, amikor a Biztonsági Szolgálat vezetője belépett a meglehetősen hosszúnak tűnő szobába. A fények odabent vörösen villogtak, mintha tűzriadó lett volna. Jeffery Rodnyt szólongatta, miközben Mission próbált úgy helyezkedni, hogy minél többet lásson a helyiségből.

Egy pillanattal később Rodny is feltűnt, mintha már várta volna Jefferyt. A szeme is elkerekedett, amikor meglátta Missiont az ajtóban. Mission próbálta becsukni a száját, ami tátva maradt a barátja látványától.

– Helló! – Rodny kitárta a nehéz ajtót, majd szétnézett a folyosón. – Mit keresel te itt?

– Én is örülök, hogy látlak – válaszolta Mission. Átnyújtotta a levelet. – A Varjú küldte.

– Ó, hivatalos ügyben? – Rodny mosolygott. – Hordárként jöttél, nem barátként, igaz?

Rodny hiába mosolygott, Mission látta, hogy rossz bőrben van. Olyan volt, mint aki napok óta nem aludt. Az arca beesett, a szeme karikás, az álla borostás. Az egykor akkora gonddal ápolt haj most egyszerűen rövidre volt vágva. Mission belesett a szobába, azt próbálta kitalálni, milyen munkára kárhoztatták a barátját. Ameddig a szem ellátott, magas, fekete szekrények sorakoztak. A gondosan elrendezett ládák sora végtelennek tűnt az ajtóból.

– Hűtőt szerelni tanítanak? – kérdezte Mission.

Rodny a válla fölött hátrapillantott. Nevetett.

– Azok számítógépek. – Még mindig a rá jellemző, leereszkedő stílusban beszélt. Mission majdnem az orra alá dörgölte, hogy aznap van a születésnapja, hogy egyidősek. Rodny volt az egyetlen, akinek erre felhívta a figyelmét. Jeffery türelmetlenül a torkát köszörülte, szemmel láthatólag bosszantotta őt a fecsegés.

Rodny a biztonsági vezetőhöz fordult.

– Adna nekünk néhány másodpercet? – kérdezte.

Jeffery feszülten dőlt egyik lábáról a másikra, a bakancsának kemény bőranyaga nyikorgott alatta.

– Tudja, hogy nem lehet – mondta. – Már azért is a fejemet veszik, hogy ezt megengedtem.

– Igaz. – Rodny a fejét rázta, mintha azt is bánná, hogy egyáltalán feltette a kérdést. Mission figyelte a beszélgetést. Bár hónapok óta nem látta a barátját, érezte, hogy Rodny semmit nem változott. Valamiért bajba kerülhetett, mintha rábízták volna az egész IT-osztály legalantasabb munkáját, mert valami rosszat mondott vagy tett. Mission már a gondolattól is elmosolyodott.

Rodny hirtelen lemerevedett, mintha meghallott volna valamit, ami a szobája mélyéről jött. Egyik ujját feltartva jelezte nekik, hogy ott várják meg.

– Pillanat – mondta, majd elviharzott. A csupasz lábak hangosan csattogtak az acélpadlón.

Jeffery karba tett kézzel méregette Missiont, és nem volt elragadtatva.

– Ti ketten együtt nőttetek fel a lenti folyosón?

– Együtt jártunk iskolába – mondta Mission. – És Rod mit csinált? Ha órán rossz fát tettünk a tűzre, Varja néni az egész Fészket felsöpörtette velünk, és az összes táblát le kellett törölnünk. Mit ne mondjak, söpörtünk mi ott eleget.

Jeffery újra végigmérte, majd egykedvű arckifejezése széles vigyorra váltott.

– Azt hiszed, a barátod bajban van? – kérdezte. Úgy festett, mint akiből mindjárt kitör a nevetés. – Fiam, fogalmad sincs az egészről.

Mielőtt Mission visszakérdezhetett volna, Rodny mosolyogva, levegőért kapkodva visszatért.

– Elnézést – szólt Jefferynek. – Fel kellett vennem. – Missionhöz fordult. – Örülök, hogy benéztél, haver, jó volt látni téged.

Ennyi?

– Téged is – hebegte Mission meglepődve azon, hogy a látogatását ilyen rövidre zárták. – Na de ne tegyünk már úgy, mint az idegenek. – Odalépett megölelni a barátját, de ő egyik kezét kitartva megállította. Mission egy pillanatig zavartan nézte Rodnyt, azon töprengve, hogy vajon ilyen hamar ennyire eltávolodtak-e egymástól.

– Add át üdvözletem mindenkinek – mondta Rodny, mint aki soha többé nem tervezte viszontlátni egyiküket sem.

Jeffery a torkát köszörülte, jelezvén, hogy elég volt.

– Átadom – mondta Mission. Próbálta elrejteni a szomorúságát. Kezet fogott a barátjával. Úgy ráztak kezet, mint az idegenek. Rodny arcán reszketett a mosoly, a kezébe rejtett cetli sarka pedig mélyen Mission tenyerébe szúrt.

35

Kész csoda, hogy Mission nem ejtette el a tenyerébe csúsztatott papírdarabot. Csoda, hogy érezte, valami nincs rendben, és nem nyitotta ki a száját, nem állt ott Jeffery előtt, mint egy idióta, és nem kérdezte meg, hogy Hé, mi ez? Ehelyett ökölbe szorított kézzel elrejtette a papírdarabot, amíg visszakísérték a kapukhoz. Már fél lábbal odakint volt, amikor valaki az egyik irodából utánakiáltott:

– Hordár!

Jeffery egyik kezét Mission mellkasára téve megállította a fiút. Amikor megfordult, egy ismerős férfit látott a folyosón rohanni. Mr. Wyck volt az, az IT feje, akit minden hordár jól ismert. Az elromlott és megjavított számítógépek kiapadhatatlan forrása legalább annyira lefoglalta a fenti diszpécsertermet a tizediken, amennyire az Ellátó tette ezt a százhuszadikon lévő alsó diszpécserteremmel. Bár a látottak alapján Missionnek úgy tűnt, ez egy napja megváltozott.

– Szolgálatban van, fiam? – Mr. Wyck a Mission nyakában lógó hordárkendőt figyelte. Az IT feje magas férfi volt, a szakálla ápolt, szeme csillogó. Missionnek nyújtózkodnia kellett, hogy tekintetük találkozzon.

– Igenis, uram! – mondta, közben a háta mögé rejtve a Rodnytól kapott üzenetet. Hüvelykujjával a zsebébe tömködte, mintha csak földbe dugott vetőmag lett volna. – Elvigyek valamit, uram?

– Igen. – Mr. Wyck a szakállát simogatva figyelte őt. – Maga a Jones fiú, igaz? A nullás.

Mission érezte a nyakán, ahogy elönti a düh ettől a kifejezéstől, amely arra utalt, hogy ő nem lottónyertesként született.

– Igenis, uram, Mission a nevem. – Kezet nyújtott. Mr. Wyck kezet fogott vele.

– Igen, igen. Együtt jártam iskolába az apjával. És persze az anyjával is.

Egy másodpercre elhallgatott, hogy Mission válaszolhasson, de ő csak összeszorította a fogait, és nem szólt. Elengedte a férfi kezét, még mielőtt az izzadó tenyere elárulhatta volna.

– Tegyük fel, hogy valamit el akarok küldeni anélkül, hogy az érintené a diszpécsertermet – mondta Mr. Wyck mosolyogva. A foga olyan fehér volt, akár a kréta. – És tegyük fel, hogy el akarom kerülni az olyan kellemetlenségeket, mint amilyen az éjjel történt néhány emelettel feljebb…

Mission Jefferyre pillantott, aki egykedvűen hallgatta a beszélgetést. Furcsa volt, hogy épp egy magas rangú személy tesz ilyen ajánlatot, ráadásul a Biztonsági Szolgálat egyik tagjának füle hallatára, de Mission valamit megfigyelt azóta, hogy befejezte a munkáját árnyékként: a dolgok egyre sötétebbek lettek.

– Nem tudom követni – mondta. Legszívesebben hátrapillantott volna, hogy megnézze, milyen messze van a biztonsági kapu. Mr. Wyck mögött az egyik irodából egy nő lépett elő. Jeffery intett neki, és a nő hallótávolságon kívül megállt és ott maradt.

– Szerintem nagyon is tud, és nagyra becsülöm a diszkrécióját. Kétszáz bón üti a markát, ha elvisz nekem egy csomagot. A cél hat emeletre van az Ellátótól.

Mission próbálta megőrizni a hidegvérét. Kétszáz bón. Egyhavi fizetség egy félnapos munkáért. Egyből arra gondolt, hogy ez valami próbatétel. Rodny talán azért került bajba, mert elbukott egy ilyen teszten.

– Nem is tudom… – mondta.

– Ez egy nyílt felhívás – folytatta Wyck. – A következő erre járó hordár is megkapja ugyanezt az ajánlatot. Nem érdekel, ki végzi el, de csak egy kaphat érte bónt. – Wyck felemelte a kezét. – Nem kell válaszolnia. Csak menjen le az Ellátóba, és keresse Joyce-t. Mondja neki, hogy Wyck küldte. Kap majd egy szállítólevelet, abban lesz a többi részlet.

– Átgondolom, uram.

– Helyes – mondta Mr. Wyck mosolyogva.

– Van még valami? – kérdezte Mission.

– Nem, ennyi. Elmehet. – Bólintott Jefferynek, aki valamit nagyon bámult.

– Köszönöm, uram. – Mission sarkon fordult, és követte az őrt.

– Ó, és boldog születésnapot, fiam – kiáltotta utána Mr. Wyck.

Mission hátrapillantott, de nem köszönte meg, csak követte Jefferyt kifelé a kapun, majd átjutott a tömegen, ki a lépcsőpihenőre, és lesétált két emeletet, mire végre a zsebébe nyúlt, hogy elővegye a Rodnytól kapott cetlit. Rettegett attól, hogy elejti a papírt, ami a lépcsőkön legurulva átbukik a korlát alatt, ezért különös óvatossággal hajtotta ki az üzenetet. Olyan volt, mint a papírmassza, amelyre a Varjú írta az üzenetét: ugyanaz a sötétszürke anyag, ugyanazok a lila és piros szálak. Mission egy pillanatra attól tartott, hogy az üzenetet a Varjúnak címezték, és talán egy gyermekdal újabb sorai állnak a lapon. Kilapította a darab papírt. Az egyik oldala üres volt; megfordította, hogy megnézze a másikat is.

Nem volt rajta címzés. Egyetlen szó állt a lapon, amelytől Mission egyből Rodny remegő mosolyára gondolt a búcsúzáskor.

Mission hirtelen szörnyen egyedül érezte magát. A lépcsőházban égett szag keringett, füstszag, amely a száradó festék szagával keveredett. Fogta az apró fecnit, és még apróbb darabokra szaggatta. Addig tépkedte, amíg már nem lehetett tovább, majd a konfettivé szaggatott papírt átdobta a korláton, hogy elnyelje a mélység. A bizonyíték megsemmisült, de az üzenet ott lebegett a szeme előtt. Sietve kaparták fel egy érme vagy kanál éles peremével, szinte átszakítva a papírt; egyetlen szó volt, amely hihetetlenül hangzott a baráttól, akinek sosem volt szüksége senkire, és sosem kért semmit.

Segíts!

Ennyi.

36

1-es siló

Nem volt nehéz megtalálni a silót. A terveket nézegetve Donald emlékezett, ahogy a dombokon állt, és az egyes létesítményeket rejtő krátereket figyelte. Hallotta a négykerekű motorok zúgását, és látta maga előtt a kis gépek által kavart porfelhőket azokon a domboldalakon, ahol még nem nőtt ki a fű. Emlékezett arra is, hogy az összes dombot be akarták füvesíteni, hogy mindenhová fűmagot szórtak – utólag belegondolva egyszerre volt szomorú és felesleges ez a feladat.

Ahogy képzeletben a dombtetőn állt, maga előtt látta a tennessei delegációt. Az lehetett a kettes siló. Amikor erre rájött, tovább kutatott. Eltartott egy ideig, amíg újra belejött a számítógépes program használatába, mire megtanulta átlapozni az adatbázisban tárolt életeket. Ha az ember tudta, hogyan kell olvasni az információkat, az összes siló teljes története feltárult előtte, de annál messzebb nem láthatott. A silók története a kitalált nevekkel kezdődött, az eligazítás évével. A mögötte álló Örökségről nem esett szó. A régi világ feledésbe merült a bombák, a köd és a felejtés árnyékában.

A keresett silót ugyan megtalálta, de Helen felkutatása lehetetlen feladatnak tűnt. Kétségbeesetten dolgozott az ügyön, míg Anna a zuhany alatt énekelt.

A nő nyitva hagyta a fürdőszoba ajtaját, a résen gőz szivárgott kifelé. Donald nem törődött az egyértelmű célzással. Kizárta az elméjéből a lüktetést, a vágyat és a dühöngő hormonokat, amelyet a volt barátnője jelenléte és az évszázadokon át tartó hiány okozott, és minden erejével a felesége felkutatására koncentrált.

A kettes siló első generációja négyezer nevet számlált. Kereken négyezret. Az emberek nagyjából fele volt nő, közülük hárman viselték a Helen nevet. Az adatbázis mindegyikükről tartalmazott egy-egy rossz minőségű képet, amelyet a munkahelyi azonosító kártya miatt készítettek. Egyik Helen arcképe sem egyezett az emlékeiben élő feleségével, azzal, amilyennek emlékezni vélt rá. Kéretlen könnyek törtek elő Donaldból, amelyeket dühösen törölt le. A zuhanyzóban Anna egy régi, szomorú dalt énekelt, míg Donald a fényképeket bújta.

Mire úgy egy tucatot átnézett, az arcok lassan kezdtek összemosódni, és attól tartott, hogy a Helenről őrzött képet is lerombolhatják. Újra nevek alapján kezdett keresni. Úgy gondolta, hogy biztosan ki tudja találni, milyen nevet választott a felesége. Ő maga is azért választotta a Troyt annak idején, mert tudta, hogy ez a név egyszer visszavezeti őt a feleségéhez. Azt remélte, hogy talán Helen is ugyanezt tette.

Próbálkozott a Sandrával, az anyja nevével, de a két találat közül egyik sem ő volt. Megpróbálta a Danielle nevet, így hívták a húgát. Egy találat. Nem ő az.

Biztosan nem hasraütés-szerűen választott nevet, ugye nem tenne olyat? Egyszer beszélgettek arról, hogy milyen nevet adnának a gyereküknek. Viccből istenek és istennők neveit sorolták, de Helen végül beleszeretett az Athena névbe. Rákeresett. Nulla találat az első generációban.

A csövek hangosan nyikorogtak, amikor Anna elzárta a vizet. Az ének dúdolássá csendesedett, egy himnusz hangja szólt, amely a közelgő temetésen is elhangzik majd. Donald megpróbált még néhány nevet, kétségbeesetten találni akart valamit, bármi legyen is az. Úgy döntött, hogy ha kell, minden éjjel őt keresi, és inkább nem alszik, amíg rá nem talál.

– Te lezuhanyozol a szertartás előtt? – szólt ki Anna a fürdőből.

Majdnem kibukott belőle, hogy ő el sem akar menni. Számára Victor csak egy félelmetes valaki volt: az ősz hajú férfi a szemben lévő irodából, aki állandóan figyelte, aki gyógyszerezte, és aki manipulálta őt. Legalábbis ilyennek látta az első műszak paranoiáján keresztül.

– Így megyek – mondta. Még mindig ugyanaz a bézs overall volt rajta, amelyet egy nappal azelőtt adtak rá. Folytatta a képek átlapozását, ezúttal az ábécé elejéről haladva. Milyen nevet választhatott? Attól rettegett, hogy lassan elfelejti, hogy milyen is valójában. Vagy hogy az emlékében őrzött kép egyre inkább Annához kezd hasonlítani. Azt nem hagyhatta.

– Találtál valamit?

Anna mögé osont, és elvett valamit az asztalról. Egy törülköző volt a melle köré csavarva, amely egészen combközépig ért. A bőre nedves volt. Elvett egy hajkefét, és dudorászva visszament a fürdőbe. Donald válaszolni is elfelejtett. A teste viszont olyan választ adott a látottakra, amely haraggal és bűntudattal töltötte el.

Neki felesége van, emlékeztette magát. Nős marad egészen addig, amíg meg nem tudja, mi történt Helennel. Örökké hűséges marad hozzá.

Hűség.

Egy hirtelen jött ötlettől vezérelve rákeresett a Karma névre.

Egy találat. Donald nyugtalanul ült a székében. Nem számított találatra. A kutyájukat hívták így. Gyerekük ugyan nem volt, de egy kutyájuk igen. Megnyitotta a képet.

– Gondolom, mindenkinek ezt a borzalmas ruhát kell viselnie a temetésen, ugye? – Anna épp a fehér overallja pántját kapcsolta be, amikor elsétált az asztal előtt, de Donald csak a szeme sarkából látta, és a könnyektől csak alig. A szájához kapta a kezét, és érezte, ahogy az egész teste remeg az elfojtott zokogástól. A monitoron egy igazolvány sarkában az apró fekete-fehér képről a felesége nézett vissza rá.

– Pár perc, és mehetünk, oké?

Anna a haját fésülve újra eltűnt a fürdőben. Donald megtörölte az arcát. Ajkán sós ízt érzett, amikor olvasni kezdett.

Karma Brewer. Több foglalkozás is szerepelt a listán, mindegyikhez új igazolvány, új fényképpel. Tanár, iskolaigazgató, bíró – minden képen egyre több ránc, de mindig ugyanaz a félmosoly. Megnyitotta a teljes fájlt, és hirtelen arra gondolt, milyen lett volna az egyes siló legelső műszakjában szolgálni, milyen lett volna látni, ahogy a szomszédban éli az életét. Talán valahogy eljuthatott volna hozzá, és kapcsolatba is léphetett volna vele. Bíró volt. Mindig is bíró szeretett volna lenni. Anna csak dúdolt, miközben Donald csendben sírt, és könnyes szemmel olvasta, hogy milyen volt a felesége élete, nélküle.

Férjezett – állt az adatlapon, ami elsőre cseppet sem volt furcsa. Hát persze hogy az. Ő a férje. De aztán írtak a haláláról is. Elhunyt nyolcvankét évesen, gyászolja Rick Brewer és két gyermeke, Athena és Mars.

Rick Brewer.

A falak mintha megindultak volna befelé, mintha összenyomták volna. Donald ereiben megfagyott a vér. Volt még ott két másik kép. És egy link egy másik fájlhoz. A férje fájljához.

– Mick – suttogta Anna a háta mögül.

Donald ijedten megfordult, és akkor látta, hogy a nő a válla fölött olvassa a képernyőn megjelenített tartalmat. Donald arcát száradó könnyek nyoma borította, de nem törődött vele. A legjobb barátja és a felesége. Két gyerek. Újra a képernyőhöz fordult, és megnyitotta a lány fájlját. Athena. Az élete különböző szakaszaiból, különböző munkákkal kapcsolatban is voltak róla képek. Helen száját örökölte.

– Donny, kérlek, ne!

Egy kéz szorította meg a vállát. Donald lerázta magáról, és nézte, ahogy a gyors kattintásaitól megelevenedő képsorokon a gyermek a feleségéhez megszólalásig hasonlító nővé cseperedik, majd a lány saját gyermekei is megjelennek a fájlban.

– Donny – suttogta Anna –, elkésünk a temetésről.

Donald sírt. A zokogástól reszketett, mint a nyárfalevél.

– Elkéstem! – kiáltotta keservesen. – Száz évet késtem! – Az utolsó mondattól hatalmas kín szorította el a szívét. A képen már egy unoka volt, de nem az övé. Még egy kattintás, és egy dédunoka is megjelent. Mindannyian a képébe bámultak a monitorról – és mindannyian valaki más szemét örökölték.

37

A történtektől Donald teljesen tompán ment Victor temetésére. Szótlanul állt a liftben, majd csendben figyelte, ahogy a bakancsa minden lépésnél előrerúg. Amit az orvosi szinten talált, az távol állt a temetéstől – egyszerűen csak megszabadultak a testtől. A földi maradványokat ugyanúgy visszatették a tartályba, mint a lefagyasztott testeket, mert nem volt föld, amelybe eltemethették volna a halottjaikat. Az egyes silóban az ételt konzervből kapták. A halál után a test is csak egy konzervbe került.

Donaldot bemutatták Erskine-nek, aki kérés nélkül is elmagyarázta, hogy a test nem fog elrohadni. A láthatatlan gépek, amelyeknek hála túlélték a fagyasztást, és amelyektől az ébredés utáni első vizeletük szénszínű lett, a halottakat olyan puha és friss állapotban tartják, akár az élőket. Még belegondolni is borzalmas volt. Donald csendben figyelte, ahogy az egykor Victorként ismert testet előkészítik a fagyasztásra.

Végigtolták a folyosón, egészen az üres tartályokig. A fagyasztó maga volt a temető. Mozdulatlan testek hevertek mindenhol, egyetlen név jelezte, hogy ki fekszik odabent. Donald azon gondolkodott, vajon hány tartályban fekszenek holtak. Biztosan voltak olyanok, akik a műszakjuk során természetes halált haltak. Mások pedig bizonyára összeomlottak, és önkezükkel vetettek véget az életüknek.

Donald segített berakni a testet a tartályba. Összesen öten voltak ott, csak öten tudhatták, hogyan halt meg Victor. Fent kellett tartani az illúziót, hogy valaki vezeti a silót. Donaldnak az utolsó munkája jutott eszébe: üldögélt az asztalánál, miközben úgy tett, mint aki kormányozza a valójában kormány nélküli silót. Thurman megcsókolta Victor tenyerét, majd megsimította az arcát. A koporsóra rákerült a fedele. A helyiség hidegében a leheletük apró felhőként hagyta el a szájukat.

A többiek egymás szavába vágva magasztalták Victort, de Donald nem is törődött az egésszel. Gondolatban valahol máshol járt: egy nőre gondolt, akit egykor szeretett, és a gyerekekre, akiket nem neki szült. Nem sírt. A liftben még szipogott, és Anna ölelve nyugtatta. Helen már majdnem egy évszázada halott volt. Még annál is régebben történt, hogy elveszítette őt a domb mögött, hogy nem kapta meg az üzenetét, hogy nem jutott át hozzá. Emlékezett rá, hogy a himnusz szólt, majd a levegőt bombák zaja töltötte meg. A húga, Charlotte is ott volt.

A húga. Család.

Donald tudta, hogy Charlotte megmenekült. Ellenállhatatlan késztetés fogta el, hogy megkeresse és felébressze őt, hogy visszahozzon az élők sorába valakit, akit egyszer szeretett.

Erskine lerótta végső tiszteletét. Mindössze öten gyászolták az embert, aki milliárdok életét oltotta ki. Donald érezte Anna közelségét, és akkor jött rá, hogy valójában miatta vannak olyan kevesen. Csak öten tudtak arról, hogy egy nő is köztük jár. Az apja, dr. Sneed, aki az eljárást végezte, Anna, Erskine, akit Anna barátjaként emlegetett, és Donald maga.

Donald akkor eszmélt rá saját létezésére és a világ helyzetére. Semmi keresnivalója nem volt ott. Csak azért volt ott, mert volt egy lány, akivel randizott még főiskolás korában, egy lány, akinek az apja szenátor volt, és aki annyira odavolt érte, hogy elérte, hogy megválasszák képviselőnek, majd belerángatta őt egy gyilkos tervbe, és most visszahozta őt a jeges halálból. Donald életének hatalmas egybeesései és sikerei egy szempillantás alatt szertefoszlottak. A helyükön már csak marionettbábukat rángató zsinórokat látott.

– Tragikus veszteség.

Donald a gondolataiból feleszmélve látta, hogy a szertartás véget ért. Anna és az apja két tartállyal odébb beszélgettek valamiről. Dr. Sneed a tartály lábánál állt. A panel pittyegve nyugtázta az orvos beállításait. Donald így egyedül maradt Erskine-nel, egy vékony, szemüveges férfival, aki brit akcentussal beszélt. A tartály másik oldaláról alaposan szemügyre vette Donaldot.

– Egy műszakban dolgoztunk. – Donald e bárgyú szavakkal próbálta megmagyarázni, miért van jelen a temetésen. Nem igazán tudott mást mondani az elhunytról. Közelebb lépett, és az apró ablakon keresztül az odabent nyugvó alakot figyelte.

– Tudom – mondta Erskine. A szikár férfi talán a hatvanas évei elején-közepén járhatott. Keskeny orrán megigazította a szemüvegét, és ő is benézett a kis ablakon. – Meglehetősen odavolt magáért, ugye tudja?

– Nem tudtam. Úgy értem… nem sokat beszélt velem.

– Különös szerzet volt. – Erskine mosolyogva figyelte az elhunytat. – Zseniálisan belelátott mások fejébe, beszélgetni mégsem szeretett.

– Ismerte őt azelőttről is? – kérdezte Donald. Nem tudta máshogy felhozni a témát. Az azelőtti idők egyeseknél tabunak számítottak, míg mások örömmel beszéltek róla.

Erskine bólintott.

– Együtt dolgoztunk. Mármint ugyanabban a kórházban. De évekig csak kerülgettük egymást, egészen a felfedezésemig. – Megérintette az üveget. Talán így vett végső búcsút a régi baráttól.

– Milyen felfedezés? – Donaldnak úgy rémlett, mintha Anna is említett volna valamit.

Erskine felnézett. Közelebbről látva Donald úgy gondolta, talán már hetvenen is felül járhat az öreg. Nehéz volt megmondani. Ő is olyan kortalannak látszott, mint Thurman. Mint az antik, patinás fém, amely egy idő után nem öregszik tovább.

– Én fedeztem fel a nagy veszélyt – mondta. Inkább hangzott egy nagy bűn beismerésének, mint büszke kijelentésnek. A hangján szomorúság érződött. A tartály végénél dr. Sneed mindent beállított, felállt, majd sürgős dologra hivatkozva elindult, az üres hordágyat a kijárat felé tolva.

„A nanobotok” – jutott eszébe Donaldnak. Anna ennyit mondott. Thurman közben a lányával vitatkozott valamin, és öklével újra és újra a tenyerébe csapott. Donaldnak a jelenet láttán kérdése támadt. Valaki mástól is hallani akarta. Tudni akarta, hogy a hazugságok egybevágnak-e, hogy van-e bennük legalább szikrányi igazság.

– Maga orvos volt? – kérdezte.

Erskine elgondolkodott a kérdésen, bár a válasz elég egyszerűnek tűnt.

– Nem egészen – mondta. – Orvosokat építettem. Apró orvosokat. – Ujjaival összecsípte a levegőt, és a szemüvegén keresztül hunyorogva nézte a saját ujját. – Olyan módszereken dolgoztunk, amelyek vigyáznak a katonákra, összefoltozzák őket. De aztán egy vérmintában valaki más keze munkáját is megtaláltam. Apró gépeket, amelyek az ellenkezőjét tették. Gépeket, amelyeket a mi gépeink ellen készítettek. Láthatatlan háború robbant ki, amelyről az emberek mit sem sejtettek. Hamarosan már mindenütt ott voltak a kis rohadékok.

Anna és Thurman feléjük közeledett. Anna egy kalapot vett fel, amelyen a csomóba fogott haja jól láthatóan kidudorodott. Nem a leghatékonyabb álruha, esetleg nagyon messziről.

– Lenne majd néhány kérdésem ezzel kapcsolatban – szólt Donald sietve. – Segítheti a… segíthet nekem megoldani a gondot a tizennyolcas silóban.

– Hogyne, bátran – felelte Erskine.

– Vissza kell mennem – mondta Anna Donaldnak. Arcán enyhe grimasz látszott az apjával való vitájától, és Donald akkor értette meg, hogy valójában Anna is csak egy fogoly. Próbálta elképzelni, milyen lehetett az az egy év a háborús kellékek között, ahol papírok hevertek szanaszét a tervezőasztalon, hogy egy apró tábori ágyon kellett aludnia, ahonnan még az étkezőbe sem mehetett fel, nem láthatta a dombokat és a sötét felhőket, és akkor evett, amikor ételt hoztak neki, nem pedig amikor szeretett volna.

– Nemsokára felkísérem a fiatalembert – szólt Erskine, kezét Donald vállára téve. – Váltanék néhány szót a fiúval.

Thurman hunyorogva nézett rájuk, de végül engedett. Anna megszorította Donald kezét, vetett egy utolsó pillantást a tartályra, és elindult a kijárat felé. Az apja néhány lépés távolságból követte.

– Jöjjön velem! – Erskine lehelete ködként szállt a levegőben. – Mutatok valamit.

38

Erskine úgy haladt a tartályok végeláthatatlan sorai és oszlopai között, mintha mindig ugyanazon útvonalat választaná. Donald szorosan követte őt. Közben a karját dörzsölgette, próbálta felmelegíteni magát. Túl sok időt töltött abban a kriptaszerű teremben, a hideg már a csontjáig hatolt.

– Thurman mindig azt mondja, hogy már halottak voltunk – szegezte rögtön Erskine-nek a kérdést. – Igaz ez?

Erskine a válla fölött hátrapillantott. Donaldot várta, közben mintha a kérdésen gondolkodott volna.

– Maga mit mond? – kérdezte Donald. – Azok voltunk?

– Százszázalékos hatékonyságú terveket sosem láttam – kezdte Erskine. – Ott még mi sem tartottunk, Irán és Szíria pedig hozzánk képest is gyerekcipőben járt. Észak-Koreában viszont már voltak ígéretes tervek. Én rájuk fogadtam volna. Amit ők megépítettek, az már a legtöbbünket elpusztíthatta volna. Ez a része valóban igaz. – Folytatta a sétát a szunnyadó halottak sorai között. – De előbb-utóbb még a legsúlyosabb járvány is elapad, úgyhogy nehéz megmondani. Én az ellenlépéseket támogattam. Victor pedig ezt. – Széttárta karjait a csendes teremben.

– És Victor akarata győzött.

– Így igaz.

– Gondolja, hogy… voltak hátsó szándékai? Hogy végül ezért…

Erskine megállt az egyik tartálynál, és mindkét kezét a hideg fémre tette.

– Bizonyára mindannyiunknak vannak hátsó gondolatai – mondta szomorúan. – De szerintem Victor egy percig sem kételkedett ennek a küldetésnek a helyességében. Nem tudom, miért tette azt, amit végül tett. Nem rá vall.

Donald belenézett a tartályba, amelyhez Erskine vezette. Egy középkorú nő feküdt benne, a szempilláját dér takarta.

– A lányom – mondta Erskine. – Az egyetlen gyermekem.

Egy percig csak hallgattak. A csendben a sok ezer tartály elfojtott zúgása hallatszott.

– Amikor Thurman úgy döntött, hogy felébreszti Annát, csak arra tudtam gondolni, hogy én is ugyanezt teszem. De miért tenném? Semmi okom rá, nincs szükségünk a szakértelmére. Caroline könyvelő volt. Ráadásul nem lenne fair kitépni őt az álmaiból.

Donald legszívesebben megkérdezte volna, hogy lehet-e egyáltalán fair bárkit felébreszteni. Vajon mit remélt, milyen világot lát majd egyszer a lánya? Felébredhet valaha egy normális világban? Lesz még valaha boldog az élet?

– Amikor az ő vérében is nanobotokat találtam, tudtam, hogy ez a helyes döntés. – Donaldhoz fordult. – Tudom, hogy válaszokat akar, fiam. Mindannyian azt akarunk. Kegyetlen világ ez. Mindig is az volt. Egész életemet arra tettem fel, hogy jobbá tegyem, hogy helyrehozzam a dolgokat, hogy minden szép legyen. De minden hozzám hasonló bolondra legalább tíz olyan jut, aki pusztítani akar. És elég, ha csak egyikük sikerrel jár.

Donaldnak eszébe jutott a nap, amikor Thurman a kezébe nyomta a Rendelkezést. Azzal a vaskos könyvvel kezdett el ő is elmerülni ebben az őrültségben. Emlékezett a beszélgetésre abban a hatalmas kamrában, ahol ő is érezte, hogy valami megfertőzi, ahol elfogta a paranoia, hogy valami ártalmas és láthatatlan legyőzi. De ha Erskine és Thurman igazat beszél, akkor már jóval azelőtt fertőzött volt.

– Maguk aznap nem mérgeztek meg engem. – Felnézett Erskine-re, amint a kirakós darabjai kezdtek lassan összeállni. – Az interjún Thurmannel, amikor hosszú heteket töltött abban a kamrában, és mindenkit magához rendelt. Maguk nem akartak megfertőzni.

Erskine bólintott.

– Meggyógyítottuk.

Donaldot hirtelen elöntötte a düh.

– Akkor miért nem gyógyít meg mindenkit? – kérdezte követelőző hangon.

– Volt róla szó. Én is gondoltam rá. Az egészet mérnöki kihívásként kezeltem. Ellentámadást akartam indítani, olyan gépeket akartam építeni, amelyek elpusztítják a gépeket, mielőtt azok belénk kerülnének. Thurman is hasonlóan gondolkodott. Láthatatlan háborúként tekintett az egészre, ahol elkeseredetten próbáltuk legyőzni az ellenséget. Mindketten azt a harcot láttuk benne, amelyet megszoktunk. Én a véráramban láttam a harcokat, ő a tengerentúli háborúban. Victor volt az, aki mindkettőnk szemét felnyitotta.

Erskine kendőt húzott elő a zsebéből, és levette a szemüvegét. Szavai suttogásként visszhangzottak a falról, miközben az üveget törölgette.

– Victor mondta, hogy ennek sosem lesz vége. A számítógépes vírusokat hozta fel példának, amelyekből akár egy is elszabadulhat a hálózatban, és akkor gépek százmillióit teszi tönkre. Előbb vagy utóbb egy nanotámadás is átjutna, elszabadulna, és akkor olyan járvány törne ki, amely kódok bitjeire és nem DNS-re épül.

– Na és? Voltak már járványok korábban is. Miért lenne ez más? – Donald a tartályok felé mutatott. – Nem gondolja, hogy itt a megoldás rosszabb, mint maga a probléma?

Donald zaklatott volt, de érezte, hogy sokkal dühösebb lenne, ha ezeket a szavakat Thurmantől hallaná. Az is megfordult a fejében, hogy ezt is előre eltervezték: küldenek egy kedves férfit, egy idegent, aki félrehívja őt, és elmondja azt, amit Thurman tudatni akar vele. Nehéz volt nem állandóan azt feltételezni, hogy valaki manipulálni próbálja, nehéz volt nem a végtagjaira kötött drótokat látni.

– Pszichológia – felelte Erskine. Visszatette a szemüvegét. – Abban rejlett Victor válasza, és azért nem működtek soha a mi elméleteink. Sosem felejtem el azt a beszélgetést. A Walter Reed ebédlőjében ültünk. Thurman avatásra jött, átvágni néhány szalagot, de legfőképp azért, hogy találkozzon velünk. – A fejét rázta. – Nagy tömeg volt akkor. Ha tudták volna, miről tárgyalunk éppen…

– Pszichológia – emlékeztette Donald. – Azt mondja meg, miért jobb ez így. Így még többen halnak meg.

Erskine visszazökkent a valóságba.

– Itt tévedtünk mi is, csakúgy, mint maga. Képzelje el, mi lett volna, amikor először kiderül, hogy a járványt az ember alkotta. A pánikot és az erőszakot, amely azután következett volna. Az lett volna az igazi világvége. Ha egy tájfun megöl néhány száz embert, és többmilliárdos károkat okoz, mit teszünk? – Erskine összekulcsolta a kezét. – Összefogunk. Helyükre rakjuk a darabokat. De ha egy terrorista bombája robban… – A homlokát ráncolta. – Az a bomba ugyanakkora kárt okoz, de káoszba taszítja a világot.

Széttárta a kezét.

– Ha csak Istent okolhatjuk, megbocsátunk. Ha egy embertársunkat, őt elpusztítjuk.

Donald a fejét rázta. Nem tudta, mit higgyen. Aztán a félelemre és a haragra gondolt, amit a kamrában érzett, amikor azt hitte, hogy megfertőzték. Előtte sosem törődött a több millió valamivel, amelyek születése napjától a vérében úszkáltak.

– Nem nyúlhatunk az élelmiszerek génjeihez anélkül, hogy pánikot keltenénk – folytatta Erskine. – Az nem baj, ha egy fűszál hatalmas kukoricává növi magát, de nem tehetjük szándékosan. Vic több tucat ilyen példát sorolt. Védőoltás vagy természetes immunitás, klónozás vagy ikrek, génmódosított élelmiszer. Teljesen igaza volt. Mindig az ember alkotta változat az, amelyik a káoszt okozhatta volna. És káoszt okozott volna a tudat, hogy valakik a vesztünket akarják, és hogy a veszély a belélegzett levegőben van.

Erskine egy pillanatra megállt. Donald fejében kavarogtak a gondolatok.

– Vic mindig azt mondta, hogy ha a terroristáknak egy csepp eszük is lett volna, akkor egyszerűen szétkürtölik, hogy min dolgoznak, majd kényelmesen hátradőlve élvezik, ahogy a világ porig égeti önmagát. Azt mondta, hogy ennyi is elég lenne hozzá: a tudat, hogy ez az egész megtörténik, hogy a halál csendben, láthatatlanul elérhet minket bármelyik pillanatban.

– És az volt a megoldás, hogy inkább felégetünk mindent mi magunk? – Donald a hajába túrt, próbálta átlátni a helyzetet. Egy tűzoltási technika jutott az eszébe, amely előtt mindig értetlenül állt. A tűz terjedését úgy fékezték meg, hogy széles sávokban leégették körülötte az erdőt. Azt is tudta, hogy Iránban, amikor az első háborúban felgyújtották az olajkutakat, az egyetlen ellenszer néha egy bomba felrobbantása volt – a hatalmas tűz ellen valami még nagyobbra volt szükség.

– Higgyen nekem – mondta Erskine –, magam is számtalan ellenvetést soroltam fel. De valójában az első pillanattól fogva tudtam az igazságot, csak időbe telt elfogadni. Thurmant sokkal egyszerűbb volt meggyőzni. Hamar belátta, hogy véget kell vetni ennek az ördögi körnek, hogy újra kell kezdeni. De az utazás ára túl nagy volt…

– Miért utaznánk a térben – szólt közbe Donald –, ha utazhatunk az időben is? – Emlékezett erre a beszélgetésre Thurman irodájában. Az öreg már az első alkalommal elmondta neki, mit tervez, csak Donald nem hallotta meg.

Erskine elkerekedett szemmel nézett rá.

– Igen, ezzel érvelt. Bizonyára éppen elég háborút látott életében. Ami engem illet, nem rendelkeztem annyi tapasztalattal e téren, mint Thurman, és nem volt meg bennem a professzionális… objektivitás, amely Vicnek megadatott. Engem a számítógépes vírus analógiája győzött meg, hogy a nanobotok egyfajta új kiberháború kezdetét jelentették. Tudtam, mire képesek, milyen gyorsan újraszerveződnek, evolúciójuk van, ha úgy tetszik. Tudtam, hogy ha elkezdődik, csak akkor ér véget, ha mi már nem leszünk. Talán még akkor sem. Minden védekezés a következő támadás alapjául szolgált volna. A levegő a saját láthatatlan hadseregünkkel fojtott volna meg minket. Hatalmas felhőket képeztek volna, amelyben mutálódnak és harcolnak, immár gazdatest nélkül. És ha ezt az emberek egyszer látták volna, és tudják… – Nem fejezte be a mondatot.

– Hisztéria – suttogta Donald.

Erskine bólintott.

– Azt mondja, talán soha nem lett volna vége, még akkor sem, ha mi már nem vagyunk. Ez azt jelenti, hogy még mindig odakint vannak? A nanobotok.

Erskine a mennyezetre pillantott.

– A kinti világról most nem csak az embereket radírozzuk le, ha erre gondol. Minden újraindul, és minden tudás eltűnik. Isten segítsége és hosszú idő szükséges ahhoz, hogy újrakezdhessük.

Donald még az eligazításról emlékezett rá, hogy a műszakok összesen ötszáz évig váltották egymást. Fél évezred a föld alatt. Mégis mennyi radírozásra lehet szükség? És mi a garancia arra, hogy nem esnek ugyanabba a hibába másodszor is? Hogyan felejtik majd el a rájuk leselkedő veszélyeket? A tűz sem ugrik vissza a dobozba, ha egyszer kieresztették.

– Tudni akarta, hogy megbánt-e valamit Victor… – Erskine az öklébe köhögött, és bólintott. – Szerintem egyszer érezhetett ilyesmit. Akkor mondta, amikor a nyolcadik vagy a kilencedik műszakjából jött, már nem emlékszem, melyikből. Én a hatodikat kezdhettem. Azután történt, hogy maguk ketten együtt dolgoztak, a tizenkettes silóban történt tragédiát követően…

– Az volt az első műszakom – mondta Donald, mert úgy tűnt, hogy Erskine azt számolgatja. Hozzá akarta tenni, hogy az egyben az egyetlen műszakja is volt.

– Igen, hát persze. – Erskine megigazította a szemüvegét. – Annyira biztos maga is ismerte, hogy tudja, nem igazán mutatta ki az érzéseit.

– Nehéz volt kiigazodni rajta – mondta Donald egyetértően. Szinte semmit nem tudott az emberről, akit néhány perce segített eltemetni.

– Akkor maga talán tudja értékelni ezt a történetet. Szóval együtt utaztunk a liftben, amikor Vic felém fordult, és azt mondta, hogy borzalmas érzés az asztalánál ülni, és azt figyelni, hogy mit teszünk a folyosó túloldalán lévő emberekkel. Magára gondolt, természetesen. És a maga pozíciójában lévőkre.

Donald próbálta elképzelni, hogy az általa ismert ember ilyesmit mondott. Hinni akart benne.

– De nem is erre kaptam fel a fejem. Sosem láttam szomorúbbnak annál, mint amikor a következőt mondta. Azt mondta… – Erskine egyik kezével a tartálynak támaszkodott. – Azt mondta, hogy ahogy ott ült, és figyelte magukat, ahogy dolgoznak az asztaluknál, ahogy megismerte magukat… gyakran arra gondolt, hogy a világ tényleg jobb hely lesz, ha magához hasonlók vezetik.

– Hozzám hasonlók? – Donald értetlenül a fejét rázta. – Ez mégis mit jelent?

Erskine elmosolyodott.

– Magam is pontosan ezt kérdeztem. Azt felelte, hogy szörnyű teher volt azt tenni, amit szükségesnek vélt, kitartani és racionálisnak maradni. – Erskine megsimította a tartályt, mintha a benne nyugvó lányát is érintené. – És mennyivel egyszerűbbek lennének a dolgok, mennyivel jobb lenne mindenkinek, ha lennének olyanok, akik elég bátrak, hogy helyette azt tegyék, ami helyes.

39

Aznap éjjel Anna odament hozzá. Donald egy egész napon át meredten ült, és a halálon elmélkedett, gépként nyelte a Thurman által hozott ételt, figyelte, ahogy Anna összerak neki egy számítógépet, ahogy mappákat és jegyzeteket szórt szét, és a lány a sötétben végül odament hozzá.

Donald ellenállt. El akarta lökni magától. Anna az ágya szélére ült, és a csuklóját fogta, míg ő a végkimerülés határáig zokogta magát. Erskine szavai jártak a fejében, hogy mit jelent a helyeset és mit a szükségeset cselekedni, hogy mi a különbség. Ezen gondolkodott, miközben egy régi kedvese átölelte őt, a tarkóját simogatta, arcát a vállán pihentetve csak feküdt ott, amíg ő sírt.

Úgy érezte, hogy az évszázadnyi alvás legyengítette. A száz év álom és a tudat, hogy Mick és Helen együtt élték le az életüket. Hirtelen haragot érzett, amiért Helen nem tartott ki, amiért nem maradt örökre egyedül, amiért nem kapta meg az üzeneteit, és nem ment fel hozzá a dombra.

Anna megpuszilta az arcát, és a fülébe súgta, hogy minden rendben lesz. Donaldnak ismét megindultak a könnyei, amikor rádöbbent, hogy valójában a tökéletes ellentéte annak, amit Victor hitt róla. Szánalmas emberi lény volt, amiért azt kívánta, bárcsak egyedül maradt volna a felesége, hogy ő száz évvel később nyugodtan alhasson. Szánalmas emberi lény volt, mert elvette volna tőle a vigaszt, amikor őt annyira megnyugtatta Anna érintése.

– Nem lehet – suttogta sokadszor.

– Csss – nyugtatta a nő. Újra a haját simogatta a sötét helyiségben. Ott voltak kettesben a szobában, ahonnan háborúk indultak. Csapdába estek egy helyen, ahol fegyverek, lőszerrel teli ládák és még azoknál is veszélyesebb dolgok vették őket körül.

40

18-as siló

Mission a Központi Diszpécserterem felé vette az irányt, miközben azon rágódott, hogy mi legyen Rodnyval. Aggódott a barátjáért, de apró porszemnek érezte magát ahhoz, hogy bármit is segíteni tudjon. Soha nem látott még olyan ajtót, amely mögött őrizték: olyan vastagot, masszívat, ijesztően csillogót. Ha a barátja által okozott bajt abban akarta mérni, hogy hová zárták…

Már a gondolattól is kirázta a hideg. Alig néhány hónap telt el az utolsó takarítás óta. Mission is ott volt, a védőruha egy részét ő vitte fel az IT-ről. Borzalmasabb élmény volt, mint halottat vinni temetésre. A holttestek legalább a halottkém fekete zsákjában voltak. A védőruha másfajta zsák volt: élő emberre tervezték, hogy kimenjen és abban haljon meg.

Arra is emlékezett, hogy honnan kellett elhozni a ruhát. A helyiség azon a folyosón volt, ahol Rodnyt is fogva tartották. Talán a takarítást is ugyanaz a részleg intézte? Megborzongott. Egyetlen apró nyelvbotlás, és az ember máris a kinti dombokon rohadt meg, Rodny pedig híres volt arról, hogy a nyelve veszélyesen sokat jár.

Először az anyja, és most a legjobb barátja. Mission arra gondolt, vajon lehet-e önként jelentkezni takarításra valaki helyett, vajon mit ír erről a Szerződés, ha egyáltalán megemlíti. Lenyűgözőnek találta, hogy egy olyan dokumentum szabályai szerint él, amelyet sosem olvasott. Csak feltételezte, hogy legalább a vezető beosztásban lévők olvasták, és hogy az abban leírtak szerint, jóhiszeműen járnak el.

Az ötvennyolcadikon egy kikötött hordárkendőre lett figyelmes a lefelé vezető korláton. Ugyanaz a kék minta, mint a Mission nyakán lógó kendőn, de ezen rajta volt az élénkpiros szegély, a kereskedők jelzése. Hívta őt a kötelesség, amely egy időre feledtette a rémes gondolatokat. Leoldotta a kendőt, és megkereste a kereskedő pecsétjét. Drexel jele volt, a gyógyszertárosé, akinek a folyosón volt üzlete. Ez általában könnyű szállítmányt és kevés fizetséget jelentett. De legalább lefelé tartott a küldemény, kivéve, ha Drexel már megint figyelmetlen volt, és rossz korlátra kötözte a kendőt.

Mission alig várta, hogy a Központiba érjen, ahol frissítő zuhany és tiszta ruha várt rá, de ha bárki meglátta volna, hogy üres táskával képes elmenni egy jelzőkendő mellett, akkor Roker és a többiek előtt kellett volna felelnie. Drexel üzlete felé vette az irányt, és azért imádkozott, hogy a küldemény ne egy gyógyszercsomag legyen, amelyet több tucat különböző lakásba kell kivinnie. Már a gondolattól is sajgott a lába.

Amikor belépett a gyógyszertár nyikorgó ajtaján, Drexel épp a pultjánál állt. A gyógyszertáros nagydarab ember volt, terebélyes szakállal és kopaszodó fejtetővel, és a középső szinteken már fogalomnak számított. Sokan hozzá jöttek tanácsért az orvos helyett, bár Mission nem volt meggyőződve arról, hogy ez jó ötlet. Sokszor a szebb ígéretekkel kecsegtetőnek jutott a bón, nem pedig annak, aki meggyógyította az embert.

Néhány rossz bőrben lévő ember szipogva és köhögve várt a sorára a padokon ülve. Mission legszívesebben eltakarta volna a száját a kendőjével, de végül tapintatos módon csak nagy levegőt vett, és benn tartotta. Drexel eközben egy darab papír közepére valamilyen őrleményt szórt, majd gondosan behajtogatta a lapot, és az arra váró nőnek adta. A nő néhány bónt nyújtott át a pulton. Amikor a nő elindult kifelé, Mission a pénzre dobta a jelzőkendőt.

– Á, Mish! Jó látni téged, fiú. Majd kicsattansz az egészségtől! – Drexel mosolyogva simogatta a szakállát, a kókadt szőrszálak függönye mögül sárga fogak virítottak.

– Magát is – válaszolta Mission udvariasan, miután újra levegőt vett. – Van valamije a számomra?

– Van, pillanat. – Drexel eltűnt egy fal mögött, amelynek polcain apró üvegcsék és edények sorakoztak. A gyógyszertáros egy kis csomaggal tért vissza. – Gyógyszerek a lentieknek – mondta.

– A Központiig tudom levinni, onnan majd a diszpécserterem továbbküldi. Én most végeztem a műszakommal – magyarázkodott Mission.

Drexel elgondolkodva a szakállát simogatta.

– Azt hiszem, úgy is jó lesz. És a diszpécserterem küld számlát?

Mission kitartotta a tenyerét.

– Ha ad borravalót – mondta.

– Hát persze, a borravaló. De csak akkor, ha felelsz nekem egy találós kérdésre. – Drexel a pultra dőlt, ami lesüllyedt a nagy súly alatt. Már csak az hiányzott Missionnek, hogy az öreg kifogjon rajta az egyik régi találós kérdésével, hogy aztán ne kelljen fizetnie. Mindig ezzel próbálkozott, hogy a bónt a pult felé eső oldalán tarthassa.

– Szóval – kezdte a gyógyszertáros a bajuszát pödörgetve. – Melyik a nehezebb, egy harmincöt kiló tollal teli zsák, vagy egy harmincöt kiló kővel teli zsák?

Mission azonnal rávágta a választ:

– A zsák toll – jelentette ki határozottan. Ismerte ezt a találós kérdést, a hordároktól gyakran ezt kérdezte az öreg. A számtalan lépcsőt megmászva volt ideje saját válaszon gondolkodni, valami olyanon, amely eltért a nyilvánvalótól.

– Nem jó! – kiáltotta Drexel, egyik ujjával mutogatva. – Nem a kő! – Az arca elsápadt. – Várjunk, te tollat mondtál? – A fejét rázta. – Nem jó, fiú, ugyanolyan nehezek.

– A zsákok tartalma igen – mondta Mission. – De a tollas zsák nagyobb. Azt mondta, mindkét zsák tele van, de a nagyobb zsák több anyagból készült, tehát nehezebb. – Kitartotta a tenyerét. Drexel egy pillanatig csak állt, és a szakállát rágcsálta. Legyőzték a saját játékában. Nagy nehezen végül kivett két érmét a nő által otthagyott pénzből, és Mission kezébe nyomta. Mission elvette, majd a csomag gyógyszert a zsákjába tette, amit aztán szorosan bekötött.

– A nagyobb zsák… – motyogta Drexel, amikor Mission kifelé vette az irányt, és lélegzet-visszafojtva átsietett a padok mellett, zsákjában a zörgő gyógyszerekkel.

A gyógyszertáros arckifejezése minden bónt megért, de Mission azért a borravalónak is nagyon örült. Az öröm azonban hamar elmúlt, amint szembesülnie kellett a silóban uralkodó feszültséggel. Az egyik lépcsőpihenőnél helyettesek álltak, kezüket a fegyverükön tartva próbáltak megbékíteni két veszekedő szomszédot. A negyvenkettediken egy üzlet ablaka be volt törve, az üveg helyét műanyag fóliával ragasztották le. Mission biztos volt benne, hogy a kárt nemrégiben okozhatták. A negyvennegyediken egy nő zokogott a korlátnak dőlve, az emberek pedig úgy mentek el mellette, mintha észre sem vették volna. Ő is folytatta az útját lefelé. A lépcső remegett a talpa alatt, a falakra festett feliratok az eljövendő bajra figyelmeztették.

A Központi Diszpécserterem vészjóslóan csendes volt. A szortírozószobák magas polcain sorakoztak a kiszállításra váró tételek, de Mission egyenesen a főpulthoz ment, hogy leadja a csomagját, és felvegye a következő szállítmányt, mielőtt elmegy lezuhanyozni és átöltözni. A pultban Katelyn állt, más hordár nem állt sorban. Talán mindenki a sebeit nyalogatta valahol. Vagy talán az erőszak láttán a szívük hazahúzta őket a családjukhoz.

– Szia, Katelyn!

– Mish! – Mosolygott. – Látom, egyben vagy.

Mission nevetve a még mindig sebes orrára bökött.

– Köszi.

– Cam nemrég járt itt, téged keresett.

– Igen? – Missiont meglepte a dolog. Azt hitte, a barátja a halottkémtől kapott bónusz örömére szabadnapot vesz ki. – Felvett valamit?

– Igen. Valami olyat kért, amit az Ellátó környékén kell leadni. A szokottnál jobb kedve volt, de morcosnak tűnt azért, mert kihagytátok az éjszakai kalandból.

– Szóval hallott róla. – Mission a kézbesítési listát böngészte. Valami olyat keresett, ami felfelé tartott. Varja néni tudni fogja, mi legyen Rodnyval. Talán ő megtudakolhatná a polgármestertől, hogy miért kapott büntetést, és talán szólhatna pár jó szót az érdekében.

– Egy pillanat – mondta, Katelynre pillantva. – Hogy érted, hogy jókedve volt? És az Ellátó felé indult? – Missionnek eszébe jutott Wyck ajánlata. Az IT-főnök azt mondta, hogy nem ő az utolsó, aki hallani fog a munkáról. Talán nem is ő volt az első. – Honnan jött Cam?

Katelyn megnyalta az ujját, és belelapozott az öreg főkönyvbe.

– Azt hiszem, az utolsó kézbesítése egy rossz számítógép volt, amit a…

– A kis patkány. – Mission a pultra csapott. – Van még valami lefelé? Mondjuk az Ellátó vagy a Vegyészet felé?

A lány megnézte a számítógépben. Az ujjai vadul csapkodták a gombokat, de a teste többi része mozdulatlan maradt.

– Egy kicsit le vagyunk lassulva – mentegetőzött. – Van valami, amit a Gépészetről kell vinni fel az Ellátóba. Negyvenöt font. Nem sürgős. Normál fuvar. – A pult fölött Missionre nézett, hogy érdekli-e a munka.

– Elviszem – mondta. De nem tervezett egyből a Gépészetre menni. Ha siet, talán előbb ér az Ellátóba, mint Cam, és az övé lehet Wyck munkája. Ez volt a belépő, amit keresett. Nem a pénzt akarta, hanem hogy legyen oka visszamenni a harmincnegyedikre a fizetségért, hogy újabb esélye legyen találkozni Rodnyval, hogy lássa, hogyan tud segíteni a barátján, és mibe is keveredett pontosan.

41

Mission rekordidő alatt ért le. Szerencsére nem volt nagy forgalom, az viszont nem volt jó jel, hogy Camet sehol nem látta útközben. A fiú talán túl nagy előnnyel indult. Vagy Missionnek szerencséje volt, és megelőzte, amíg az mosdót keresve elhagyta a csigalépcsőt.

Az Ellátó előtti lépcsőpihenőn megállva kifújta magát, és megtörölte izzadt nyakát. Még mindig nem sikerült lezuhanyoznia. Talán ha megtalálta Camet, és leadta a Gépészetről jövő küldeményt, akkor lesz végre ideje tisztálkodni és egy rendeset aludni. Az alsó diszpécserteremben van váltásruhája, és ott ki is tudja találni, mi legyen Rodnyval. Mennyi kigondolnivaló! Áldásként érkeztek a bajok, amelyek elterelték a gondolatait a születésnapjáról.

Az Ellátóban néhányan a pult előtt várakoztak. Cam sehol. Ennél gyorsabban csak repülve érhetett volna ide, de ha mégis sikerült felvennie a csomagot, akkor már valahol még mélyebben jár. Mission türelmetlenségében a lábfejével kopogott. A pulthoz érve Joyce-t kérte, épp ahogy Wyck mondta. A pult mögött álló ember egy nagydarab nőre mutatott, akinek a haja be volt fonva. A nő a pult másik végénél állt. Mission megismerte. Ő adta ki azokat a felszerelési tárgyakat, amelyek egyenesen az IT-re tartottak. Megvárta, amíg a nő kiszolgálja az előző kuncsaftot, aztán megkérdezte, hogy van-e küldemény Wyck nevén.

A nő gyanakodva nézett rá.

– Valakit a fejére ejtettek a diszpécserteremben? – kérdezte. – Már kiadtam. – Intett, hogy jöhet a következő.

– Meg tudná mondani, merre tartott a küldemény? – kérdezte Mission. – Azért küldtek, hogy átvegyem a másik sráctól. A fiú… a fiú anyja beteg. Már nem sok van neki hátra.

Mission összerezzent a hazugságtól. A pult mögött álló nő hitetlenkedve forgatta a száját.

– Kérem – esedezett. – Nagyon fontos!

A nő habozott.

– Hat emelettel lejjebb küldték egy lakáshoz. A pontos címet nem tudom, de a szállítólevélen rajta van.

– Hatot le. – Mission ismerte azt a szintet. A száztizenhatodik leginkább lakórész volt, kivéve azt a néhány lakást, amelyekből gyanús üzleteket bonyolítottak egyesek. – Kösz! – mondta. A pultra csapott, majd a kijárat felé sietett. Egyébként is útba esett a Gépészet felé. Wyck csomagjáról talán lemaradt, de még megkérheti Camet, hogy hadd vehesse át helyette a fizetséget, mondjuk, egy szabadságbónért cserébe. Vagy kerek perec megmondja neki, hogy egy régi barát bajban van, és át kell jutnia a biztonsági kapukon. Ha nem sikerül, akkor meg kell várnia, amíg kérés érkezik az IT-ről a diszpécserterembe, és elsőnek kell lecsapnia rá. Közben pedig csak reménykedhet abban, hogy Rodnynak van még annyi ideje.

Már négy emelettel lejjebb járt, és éppen ilyesmi terveket szőtt magában, amikor a robbanás történt.

A hatalmas csigalépcső úgy billent meg, mintha az egész épületet eldobták volna. Mission a korlátnak esett, és kis híján átbukott rajta. Mindkét kezével a remegő acélba kapaszkodott.

Egy sikoly hallatszott, majd nyögések. Mission a korláton kihajolva figyelte, ahogy a két emelettel lejjebb levő lépcsőpihenő leszakad a lépcsőről. A fém felsírva, jajongva elszabadult, és a mélybe zuhant.

A lépcsőpihenőt több test követte. Az aláhulló alakok cigánykereket hánytak a levegőben.

Mission levette szemét a látványról. Néhány lépcsőfokkal lejjebb egy nő hevert térdre rogyva, sokkos és rémült tekintettel bámult Missionre. Hatalmas csattanás hallatszott, valahonnan nagyon messziről.

Nem tudom – gondolta magában. A nő szemében lévő kérdésre válaszolt, arra, amely az ő fejében is lüktetett, és a robajjal együtt visszhangzott. Mi a fene volt ez? Ez már az? Elkezdődött?

Rohanni akart felfelé, messze a robbanástól, de alulról sikolyok zengtek, és a hordárnak kötelessége segíteni a lépcsőházban bajba jutottakon. Felsegítette a nőt, és felfelé vezette. A kellemetlen szag és a füst máris kezdte megtölteni a levegőt.

– Menjen! – parancsolt a nőre, majd elindult lefelé, át a felfelé tartó emberáradaton. Cam odalent volt. A barátja úti célja a csomaggal és a robbanás helye még mindig véletlen egybeesés volt Mission zavart elméjében.

Az alatta lévő lépcsőpihenőn hatalmas tömeg verődött össze. Az ott lakók és a boltosok előbújtak, és a korlátnál tolakodva próbáltak olyan helyre férkőzni, ahonnan láthatták az eggyel alattuk lévő pihenő romjait. Mission próbált átjutni a tömegen, miközben barátja nevét kiáltotta, és Camet kereste. Egy üveges tekintetű, csapzott pár botorkált felfelé a zsúfolt lépcsőpihenőhöz, görcsösen egymásba és a korlátba kapaszkodva. Cam nem volt sehol.

Öt kört rohant a tartóoszlop körül, körbe-körbe. A mindig biztos lába most botladozva lépett a csúszós fokokon. Erre a szintre jött Cam, igaz? Hatot le. Száztizenhatodik emelet. Semmi baja. Biztos, hogy semmi baja. De akkor Missionnek újra bevillant a mélybe zuhanó emberek látványa, ami örökre beleégett az agyába. De Cam biztosan nem volt köztük. Az a fiú mindig vagy elkésett, vagy korán jött, de pontosan sosem tudott odaérni sehova.

Az utolsó kanyar következett, majd a nagy semmi ott, ahol a következő lépcsőpihenőnek kellett volna lennie. A hatalmas csigalépcső korlátai kifelé csavarodtak, mielőtt szétszakadtak. Néhány fok kifelé állt a tartóoszlopból, és Mission érezte, ahogy lefelé húzza őt a sötétség karma. Semmi nem tarthatta vissza abban, hogy átlépje a peremet. Az acél egyre jobban csúszott a bakancsa alatt.

A szakadék túloldalán a száztizenhatos ajtaja hiányzott. Helyén üresség tátongott, amelyből a szétporladt beton és a vasgerendák úgy hajlottak kifelé, mint az eltűnt lépcsőpihenőért nyúló kezek. A törmelék alatti mennyezetről fehér por hullott alá. Hihetetlen módon a porfelhő mögött hangok hallatszottak: köhögések és kiáltások. Segélykiáltások.

– Hordár! – üvöltötte valaki fentről.

Mission óvatosan a csúszós, hajlott lépcsőfokok szélére lépett. Megragadta a korlátot ott, ahol kettészakadt. Meleg volt. Kihajolt, és az ötven lábbal fölötte lévő lépcsőpihenőn álló tömeget figyelte, keresve azt, aki szólította.

Amikor valaki meglátta, hogy kihajol, meglátta a kendőt a nyakában, felé mutatott.

– Ott van! – visította egy nő, az egyik eszelős tekintetű túlélő, aki elbotorkált mellette, amikor lefelé igyekezett. – A hordár tette! – kiáltotta.

42

Mission megfordult, és rohant, amikor a hatalmas robaj jelezte, hogy a csőcselék elindult lefelé. Botladozva haladt lefelé, egyik kezével a tartóoszlopba kapaszkodott, miközben tekintetével a korlát folytatását kereste. Jókora darab kiszakadt. A robbanástól a lépcsőfokok is ingatagok lettek. Fogalma sem volt, miért üldözik. Egy teljes fordulatot haladt a lépcsőn, mire újra lett korlát, és végre biztonságosan tudta tartani a sebességet. Ugyanennyi ideig tartott belegondolni, hogy Cam meghalt. A barátja kézbesített egy küldeményt, és most halott. És sokan mások is. Egy pillantás a kék kendőjére, és valaki odafent azt hihette, hogy Mission volt, aki kézbesítette a csomagot. Hajszálon múlt, hogy nem ő volt az.

A száztizenhetediken is tömeg gyülekezett. Könnyáztatta arcok, egy reszkető nő önmagába kapaszkodott, egy férfi az arcát takarta, mind vagy felfelé vagy lefelé bámultak a korláton kihajolva. Az orruk előtt zuhant le a roncs. Mission még jobban szaporázta a lépteit. Közte és a Gépészet között az egyetlen biztonságos menedékhely a százhuszadikon lévő alsó diszpécserterem volt. Éppen oda igyekezett, amikor fülsiketítő sikoly közeledett felülről, méghozzá túl gyorsan.

Mission összerezzent, és majdnem elesett, amikor a jajveszékelő ember egyenesen felé szállt. Arra számított, hogy valaki hátulról ráugrik, de a hang tovaszállt a korláton kívül. Még valaki. Zuhant, élve és sikoltozva hullott alá a mélybe. A laza lépcsőfokok és a kiszakított korlát elragadta az egyik üldözőjét.

Mission tovább gyorsított. A belső tartóoszlopot elhagyva a külső korlát felé igyekezett, ahol szélesebbek és simábbak voltak a lépcsőfokok, ahol a rohanás ereje az acélcsőnek nyomta. Itt gyorsabban haladt. Próbált nem gondolni arra, hogy mi történne akkor, ha valahol rés lenne a korláton. Csak futott, miközben a füst a szemét csípte, a lépcső pedig csengett és zúgott a saját lépteitől és az üldözői lába alatt. Először észre sem vette, hogy a levegőben szálló köd nem a hátrahagyott romokból jön.

Ez a füst alulról jött.

43

1-es siló

A reggelire kapott tojáspor és burgonyadara már régen kihűlt. Donald alig evett a Thurman és Erskine által hozott ételekből; sokkal szívesebben fogyasztotta a jelöletlen ezüst konzervekben tárolt ízetlen valamit, amit a raktár vákuumos dobozaiban talált. Nem bizalmi kérdés volt ez – a lázadás volt a lényeg, a hatalom, amit attól érzett, hogy saját kezébe vette a sorsát. Beledöfött a narancsos-sárgás zselés pacába, amely fénykorában talán barack lehetett, és a szájába lapátolta. Rágott, de semmi ízt nem érzett. Azt képzelte, hogy barackíze van.

A széles asztal túloldalán Anna a rádiós hívásaival szöszmötölt, és időnként hangosakat szürcsölt a bögre hideg kávéjából. Egy köteg vezeték tekergőzött egy fekete doboztól egészen a számítógépéig, és halk, statikus sistergés töltötte be a helyiséget.

– Kár, hogy nincs jobb állomásunk – mondta Donald rosszkedvűen. Újabb szeletet vágott a rejtélyes gyümölcszseléből, és a szájába tette. Mangóízű, gondolta magában, a változatosság kedvéért.

– Az a legjobb, ha nincs állomás – mondta Anna abban reménykedve, hogy a negyvenes és az azt körülvevő silók tornyai némák maradnak. Magyarázta korábban, hogy amit csinál, azzal a túlélőket próbálja elvágni a többiektől, de Donald nem sokat értett az egészből. Egy évvel korábban vélhetően a negyvenes siló feltörte a rendszert. Azt feltételezték, hogy a szabályoknak ellenszegülő IT-főnök tette. Senki más nem rendelkezett a szükséges szakértelemmel és hozzáféréssel, hogy egy ekkora tettet hajtson végre. Mire a kamerák adása megszűnt, már minden biztonsági rendszert kiiktattak. Az egyesből megpróbálták lekapcsolni a silót, de az eredményt nem lehetett ellenőrizni. A kísérlet sikertelensége akkor vált bizonyossá, amikor a sötétség terjedni kezdett a környező silókra.

Thurmant, Erskine-t és Victort a protokollnak megfelelően felébresztették, egyiket a másik után. Minden próbálkozás hiábavalónak bizonyult, és Erskine kezdett attól félni, hogy már a nanobotokat is feltörték, hogy a levegőben keringő gépeket is átprogramozták, és minden veszélybe került. Hosszú huzavona után Thurman végre meggyőzte a másik kettőt arról, hogy Anna talán segíthet. Az MIT-n elvégre a vezeték nélküli kommunikációt és az indukciót kutatta: azt, hogy hogyan lehet rádión keresztül átvenni az irányítást elektromos eszközök felett.

Annának végül sikerült aktiválnia az érintett silók önmegsemmisítő rendszerét. Donaldnak azóta is rémálmai voltak, ha csak erre gondolt. Amíg Anna a folyamatot magyarázta, Donald az egyik siló falszerkezetét tanulmányozta. Látta maga előtt a robbanásokat, amelyek elpusztítják az emeletek közötti vastag betonrétegeket, és az építmény úgy omlik össze, mint a kártyavár, mindent és mindenkit maga alá temetve. A harminc láb vastag betonrétegek elszabadulnak, és egész társadalmakat zúznak porrá. Ezeket a föld alatti építményeket az elejétől fogva úgy tervezték, hogy elpusztíthatók legyenek, mint bármi más – akár távirányítással is. A tény, hogy egyáltalán szükség volt ilyen biztonsági berendezésre, legalább annyira sokkoló, mint a megoldás kegyetlensége.

Azokból a silókból mostanra csak a halott rádiók susogása és recsegése maradt, a szellemek kórusának hangja. A többi siló vezetőjét még csak nem is értesítették a szörnyűségről. Még piros X sem lesz, amely nyomaszthatná őket. A különböző vezetők alig voltak kapcsolatban egymással. A legnagyobb veszélyt a pánik terjedése jelentette.

De Victor tudta. És Donald úgy sejtette, hogy ez volt az a szörnyű teher, amely miatt véget vetett az életének, nem pedig a Thurman által felsorolt elméletek. Thurman annyira el volt ragadtatva Victor zsenialitásától, hogy valami okot keresett az öngyilkosság mögött, valamiféle összeesküvést sejtett. Donald kezdett arra a szomorú felismerésre jutni, hogy az emberiség a kihalás szélére sodródott, mert a gyeplőnél egyik őrült következett a másik után, akik egymást követve abban bíztak, a másik tudja, merre tartanak.

Donald egy kilyukasztott konzervből egy korty paradicsomlevet ivott, és a billentyűzete körül heverő jegyzetek és jelentések kupacából két papírlapot húzott elő. A tizennyolcas siló sorsa állítólag ezen a két oldalon állt vagy bukott. A két papírlapon ugyanazon jelentés két példánya volt. Az egyik az a jelentés volt, amelyet Donald sok évvel azelőtt írt a tizenkettes siló bukásáról. Arra is csak homályosan emlékezett, hogy egyáltalán írt ilyet. De mostanra annyi ideje bámulta, hogy az értelem már kiveszett a szövegből, mint amikor valaki annyi ideig ismételget egy szót, hogy az puszta zajjá válik.

A másik példányon csak a Victor által írt jegyzetek sorakoztak. Piros tintát használt, és valaki odafent úgy készített másolatot, hogy csak ezt a színt tartotta meg, így a két írást könnyebb volt olvasni. A piros szín másolásával ugyanakkor erre a példányra is átkerült a por és néhány vércsepp. Ezek a szörnyű jelek emlékeztettek arra, hogy a jelentés Vic asztalának tetején volt élete utolsó pillanataiban.

Három nap tanulmányozás után Donald kezdett arra jutni, hogy a jelentés nem más, mint egy darab papír. Különben miért firkálták volna össze? És mégis, Victor maga mondta Thurmannek, hogy a tizennyolcas silóban kitört erőszakhullám elfojtásának kulcsa Donald jelentésében van. Victor ki akarta hozni Donaldot a fagyasztóból, de sem Erskine-t, sem Thurmant nem sikerült a maga oldalára állítani. Donaldnak tehát összesen ennyije volt: egy hazug ember szava arról, mit mondott egy halott.

Hazugok és halottak – mindkét fajtából igen nehéz kiszedni az igazságot.

A vörös tintával és rozsdaszín vérfoltokkal tarkított papírlap szintén nem sokat segített. Néhány mondaton azonban megakadt Donald szeme. Arra emlékeztették, hogy néha a horoszkóp homályos utalásai is ráhibáztak valamire, amitől végül minden más melléfogás is hitelessé vált.

Ő az, aki emlékszik, hirdették a vastag, határozott betűk a lap közepén. Donald csak arra tudott gondolni, hogy ez rá vonatkozik, és arra, hogy nem hat rá a gyógyszer. Mintha Anna is azt mondta volna, hogy Victor gyakran beszélt róla, hogy fel akarta ébreszteni, mert meg akarta vizsgálni, és ki akarta kérdezni. A többi megjegyzés egyszerre volt homályos és borzalmas. Ezért, írta Victor. Vége mindennek, állt egy másik helyen.

Az „ezért” vajon az öngyilkosságára vagy a tizennyolcas silóban terjedő erőszak okára utalt? És mi mindennek van vége?

A tizennyolcas silóban tapasztalt erőszak sok értelemben ugyanolyan volt, mint az összes többiben. Súlyosabb volt ugyan, de a feldühödött tömegek ugyanúgy összeverődtek, majd szétoszlottak, az új generációk lázadtak a régiek ellen, és tizenöt-húsz évente véres felkelések törtek ki.

Victor sokat írt a témáról. A rengeteg jelentés olyan kérdéseket is érintett, mint a főemlősök viselkedése vagy a huszadik, huszonegyedik század háborúi. Az egyik jelentés rendkívül nyugtalanította Donaldot. Arról szólt, hogy a főemlősök idővel megpróbálták legyőzni saját apjukat, az alfa-hímet. Említést tett csimpánzokról, amelyek újszülötteket gyilkoltak, és hímekről, amelyek a kicsinyeiket anyjuktól ellopták, majd az erdő mélyére vitték, ahol egyesével kitépték a karjukat és a lábukat az apró testből. Victor arról is írt, hogy a nőstények így újra párosodni tudtak. Így lett helye a következő generációnak.

Donaldnak nehezére esett elhinni, hogy ebből bármi is igaz. Még nehezebb volt megérteni a frontális lebenyekről és az emberré válásról szóló részeket. Talán valami rejtély kulcsához vezettek ezek a szavak, de talán csak őrült eszmefuttatások voltak egy olyan férfi tollából, akinek elméje kezdett lassan megbomlani – vagy talán megszólalt a lelkiismerete, és ráébredt, mit is tett a világgal.

Donald a saját jelentését és Victor megjegyzéseit olvasva próbált rájönni a válaszra. Ő is belekerült abba a megszokott rutinba, amit Anna már tökélyre fejlesztett. Aludtak, ettek, dolgoztak. Esténként előkerült egy üveg skót whisky; apró kortyokban itták, ízlelték az égető nedűt, miközben a silók diagramjait bámulták. Reggelente felváltva zuhanyoztak. Anna szemérmetlenül meztelenkedett, Donald pedig azt kívánta, bárcsak ne tenné. A lány jelenléte a múltat idézte, és Donald egy új valóságban kezdte érezni magát: ő és Anna egy újabb titkos projekten dolgoznak együtt, Helen Savannah-ban van, Mick nem jut el a találkozókra, és Donald egyiküket sem éri utol, mert a telefonja nem működik.

A telefonja sosem működött. Ha a kongresszus napján csak egyetlen üzenete is átér, akkor Helen most odalent pihenne egy tartályban, lefagyasztva. Meglátogathatná, ahogy Erskine teszi azt a lányával. És az utolsó műszak lejártakor újra együtt lehetnének.

Ugyanazon álom egy másik változatában Donaldnak sikerült megmásznia a hegyet, és átjutott a tennesseei oldalra. A bombák felrobbantak a levegőben; a rémült emberek alámerültek a kráterekben; egy csodálatos hangú lány énekelt. Ebben az álomban ő és Helen ugyanabba a silóba kerültek. Gyerekeik, unokáik születtek, és végül egymás mellé temették őket.

Ilyesféle álmok gyötörték, valahányszor engedte, hogy Anna hozzáérjen, hogy egy órára az ágyába feküdjön lefekvés előtt. Csak hallgatta, ahogy szuszog, érezte, ahogy fejét a vállára hajtja, az alkoholt mindkettőjük leheletén. Csak feküdt ott, és tűrte. Szenvedett, mert élvezte, ahogy Anna a tarkóját simogatja, de csak akkor aludt el, amikor a lány már nem bírta tovább a kényelmetlen ágyat, és visszament a sajátjára.

Reggelente Anna énekelt a zuhany alatt, és a pára lassan áramlott kifelé a fürdőből, mialatt Donald folytatta a kutatást. A számítógépén dolgozott, ahol hozzáférhetett a Victor személyes mappáiban tárolt fájlokhoz. Azt is látta, mikor hozták létre a fájlokat, vagy hogy mikor és milyen gyakran nyitották meg őket. Az egyik legrégebbi fájlt Victor a halála előtt nem sokkal nyitotta meg. Egy lista volt, a silók rangsora. A tizennyolcas az elsők között szerepelt a listán, de nem lehetett tudni, hogy az okozott gond vagy esetleg a siló értéke alapján voltak sorrendbe állítva. És egyáltalán mi értelme rangsorolni? Mi célból?

Donald néha Anna számítógépét is használta, hogy Charlotte után kutasson. A húga neve nem szerepelt a tartályokban alvók között, és semmilyen más néven nem találta meg, a képét sem. Pedig ott volt az eligazításon. Emlékezett, ahogy a többi nővel együtt a fagyasztókhoz vezették. Azóta viszont eltűnt. De hová lett?

Mennyi kérdés! Donald a két jelentést bámulta, miközben hallgatta a rádió szörnyű, statikus zúgását, érezte a fölötte tornyosuló föld súlyát, és kezdte azt érezni, hogy ha még sokáig bújja Victor jegyzeteit, akkor ő is ugyanúgy végzi, mint az öreg.

44

Amikor már nem állhatta tovább a jegyzetek látványát, Donald szokásos sétájára indult a raktár fegyverei és drónjai között. A mozgásba menekült a rádió surrogásától és az átmeneti szállásuk bezártságától, ekkor tudta kiverni a fejéből az előző éjszaka alkoholos mámorának álmait és az érzelmi kavalkádot, amelyet Anna iránt kezdett érezni.

A séta során leginkább az új világon elmélkedett. Azon törte a fejét, vajon mi volt Thurman és Victor terve a silókkal. Ötszáz év a föld alatt, és aztán hova tovább? Donald elkeseredetten vágyakozott a válaszra. Amikor a polcok között barangolt, érezte, hogy él: csinált valamit, válaszokon gondolkodott. Ugyanolyan felemelő érzés volt, mint amikor nem szedte tovább a pirulákat, amelyek kékre festették az ujjait, és a nyelvével a szájában kialakult sebeket tapogatta.

Céltalan kóborlása során belenézett a földön és a falak mentén heverő műanyag ládákba is. Az egyikből hiányzott egy kézifegyver, úgy sejtette, azt vitte el Victor. A légmentesen zárt dobozt feltörték, a többi fegyver bűzlött a zsírtól. Egyes ládákban összehajtott egyenruhák pihentek, olyanok, amilyet az asztronauták viselnek; vastag, vákuumos műanyag zsákban tették el őket. Más ládákban nagy, fémgalléros sisakok voltak. Volt még ott vörösen világító zseblámpa, élelem és elsősegélycsomag, hátizsák, temérdek lőszer és rengeteg olyan szerkezet és eszköz, amelyekről Donald csak találgatni tudta, mi célt szolgálnak. Az egyik ládában egy laminált térképre bukkant, amely az ötven silót ábrázolta. A silókból egy-egy vörös vonal indult ki, amelyek a távolban összeértek. Donald az ujjaival követte a vonalakat, a térképet a magasba tartva próbálta a távoli irodából odaszűrődő fényben kivenni az alakokat. Végül nem jutott semmire, és a térképet visszatette a helyére – egy olyan rejtély kulcsa volt, amelyet nem tudott megfejteni.

Ezúttal a szunnyadó drónok sorai között állt meg, hogy néhány terpeszbe ugrással mozgassa át izmait. Ez a gyakorlat két nappal korábban még szenvedve ment, de a jég lassan kezdett elolvadni az ereiben. És minél jobban dolgoztatta magát, annál éberebb és élénkebb lett. Hetvenötöt csinált, tízzel többet, mint előző nap. Miután szabályozta a légzését, kipróbálta, hogy hány fekvőtámaszt bírnak el nyeszlett izmai. És akkor történt, fogsága harmadik napján, amikor arca alig kéthüvelyknyire volt az acélpadlótól, hogy felfedezte az indítóliftet, a garázsajtót, amely a derekáig sem ért, de elég széles volt ahhoz, hogy a ponyvák alatt alvó drónok teljes szárnyfesztávolságukkal kiférjenek rajta.

Donald felkelt a fekvőtámaszból, és az alacsony ajtóhoz lépett. Az egész raktárban alig volt fény, az ajtó szinte tökéletes sötétségbe burkolózott. Épp az egyik zseblámpáért indult volna vissza, amikor egy vörös karra lett figyelmes. Egyetlen mozdulat, és a hullámos ajtó redőnyként húzódott vissza a falba. Donald négykézláb bemászott a legalább öt méter mély alagútba. A falakat tapogatva sem gombokat, sem karokat nem talált, semmit, amivel működésbe lehetett volna hozni a liftet.

A kíváncsisága azután sem hagyta nyugodni, hogy kimászott, így elemlámpáért indult. Amikor megfordult, újabb ajtót talált a sötét falon. Nem volt bezárva, mögötte sötét folyosót talált. A sötétben tapogatózva villanykapcsolót keresett, és a mennyezeti lámpák egyszer csak lustán pislákolni kezdtek. Belépett a folyosóra, és becsukta maga mögött az ajtót.

Az ötven lépés hosszú folyosó végén egy ajtó állt, kétoldalt kettő-kettő. Bizonyára még több olyan iroda van itt, amilyenben Anna is lakik, gondolta magában. Az első szobában mindent molyirtó szaga lengett körül. Odabent priccsek sorakoztak; a padló porában lévő nyomok elárulták, hogy valaki nemrégiben járt itt, az egyik sarokból két fekhely szemmel láthatóan hiányzott. Nyomasztó érzés volt, hogy nincs ott senki. A szemben lévő helyiségben vécék és zuhanyzók sora fogadta.

A következő két ajtó hasonló helyiségeket rejtett, de a mosdóban egy sor piszoár is lógott a falon. Talán itt laktak azok, akik a fegyverarzenált felügyelték, bár Donaldnak nem rémlett, hogy a műszakja során valaha bárki is erre az emeletre jött volna. Nem, ezeket a lakónegyedeket más időkre tartogatták, csakúgy, mint a ponyvák alatt rejlő gépeket. Kijött a mosdóból, és a folyosó végén lévő ajtóhoz indult.

Odabent műanyag fóliával borított asztalok és székek sorakoztak. Vastag por állt a bútorokat takaró műanyag fóliákon. Donald az egyik asztalhoz lépve látta, hogy a fólia egy számítógép monitorát rejti. Az asztalok és a székek rögzítve voltak egymáshoz, és Donaldnak szörnyen ismerős volt a sok kar és fogantyú. Letérdelt, és megkereste a védőréteg szélét. A műanyag fólia mérgesen csörgött, amikor felhajtotta.

Az irányítópanelek egy másik életbe röpítették vissza. Ott volt a kar, amelyet a húga botkormánynak hívott, a pedálok az ülés alatt, amelyeknek szintén volt valami nevük, a gázkar és sok-sok kijelző. Donald akkor látott ilyeneket, amikor Charlotte elvégezte a repülőiskolát, és körbevezette őt a kiképzőközpontban. A pilótává avatására Coloradóba repültek. Ott egy ugyanilyen képernyőn nézte végig, ahogy Charlotte drónja a magasba emelkedik, és csatlakozik a többi robotrepülő alakzatához. Emlékezett Colorado látványára madártávlatból, amely a magasztos gépezet orrára szerelt kamerából tárult elé.

A szobában még legalább egy tucat ugyanolyan állomás volt. Szörnyű volt látni, hogy egy ilyen teremre egyáltalán szükség van. Szinte hallotta a beszélgetéseket a folyosóról, amint férfiak és nők fecsegnek a zuhany alatt, ahogy egymás fenekét csapkodják a törülközővel, valaki borotvát kér kölcsön, és az egyik műszak pilótái az asztaloknál ülnek, ahol a kávé gőzölgő bögrében pihen csendesen, mialatt a halál aláhull az égből.

Donald visszahajtotta a fóliát. A húgára gondolt, aki emeletekkel lejjebb pihent, elrejtve előle, és rádöbbent, hogy Charlotte-ot nem azért hozták ide, hogy őt meglepjék vele. Talán meglepetésnek szánták, de másoknak.

És akkor a húgára, az álmokba és magányos könnyekbe merült régi világra gondolva Donald hirtelen a zsebeit tapogatva keresett valamit. Gyógyszert. Egy apró műanyag dobozkát, amelyen a húga neve szerepelt. Hiszen Helen erősködött, hogy forduljon orvoshoz. És Donald egy csapásra tudta, miért nem tud felejteni, miért nem hatnak rá az itt kapott gyógyszerek. A felismeréssel együtt erős vágy öntötte el, hogy megtalálja a húgát. Charlotte volt az „ezért”. Ő volt a válasz Thurman egyik rejtélyére.

45

– Előbb látni akarom – követelte Donald. – Vigyenek hozzá, és elmondom.

Thurman vagy dr. Sneed válaszát várta. A három férfi dr. Sneed irodájában állt, a kriotartályok emeletén. Donald odafelé végig Thurmannel alkudozott a liftben, és most folytatta. Úgy sejtette, hogy a húga gyógyszerei miatt volt képtelen a felejtésre. Hajlandó volt elcserélni ezt a felfedezést egy másikra. Tudni akarta, hol van Charlotte, látni akarta.

A két férfi szavak nélkül kommunikált egymással. Thurman figyelmeztetően fordult Donaldhoz.

– Nem fogjuk felébreszteni – mondta. – Még ezért sem.

Donald bólintott. Jól látta, hogy a törvényeket csak azok meghozói szeghetik meg.

Dr. Sneed az asztalán lévő számítógéphez ment.

– Megkeresem.

– Szükségtelen – szólt Thurman. – Tudom, hol van.

Thurman kivezette őket az irodából, el az orvosi szobák mellett, ahol a műszakokat felébresztették, és ahol évekkel ezelőtt Donald Troyként tért magához, el a fagyasztókamrák bejárata előtt, ahol egy egész évszázadot aludt át, egészen egy egyszerű ajtóig.

Thurman másmilyen kódot írt be, a négy megnyomott gomb dala árulta el. A billentyűzet fölött apró betűk sorakoztak: Vészelhárító személyzet. A zárak berregve kinyíltak, komótosan, mint a vén csontok, és az ajtó lassan kinyílt.

Befelé pára követte őket, amint a folyosóról beáramló meleg levegő találkozott a hűtőkamra hidegével. A tartályok alig egytucatnyi sorban álltak, talán ötven-hatvan lehetett összesen, alig több mint egy teljes műszak. Donald belenézett az egyik koporsószerű egységbe, és a jég kék-fehér hártyáján át vaskos, szigorú ábrázat fogadta. Egy lefagyasztott katona – súgta a képzelete.

Thurman a sorok között egy tartályhoz vezette őket. Mintha gyengédséget lehetett volna felfedezni abban, ahogyan a hideg koporsóhoz ért. A lélegzete apró felhőként szökött ki a száján. A teremben úgy tűnt, mintha fehér haját és szakállát is jég borítaná.

– Charlotte – sóhajtott fel Donald, a húga tartályába nézve. Semmit nem változott, egy percet sem öregedett. Még a bőre kékes árnyalata is teljesen normálisnak és magától értetődőnek tűnt. Kezdte megszokni, hogy így látja az embereket.

Donald letörölte a deret az apró ablakról, és a maga vékony, törékeny karját figyelte. Soványabb lett és öregebb, míg Charlotte ugyanolyan maradt, mint azelőtt.

– Mindig is épp ilyennek őriztem meg – szólt Donald, a húgát fürkészve. – Ilyennek őriztem őt meg az emlékezetemben, amikor a háborúba indult. A szüleim is ezt tették. Nekünk ő mindig a kis Charla marad.

A tartályból felpillantva a másik oldalon álló két férfit figyelte. Dr. Sneed épp mondani akart valamit, de Thurman egyik kezét a vállára téve csendre intette. Donald ismét a húga felé fordult.

– Ő persze közben felnőtt, de még mennyire. Embereket ölt. Évekkel később mesélt róla, amikor már hivatalba kerültem. Addig várt, hogy felnőjek. – Nevetve a fejét rázta. – A kishúgom várt arra, hogy én felnőjek.

A fagyos ablak üvegén könnycsepp koppant. A só átvágta magát a jégen, egy foltban megtisztítva az üveget. Donald gyorsan letörölte, majd attól tartott, a keze alatt nyikorgó üveg talán megzavarja a lányt.

– Felverték őt az éjszaka közepén – mesélte. – Amikor úgy gondolták, hogy a célpont… hogy is mondta? Befogható. Akkor felébresztették. Azt mondta, furcsa érzés az álmokból felébredve gyilkolni, hogy az egész olyan valószerűtlen. Aztán visszafeküdt, és maga előtt látta a felvételeket – az utolsó pillanatokat, amint a rakétát a célpontra irányította…

Nagy levegőt vett, és Thurmanre nézett.

– Tudja, én azt hittem, jó helyen van, mert nem eshet baja. Egy kamionban volt elrejtve, nem pedig az égen szállt. De ő mégis panaszkodott. Azt mondta az orvosának, hogy nem érzi helyesnek, hogy egy biztos rejtekhely oltalmából ezt teszi. A fronton harcolók mentegetőzhettek a félelemre hivatkozva. Hogy az önfenntartás hajtja őket. Ez ad okot a gyilkolásra. Charlotte embereket ölt, majd kiment a kantinba, és evett egy szelet pitét. Ezt mondta az orvosának. De hiába evett édeset, nem érezte az ízeket.

– Ki volt az orvosa? – kérdezte dr. Sneed.

– Aki az enyém is – felelte Donald. Megtörölte az arcát, de szemernyit sem szégyellte a könnyeket. A húga oldalán állva bátorság és vakmerőség töltötte el, kevésbé érezte magát elhagyatottnak. – Helen aggódott, hogy nem fognak újraválasztani. Charlotte addigra már szedett gyógyszert, mert az első bevetés után poszttraumás stressz szindrómában szenvedett. És mi csak kiváltottuk a nevére felírt gyógyszereket, még az árát is az ő biztosítása fedezte.

Dr. Sneed a kezével integetve próbálta arra bírni, hogy beszéljen.

– Milyen gyógyszer volt?

– Propra – szólt közbe Thurman. – Proprát szedett, nem? Maga pedig attól félt, hogy a sajtó kiszimatolja, hogy gyógyszerezi magát.

Donald bólintott.

– Helen félt. Azt gondolta, hogy talán kitudódhat, hogy gyógyszert szedek a… vadabb gondolataimra. A gyógyszer segített elfelejteni ezeket, segített józan maradni. Képes voltam úgy olvasni a Rendelkezést, hogy csak a szavakra koncentráltam, nem pedig arra, amit sugallnak. Nem volt bennem félelem. – A húgára nézett. Végre megértette, miért nem akarta szedni a gyógyszereit. Akarta a félelmet. Szüksége volt rá, emberibbnek érezte magát tőle.

– Említette, hogy Charlotte gyógyszert szed – mondta Thurman. – A könyvesboltban voltunk…

– Emlékszik, mekkora dózist szedett? – kérdezte dr. Sneed. – És meddig?

– Azután kezdtem szedni, hogy megkaptam a Rendelkezést. – Thurmant nézte, érzelmet keresett az arcán, de semmit nem talált. – Két-három évvel a kongresszus előtt lehetett. És egészen addig mindennap szedtem. – Dr. Sneedhez fordult. – Az eligazításra is vittem volna belőle, ha nem hagyom el aznap a dombon. Azt hiszem, elestem. Rémlik, hogy elestem…

Dr. Sneed Thurmanhez beszélt:

– Lehetetlen megmondani, hogy ez milyen komplikációkkal járhat. Victor a vezető beosztású személyzetből mindenkiben ellenőrizte a pszichoaktív szerek jelenlétét. Mindenkit megvizsgáltunk…

– Engem nem – szólt Donald.

Dr. Sneed ránézett.

– Mindenkit megvizsgáltunk.

– Őt nem. – Thurman a tartályt fürkészte. – Változás volt az utolsó pillanatban. Egy csere. Én magam kezeskedtem érte. És ha a lány nevére váltotta ki a gyógyszereket, akkor az nem szerepelt az orvosi nyilvántartásban sem.

– Értesítenünk kell Erskine-t – mondta dr. Sneed. – Együtt talán létrehozhatunk egy új szert. Ez megmagyarázná a korábbi immunitásokat a többi silóban is. – Elfordult a tartálytól, mintha azonnal vissza kellene sietnie az irodájába.

Thurman Donaldra nézett.

– Szeretne még maradni?

Donald egy pillanatig újra a húgát nézte. Fel akarta ébreszteni, beszélni akart vele. Talán később is visszajöhet, csak meglátogatni.

– Később talán még visszajönnék.

– Meglátjuk.

Thurman megkerülte a tartályt, kezét Donald vállára tette, és együttérzően megszorította. Az ajtó felé tessékelte, de Donald nem nézett vissza, nem olvasta le a kijelzőről a húga új nevét. Nem érdekelte. Tudta jól, ki az a lány, és neki örökre Charlotte marad. Sosem változik.

– Megcsinálta – mondta Thurman. – Ez nagyon jó hír. – Visszatértek a folyosóra, és az öreg bezárta maguk mögött a vastag ajtót. – Talán rábukkant a válaszra, hogy miért volt Victor annyira a maga jelentésének megszállottja.

– Tényleg? – Donald nem látta az összefüggést.

– Szerintem a legkevésbé sem érdekelte őt, hogy mit írt – folytatta Thurman. – Szerintem maga érdekelte őt annyira.

46

Donald és Thurman a negyvennegyedik helyett az étkezőbe ment. Majdnem ebédidő volt, és Donald legalább segített az öregnek levinni a tálcákat. Az emeleteket jelző számok felvillantak és kialudtak, amint a lift felfelé haladt az aknában, miközben Donald egyre csak Thurman szavain gondolkodott. Mi van akkor, ha Victort tényleg csak az érdekelte, hogy miért áll ellen a gyógyszernek? Mi van, ha a jelentésben nincs is semmi?

A negyvenedik emeletet jelző gomb felvillant, majd elsötétült, ahogy tette azt egy siló is.

– Mit jelent most mindez a tizennyolcas számára? – kérdezte, miközben a következő szám felvillant.

Thurman az acélajtókat bámulta. Egy zsíros tenyérnyom jelezte, hogy valaki odatámaszkodva igyekezett visszanyerni egyensúlyát.

– Vic megint újraindítást tervezett a tizennyolcason. Szerintem semmi értelme. De talán igaza volt. Talán adunk nekik még egy esélyt.

– Mit takar az újraindítás?

– Maga is tudja. – Thurman a szemébe nézett. – Ugyanazt, amit a világgal is tettünk, csak kicsiben. Csökkentjük a népességet, töröljük a számítógépeket, és mindent újra megpróbálunk. Többször indítottuk már újra azt a silót. Van benne kockázat. Egy ekkora trauma után bőven van mit rendbe rakni. Néha egyszerűbb és biztonságosabb, ha csak lekapcsoljuk a villanyt.

– És vége mindennek – mondta Donald, és megértette, mi ellen küzdött Victor, mit akart elkerülni. Azt kívánta, bárcsak beszélhetne az öreggel. Anna azt mondta, hogy Victor sokat emlegette őt. Erskine pedig azt, hogy Donaldhoz hasonló embereket szeretett volna a világ élére.

A lift ajtaja kinyílt a legfelső szinten. Donald kilépett, és furcsa érzés fogta el attól, hogy a műszakjukat töltők között jár, hogy jelen van, mégsem részese az egyes siló mindennapjainak.

Észrevette, hogy Thurman nem örvendett hatalmas tiszteletnek. Nem ő volt a műszakvezető, és az emberek alig ismerték. Csak két férfi voltak, fehérbe és bézsbe öltözve, akik fogták az ételüket, és a kopár vidéket figyelték a kivetítőn keresztül.

Donald fogott egy tálcát, és újra megfigyelte, hogy a legtöbben a képernyővel szemben ültek. Csupán egy-két ember evett háttal. Donald követte Thurmant vissza a lifthez, de legszívesebben leült volna beszélgetni azzal a néhány különccel. Megkérdezte volna, hogy mire emlékeznek, mitől félnek, és elmondta volna, hogy nincs semmi baj azzal, ha félnek.

– A többi silónak miért van kivetítője? – kérdezte halkan Thurmant. Nem sok értelmét látta a létesítmény azon részeinek, amelyek nem az ő keze nyomán készültek. – Miért mutatjuk meg nekik, mit tettünk?

– Hogy bent tartsuk őket – válaszolta Thurman. Egyik kezében a tálcát egyensúlyozva megnyomta a gyorslift hívógombját. – Nem azt akarjuk megmutatni, mit tettünk. Csak azt, hogy mi van odakint. Az a képernyő és néhány tabu, ez minden, ami benn tartja őket. Az emberben megvan ez a kór, Donny, ez a késztetés, hogy addig menjen, amíg bele nem ütközik valamibe. És akkor átfúrjuk magunkat azon a valamin, vagy a tengerek pereméig hajózunk, vagy a legmagasabb hegycsúcson is átvergődünk…

A lift megérkezett. Egy reaktorvörösbe öltözött férfi szabadkozva átlépett közöttük. Beszálltak a kabinba, és Thurman a belépőkártyájáért matatott.

– Félelem – mondta. – Még maga a haláltól való félelem is csak alig képes visszatartani minket ettől a késztetéstől. Ha nem mutatnánk meg, mi van odakint, akkor maguk mennének ki megnézni. Ebből sportot űzünk, mióta világ a világ.

Donald elgondolkodott a szavakon. A saját magában motoszkáló késztetésre gondolt, amely örökké a bezártságból, a súlyos betonfalak fogságából menekült volna. Inkább a halál, mint a lassú fuldoklás odabent.

– Én jobban örülnék az újraindításnak, mint a teljes siló elpusztításának – mondta Donald a villódzó számokat figyelve. Arról nem beszélt, hogy időközben olvasott az ott élőkről. Az újraindítás rengeteg halált és fájdalmat jelentene, de magában hordozná az utána következő életet is. A másik lehetőség mindenkire halált hozna.

– Én is egyre kevésbé vagyok a kifüstölés híve – vallotta be Thurman. – Amíg Vic köztünk volt, állandóan azt hajtogattam, hogy ne vesződjünk az ilyen silókkal. Most, hogy már nincs, azon kapom magam, hogy küzdök ezekért az emberekért. Mintha ez lenne az utolsó kívánsága, amit tiszteletben akarok tartani. Ugyanakkor veszélyes dolog ilyen csapdákba esni.

A lift megállt a huszadikon, és beszállt két munkás, akik maguk is félbeszakították saját beszélgetésüket, így némán utaztak együtt. Donald belegondolt a folyamatba, hogy megtisztítják a silót, hogy az erőszak aztán újra megismételje önmagát. A régi világ nagy háborúi is ilyenek voltak. Emlékezett a két iráni háborúra. Az új generáció felejtett, és a fiúk elindultak abba a háborúba, amelyet apáik is megvívtak.

A két munkás a pihenőszobák emeletén szállt ki, és folytatták beszélgetésüket, amint a liftajtó becsukódott mögöttük. Donaldnak eszébe jutott, mennyire élvezte, amikor az edzőteremben kínozta magát. A sok edzés viszont kárba veszett, amikor eltűnt belőle az étvágy, mert már nem volt mi ellen küzdeni.

– Néha arra gondolok, talán ezért tette, amit tett – szólt Thurman. A lift továbbindult az ötvennegyedikre. – Vic mindent előre kiszámított. Mindig mindennek oka volt. Talán így akart gondoskodni arról, hogy ebben a vitában övé legyen az utolsó szó. – Thurman Donaldra pillantott. – És az ördögbe is, végül tényleg emiatt ébresztettem föl magát.

Donald nem szólt arról, hogy ez szerinte mekkora őrültség. Úgy gondolta, Thurman talán így akart értelmet adni a képtelen dolgoknak. Volt persze egy másik magyarázat is arra, hogy Victor halála hogyan vetett véget a vitának. Nem először gondolt arra, hogy talán nem is öngyilkosságról van szó. De azt is látta, hogy az efféle gondolatok csakis bajt hozhatnak a fejére.

Kiszálltak az ötvennegyediken, és a tálcával a kezükben átmasíroztak a fegyverek és lőszerek során. A drónok mellett elhaladva Donald a húgára gondolt, aki odalent pihent. Jó volt tudni, hogy ott van, biztonságban. Megnyugtató apróság.

A főhadiszállás asztalánál ebédeltek. Donald csak piszkálta a tányérján lévő ételt, míg Thurman és Anna beszélgetett. A két jelentés előtte hevert – csak papírdarabok, gondolta magában. Nem volt ott semmi rejtély. Végig rosszul közelítette meg a kérdést, amikor azt feltételezte, hogy a nyomok a szavakban rejlenek, hiszen Donald puszta létezése volt az, amelyről Victor jegyzetet készített. Csak üldögélt a szemben lévő irodában, és azt figyelte, hogy Donald hogyan reagál arra a valamire, ami a vízben vagy a gyógyszerben volt. Amikor újra a jegyzetekre nézett, már csak papírba karcolt fájdalmat és vérfoltokat látott.

Ne törődj a vérrel, mondogatta magában. Nem a vér volt a nyom. Az utána került oda. A jegyzetek között kihagyott üres részen volt néhány csepp. Donald értelmet keresett az értelmetlenben. Valami olyat keresett, ami nem volt ott. Ennyi erővel az ürességbe is bámulhatott volna.

Üresség. Donald letette a villáját, és a másik jelentésért nyúlt. Ha a vérfoltoktól eltekintett, a feljegyzések között egy üres rész tátongott, ahová nem írtak semmit. Ezt kellett volna észrevenni. Nem azt, ami ott volt, hanem azt, ami nem.

A másik jelentést nézte. Azt kereste, mit írt arra a részre, ahová Victor semmit nem jegyzetelt. Amikor megtalálta a helyet, izgatottsága hamar szertefoszlott. Az a bekezdés volt, amelyiknek nem sok köze volt a többihez, amelyik a fiatal beavatottról szólt, és a dédnagyanyjáról, aki még emlékezett a régi időkre. Semmi.

Kivéve, ha…

Donald felkapta a fejét. Fogta a két jelentést, és egymásra tette őket. Anna épp azt magyarázta Thurmannek, hogy jól halad a rádiós átjátszótornyok lezárásával, hogy hamarosan végez. Thurman pedig arról beszélt, hogy néhány nap múlva befejezhetik a műszakjukat, és minden visszatérhet a régi kerékvágásba. Donald az egymásra helyezett jelentéseket a fény felé tartotta. Thurman kíváncsian figyelte, mit csinál.

– Valami köré írt – motyogta Donald. – Nem valamire.

Amikor tekintete találkozott Thurmanével, elmosolyodott.

– Tévedett. – A két papírlap remegett a kezében. – Van itt valami. Egyáltalán nem én érdekeltem.

Anna lerakta a szerszámait, és közelebbről is szemügyre vette a lapokat.

– Ha az eredetit kaptam volna meg, azonnal rájövök. – A jegyzetek között lévő üres részre mutatott, majd elhúzta a lapot, és ujjával a másik jelentést kopogtatta, azt a bekezdést, amelyiknek semmi köze nem volt a többihez. Amelyiknek semmi köze nem volt a tizenkettes silóhoz.

– Ezért nem hat az újraindítás – mondta. Anna elvette az alsó jelentést, és elolvasta a bekezdést az árnyékról, akit Donald iktatott be, akinek a dédnagyanyja emlékezett a régi időkre, aki azt kérdezte tőle, hogy igazak-e a történetek.

– Valaki emlékszik a tizennyolcasban – jelentette ki Donald határozottan. – Talán egy maroknyi ember titokban generációról generációra továbbadja a tudást. Vagy immunisak, mint én. Emlékeznek.

Thurman a vizébe kortyolt. Letette a poharát, és a lányáról Donaldra emelte a tekintetét.

– Még egy okkal több, hogy meghúzzuk a ravaszt – mondta.

– Nem – ellenkezett Donald. – Nem. Victor nem ezt akarta. – Ujjával a halott ember jegyzeteit kopogtatta. – Meg akarta találni azt, aki emlékszik, de nem rám gondolt. – Annához fordult. – Szerintem engem nem is akart felébreszteni.

Anna zavartan az apjára pillantott, majd Donaldhoz fordult.

– Te mit mondasz?

Donald felpattant, és gyors léptekkel a székeket kerülgette, közben ügyesen átlépve a földön kígyózó vezetékeket.

– Fel kell hívnunk a tizennyolcast. Meg kell tudnunk az IT-főnöktől, hogy illik-e valakire a leírás; van egy személy vagy egy csoport, amely viszályt szít, vagy esetleg a világról beszél, amit mi… – Megállt. Nem akarta kimondani, hogy elpusztítottunk.

– Oké. – Anna bólintott. – Oké. Tegyük fel, hogy tudják. Tegyük fel, hogy megtaláljuk azokat, akik olyanok, mint te. És utána?

Donald megtorpant. Ebbe nem gondolt bele. Thurmanre nézve látta, hogy az öreg idegesen csücsörítve őt figyeli.

– Megtaláljuk ezeket az embereket… – mondta Donald.

És tudta. Tudta, hogy milyen áron mentheti meg a távoli siló népét, a hegesztőket és boltosokat, a farmereket és fiatal árnyékaikat. Jól emlékezett, hogy az előző műszakján ő volt az, aki megnyomta a gombot, aki gyilkolt azért, hogy megmentsen másokat.

És tudta, hogy újra megtenné.

47

18-as siló

Az egyre gomolygó füstben és az erősödő szagban Missionnek kapart a torka és égett a szeme. A százhuszadikon lévő alsó diszpécserterembe tartott. Az üldözői időközben feladták – talán a hiányzó korlát és az elveszített emberélet tántorította el őket.

Cam halott, Mission biztosan tudta. De vajon hányan jutottak még erre a sorsra? Bűntudat fogta el, amikor eszébe jutott a szörnyű gondolat, hogy a lezuhantak holttestét valakinek fel kell cipelnie a farmokra. Márpedig ezt a hálátlan feladatot hordárokra fogják bízni.

Amikor megérkezett a diszpécserterem szintjére, elhessegette magától az ilyen gondolatokat. Arcán könnycseppek folytak, elkeveredve a nehéz nap során összegyűlt izzadsággal és kosszal. Rossz híreket hozott. A zuhanyzás és a tiszta ruha nem oszlathatta el a kimerültséget, de itt legalább biztonságban volt, és végre kitisztulhatott a fejéből a robbanás okozta zűrzavar. Az utolsó emeleten száguldva vitte lefelé a lába, amikor – talán a felfelé szálló hamu emlékeztette őt egy apró cafatokra szaggatott cetlire – hirtelen eszébe jutott, egyáltalán miért is indult Cam után.

Rodny. A barátja még mindig az IT-osztályon volt bezárva, segélykiáltása pedig elveszett a kavarodásban a robbanás után.

A robbanás. Cam. A csomag. A szállítmány.

Mission megbotlott, és a korlátba kapaszkodva próbálta visszanyerni egyensúlyát. Eszébe jutott a nevetségesen magas fizetség, amelyet eszükben sem volt kifizetni. Összeszedte magát, és sietve folytatta útját, miközben azon törte a fejét, hogy mi történhet épp az IT mélyén abban a zárt szobában, miféle bajba keveredett Rodny, és hogyan segíthetne rajta. Egyáltalán hogyan juthatna be hozzá.

A Diszpécserhez érve a levegő egyre sűrűbbé és égetőbbé vált. A csigalépcsőn kisebb tömeg tolongott. Az emberek a százhuszadik lépcsőpihenője mögötti nyitott ajtón kémleltek befelé. Mission az öklébe köhögött, amikor megpróbálta átverekedni magát a bámészkodók során. Itt csapódott volna be a roncs? Minden sértetlennek tűnt. Az ajtó mellett két oldalára bukott vödör hevert, egy szürke tűzoltótömlőt pedig a korláton átakasztva bevonszoltak a folyosóra. Odabent a mennyezet füstbe burkolózott, a gomolygó felleg a fal mentén a központi aknába szivárgott, ahol a falba kapaszkodva haladt felfelé, dacolva a gravitációval.

Mission kendőjét a szája elé tartotta, és zavartan pillantott körbe. A füst belülről jött. A száján vette a levegőt, az ajkának szorított ruha enyhítette az égető érzést a torkában. Odabent a folyosón sötét alakok mozogtak. Kicsatolta a kését tartó pántot, és átlépett a küszöbön, fejét alacsonyan tartva igyekezett elkerülni a füstöt. A vizes padlón az odabent rohangálók léptei csattogtak. Sötét volt, de a folyosó mélyén zseblámpák fénye táncolt.

Mission feléjük igyekezett. Befelé haladva a füst egyre sűrűbb, a víz egyre mélyebb lett. Itt-ott papírdarabok úszkáltak a felszínen. Mission elhaladt a hálóhelyiségek mellett, majd a szortírozókat és az elülső irodákat is elhagyta.

Lily, egy idősebb hordár, csapkodva-tocsogva rohant el mellette; Mission csak az utolsó pillanatban ismerte fel, amikor a zseblámpa egy pillanatra megvilágította a lány arcát. Valaki a falhoz kuporodva a vízben hasalt. Ahogy Mission közelebb ért, és egy kósza fénysugár arra világított, meglátta a testet. Hackett volt az, azon kevés diszpécserek egyike, aki mindig tisztelettel bánt a fiatal árnyékokkal, és soha nem lelte örömét más kárában. Az arca fele ép volt, a másik oldal viszont teljesen összeégett. A halál napja. Mission fejében lottószámok cikáztak.

– Hordár! Ide!

Mission egykori mestere, Morgan hangját hallotta. Nem csak az öreg köhögése hallatszott abból az irányból. A folyosó vizét mindenhol fodrok és hullámok törték meg, víz csapkodott, füst szállt, és parancsok hangzottak. Mission az ismerős alak felé rohant, a szeme égett a füsttől.

– Uram? Mission vagyok. A robbanás… – A mennyezetre mutatott.

– Megismerem az árnyékaimat, fiú. – Zseblámpa fénye szegeződött Mission arcának. – Jöjjön ide, és segítsen ezeknek a srácoknak!

A főtt bab és az égett és vizes papír szaga mindent áthatott. Egy kis benzinszag is érződött, olyan, amely a mély-lenti generátorokból volt ismerős. De volt még ott valami: a bűz, amely vásárokon terjed, amikor egész malacot sütnek. Az égett hús kellemetlen aromája.

A főcsarnokban mély víz állt. Már átcsapott Mission bakancsának szárán, mocsokkal töltve meg azt. A fiókok tartalmát vödrökbe pakolták kifelé. Valaki egy üres ládát nyomott a kezébe. A füstfelhőben fénycsóvák cikáztak; Mission orra égett és folyt, az arcát kéretlen könny áztatta.

– Ide, ide! – szólt valaki, még beljebb hívogatva őt. Figyelmeztették, hogy ne érjen az iktatószekrényhez. Papírhalmot dobtak a ládába, a lapok nehezebbek voltak a szokottnál. Mission nem értette, miért kapkod mindenki. Már nem égett a tűz. A falakon fekete folt jelezte a helyeket, ahol nemrég még lángok csaptak fel, és a túlsó oldalon, ahol a növényeket termesztették, most a magasra felfutó babszárak helyett csak hamu volt. Amelyik szár nem égett el teljesen, az most elszenesedett ujjként mutatott az ég felé.

A diszpécserteremben dolgozó Amanda állt az iktatószekrényeknél. Kendője a kezére volt tekerve, így húzta kifelé azokat a fiókokat, amelyeket még nem ürítettek ki. A láda hamar megtelt. Amikor elindult vissza a folyosóra, látta, amint valaki a falban lévő széfekből régi könyveket pakol kifelé. A sarokban letakart test hevert, amivel most senki nem foglalkozott.

Követte a többieket a lépcsőpihenő felé, de nem mentek ki addig. A hálótermekben világítottak a vészfények, odabent a matracok egymásra pakolva tornyosultak a sarokban. Carter, Lyn és Jocelyn a rugókra rakta ki a mappákat. Mission kiürítette a ládát, és elindult a következő adagért.

– Mi történt? – kérdezte Amandát, amikor visszaért az iktatószekrényekhez. – Valaki bosszút állt valamiért?

– A farmerek a babért jöttek – mondta. A kendője segítségével újabb fiókot próbált kihúzni. – A babért jöttek, és az összeset leégették.

Mission a hatalmas kárt figyelte. Eszébe jutott, ahogy az egész csigalépcső beleremegett a robbanásba, még mindig látta maga előtt az embereket, akik sikoltozva zuhantak a halálba. A hónapok óta szunnyadva dagadó erőszak most elszabadult, és futótűzként terjedt.

– És most? – kérdezte Carter. Erős hordár volt, a harmincas éveiben járt, abban a korban, amikor az ember ereje teljében van, és az ízületei még nem kezdték felmondani a szolgálatot. Most mégis teljesen megsemmisültnek látszott. Haja vizes csomókban lógott a homlokára. Az arcát fekete foltok borították, a kendője színét pedig lehetetlen volt megállapítani.

– Elégetjük a termést – vetette fel valaki.

– Amit mi is eszünk?

– Csak a fenti farmokét. Azok a farmerek tették.

– Fogalmunk sincs, ki tette – szólt Morgan.

Mission tekintete találkozott az egykori mesteréével.

– A főcsarnokban… – kezdte. – Én láttam… Az nem…

Morgan bólintott.

– De igen, Roker.

Carter szentségelve a falba vert.

– Kinyírom az összeset! – üvöltötte.

– Akkor maga az új… – Alsó főnök, gondolta Mission, de talán még túl korai volt erről beszélni.

– Igen – felelte Morgan, de látszott rajta, hogy ez még benne sem tudatosult igazán.

– A következő pár napban azt visznek az emberek, amit akarnak – mondta Joel. – Azzal beismerjük a gyengeségünket, ha nem támadunk vissza. – Joel két évvel volt idősebb Missionnél, és remek hordár volt. Az öklébe köhögött, Lyn pedig aggódva figyelte.

Missiont más is aggasztotta azon kívül, hogy gyengének látszik. Az emberek odafent úgy hitték, hogy egy hordár támadta meg őket. És most a farmerek is lecsaptak, ráadásul ilyen távol az előző éjszakai összecsapásoktól. A hordárok egyfajta vándorló őrök voltak, és most úgy tűnt, hogy valaki rájuk vadászik. Aztán ott volt még az a sok fiú, akiket az IT most vett fel, méghozzá nem azért, hogy számítógépeket javítsanak – ők arra kellettek, hogy valamit szétzúzzanak. Talán a siló szellemét.

– Haza kell mennem – szólalt meg Mission. Nyelvbotlás volt. Azt akarta mondani, hogy magas-fentre. A kendője csomójával bajlódott. A ruhadarabból áradt a füstszag, csakúgy, mint a kezéből és az overalljából. Másmilyen overallt kellett keresnie, másik színt. Fel akarta venni a kapcsolatot a régi barátaival a Fészekben.

– Mégis mit képzelsz? – kérdezte Morgan. Az egykori mester mintha még mondani akart volna valamit, de amikor Mission lerántotta a kendőt, tekintete a nyakán lévő vörös hegre szegeződött.

– Szerintem ez nem rólunk szól – mondta Mission. – Szerintem itt valami sokkal nagyobbról van szó. A barátom bajban van. Minden baj forrásának kellős közepén tartják fogva. Szerintem valamit tenni akarnak vele, vagy talán megtudott valamit. Senkinek nem engedik, hogy beszéljen vele.

– Rodny? – kérdezte Lyn. A lány és Joel két évvel felettük járt a Fészekbe, de jól ismerték Missiont és Rodnyt is.

Mission bólintott.

– És Cam meghalt – tette hozzá. Elmesélte a többieknek, mi történt, amikor lefelé jött, beszélt a robbanásról, az őt üldöző emberekről, a leszakadt korlátról. Valaki döbbenten suttogta maga elé Cam nevét. – Szerintem senkit nem érdekel, hogy tudunk róla – folytatta Mission –, talán épp ez a cél. Hogy mindenki dühös legyen. Minél dühösebb, annál jobb.

– Gondolkodnom kell – szólt Morgan. – Kell egy terv.

– Szerintem nincs túl sok időnk – ellenkezett Mission. Elmesélte, hogy az IT új embereket vett fel. Elmondta Morgannek, hogy Bradley-t is látta ott, hogy a fiatal hordár új munkahelyre jelentkezett.

– Mit tegyünk? – kérdezte Lyn Joelre és a többiekre nézve.

– Maradjunk nyugodtak – mondta Morgan, de úgy tűnt, ő sem tudja még, hogy mitévő legyen. A magabiztosság, amely annak idején rangidős hordárként és mesterként áradt belőle, megrendült most, hogy vezető lett.

– Én viszont nem maradhatok idelent – mondta Mission ellentmondást nem tűrően. – Minden szabadságbónom a tietek lehet, de fel kell jutnom magas-fentre. Fogalmam sincs, hogyan, de fel kell mennem.

48

Mission indulás előtt kapcsolatba akart lépni olyanokkal, akikben bízhatott, akik segíthetnek. A régi bandával a Fészekből. Míg Morgan mindenkit visszaparancsolt dolgozni, addig Mission a sötét és füstös folyosón a szortírozó felé igyekezett, mert az ottani számítógépek talán még működtek. Lyn és Joel vele tartott – jobban érdekelte őket Rodny sorsa, mint a romeltakarítás.

A szortírozó pultján lévő monitor nem működött, talán az áramingadozás tette tönkre előző éjszaka. Missionnek eszébe jutott az IT előtt sorakozó rengeteg ember, akik mind a számítógépüket akarták megjavíttatni, és azon törte a fejét, hogy van-e egyáltalán működőképes számítógép ötemeletes körzetben. Mivel nem tudott üzenetet küldeni, rádión próbálta elérni a többi diszpécsertermet, hátha valaki hajlandó kiküldeni neki egy sürgönyt.

Először a Központival próbálkozott. Lyn mellette állt a pultnál, és lámpájával a hívógombokra világított. A lámpa fényében táncot járt a vékony füstréteg. Joel a vízben tocsogva ment a polcokhoz, és feljebb pakolta a földön lévő ládákat, hogy ne érje őket a víz. A Központit nem sikerült elérni.

– Talán a rádiót is elérte a tűz – suttogta Lyn.

Mission nem így gondolta. Világított a bekapcsolt állapotjelző gomb, és a hangszóróból a szokásos recsegő hang hallatszott, ha megnyomta a gombot. Hallotta, amint Morgan üvöltözve járkált fel-alá a folyosón, arról panaszkodva, hogy eltűntek az emberei.

Lyn a kezével letakarta a zseblámpa fényét.

– Valami történt a Központiban – mondta Mission. Rossz előérzete volt.

A második magas-fenti állomásból végre választ kapott.

– Ki az? – kérdezte valaki. Az illető alig palástolta a pániktól remegő hangját.

– Itt Mission. Ki beszél?

– Mission? Nyakig ülsz a pácban, barátom.

Mission Lynre pillantott.

– Ki beszél?

– Itt Robbie. Itt hagytak egyedül. Senkiről nem hallottam azóta. De mindenki téged keres. Mi a helyzet odalent az Alsóban?

Joel abbahagyta a pakolászást, és a lámpáját a pult felé fordította.

– Mindenki engem keres? – kérdezte Mission.

– Téged, Camet és még pár másik srácot. Volt valami balhé a Központinál. Te ott voltál? Senkit nem érek el!

– Robbie, el kell érned néhány barátomat. Tudsz nekik sürgönyt küldeni? Valami baj van az itteni számítógépekkel.

– Nem, ezek sem működnek. Nekünk is a polgármester irodájában lévő terminált kellett használnunk. Csak az működik.

– A polgármester irodájában? Oké, akkor küldj szét nekem néhány drótot! Le tudod írni, amit diktálok?

– Várj – szólt Robbie. – Ezek ugye hivatalos drótok? Ha nem, akkor nincs hozzá felhatalmazásom, hogy…

– Bassza meg, Robbie, ez most fontos! Keress valamit, amire le tudod írni. Meghálálom. Elviszem a balhét is. – Lynre pillantott, aki hitetlenkedve a fejét rázta. Az öklébe köhögött – a füst irritálta a torkát.

– Jól van, jól van – jött a válasz Robbie-tól. – Kinek írjak? Jössz nekem eggyel, mert ez az utolsó darab papírom.

Mission elengedte az adógombot, és mérgében a fiút szidta. Arra gondolt, hogy ki az, aki, ha megkapja a drótot, továbbítja a többieknek. Végül három nevet adott meg, majd lediktálta Robbie-nak, hogy mit írjon. Azt üzente a barátainak, hogy találkozzanak a Fészekben vele, vagy legalább egymással, ha ő nem jut el oda. A Fészek biztonságos hely volt. Senki nem támadná meg a Varjú iskoláját. Ha pedig újra együtt lesz a banda, kitalálják, mit tegyenek. Talán a Varjú tudni fogja, mit kell tenni. Mission számára a legnehezebb feladatnak az odajutás tűnt.

– Mindent leírtál? – kérdezte Robbie-t, amikor a fiú nem válaszolt.

– Igen, nyugi. De szerintem ez több lesz, mint a karakterlimit. Remélem, van rá pénzed.

Mission a fejét rázta.

– Most mi lesz? – kérdezte Lyn, amikor Mission letette a vevőt.

– Új overall kell – felelte Mission. A pultot megkerülve Joelhez tocsogott, és elkezdte átkutatni a ládákat. – Engem keresnek, úgyhogy új színbe kell rejtőznöm, ha fel akarok jutni.

– Akarunk – mondta Lyn. – Nekem is új szín kell. Ha a Fészekbe mész, veled tartok.

– Én is – szólt Joel.

– Rendes tőletek – hálálkodott Mission –, de ha többen megyünk, még veszélyesebb. Úgy feltűnőbbek vagyunk.

– Igen, de ők egyedül téged keresnek – érvelt Lyn.

– Ezekből az új fehérekből van egy rakás. – Joel levette egy szortírozó tartály tetejét. – Bár ezekben könnyen szemet szúrunk, nem?

– Fehérek? – Mission Joelhez indult, hogy lássa, miről van szó.

– Igen. A biztonságiaknak. Mostanában rengeteg ilyet hordtunk oda. A ruházati raktárból küldték ezeket pár napja. Gőzöm sincs, miért gyártottak ennyit.

Mission megnézte az overallokat. A felül lévőket vékony réteg korom borította, és inkább látszottak szürkének, mint fehérnek. A tartályban több tucat overall tornyosult egymásra pakolva. Eszébe jutott az a rengeteg újonnan felvett fiú az IT-n. Mintha a fél silót fehérbe akarták volna öltöztetni, hogy aztán a lakosság másik felére uszítsák őket. Semmi értelme nem volt az egésznek. Kivéve, ha mindenkit holtan akartak látni.

– Holtan – mondta Mission. A polcokhoz rohant, és egy másik ládát kutatott át. – Jobb ötletem van. – Megtalálta, amit keresett – ő és Cam is ilyet kapott alig néhány napja. Egy zsákot húzott elő. – Akartok egy kis pénzt keresni?

Joel és Lyn odasietett, hogy megnézzék, mit talált Mission, aki egy vastag műanyag zsákot tartott feléjük, amelyen ezüst cipzár futott végig, és tartópántok lógtak róla.

– Háromszáznyolcvannégy bónon osztozhattok – ígérte. – Minden bónomat odaadom, csak egy tandemet kell mennetek hozzá.

A két hordár a Mission kezében lévő tárgyra irányította lámpáját. Fekete zsák volt. Olyan, amilyet pont ilyenfajta fuvarokra találtak ki.

49

Mission a pulton ülve a bakancsa kikötésével bajlódott. Teljesen átázott, a zoknija is. Lerúgta magáról, hogy ne legyen vizes a zsák belseje, és ennyivel is könnyebb legyen a teher. Szakmai ártalom, a hordár első gondolata mindig a súly. Lyn a kezébe nyomott egy fehér overallt, biztos, ami biztos. Mission levetette a hordárok kék overallját, és belebújt a fehérbe, mialatt Lyn elfordulva várt. A kését azért a derekára kötötte.

– Biztosan végig akarjátok csinálni? – kérdezte.

Lyn besegítette a lábát a zsákba, és a belül lévő pántokat a sarka körül áthúzta.

– És te biztos vagy benne, hogy így akarod végigcsinálni? – kérdezte, miközben a pántokat összekapcsolta.

Mission nevetett, de a gyomrát idegesség szorította össze. Hanyatt feküdt, és hagyta, hogy a válla körüli pántokat is bekapcsolják.

– Ettetek?

– Minden oké velünk – mondta Joel –, ne aggódj már!

– Ha kezd későre járni…

– Döntsd hátra a fejed – utasította Lyn. Elkezdte összehúzni a cipzárt a lábától felfelé. – És ne beszélj, csak ha jelzünk, hogy lehet.

– Nagyjából húszemeletenként pihenőt tartunk – szólt Joel. – Magunkkal viszünk a mosdóba. Ott majd tudsz nyújtózni egyet, és ihatsz is egy kicsit.

Lyn a cipzárt a mellétől felhúzta az álláig, majd megcsókolta az ujjbegyét, és megérintette Mission homlokát, ahogy a gyászolók és a papok teszik a holtakkal.

– Lépteid vezessenek a mennyek országába – suttogta.

Joel lámpájának fényében Mission Lyn halovány mosolyát látta, majd a zsák teljesen bezárult.

– Vagy legalább a Felső Diszpécserterembe – tette hozzá Joel.

Megindultak kifelé, végig a folyosón, ahol a többi hordár oldalra lépve adott utat a halottnak. Néhány kéz kinyúlt, és tisztelete jeléül megérintette Missiont a zsákon keresztül, aki odabent próbált nem összerezzenni vagy köhögni.

Joel ment előre, ami azt jelentette, hogy Mission válla az ő vállához ért. Arccal felfelé feküdt, teste a lépések ritmusára billegett ide-oda, a hónaljánál futó pántok megfeszülve próbálták egy helyben tartani. Az utazás kényelmesebb lett, amikor elérték a lépcsőket, és elindultak felfelé. A lába alacsonyabban volt, így a vér már nem tódult a fejébe. Lyn néhány fokkal lejjebb csendben cipelte a teher rá eső részét.

Ahogy elhagyták diszpécserterem szintjét, a káoszt lassan sötétség és csend váltotta fel. Egyes tandemek tagjai beszélgetnek, de ez a két hordár nem ilyen volt. Spóroltak a levegővel, a gondolataikat megtartották maguknak. Joel harcias tempóban menetelt előre, Mission a teste enyhe imbolygásából érezte.

Ahogy haladtak a lépcsőfokok, az utazás egyre kényelmetlenebbé vált.

Nem a levegővel volt a gond, hiszen már árnyékként megtanulta, hogyan kell hosszú meneteléshez szabályozni a légzését. Az arcának nyomódó műanyag érzését is elviselte. Nem is a sötétséggel volt a baj, hiszen mindig is a félhomályban szeretett menetelni, amikor mindenki aludt, és egyedül lehetett a gondolataival. A műanyag és a füst szagát is megszokta, a kaparó érzés sem zavarta a torkában, és már azt sem bánta, hogy a pántok a bőrét hasítják.

Mozdulatlanul feküdni. Hagyni, hogy cipeljék. Tudni, hogy most ő a teher. Az volt az igazi szenvedés.

A pántok már annyira vágták a vállát, hogy a keze idővel teljesen elzsibbadt, és csak csendben dülöngélt a sötétben, hallgatva az acélnak csapódó bakancsok dallamát, Joel és Lyn nehéz lélegzetvételét, miközben egyre csak cipelték őt felfelé a csigalépcsőn. Túl nagy teher, gondolta magában.

Az anyjára gondolt, aki hosszú hónapokon át úgy hordta őt a szíve alatt, hogy senkinek nem szólt a titkáról, és senki nem volt, aki támogassa. Így volt ez egészen addig, amíg az apja tudomást nem szerzett a terhességről; amíg már túl késő volt ahhoz, hogy elvetesse a gyermeket. Az jutott eszébe, vajon az apja meddig gyűlölte a felesége gömbölyödő pocakját, meddig akarta kóros daganatként egyszerűen kivágni Missiont. Ő sosem kérte, hogy így hordják ki. És sosem akarta, hogy valaha még egyszer cipeljék őt.

Két éve már annak a napnak. Akkor érzett így utoljára, akkor látta magát tehernek. Két éve annak, hogy még egy kötél számára is túl nagy terhet jelentett.

Ügyetlen hurkot kötött. De a keze remegett, látását a tekintetében ülő pára homályosította el. Amikor a kötél engedett, nem elszakadt, hanem lecsúszott, véres, égető nyomot hagyva Mission nyakán. Azt bánta legjobban, hogy a Gépészet alsó lépcsőházából ugrott, ahol a lába alatt csövek futottak. Ha egy lépcsőpihenőről tette volna, a lecsúszó kötél nem okoz gondot – a zuhanás bevégezte volna.

De azóta túl gyáva volt ahhoz, hogy újból nekifusson. Ugyanúgy rettegett az újbóli próbálkozástól, mint a tudattól, hogy terhet jelent valaki számára. Talán éppen ezért kerülte Allie-t, mert ő alig várta, hogy a gondját viselhesse? Mert támogatni akarta? Vajon ezért menekült el otthonról is?

A könnyek végül megindultak. A karjain feszülő pántok nem engedték, hogy letörölje. Az anyjára gondolt, akiből alig néhány részlet derengett neki. Egy dolgot azonban biztosan tudott: nem félt sem élettől, sem haláltól. Önfeláldozásában mindkettőt keblére ölelte, és saját vérét adta a fiáért. Olyan alkut kötött, amelyre Mission sosem érezte magát méltónak.

A siló lassan forgott körülötte; a léptek egymás után következtek, mialatt Mission némán tűrte a szenvedést. Próbálta elfojtani a sírást; a vaksötétben olyan tisztán látta magát, mint soha azelőtt, feltárult előtte saját lelke akkor, amikor épp a sírja felé cipelték – a szomorú megvilágosodás a születésnapján érte.

50

1-es siló

Tízezerből megtalálni az egyet nehéz feladat is lehetett volna. Hónapokig tarthatott volna, mialatt mindannyian jelentéseket és adatbázisokat bújnak, a tizennyolcas főnökét faggatják, letartóztatási és takarítási jegyzőkönyveket néznek át, ellenőrzik, ki kinek a rokona, és a havi jelentésekben megemlített pletykák és szóbeszédek valóságtartalmának járnak utána.

De Donald sokkal egyszerűbb utat talált. Egész egyszerűen önmaga hasonmását kereste az adatbázisban.

Azt, aki emlékszik. Aki tele van félelemmel és paranoiával. Egy embert, aki próbál beilleszkedni, közben mégis mindenben ellenszegül. Olyat keresett, aki retteg az orvosoktól, aki teljesen kizárja azokat, akik nem látogatták. Valakit, aki kerüli a gyógyszereket, és még a vízben sem bízik. Donald egy része arra számított, hogy egy csapat felel az okozott káoszért, egy falka, akik közül elég egyet megtalálni, mert az elvezeti őt a többihez. Fiatalokra számított, akik foggal-körömmel küzdenek azért, hogy tudásuk generációról generációra szálljon. Amit talált, az egyszerre volt kísértetiesen hasonló és megdöbbentően különböző.

Másnap Thurmannek is megmutatta, mit talált. Az öreg jó ideig csak bámult maga elé.

– Hát persze – szólalt meg végül. – Hát persze!

Vállveregetés volt Donald jutalma. Thurman közölte, hogy az újraindítás már folyamatban van. Hozzátette, hogy igazság szerint már akkor is folyamatban volt, amikor Donaldot felébresztették, és a tizennyolcas siló főnöke már új embereket vett fel, és már elkezdett viszályt szítani. Erskine és dr. Sneed éjt nappallá téve dolgozott az új összetevőn, de a munka hetekig is eltarthatott. Thurman még egyszer megnézte, amit Donald talált, és közölte, hogy azonnal felhívja a tizennyolcast.

– Magával akarok menni – mondta Donald. – Elvégre az én elméletem.

Amit igazából mondani akart, az az, hogy nem akar gyáván megfutamodni. Ha valakit miatta végeznek ki – és elvesznek egy életet, hogy megmentsenek sokakat –, akkor nem akart elrejtőzni, amikor meghozzák a döntést.

Thurman engedett.

A liftben szinte egyenlő felekként utaztak. Donald arról faggatta az öreget, hogy miért vágott bele az újraindításba, de volt egy sejtése.

– Vic nyert – hangzott Thurman válasza.

Donald az adatbázisban szereplő nevekre gondolt, az emberekre, akiket most káoszba taszítanak. Elkövette azt a hibát, hogy rákérdezett az újraindítás módjára. Thurman pedig mesélt a bombákról és az erőszakról, hogy a különböző színbe öltöztetett emberek összecsapnak a többiekkel, hogy a hanyatlás tüzét a legapróbb szikra is képes felszítani, és hogy ez a módszer olyan ősrégi, mint maga az ember.

– A robbanóanyag mindig ott van – mondta Thurman. – Meglepődne, ha tudná, milyen kevés szikra is elég.

A liftből kiszállva ismerős folyosón haladtak végig. Donald annak idején mindennap erre járt. Akkoriban más néven dolgozott itt. Úgy dolgozott, hogy fogalma sem volt arról, mit tesz. Az irodákban billentyűzetek kopogtak, és emberek beszélgettek. Ötszáz ember váltotta egymást műszakonként, hogy aztán azt tegyék, amit mondtak nekik – hogy rendelkezések szerint járjanak el.

A régi irodája mellett elhaladva nem bírta megállni: megállt az ajtóban, és benézett. Az asztal mögül egy vékony ember pillantott fel, haja fültől fülig haladt körbe, a fejtetőn alig néhány szál árválkodott. Csak ült ott tátott szájjal, kezét az egéren tartva várta, hogy Donald mondjon valamit.

Donald barátságosan biccentett. Hátat fordított, majd benézett a folyosó túloldalán lévő irodába, ahol egy fehérbe öltözött alak ült az asztal mögött. Aki a szálakat mozgatja. Thurman váltott vele néhány szót; a férfi felállt az asztaltól, és csatlakozott hozzájuk. Ő tudott arról, hogy Thurman itt a főnök.

Donald követte őket a kommunikációs központba, maga mögött hagyva az egykori asztalát elfoglaló, kopaszodó embert, hogy az nyugodtan pasziánszozhasson tovább. Együttérzést és irigységet érzett – irigy volt azokra, akik nem emlékeznek. Eszébe jutott, amikor a műszakja során először kezdett öntudatra ébredni. Beszélt egy orvossal, aki tudta az igazságot, és akkor arra gondolt, hogy bárki képes lenne együtt élni a tudás terhével. Most már tudta, hogy a fájdalom nem lett elviselhetőbb, és a zavartság nem múlt el. Egyszerűen csak hozzá lehetett szokni. Lassan az ember részévé vált.

A kommunikációs teremben csend volt. A fejek az ajtó felé fordultak, amikor Thurman és Donald belépett. Az egyik narancs ruhás operátor sietve levette a lábát az asztalról. Egy másik jókorát harapott a fehérjeszeletébe, majd visszafordult az állomásához.

– Kapcsolják nekem a tizennyolcast – mondta Thurman.

A tekintetek a fehér ruhás férfira szegeződtek, arra, akit ők a siló vezetőjének véltek. A férfi beleegyezően intett. Már indították is a hívást. Thurman egy fejhallgatót szorított az egyik fülére, és várt. Amikor a tekintete találkozott Donaldéval, kért egy másik fejhallgatót is. Donald előlépett, és megragadta a neki nyújtott hallgatót, miközben a kábeleket a vevőhöz csatlakoztatták. Hallotta a folyamatban lévő hívás ismerős sípolását, és a hirtelen előtörő kételyektől összeszorult a gyomra. Végül egy hang válaszolt. Egy árnyék.

Thurman Mr. Wycket kérte, a siló vezetőjét.

– Már úton van – felelte az árnyék.

Amikor Wyck vonalban volt, Thurman elmondta neki, mit talált Donald, de a válasz az árnyéktól jött. Az árnyék tudta, kiről van szó. Azt mondta, jól ismeri az illetőt. Volt valami különös a hangjában, mintha döbbenet vagy bizonytalanság lett volna, és Thurman azonnal intett is, hogy kapcsolják be a fejhallgatójába épített szenzorokat. A monitorok egy pillanattal később ugyanúgy mutattak mindent, mint a beavató szertartáson. Thurman folytatta a kikérdezést, Donald pedig figyelte a mestert munka közben.

– Mondja el, mit tud – szólt. Thurman az állomáskezelő monitorját fürkészte, amelyen a bőr vezetőképességéről, a pulzusról és a légzésről voltak adatok. Donald nem értett a grafikonokon szereplő adatok kiolvasásához, de tudta, hogy történik valami, mert a vonalak fel-le ugráltak, valahányszor az árnyék beszélni kezdett. Aggódott a fiatal fiúért. Arra gondolt, hogy vajon meghal-e valaki ott és akkor.

De Thurman kedvesebb hangnemre váltott. A fiú a gyermekkoráról kezdett mesélni, és végül azt is bevallotta, hogy rengeteg harag tombol benne, és hogy kívülállónak érzi magát. Az árnyék tökéletes, mégis nyomasztó gyermekkorról számolt be, Thurman pedig olyan volt, mint egy gyengéd, de határozott őrmester, aki egy bajba jutott újonccal beszél: lecsupaszította, majd újra felépítette.

– Maga az igazság birtokába került – mondta Thurman, az Örökségre utalva. – Most már tudja, miért kell vele óvatosan bánni, és talán megőrizni magunknak.

– Tudom.

Az árnyék úgy szipogott, mint aki sír. És mégis: a képernyőn táncoló vonalak csúcsai már nem törtek a magasba, a völgyek már nem voltak vészjóslóak.

Thurman az áldozatról beszélt, a nagyobb jóról, hogy az egyes emberek élete jelentéktelen az idő végtelenében. Az árnyékból előtörő haragot megzabolázta, amíg eljutott a legbelső kínokhoz, a szenvedéshez, amelyet a hónapok óta tartó bezártság, az Örökség olvasása okozott. És mindezen keresztül érezhető volt, a siló soha nem lélegezhetett fel.

– Mondja el nekem, min kell változtatni – szólt Thurman, a beszélgetés végeztével. Az árnyék kezébe adta a kérdést. Donald látta, mennyivel jobb ez, mint ha a választ nyújtotta volna át.

Az árnyék egy kultúráról beszélt, amely túl nagy hangsúlyt helyezett az egyénre, ahol a gyermekek elvágyódtak szüleiktől, ahol a generációk emeletekre éltek egymástól, és mindenki a függetlenséget hajszolta, amíg már senki nem bízott senkiben, és egyszerre mindenki nélkülözhetővé vált.

Előtört a sírás. Donald Thurmant figyelte, aki feszülten hallgatott. Úgy tűnt, az öreg segít enyhíteni a kínokon, ám ehelyett végül elengedte a rádió gombját, és csak annyit mondott:

– Készen áll.

És ami puszta kikérdezésként kezdődött, Donald elméletének próbatételeként, az a fiú beavatási szertartásaként ért véget. Az árnyékból férfi lett. A képernyőn ugráló vonalak megnyugodtak, amint a fiú haragja új irányba terelődött, új célt kapott. Már máshogy látta a gyermekkorát. Veszélyesnek.

A fiatal fiúnak Thurman adta ki az első parancsot. Mr. Wyck gratulált, és közölte vele, hogy távozhat, mostantól újra szabad. És később, amikor Donald és Thurman Annához igyekezett vissza a liftben, Thurman csak annyit mondott, hogy idővel ez a Rodny fiú nagyszerű vezetője lesz a silónak. Még az előzőt is felül fogja múlni.

51

Aznap délután Donald és Anna azon fáradozott, hogy rendbe tegye a főhadiszállást. Mindent a helyére raktak, hogy szükség esetén egy későbbi műszak azonnal használni tudja a helyiséget. A jegyzeteiket leszedték a falról, és légmentesen zárt műanyag ládákba tették. Donald úgy képzelte, hogy a ládák egy másik emelet másik raktárába kerülnek, ahol remek szolgálatot tesznek majd porfogóként. A számítógépeket kihúzták, a vezetékeket feltekerték, és Erskine mindent elvitt a nyikorgós kerekű szállítókocsin. Semmi más nem maradt, csak a két priccs, fejenként egy váltás ruha és a legszükségesebb tisztálkodási szerek. Mindenből épp annyi, amivel kihúzhatták az éjszakát, hogy aztán másnap találkozzanak dr. Sneeddel.

Néhány ember műszakja a végéhez közeledett. Annáé és Thurmané már így is jó ideje tartott. Két teljes műszakot húztak le. Majdnem egy év ébrenlét. Erskine-nek és dr. Sneednek még kellett néhány hét, de addigra megérkezett a következő vezető, és végre minden visszatérhetett a rendes kerékvágásba. A Donald évszázados álmát megszakító ébrenlét egy hétig sem tartott. Halott ember volt, aki egy röpke másodpercre felnyitotta a szemét.

Az utolsó zuhanyzás után megitta a keserű italt, hogy senki ne fogjon gyanút. De Donald nem tervezett újra visszaaludni. Tudta, hogy ha visszateszik, többé nem ébresztik fel. Kivéve, ha már olyan rosszul állnak a dolgok, hogy legszívesebben fel sem ébredne. Vagy ha Anna megint intézkedik, mert újra magányosnak érzi magát, és annyira társaságra vágyik, hogy hajlandó Donaldot újra alávetni az így okozott gyötrelemnek.

Ez nem alvás. Csak elteszik a testet és az elmét későbbi időkre. Létezett más lehetőség is, végleges kiút. A Victor által hátrahagyott nyomokat követve bukkant rá Donald erre a megoldásra, és készen állt arra, hogy hamarosan kövesse őt a halálba.

Lefekvés előtt még tett egy utolsó kört a fegyverek és drónok sorai között. Helenre gondolt, miközben hallgatta, ahogy Anna utoljára énekel a zuhany alatt. Már elmúlt a harag, amelyet a felesége iránt érzett, aki nélküle élt és mást szeretett. Az érzést elmosta a bűntudat, amikor Anna karjaiban talált megnyugvást. És amikor aznap éjjel egyenesen hozzá jött a zuhany alól, amikor testét apró vízcseppek borították, nem bírta tovább. Leheletükben ott érződött a keserű koktél szaga, amely felkészítette ereiket a mély alvásra, de nem törődtek vele. Donald feladta a harcot. És aztán megvárta, amíg a lány visszatért a saját fekhelyére, amíg már nem zihált olyan hevesen, és akkor álomba sírta magát.

Amikor felébredt, Anna már nem volt ott, a priccse gondosan be volt vetve. Donald is szépen beágyazott, a lepedőt mindenhol benyomkodta a matrac alá, bár tudta jól, hogy mindent összegyűrnek, amikor az ágyak visszakerülnek az őket megillető helyre a barakkban. Az órát nézte. Annát hajnalban altatták el, hogy ne keltsen feltűnést. Még egy óra volt hátra addig, hogy Thurman érte jöjjön. Bőven elég.

Kisétált a raktárba, és a hangár ajtajához legközelebb lévő drónhoz ment. A lerántott ponyváról sűrű porfelhő szállt a levegőben. Az egyik szárny alól előhúzta az üres, műanyag dobozt, kinyitotta az alacsony hangárajtót, és úgy tette alá dobozt, hogy az kissé az indítóliftbe lógjon. Az ajtót a dobozra engedte, hogy a hangár nyitva maradjon.

Keresztülsietett a folyosón, el az üres barakkok mellett, és lerántotta a védőfóliát az utolsó kezelőállomásról. A liftkapcsoló műanyag borítását felhajtotta, és a kapcsolót felső állásba tolta. Amikor először próbálta ezt, a lift ajtaját a kapcsolás után nem lehetett kinyitni, de most hallotta, ahogy a fal túloldalán megindul felfelé az indítólift. Hamar kitalálta, hogyan lehet megoldani.

Visszahajtotta a védőfóliát, végigrohant a folyosón, lekapcsolta a lámpát, és becsukta az ajtót. A drón bal szárnya alól előhúzta a másik dobozt. Levetkőzött, és a repülő alá rakta a ruháit. A dobozból előhúzta a vastag műanyag védőruhát, és leült, hogy felhúzza a lábára az alsó részét. A csizma következett. Ráhúzta a ruha lábát a csizmára, és ellenőrizte, hogy mindenhol légmentesen zár-e. Felállt, és megragadta a korábban elcsent cipőfűző végét. A másik végét a védőruha hátsó cipzárjára kötötte. Felhúzta, át a vállán, egészen a tetejéig, majd kipakolta a dobozból a kesztyűket, a lámpát és a sisakot.

Amikor teljesen beöltözött, visszazárta a dobozt, betolta a drón szárnya alá, és letakarta a gépet. Mire Thurman odaér, csak egyetlen doboz nem lesz a helyén. Victor hatalmas rendetlenséget hagyott maga után. Donald még nyomokat is alig.

Bemászott a liftbe, maga előtt tartva a zseblámpát. Hallotta, ahogy a motor dühödt zúgással feszül az odaékelt doboznak. Felkapcsolta az elemlámpát, egy utolsó pillantást vetett a raktárra, összeszedte minden bátorságát, és páros lábbal belerúgott a műanyag dobozba.

Megmozdult. A következő rúgásra az ajtó fülsiketítő robajjal bezáródott, és a lift elindult felfelé. A zseblámpa fénye remegve táncolt a sötétben. Az ujjatlan kesztyűben Donald ügyetlenül rámarkolt a lámpára, majd figyelte, ahogy a lélegzete párát hagy a sisakjában. Fogalma sem volt, mire számíthat, de egy dologban biztos volt: végre kezébe vette a saját sorsát.

52

A felfelé vezető út sokkal tovább tartott, mint hitte. Néha egy-egy pillanatig abban sem volt biztos, hogy a lift mozog. Aggódni kezdett, hogy a tervét talán leleplezték, hogy az elmozdított doboz elvezeti őket hozzá, hogy elfogják és visszaviszik. Idegességében a liftet sürgette.

A zseblámpa kialudt. Donald megkocogtatta, és ki-be kapcsolgatta. Az elemek lemerültek a hosszú évekig tartó várakozásban. Donald magára maradt a sötétben, ahol azt sem tudta, merre van a lent és a fent, vagy hogy felfelé vagy lefelé tart éppen. Kénytelen volt várni. Tudta, hogy helyes döntést hozott. Nincs annál rosszabb, mint amikor bezárják az embert a tartály sötétjébe, és hosszú várakozásra ítélik.

A lift csikorgó zörejjel megállt. A motor állandó zúgása megszűnt, átadva a helyét a kísérteties csendnek. Kattanás, majd a szemben lévő ajtó lassan emelkedni kezdett. Donald négykézláb az ajtóhoz mászott, tudta, hogy a drónokat is erre terelnék.

Egy meredek indítócsarnokban találta magát. Nem volt biztos abban, hogy mi vár rá odafent. Arra gondolt, talán a felszínre jut, ki a pusztaságba. Annyit biztosan tudott, hogy egy aknában van. Felette az emelkedő tetején vékony rés nyílt, a beáradó fény egyre erősebb lett. A nyíláson túl Donald meglátta a gomolygó felhőket, amelyeket az étkezőből is látni. Világosszürkék voltak, mint minden napfelkeltekor. A fenti ajtók egyre szélesebbre nyíltak, mintha egy szörnyeteg tátotta volna ki a száját.

Donald olyan gyorsan indult meg felfelé, ahogy csak bírt. A pályán lévő fémkocsi megállt és rögzült. Nem volt sok ideje. A pálya szélére húzódott, mert nem tudta, hogy a kilövés is automatikusan történik-e, de az indító berendezés nem mozdult, a kis fémkocsi nem száguldott el mellette. Donald izzadva, levegőért kapkodva felért a nyíláshoz, és kimászott.

A világ a szeme elé tárult. Az ablaktalan kamrában töltött egy hét után a látvány magával ragadta. Legszívesebben lerántotta volna a sisakját, hogy nagyot szippantson a levegőből. A siló börtönének nyomasztó terhe lekerült róla. Csak felhők voltak felette.

Egy kör alakú betonplaccon állt. Az indítócsarnok nyílása mögött antennák sorakoztak. Megkapaszkodott az egyikben, és az alatta lévő széles peremre lépett. Onnan leereszkedett, a csúszós kesztyűben megkapaszkodott a peremben, és ügyetlenül a földre huppant.

A várost kereste a horizonton – meg kellett kerülnie a tornyot, hogy megtalálja. Negyvenöt fokkal balra fordult. Eleget bámulta a térképeket, hogy tudja, merre kell fordulni, de élőben teljesen más volt, emlékezetből nem tudta megcsinálni. Ott álltak egykor a sátrak, itt a színpad, mögöttük pedig sáros keréknyomokat hagytak a dombra felkaptató négykerekű motorok, mert a földből még csak itt-ott sarjadzott a fű. Szinte érezte az ételek illatát, hallotta a kutyák ugatását, a gyermekek kacagását és a himnusz dallamát.

Donald elhessegette magától a múltidéző gondolatokat, mert tudta, hogy nincs sok ideje. Tudta, hogy valaki jó eséllyel éppen az étkezőben reggelizik. Ebben a szent pillanatban az a valaki elejti a kanalát, és a kivetítőre mutogat. De Donaldnál volt az előny. A bentieknek a védőruhával kell bajlódniuk, és talán azon is elgondolkodnak, megéri-e egyáltalán miatta kockáztatni. Mire odaérnek hozzá, már túl késő. Ha minden jól megy, egyszerűen futni hagyják.

Nekilódult felfelé a domboldalon. A súlyos védőruhában minden mozdulat kihívást jelentett. Néhányszor megcsúszott és elesett a csúszós földön haladva. A feltámadó szél apró porszemcséi a sisaknak csapódva úgy susogtak, mint Anna rádiója. Nem tudta, meddig tart ki a védőruha. A takarítással kapcsolatos ismeretei alapján sejtette, hogy nem örök darab, de Anna mesélt arról, hogy a levegőben lévő gépeket úgy tervezték, hogy csak bizonyos dolgokat támadjanak meg. Ezért nem tették tönkre a szenzorokat, a betont vagy a megfelelően összerakott védőruhát. Márpedig Donald úgy sejtette, hogy az egyes silóban tárolt védőruhákat megfelelően rakták össze.

Felfelé menet csak a majd elé táruló kilátásra tudott gondolni. Minden erejével a mászásra koncentrált, meg sem fordult a fejében, hogy visszanézzen. Az utolsó tizenöt méter távolságot csúszva-mászva küzdötte le, mire végül felért a csúcsra. A térdén támaszkodva megállt, és kimerülten nagyokat sóhajtott. A domb pereméhez érve lenézett a szomszédos medencébe. A mélyedés alján lévő betontorony úgy állt ott, mint egy sírkő, mintha csak Helen emlékét hirdette volna. Az alatt a torony alatt volt eltemetve. És bár Donald sosem mehetett el hozzá, a testét nem temették mellé, legalább leheveredhetett a felhők alatt, és a közelében lehetett.

Meg akart szabadulni a sisakjától. De először a kesztyűtől. Az egyikről lehúzta a ruha ujját, lerántotta, és a porba dobta. A tomboló szél belekapott, és a kesztyű hemperegve indult lefelé a domboldalon, miközben az apró szemcsék forgataga belemart Donald kezébe. A bőrének csapódó finom részecskék égették, mint a tűző napsütés. Mit sem törődve a következményekkel, Donald a másik kesztyűjének lehúzásával bajlódott, amikor hirtelen egy kéz markolt a vállába – és a kéz megrántotta, elhúzva őt a dombtető pereméről, és a felesége végső nyughelyének látványa lassan eltűnt a szeme elől.

53

Donald megbotlott, és elesett. A döbbenettől, hogy valaki hozzáért, a torkában dobogott a szíve. Kapálózva próbált szabadulni, de valaki erősen kapaszkodott a védőruhájába. Nem is egy ember. Addig rángatták, míg már nem látott le a kráterbe.

Dühödt kiáltások töltötték meg a sisakját. Hát nem látták, hogy már túl késő? Miért nem hagyták magára? Továbbra is hadonászva próbált ellenállni, de a kezek kérlelhetetlenül vonszolták lefelé a domboldalon, vissza az egyes silóhoz.

Amikor másodszor elesett, a lendülettől gurult egyet, és végre szembenézhetett azokkal, akik érte jöttek, miközben kezét maga elé tartva próbált védekezni. Ekkor hajolt fölé Thurman, akin nem volt más, csak a szokásos fehér overallja, a halott föld pora pedig kezdte belepni a szemöldökét.

– Mennünk kell! – kiáltotta Thurman a tomboló szélben. A hangja olyan távolinak hatott, mintha a felhők közül szólt volna.

Donald az öreg lábába rúgott, és megindult volna felfelé a dombon, de hárman állták útját. Mindhárman fehér overallba voltak öltözve, a dühöngő széltől és a kavargó portól hunyorogtak.

Donald üvöltött, amikor újra megragadták. A kövekbe és a földbe markolva próbált kapaszkodni, amikor a csizmájánál fogva húzták. Sisakja kopogott az élettelen földön. A körmei hátrahajlottak, majd letörtek, miközben kapaszkodót keresett, de ő csak a gyülekező felhőket látta a feje felett.

Mire a medence aljába értek, Donaldnak minden ereje elfogyott. Levitték egy rámpán, be a légzsilipen, ahol még több ember várt rá. A sisakját levették, még mielőtt a külső ajtó teljesen bezárult volna. Thurman az egyik távol eső sarokban állva figyelte, ahogy levetkőztetik. Az öreg a vérző orrát nyomkodta – Donald eltalálta a lábával.

Erskine és dr. Sneed is ott volt, mindketten ziháltak. Amint lekerült a védőruha, dr. Sneed már szúrta is a tűt Donald húsába. Erskine Donald kezét tartotta, és szomorúan figyelte, ahogy a folyadék szétárad Donald ereiben.

– Kár belé – mondta valaki, amikor Donald előtt lassan leszállt a fekete köd. – Nézzétek, micsoda felfordulást csinált!

Erskine egyik kezét Donald arcára tette, miközben őt lassan elnyelte a sötétség. A szemhéja elnehezült, légzése egyre távolabbinak hatott.

– Bárcsak valaki hozzá hasonló lenne a főnök! – Mintha ezt Erskine mondta volna.

De Victor hangját hallotta. Csak álom volt. Nem is, csak emlék. Gondolat egy korábbi beszélgetésből. Nem lehetett megmondani. A dübörgő bakancsoktól és ingerült szavaktól zengő világot elnyelte az álmok tengere. És ezúttal – halálfélelem helyett – Donald örömmel indult a sötétség felé. Belemerült, és remélte, hogy örökké tart. Utoljára a húga és a ponyvák alatt megbúvó drónok jutottak eszébe – dolgok, amelyeket remélt, hogy sosem kell felébreszteni.

54

18-as siló

Mission úgy érezte magát, mint akit élve eltemettek. Nyomasztó, éber álomba merült, amelyben a zsák egyre forróbb és nedvesebb lett, ahogy elnyelte a hőt minden kilégzésekor. Egy része attól tartott, hogy elveszíti az eszméletét, és Joel és Lyn végül holtan találja. Egy része éppen erre vágyott.

A két hordárt megállították és kikérdezték a száztizenhetesen, egy emelettel az alatt a lépcsőpihenő alatt, ahol Camet elragadta a robbanás. A lépcső javítására kiküldött emberek egy bizonyos hordárt kerestek. A leírás részben Camre, részben Missionre illett. Mission mozdulatlanná dermedve hallgatta, ahogy Joel arról panaszkodik, hogy egy ilyen kényes és nehéz rakomány kiszállítása közben megállítják őket. Egy pillanatig úgy tűnt, hogy kinyittatják a zsákot, de egyes dolgok legalább akkora tabunak számítottak, mint a kinti világ emlegetése. Így végül elengedték őket, figyelmeztetve arra, hogy a korlát odafent hiányzik, és valaki már így is a halálba zuhant.

Ahogy a hangok egyre távolodtak, Missionre köhögési inger tört rá. Ide-oda mocorgott, amint a száját próbálta eltakarni, hogy tompítsa a köhögés zaját. Lyn pisszegéssel intette csendre. A távolból egy nő zokogása hallatszott. Amint elhaladtak az órákkal korábban történt robbanás maradványai mellett, Joel és Lyn döbbenten bámulta a csigalépcsőtől teljesen elszakított lépcsőpihenőt.

Az Ellátót elhagyva megálltak százhetediken, és bevitték Missiont egy mosdóba, kinyitották a zsákot, és hagyták, hogy egy kicsit átmozgassa elgémberedett tagjait. Mission elment vécére, ivott néhány korty vizet, majd biztosította Joelt és Lynt, hogy jól van.

Mindhármukról csöpögött az izzadság, pedig még harmincvalahány szintet meg kellett tenniük. Úgy látszott, hogy Joelt különösen megviselte a mászás, vagy legalábbis a robbanás által okozott kár látványa. Lyn jobban tartotta magát, ő viszont egyre csak azt hajtogatta, hogy ideje indulni. Aggódott Rodnyért, és legalább annyira a Fészekbe akart jutni, mint Mission.

Mission egy pillanatra meglátta magát a tükörben: fehér overallban volt, derekán kés lógott. Őt keresték. Előhúzta a kését, a hajába markolt, és levágott egy jókora csomót. Amikor Lyn meglátta, mit csinál, segített a saját késével. Joel odavitte a sarokban álló szemetest, és összegyűjtötte a hajat.

Nem volt egyszerű feladat, de így kevésbé hasonlított ahhoz, akit kerestek. Mielőtt eltette a kését, apró lyukakat vágott a zsákra, közvetlenül a cipzár mellé. Levette az alsóingét, szárazra törölte a zsák belsejét, majd a kukába dobta a ruhát. Egyébként is áradt belőle a füst és az izzadság szaga. A pihenő után visszamászott, segített megkötni a pántokat, felhúzták a cipzárt, és a lépcsőházba visszatérve folytatták útjukat felfelé. Mission tehetetlenségében csak aggódni tudott.

Gondolatban a nap eseményeit élte át újra. Reggelinél még a felhőkön megcsillanó napfényt figyelte, majd meglátogatta a Varjút, és elvitte az üzenetét Rodnynak. És aztán Cam… Elveszített egy barátot. Hirtelen elfogta a kimerültség, és lassan álomba merült.

Mintha csak egy perccel később történt volna, hogy magához tért. Az overallja elázott, a zsák belseje tiszta víz volt a párától. Álmában összerezzenhetett, mert Joel odapisszegett, és szólt, hogy mindjárt a Központinál vannak.

Mission szíve majd kiugrott a helyéről, amikor felfogta, hogy hol van, és mit csinálnak éppen. A lélegzetvétel is nehezére esett. A zsákra vágott lyukak elvesztek az anyag gyűrődéseiben. Ki akarta húzni a cipzárt, csak egy pillanatra akart fényt látni, csak egy sóhajnyi levegőre vágyott. De a karja ki volt kötve, és teljesen elzsibbadt a pánttól. A bokája fájt ott, ahol Lyn a lábát tartotta.

– Nem kapok levegőt – hebegte.

Lyn csendre intette. De aztán szünet következett, az állandó imbolygás abbamaradt. Valaki a zsákkal matatott a feje fölött, majd a cipzár halk kattogással résnyire kinyílt.

Mission nagyot szippantott a friss levegőből. A világ újra billegni kezdett körülötte, valahol a távolban bakancsok dübörögtek a lépcsőn – zűrzavar támadt, de nem lehetett megmondani, hogy lentről vagy fentről jön-e a hang. Még több harc. Még több halott. A levegőben zuhanó emberek képe villant be. Látta maga előtt, amint Cam elhagyja a farmok szintjét, zsebében a bónokkal, mit sem sejtve arról, milyen kevés ideje maradt elkölteni őket.

A Központi Diszpécserteremnél megpihentek. Missiont kiengedték a zsákból a vészjóslóan üres folyosón.

– Mi az ördög történt itt? – kérdezte Lyn. Egy repedésekkel szegélyezett lyukba dugta az ujját a falon. Több száz hasonló lyuk volt szerteszét. A lépcsőpihenőn bakancsok hangja dübörgött, majd lassan távolodott.

– Mennyi az idő? – kérdezte halkan Mission.

– Vacsora után vagyunk – felelte Joel. Ez azt jelentette, hogy jól haladtak.

Az előcsarnokban Lyn egy sötét foltot fürkészett, amely elsőre rozsdának tűnt.

– Ez vér? – sziszegte.

– Robbie azt mondta, senkit nem ért el az itteniek közül – mondta Mission. – Talán szétszóródtak.

Joel a kulacsába kortyolt.

– Vagy szétkergették őket. – Száját a ruhája ujjába törölte.

– Itt maradjunk éjszakára? Elég rosszul néztek ki.

Joel a fejét rázta. Mission felé nyújtotta a kulacsot.

– Szerintem jussunk át a harmincasokon! Mindenütt biztonságiak vannak. Sőt, ebben a ruhában talán fel is tudnál menni azon az úton, amin ők is járnak. Bár előtte nem ártana rendbe szedni a hajadat.

Mission elgondolkodva a fejét simogatta.

– Nem rossz ötlet. Felérnék, mielőtt hajnalodni kezd.

Lyn közben bement az egyik hálóterembe, amelyik az előcsarnokból nyílt. Egy másodperccel később kezét a szája elé kapva, halálra rémülten jött ki.

– Mi van? – kérdezte Mission, majd a guggolásból felpattanva Lynhez sietett.

A lány belekarolva próbálta őt távol tartani az ajtótól, miközben arcát a vállába temette. Joel óvatosan benézett.

– Ne – suttogta.

Mission elhúzódott Lyntől, és az ajtóban álló hordártársához lépett.

Minden ágy foglalt volt. Egyesek a földön hevertek, de a végtagok helyzetéből – ahogy a karok ernyedten lógtak az ágyakról, vagy ahogy kicsavarodtak – jól látszott, hogy ezek a hordárok nem alszanak.

Katelyn is köztük feküdt. Lyn mellkasát csendes zokogás rázta, mialatt Joel és Mission felemelte és a zsákba tette Katelyn testét. Missiont bűntudat fogta el, amiért a lányt a mérete és nem az iránta érzett szeretet miatt választotta. Éppen a pántokat csatolták be, és a cipzárt húzták felfelé, amikor a folyosón elment az áram, és az emelet sűrű sötétségbe borult.

– Mi a fene…? – suttogta Joel.

Egy pillanattal később visszatért a fény, de úgy pislákolt, mintha a villanykörtékben parányi gyertya égne. Mission letörölte a homlokáról az izzadságot, és a kendőjét hiányolta.

– Ha nem sikerül ma estig a Fészekbe érni – fordult a többiekhez –, álljatok meg a pihenőállomáson, és keressétek meg Robbie-t!

– Megoldjuk – biztosította Joel.

Lyn még utoljára megszorította a kezét.

– Vigyázz magadra! – mondta.

– Ti is! – felelte Mission.

Azzal megiramodott a lépcsőpihenő és a mögötte lévő csigalépcső felé. A lámpák apró gyertyákként pislogtak a feje fölött. Ez jelezte, hogy valahol valami ég.

55

Mission felfelé igyekezett, a füstfelhő égette a torkát. Az a hír járta, hogy a Gépészeten robbanás történt, és ez okozta az áramszünetet. Egy elhajlott vagy eltört tengelyről beszéltek, és arról, hogy a siló most a tartalék generátorról megy. A lépcsőn felette haladóktól csípett el ilyen mondatfoszlányokat, amikor a fokokat kettesével-hármasával szedve rohant. Jó érzés volt kint lenni és mozogni, nagyszerű volt érezni a fájdalmat az izmaiban, ahelyett hogy mozdulatlanul feküdne, önmaga terheként.

Megfigyelte, hogy ha meglátták, az emberek vagy elhallgattak, vagy szétszéledtek a lépcsőpihenőkön, még azok is, akiket ismert. Először azt hitte, azért, mert felismerték. De a biztonságiak fehér overallja tette. Hozzá hasonló fiatalok robogtak fel-alá a lépcsőn, és mindenkit terrorizáltak. Tegnap még farmerek, hegesztők és szivattyúkezelők voltak, ma viszont sötét fegyvereikkel ők hozták el a rendet a silóba.

Nemegyszer állította meg Missiont a fehér ruhások egy-egy csapata, és arról faggatták, hogy hová igyekszik, és hol a pisztolya. Ő pedig rendre azt felelte, hogy a lenti harcokban vett részt, és felfelé tart, hogy jelentést tegyen. Hallotta, amint korábban egy másik fehér overallos is ezt felelte erre a kérdésre. A legtöbben ugyanúgy semmit nem tudtak, mint ő, ezért egyszerűen elengedték. Mint mindig, csak a szín számított, amit az ember magán viselt. Mindenki úgy gondolta, hogy egyetlen pillantásból bárkit kiismerhet.

Az IT körül egyre nagyobb volt a mozgolódás. Újabb csapat újonc sietett el mellette, és Mission a korlát mögül látta, ahogy a fiúk berúgják az alatta lévő emelet ajtaját, és berontanak. Sikolyokat hallott, majd éles puffanást, mint amikor egy nehéz acélrudat fémlemezre ejtenek. Tucatnyi puffanás, majd egyre kevesebb sikoly hallatszott.

Mission lába egyre jobban fájt, és az oldala is szúrt, mire a farmokhoz ért. Látta, amint a lépcsőpihenőn néhány farmer ásóval és gereblyével a kezében áll. Valaki odakiáltott valamit, amikor elhaladt mellettük. Mission tovább szaporázta a lépteit, miközben apjára és fivérére gondolt, és végre belátta, milyen bölcs döntés is volt az öregtől, hogy nem volt hajlandó feladni azt a kis parcellát.

Óráknak tűnő gyaloglás után végre elért a Fészekbe. A gyerekeket elvitték. A legtöbb család bizonyára otthonában bujkált, ahol reszketve várták együtt, hogy ez az őrület is elmúljon, mint a többi. A folyosón néhány szekrény ajtaja nyitva állt, és egy gyermek hátizsákja hevert a földön. Mission fájó lábbal bicegett az ismerős énekhang felé, amely a csempén csúsztatott acél iszonytató csikorgásával keveredett.

A folyosó végén Varja néni ajtaja hívogatóan nyitva állt, mint mindig. A dal a Varjútól jött, aki a szokottnál hangosabban énekelt. Mission látta, hogy nem ő érkezett elsőnek, hogy a sürgönye célba ért. Frankie és Allie már ott volt, mindketten a farmok őreinek zöld-fehér overalljába öltözve. A padokat rendezgették, mialatt Varja néni énekelt. A falnál tárolt padokról lekerült a takaró, és most ezek a padok töltötték meg az osztálytermet, épp ahogy Mission gyermekkorából emlékezett rá. Mintha a Varjú arra számított volna, hogy hamarosan minden padot elfoglalnak.

Allie vette észre elsőként, hogy Mission megérkezett. Amikor arra fordult, megpillantotta őt az ajtóban. Tekintete csillogott a sok szeplő mögött, sötét haja kontyba volt összefogva. Amikor felé rohant, Mission látta, hogy a lány overalljának szára fel volt tekerve, a pántokra pedig csomót kötöttek, hogy rövidebbek legyenek. Bizonyára Frankie overallja volt. Amikor Allie a karjaiba ugrott, arra gondolt, vajon mit kockáztathattak ezek ketten, hogy ide jussanak.

– Mission, fiacskám! – Varja néni abbahagyta az éneklést, és mosolyogva intett, hogy menjen beljebb. Egy perc is eltelt, mire Allie vonakodva elengedte.

Kezet rázott Frankie-vel, és megköszönte, hogy eljöttek. Egy pillanatig észre sem vette a változást, hogy a fiú is rövidre vágta a haját. Mindketten a fejüket simogatták, és nagyot nevettek. A nevetés könnyen jött a gondterhes időkben.

– Igaz, amit hallok Rodnyról? – kérdezte a Varjú. A széke előre-hátra mozgott, ahogy kezével az irányítókart lökdöste. Halványkék köntöse apró csontjai alá volt tűrve.

Mission nagy levegőt vett – a tüdejét még mindig füst gyötörte –, majd elmesélte, amit a lépcsőházban látott, a bombákat és a tüzet, amit a Gépészeten emlegettek, a felfegyverzett biztonságiakat – amíg a vad fecsegést a Varjú aszott kezének egyetlen intésével el nem csendesítette.

– Ne a harcokról beszélj – szólt. – Azokat már láttam. Olyan jól emlékszem, hogy képet tudnék festeni róla, és a falra akaszthatnám. Rodnyval mi van? Mi van a barátunkkal? Elkapta őket? Móresre tanított párat? – Egyik kezét ökölbe szorítva rázta.

– Nem – felelte Mission. – Kit kapott volna el? Segítenünk kell neki!

Legnagyobb megdöbbenésére a Varjú csak nevetett. Mission tovább magyarázkodott:

– Elvittem neki Varja néni üzenetét, ő pedig választ küldött. Segítségért esedezett. Bezárva tartják őt azok mögött a hatalmas acélajtók mögött…

– Nincs bezárva – szólt a Varjú.

– …mint aki valami rosszat tett…

– Valami jót – vágott közbe Varja néni.

Mission elhallgatott. Látta a tudást az öreg hölgy szemében, amely olyan fényes volt, akár a pirkadat takarítás után.

– Rodny nincs veszélyben – kezdte. – Az öreg könyvekkel van. Azokkal van, akik elvették tőlünk a világot.

Allie megszorította Mission kezét.

– Ezt próbálta elmesélni nekünk is – suttogta. – Minden rendben lesz. Gyere, segíts a pakolásban!

– De az üzenet… – szólt Mission, és azt kívánta, bárcsak ne tépte volna össze.

– Azért küldtem levelet, hogy erőt adjon neki. Hogy tudassam vele, hogy ideje elkezdeni. A fiú olyan helyen van, ahonnan megbüntetheti őket azért, amit tettek. – A Varjú szeme vad szikrákat szórt.

– Nem – ellenkezett Mission. – Rodny félt. Ismerem a barátomat, és félt valamitől.

A Varjú arca elkomorodott. Ökölbe szorított keze kinyílt, és a fakó köntösét simítgatta.

– Ha valóban ez a helyzet – szólalt meg remegő hangon –, akkor szörnyen félreismertem.

56

A lámpák hajnalban visszatérő fénye nagy munkában találta őket. A három fiatal a padokat rendezgette, míg a Varjú folytatta az éneklést. Allie elmondta, hogy időközben kijárási tilalmat rendeltek el, úgyhogy Mission sejtette, hogy aznap éjjel mások érkezésére már nemigen számíthatnak. Az oldalsó rekeszekből matracokat húztak elő, hogy lepihenjenek, és kiterveljék, mit tegyenek. A többieknek napkeltéig adtak időt. Missiont rengeteg kérdés nyomasztotta, de a Varjúval nem lehetett beszélni – elmerült a gondolataiban, szinte megrészegült a jókedvtől.

Frankie biztos volt benne, hogy ha sikerül kapcsolatba lépnie az apjával, akkor a biztonsági kapukon túl, akár az IT mélyére is eljuthatnak. Mission azt ecsetelte, hogy a fehér overallban szabadon mehetett bármerre. Talán neki sikerülne néhány lopott szót váltani Frankie apjával. Allie a farmról hozott friss gyümölcsöt vett elő, és körbeadta. A Varjú a sötét koktélját iszogatta. Mission egyre nyugtalanabb lett.

Újra és újra kisétált a lépcsőpihenőre. Egyik fele a többiekre várt volna, a másik felének viszont már mehetnékje volt. Biztos volt benne, hogy Rodny már aláírta a halálos ítéletét. A takarításoktól megnyugodtak az emberek, elült az aggodalom, de a mostani erőszakhullám olyan volt, amilyet soha életében nem látott. Mindent elsöprő, épp olyan, amilyenről az apja mesélt; az emberek egyre gyanakvóbbak lettek, és hirtelen összeomlott a kereskedelem. Ő maga is számított erre, de az egész olyan gyorsan érkezett, akár a magas-fentről ledobott kés.

A lépcsőpihenőn hallotta, amint a feldühödött csőcselék skandál valamit odalent. A korláthoz érve érezte azt is, ahogy a menetelő bakancsok alatt rezeg. Visszament a többiekhez, ám nem szólt a kint hallottakról. Valószínűtlen volt, hogy a bakancsok értük jönnének.

Allie úgy festett, mint aki épp akkor hagyta abba a sírást. A szeme párás volt, az arca nedves. A Varjú a Régi Időkről mesélt, kezével a levegőben mutogatva próbálta lefesteni az elmondottakat.

– Minden rendben? – kérdezte Mission.

Allie úgy rázta a fejét, mint aki inkább nem is akar válaszolni.

– Mi van? – kérdezte Mission. Megragadta a lány kezét, miközben a Varjú Atlantiszról mesélt, egy csodálatos városról, amely elpusztult és eltűnt a dombok mögött, és azokról az időkről, amikor a romváros úgy csillogott, akár a nedves pénzérme.

– Mondd már! – kérlelte Mission. Nem tudta, hogy a történetek hatottak-e így a lányra; előfordult, hogy a mesék hallatán elszomorodott, maga sem tudta, miért.

– Nem akartam elmondani, amíg vége nem lesz ennek az egésznek – rebegte, és újra könnyek törtek elő. Letörölte a könnyeket, a Varjú pedig elhallgatott, és kezét az ölébe engedte. Frankie is némán ült. Bármiről volt is szó, mindhárman tudtak róla.

– Apám – szólalt meg Mission. Az apjáról van szó. Meghalt, azonnal tudta. Allie bizonyos értelemben még Missionnél is közelebb állt az apjához. Hirtelen szörnyen bánta, hogy valaha is eljött otthonról. Amikor Allie megtörölte a szemét, és a szavakat kereste, Mission látta magát, amint négykézláb hajolva a földet túrja, és a feloldozásért robotol.

Allie csak bömbölt, a Varjú pedig egy újabb dalt kezdett dúdolni, ismét a fenti időkről. Mission az apjára gondolt, a ki nem mondott szavakra, és legszívesebben a falakon lógó plakátoknak esett volna, letépte és apró darabokra szaggatta volna őket, hogy ne hirdessék többé a szabadságot.

– Riley az – nyögte ki végül Allie. – Mish, úgy sajnálom.

A Varjú ismét elcsendesült. Mindhármuk tekintete Missionre szegeződött.

– Ne – suttogta Mission.

– Nem kellett volna elmondanod… – kezdte Frankie.

– Joga van tudni! – hördült fel Allie. – Az apja is azt akarná, hogy tudja.

Mission az egyik plakáton magasodó zöld hegyeket és a kék eget bámulta. A világ elhomályosult a könnybe lábadt szeme előtt, ahogy odakint is minden porrá lett.

– Mi történt? – suttogta.

Allie elmesélte a farmot ért támadást. Riley is harcolni akart, ám miután az apja megtiltotta neki, nyoma veszett. Amikor megtalálták, még a kezében volt a konyhából elcsent kés.

Mission felállt, és fel-alá járkált a szobában, miközben könny áztatta az arcát. Nem kellett volna eljönnie. Velük kellett volna lennie. Camet sem mentette meg. A halál megelőzte őt azokon a helyeken, ahová nem tudott odaérni. Ugyanezt tette az anyjával is. És most mindenkiért eljött a vég.

A lépcsőpihenő felől dübörgés zengett, és megtöltötte a folyosót is a közelgő léptek zaja. Mission letörölte a könnyeit. Már nem számított mások érkezésére. Csak arra tudott gondolni, a Biztonsági Szolgálat felfegyverzett emberei azok. Ha megtalálják, megkérdezik, hol a fegyvere, majd amikor rájönnek, hogy imposztor, lelőnek mindenkit.

Becsukta az ajtót – akkor látta, hogy a Varjú ajtaján nincs zár –, és egy padot támasztott a kilincs alá. Frankie Allie-hez sietett, és szólt neki, hogy bújjon el a Varjú asztala mögött. Ő pedig megragadta a Varjú székét – a plafonról lelógó vezeték vészesen himbálózott –, de az asszony erősködött, hogy tud magára vigyázni, és nincs mitől félni.

De Mission jobban tudta, mi vár rájuk. A közelgő léptek a biztonsági emberek csapatától vagy a feldühödött tömegtől jöhettek. Eleget járt a lépcsőházban, tudta jól, mi van odakint.

Kopogtak. A kilincs megmozdult. Odakint elhalkultak a léptek, amint az emberek az ajtó köré gyűltek. Frankie ujját az ajkára szorította, és rémülten figyelt. A mennyezetről lógó vezeték zörögve himbálózott.

Az ajtó megmozdult. Mission egy kósza pillanatig reménykedett benne, hogy csak őrjáratoznak, és továbbmennek. Eszébe jutott, hogy talán elbújhatnának a takarók alatt, amelyeket a padokra szoktak teríteni, de az ötlet túl későn jött. Az ajtó kinyílt, az odatámasztott pad csikorogva csúszott odébb a padlón. Rodny lépett be elsőnek.

A fiú megjelenése hideg zuhanyként érte őket. Fehér overallban volt, amelyen még látszottak a hajtás vonalai. Haja rövidre vágva, arca frissen borotválva, állán vágás.

A hasonló öltözet miatt Mission úgy érezte, mintha tükörbe nézne. A folyosón még több fehér ruhás tolongott, kezükben pisztollyal. Rodny hátrébb küldte őket, és belépett a terembe a takarosan elrendezett, üres padok közé.

Allie reagált először. Meglepetésében a lélegzete is elakadt, majd kitárt karral szaladt Rodny felé, aki egyik kezét felé tartotta, és ráparancsolt, hogy álljon meg. A másik kezében egy kis pisztolyt szorongatott, olyat, amilyen a seriffhelyetteseknek is van. Tekintete nem a barátaira, hanem az öreg Varjúra szegeződött.

– Rodny – kezdte Mission. Agya még csak próbálta felfogni, hogy a barátja tényleg köztük van. Azért gyűltek össze, hogy megmentsék, bár nem úgy tűnt, mint aki segítségre szorul.

– Az ajtót – szólt hátra Rodny a válla fölött.

Egy Rodnynál legalább kétszer idősebb férfi egy pillanatig habozott, majd behúzta az ajtót. A rabok nem így viselkednek.

Mielőtt az ajtó becsukódott volna, Frankie az apjáért kiáltozva a folyosó felé iramodott, mintha meglátta volna a biztonsági őrök között.

– Meg akartunk menteni – szólt Mission. A barátjához akart lépni, de volt valami ijesztő a tekintetében. – Az üzenet…

Rodny végre levette a szemét a Varjúról.

– Segíteni akartunk… – magyarázott Mission.

– Tegnap még szükségem volt rá – felelte Rodny. Elindult a padok között, kezében a fegyverrel, tekintete hol az egyiket, hol a másikat fürkészte. Mission Allie-hez és a Varjúhoz hátrált – maga sem tudta, azért, hogy védje őket, vagy hogy védelmet keressen.

– Nem kéne itt lenned – szólalt meg megrovóan Varja néni. – A te harcod nem itt van. Neked ellenük kellene harcolnod. – Egy vékony ujj szegeződött az ajtóra.

A pisztoly megmozdult Rodny kezében.

– Mit csinálsz? – kérdezte Allie, ijedten bámulva a fegyvert.

Rodny a Varjúra mutatott.

– Mondja el nekik! – parancsolt rá. – Mondja el nekik, mit tett! Hogy miben mesterkedik!

– Mit csináltak veled? – kérdezte Mission. A barátja megváltozott. Többről volt szó, mint a hajáról és az egyenruháról. A szemében látszott.

– Megmutatták… – Rodny pisztolyával a plakátok felé intett. – Hogy ezek a történetek igazak. – Nevetve a Varjúhoz fordult. – És én dühös voltam, épp ahogy előre megmondta. Gyűlöltem őket azért, amit a világgal tettek. El akartam pusztítani őket.

– Akkor tedd meg! – erősködött a Varjú. – Árts nekik! – A hangja úgy recsegett, mint az ajtó, mielőtt becsapják.

– De már tudom. Elmondták. Felhívtak, és most már tudom, min ügyködött maga mindvégig…

– Mégis, miről beszélsz? – kérdezte Frankie, még mindig a terem közepén állva. Az ajtó felé igyekezett. – És mit keres az apám…

– Állj! – parancsolt rá Rodny. Félrelökte az egyik padot az útból, és feléjük indult. – Ne mozdulj! – A fegyver csöve Frankie-ről a Varjúra szegeződött, akinek a széke ernyedt kezével egy ütemben remegett. – Ezek a hangzatos szavak a falakon, a történetek és a dalok – maga tett minket ilyenné. Maga szította a haragot!

– Mert haragudnod kell! – visította az idős asszony. – Mert piszkosul haragudnod kell!

Mission a Varjúhoz lépett, közben végig a pisztolyt figyelve. Allie letérdelt, és megfogta az öreg hölgy kezét. Rodny tízlépésnyire állt tőlük, a fegyver csöve a lábukra nézett.

– Csak gyilkolnak és gyilkolnak – szólt a Varjú. – Most is ugyanúgy, mint mindig. Mindent megtisztítanak. Aztán eltemetik és elégetik a holtakat. És ezek a padok… – Keze a magasba lendült, reszkető ujja az újonnan elrendezett, üres padok felé mutatott. – Ezek a padok újra megtelnek!

– Nem – szólt Rodny. A fejét rázta. – Többé nem. Ennek itt és most vége lesz. Nem tart többé rettegésben minket…

– Miket beszélsz? – csattant fel Mission. A Varjúhoz lépett, egyik kezét a székre téve. – Te vagy az, aki pisztollyal hadonászol, Rodny! Te vagy az, aki halálra rémítesz minket!

Rodny Missionhöz fordult.

– Miatta érzünk így, hát nem látod? A félelem és a remény kéz a kézben jár. Amivel ő etet minket, az ugyanaz, mint a papok történetei, csak az övét a halál előtt halljuk. A meséket a szebb világról. Miatta kívánjuk a pokolba ezt.

– Nem… – Mission már azért is kárhoztatta a barátját, hogy egyáltalán ilyet mondott.

– De – vágott vissza Rodny. – Mit gondolsz, miért gyűlöljük apáinkat? Mert ő megutáltatja velünk őket. És arról papol, hogy törjünk ki. Ettől nem lesz jobb semmi. – Legyintett. – De nem számít. Amit tegnap tudtam, rettegéssel töltött el. Aggódtam az életemért, mindannyiunkért. Amit most tudok, reményt ad. – Felemelte a fegyverét. Mission nem hitt a szemének. A barátja egyenesen az öreg Varjúra szegezte a pisztolyt.

– Várj! – Mission felemelte a kezét.

– El onnan! – szólt Rodny. – Meg kell tennem.

– Ne!

A barátja keze megfeszült. A cső egyenesen egy elektromos székben ülő védtelen nőre szegeződött, mindannyiuk anyjára, akinek a dalára álomra hajtották fejüket a bölcsőben és a matracokon, akinek a hangja elkísérte őket árnyékként töltött napjaikon, és még annál is tovább.

Frankie egy padot félrelökve Rodny felé rohant. Allie sikoltott. Mission oldalra vetődött, amikor a pisztoly villanva felmordult. Valami a gyomrába csapódott, égető fájdalmat érzett belülről. Amikor a földre érkezett, a pisztoly ismét eldördült, a Varjú széke pedig oldalra fordult, amint a görcs összerántotta az öreg hölgy kezét.

Mission a földre zuhant, és a gyomrához kapott. Az ujjai nedvesek és ragacsosak lettek.

Hanyatt fekve látta, hogy a Varjú előrebukva ül a székében, amely nem mozdul többé. A pisztoly újra dörgött. Feleslegesen. Az öreg hölgy teste megrándult, amikor a golyó belé csapódott. Frankie Rodnyra vetette magát, és mindketten elestek. A zűrzavar hallatán bakancsok csörtettek a terembe.

Allie csak sírt. Kezét erősen Mission hasára szorította, és a Varjút nézte. Mindkettejüket siratta. Mission vér ízét érezte a szájában. Erről eszébe jutottak azok az idők, amikor gyermekkorukban Rodny játék közben véletlenül behúzott neki. Örökké csak játszottak. Beöltöztek, és úgy tettek, mintha az apáik lennének.

Mindenütt bakancsok voltak. Fényes, fekete bakancsok itt-ott, kopott, öreg bakancsok máshol. Akik már harcoltak korábban, és akik még csak tanulják.

Rodny aggódó tekintettel Mission fölé hajolt. Szólt, hogy ne adja fel. Mission válaszolt volna, hogy igyekszik, de túl nagy volt a fájdalom a gyomrában. Nem tudott beszélni. Egyre csak azt ismételgették, hogy maradjon ébren, de ő csak aludni akart. Nem akart létezni. Nem akart terhére lenni senkinek.

– A francba veled! – sikoltotta Allie. Vele kiabált, Missonnel, nem Rodnyval. A lány azt hebegte, hogy szereti, Mission pedig próbált válaszolni, hogy tud róla. El akarta mondani, hogy Allie-nek végig igaza volt. Egy pillanatra elképzelte, milyenek lettek volna a közös gyerekeik, milyen földjük lehetett volna, ha összeadják a kettejükét, hogy a kukorica hosszú sorokban nyúlt volna a messzeségbe, éltetve az eljövendő generációkat. Emberek generációit, akik megmaradnak egymásnak, és azt csinálják, amihez a legjobban értenek: örömüket lelik abban, hogy egymás terhére vannak.

Ezt mind el akarta mondani, és még többet. Sokkal többet. De ahogy Allie közelebb hajolt, Mission pedig a szavakat próbálta formálni, a léptek és a kiáltások zaja közepette csupán egyetlen suttogásra tellett tőle, amiben annyit tudott elmondani, hogy aznap volt a születésnapja.

Drága kisgyerek, mára elég a játék,

Csukd be a kis szemed, álmodd a legszebbeket.

Álmodj zöld napos réteket, csigát, békát és pillangót,

A szellő lágyan simogat, fújd el a pitypangokat.

Drága kisgyerek, minden perc egy játék,

Aludj, kedvesem, pihend ki magad teljesen.

Számoljál bárányokat, száz nagy, fehér bolyhos felhő,

Házak, utak, virágok, a te kis varázsvilágod!

Drága kisgyerek, holnap száz dolog vár,

Csukd be a kis szemed, reggel is itt leszek veled!

57

Három évvel később

Mission levetette a munkaruháját, miközben Allie a vacsorát készítette. Megmosta a kezét, kidörzsölte a koszt a körme alól, és figyelte, ahogy a sarat elnyeli a lefolyó. A gyűrűjét egyre nehezebb volt lehúzni, mert az ujjai egyre jobban fájtak, és egyre merevebbek voltak a rengeteg kapálástól és ültetéstől.

Beszappanozta a kezét, és végre sikerült levennie. Eszébe jutott, ahogy egyszer beesett a lefolyóba, ezért óvatosan odébb tette. Allie fütyörészve sürgölődött a konyhában. A malacsült kellemes illata áradt szét a lakásban, amikor kinyitotta a sütőt. Mission azon törte a fejét, mit felejtett el. Sült csak különleges alkalmakkor került az asztalra.

Az overall a szennyesbe került. A konyhába visszaérve gyertyafény fogadta az asztalon. A gyertyákat vészhelyzetre tartogatták, ha azok az idióták odalent a tartalék generátorra váltottak, hogy a főgenerátoron dolgozhassanak. Ezt Allie is jól tudta. De mielőtt Mission szóba hozhatta volna a sültet vagy a gyertyákat, mielőtt az idei babtermésről mesélhetett volna, meglátta Allie-t és a tekintetében égő tüzet. Csak egyetlen dolog tehette ilyen boldoggá – de az lehetetlen volt.

– Ne – mondta. Nem akarta elhinni.

Allie bólintott. A szeme könnyel telt meg. Mire Mission odaért hozzá, már az arcán folytak lefelé.

– Hiszen lejárt a lottónk – suttogta, miközben magához szorította a lányt. Paprika-és zsályaillata volt. Érezte, ahogy reszket a karjában.

Allie szipogott. Hangján határtalan boldogság hallatszott.

– Az orvos azt mondja, a múlt hónapban történt. Akkor még kint volt az ablakban, Mish. Kisbabánk lesz!

Hatalmas kő esett le Mission szívéről. Megkönnyebbülést érzett, nem izgatottságot. Megkönnyebbülést, hogy minden a törvények szerint történt. Csókot nyomott a felesége arcára, sót lehelt a paprika és a zsálya keverékéhez.

– Szeretlek – suttogta.

– A sült! – A tűzhelyhez sietett. – Vacsora után akartam elmondani.

Mission nevetett.

– Akkor aztán magyarázkodhattál volna a gyertyák miatt!

Remegő kézzel két pohár bort töltött, majd az asztalra tette, míg Allie a tányérokat hozta. A sült hús illatától Missionnek összefutott a nyál a szájában. Szinte már érezte az ízét. A jövő zamatát, az eljövendőét.

– Ne hagyd kihűlni! – szólt rá Allie, amikor lerakta a tányérokat.

Leültek, és megfogták egymás kezét. Mission átkozta magát, amiért nem vette vissza a gyűrűt.

– Áldd meg ezt az ételt, és azokat, kik gyökerét táplálták – mondta Allie.

– Ámen – tette hozzá Mission. Felesége megszorította a kezét, majd elengedte, és a húsvágó késért nyúlt.

– Szóval – kezdte, miközben belevágott a sültbe –, ha lány lesz, Allisonnak hívják majd. A családomban emberemlékezet óta minden lányt így hívnak.

Missionnek az járt a fejében, vajon mennyi lehet az „emberemlékezet” abban a családban. Szokatlan lett volna, ha nagyon távoli felmenőkre is emlékeznének. A falatot rágva a neveken gondolkodott.

– Legyen akkor Allison – mondta. Aztán arra gondolt, hogy előbb-utóbb a lányt is Allie-nek becézik majd. – Ha viszont fiú lesz, lehet Cam?

– Persze. – Allie a poharáért nyúlt. – De a nagyapádat nem így hívták, vagy igen?

– Nem. Nem ismerek Cam nevű embert. Csak tetszik a hangzása.

Felemelte a vizespoharát, és elmerengett. Vagy ismert Camet? Honnan volt ismerős a név? A múltja egyes darabjai ködbe vesztek előtte. Voltak jelek, mint a seb a nyakán vagy a heg a hasán, amelyek eredetére nem emlékezett. Mindenki így volt ezzel, a rég elmúlt napok eseményeit nem mindig tudták felidézni, de Missionnek valahogy több volt a sötét folt. Például a születésnapja is. Majd megőrült attól, hogy nem emlékszik, mikor van a születésnapja. Mégis hogy felejthette el?

58

2345

1-es siló

– Uram?

Csontok zörögtek a lába alatt. Donald a sötétben botorkált.

– Hall engem?

A köd felszállt, és a szem ropogva nyílt fel, csakúgy, mint a tartály fedele. Bab. Donald úgy feküdt összekuporodva a tartályban, akár egy babszem.

– Uram, hallja, amit mondok?

Jéghideg bőr. Donald felült, meztelen lábából pára szállt felfelé. Nem emlékezett arra, hogy aludni ment. Emlékezett az orvosra, hogy az irodájában volt. Beszélgettek. Most pedig ébresztgetik.

– Igya ezt meg!

Erre a részre emlékezett. Arra is, hogy újra és újra felébresztették, de arra nem, hogy aludni ment volna. Mindig csak az ébredésre. Ivott egy kicsit, de komoly koncentrációra és minden erejére szükség volt ahhoz, hogy nyelni tudjon. Gyógyszer. Szokott lenni gyógyszer is, de most nem hoztak.

– Uram, azt az utasítást kaptuk, hogy ébresszük fel.

Utasítások. Szabályok. Protokoll. Már megint bajba került. Troy. Talán az a Troy csinált valamit. De ki az a Troy? Donald annyit ivott, amennyit csak bírt.

– Nagyon jó. Most ki fogjuk emelni.

Valami baj történt. Csak akkor ébresztik fel, ha baj van. Kihúzták a katétert, a karjába szúrt tűt.

– Mit tette…

Az öklébe köhögött. Hangja vékony zsebkendő volt, vékony és törékeny papírréteg. Láthatatlan.

– Mi történt? – kérdezte. Úgy képzelte, üvöltve, de a száját csak suttogás hagyta el.

Két férfi felemelte, és egy tolószékbe tette. A harmadik a széket tartotta. Papírköntös helyett puha takarót kapott. Ezúttal nem zizzent a papír, nem viszketett a bőre.

– Elvesztettünk egyet – szólt az egyik.

Egy silót. Egy siló elveszett. Már megint az ő hibájából.

– A tizennyolcas – suttogta Donald, amint halvány emlékek törtek elő legutolsó műszakjából.

A két férfi elképedve nézett egymásra.

– Igen – mondta az egyik, félelemmel reszkető hangon. – A tizennyolcas silóból. Eltűnt a domb mögött. Elvesztettük vele a kapcsolatot.

Donald próbált a férfira koncentrálni. Valakit ő is elveszített a domb mögött. Helen. A felesége. Még mindig őt keresik. Még van remény.

– Folytassa – suttogott.

– Fogalmunk sincs, hogyan, de az egyiküket szem elől veszítettük…

– Egy takarítót, uram…

Egy takarítót. Donald belesüppedt a székbe, csontjai fagyosak voltak, és nehezek, mint a szikla. Nem Helenről beszélnek.

– …a hegy mögött… – folytatta az egyik.

– …felhívtak minket a tizennyolcasból…

Donald megemelte a hosszú alvástól még remegő és dermedt kezét.

– Várjanak – szólt rekedten. – Egyszerre csak egy. Miért ébresztettek fel? – A szavak fájdalmasan törtek elő a torkából.

Egyikük krákogott. Donaldot nyakig betakarták, hogy ne reszkessen. Észre sem vette, hogy remeg. Mi folyik itt? A torkát köszörülte.

– Maga mondta, hogy ébresszük fel…

– Ez a protokoll…

Donald a fagytól még mindig gőzölgő tartályra nézett. Egy képernyő volt az alján, a mutatók már nem jeleztek semmit, csak az emelkedő hőmérsékletet. Az emelkedő hőmérsékletet és egy nevet. Nem az övét.

És Donaldnak eszébe jutott, hogy a név nem jelent semmit, kivéve, ha már csak az maradt. Ha már senki nem emlékszik a másikra, ha sosem találkoztak, akkor a név jelent mindent.

– Uram?

– Ki vagyok? – kérdezte az apró kijelzőt olvasgatva. Nem értette. Az nem ő. – Miért ébresztettek fel?

– A maga utasítására, Mr. Thurman.

A takaró szorosan a vállára simult. A szék megfordult. Tisztelettel bántak vele, mintha hatalom lett volna a kezében. Ennek a tolószéknek még a kereke sem nyikorgott.

– Semmi baj, uram. Hamarosan kitisztulnak a gondolatai.

Nem ismerte ezeket az embereket. Ők sem őt.

– Az orvos majd mindent elmagyaráz.

Senki nem ismert senkit.

– Erre megyünk.

Így pedig bárkiből lehetett akárki.

– Itt át.

Így végül már az sem számított, ki a főnök. Az egyik talán azt teszi, ami szükséges, a másik azt, ami helyes.

– Így ni.

Egyik név olyan, mint a másik.

59

2312 – Első óra

17-es siló

A Moraj mindig megelőzte a csendet. Ez volt a Világ Szabálya, hiszen a dörrenéseknek és sikoltásoknak visszhangzaniuk kell valahol, ahogyan a testeknek is térre van szükségük, amelybe belezuhanhatnak.

Jimmy Parker éppen az iskolapadot koptatta, amikor az utolsó nagy Morajok egyike kitört. Takarítás előtti nap volt. Holnap elmarad az iskola. Egy ember haláláért jutalmul néhány órával tovább alhatnak. Az apja túlórázhat az IT-n. Holnap délután pedig az anyja azzal nyaggatja majd, hogy a nagynénjével és az unokatestvéreivel menjenek fel megnézni a kristálytiszta látványt, amint a fényes felhők boldogan kergetőznek a dombok felett, míg az ég sötétbe burkolózva nyugovóra nem tér.

A takarítás napja kiadós alvást és családlátogatást jelentett. Így próbálták féken tartani a feszültséget, és elcsendesíteni a Morajt. Ezekkel a szavakkal magyarázott Mrs. Pearson, miközben a Szerződés szabályait véste fel a táblára. A kréta kopogva és sikítva húzta a poros csíkokat, amelyek azt taglalták, hogy miért küldhetnek valakit a halálba. Polgári ismeretek óra egy nappal a száműzetés előtt. Intelmek egy még súlyosabb intelem előestéjén. Jimmy és barátai a székükön fészkelődve igyekeztek emlékezetükbe vésni a szabályokat. A Világ Szabályait, amelyek hamarosan megszűntek létezni.

Jimmy tizenhat volt. Barátai többsége a költözésre és az árnyéklét megkezdésére készült már, de neki még egy éve volt hátra az iskolából, mire apja nyomdokaiba léphetett. Mrs. Pearson egy jelet írt a táblára, és szónoklatát olyan komoly témákkal folytatta, mint az élettársválasztás szabályai, és hogy hogyan kell a Szerződésben foglaltak szerint bejegyeztetni a kapcsolatot. Sarah Jenkins hátrafordult, és Jimmyre mosolygott. A polgári ismeretek és a biológiaóra szorosan összefonódott, hormonokról is szó esett a törvények mellett, amelyek szertelenségüket igyekeztek kordában tartani. Sarah Jenkins aranyos lány volt. Jimmy ezt ugyan év elején még nem látta, de azóta nagyon is észrevette. Sarah Jenkins aranyos volt, ám néhány óra múlva rá is a halál várt.

Mrs. Pearson éppen önként jelentkezőt keresett a Szerződés felolvasására, amikor Jimmy anyja betoppant, teljesen váratlanul. Micsoda szégyen! Jimmy világának vége vörös arccal, szégyenben kezdődött, és úgy, hogy mindenki őt bámulta. Az anyja nem szólt semmit Mrs. Pearsonnak, nem kezdett magyarázkodni. Csak beviharzott a terembe, és átrobogott a padsorok között, olyan léptekkel, amilyennel akkor jár, ha nagyon mérges. Kiráncigálta Jimmyt a padból, és kezét az öklébe ragadva kimasírozott vele a teremből. Jimmy eközben azon törte a fejét, ugyan mit tett már megint.

Mrs. Pearson egy szót sem szólt. Jimmy legjobb barátjára, Paulra pillantott hátra, aki arcát tenyerével takarva mosolygott, miközben ő arra gondolt, Paul hogyhogy megúszta. Ha valami baj történt, általában mindketten nyakig benne voltak. Egyedül Sarah Jenkins szólalt meg:

– A hátizsákod! – kiáltotta épp azelőtt, hogy a terem ajtaja hatalmas robajjal becsapódott, majd hangját elnyelte a csend.

A folyosón nem volt több gyermekét rángató anya. Ha jöttek is, általában később. Jimmy apja a számítógépeken dolgozott, és így tudott dolgokat. Előbb tudta őket, mint mások. Ezúttal csupán pillanatokkal előbb. A lépcsőházban máris tömegek hömpölyögtek. A hangzavar félelmetes volt. Az iskolaszint előtti lépcsőpihenő zengett a távoli forgalom okozta rezgéstől. Az egyik korlátrúdban egy kilazult csavar fickándozott. Úgy tűnt, a siló lassan szétrázza önmagát. Az anyja megragadta Jimmy ruhája ujját, és úgy vonszolta magával a fiút a csigalépcsőhöz, mintha még mindig tizenkét éves lenne.

Jimmy egy pillanatra zavartan ellenállt. Az elmúlt egy év leforgása alatt nagyobbra nőtt, mint az anyja, kezdte utolérni az apját, ám még furcsa érzés volt rádöbbenni, hogy már van ereje, hogy lassan már kész férfi. Hátizsákját és barátait hátrahagyta. Vajon hova mennek? A lentről jövő dübörgés egyre hangosabbá vált.

Amikor Jimmy megtorpant, az anyja visszafordult és ránézett. Szemében azonban nem harag csillogott. Nem volt dühödt pillantás, összehúzott szemöldök. Párás volt, és kikerekedett, mint amikor a nagyi és a papa meghalt. A lentről jövő robaj ijesztő volt, de Jimmyt mégis inkább az anyja tekintete rémítette meg.

– Mi történt? – suttogta. Nem szerette zaklatottnak látni az anyját. Belülről sötét üresség mart belé – éppolyan élesen, mint annak a farkatlan kóbor macskának a karma, amit senki nem bírt elkapni a felső lakórészen.

Az anyja nem szólt. Megfordult, és megindult vele lefelé a lépcsőn, egyenesen a dübörögve közelgő borzalom felé, és Jimmy egyszerre megértette, hogy ezúttal nem ő került bajba.

Hanem mindenki.

60

Jimmy ekkora remegést még sosem érzett a lépcsőházban. Mintha az egész csigalépcső imbolygott volna. Gumivá vált, mint a rajzszén az ide-oda mozgatott ujjak között a mutatványban, amelyet még órán tanult. Bár lába alig érte a fokokat – loholnia kellett, hogy anyjával lépést tarthasson –, mindene bizsergett és zsibbadt a rezgéstől, amelyet az acél átadott a csontoknak. Szinte érezte a félelem ízét a szájában, mint amikor száraz kanál nyomja a nyelvet.

Odalentről dühös kiáltások hallatszottak. Anyja ordított, hogy Jimmy szedje a lábát, hogy igyekezzen, és csak szaladtak és szaladtak lefelé a csigalépcsőn. Egyenesen a felfelé robogó valami karjaiba rohantak.

– Siess! – kiáltott újra az anyja, és Jimmy jobban félt a hangjából áradó rettegéstől, mint a több száz emelet magas acél rázkódásától.

Sietett.

Elhagyták a huszonkilencediket. A harmincadikat. Az emberek az ellenkező irányba rohantak. Emberek az apjáéval megegyező színű overallban. A harmincegyedik lépcsőpihenőjén Jimmy a nagyapja temetése óta először látott holttestet. Olyan volt, mintha a férfi fején paradicsomot lapítottak volna szét. Jimmynek át kellett lépnie az élettelen karját, amely belógott a lépcsőfokokra. Sietve próbált lépést tartani az anyjával, miközben a vörös cseppek a pihenőről az alatta lévő fokokra hullva tették csúszóssá az acélt.

A harminckettediken már úgy rengett a lépcsőház, hogy a foga is reszketett belé. Az anyja őrjöngött dühében, amikor egyre több szembejövővel akadtak össze. Mintha senki nem látta volna a másikat. Mindenki csak magával törődött.

A hömpölygő tömeg, az ezernyi bakancs dübörgése egyre hangosabb lett. A zengő léptek hangos kiáltásokkal vegyültek. Jimmy megállt, és a korláton kihajolva lenézett. A mélységbe tekergőző lépcsőházban látta, amint könyökök és kezek hadakoznak a felfelé törő tömegben. Megfordult, amikor valaki elviharzott mellette. Az anyja ismét kiáltozva sürgette, mert a forgalom egyre nagyobb lett, ahogy az emberáradat elérte őket. Jimmy félelemmel vegyes haragot érzett a felfelé masírozó emberekben, és egy pillanatra magával ragadta az érzés, ő is felfelé akart menni. De az anyja újra kiáltott, és hangja minden félelmén és kétségén keresztülvágott.

Jimmy az anyja kezébe kapaszkodva lefelé vette az irányt. A korábbi szégyenérzete rég elszállt. Már másra sem vágyott, csak az anyai ölelésre. A mellettük elhaladók ordítottak velük, hogy felfelé menjenek. Egyesek csöveket és hosszú acéldarabokat szorongattak a kezükben, néhányak testét pedig zúzódások, vágások tarkították. Az egyik férfi arcát és állát vér borította. Valahol harcoltak. Jimmy arra gondolt, hogy ilyesmi csak a Mélyben történik. Sokan úgy tűntek, mintha csak a tömeg sodorta volna magával őket. Nem volt náluk fegyver, és a válluk fölött hátrafelé pillantgattak. Csőcselék, amely rémülten menekült a csőcselék elől. Jimmy esze azon járt, vajon mi okozhatta mindezt. Kitől kell így félni?

A léptek dübörögve zengtek. Egy nagydarab ember a belső korlátnak taszította Jimmy anyját. Jimmy az anyja keze után kapott, és a tartóoszlophoz szorulva haladtak tovább lefelé.

– Még egy! – szólt az anyja, és Jimmy tudta, hogy az apjáért igyekeznek.

Néhány fordulóval a harmincnegyedik felett már szinte mozdulni sem lehetett a tumultusban. Négyen zsúfolódtak össze annyi helyen, ahol két ember is alig fér el. Jimmy a csuklóját a belső korlátba ütötte. Az oszlopnak préselődve próbált küzdeni a felfelé tódulók áradatával. Minden centi előrejutásért harcolni kellett – a mellette lévők lökdösődtek, tolakodtak és morogtak igyekezetükben –, és egyre biztosabb volt benne, hogy hamarosan teljesen beszorulnak. A tömeg végül elzárta az utat előtte, és az anyja keze kicsúszott az övéből. Az asszony haladt tovább előre, míg ő elakadt. Hallotta, ahogy odalentről a nevét kiáltja.

Egy izzadt, félelemtől sápadt, tagbaszakadt ember próbált felfelé nyomulni a lefelé igyekvők oldalán.

– Mozdulj már! – üvöltötte Jimmynek, mintha lett volna hova menni. Egyetlen út volt csupán, és az felfelé vezetett. Jimmy a tartóoszlopra nyomódott, a nagydarab ember pedig átjutott mellette. A külső korlátnál hatalmas sikoly hallatszott, a tömeg megrezdült, néhányaknak a lélegzete is elakadt.

– Kapaszkodj! – kiáltotta valaki, más pedig azt, hogy engedje el, majd hatalmas sikoly következett, amelyet lassan elnyelt a mély.

Az emberáradat ritkulni kezdett. Jimmynek a gondolattól is görcsbe rándult a gyomra, hogy valaki alig pár lépéssel mellette zuhant le. Amikor végre meg tudott mozdulni, felmászott a belső korlátra, a tartóoszlopba kapaszkodott, és a korlát tetején egyensúlyozva indult tovább lefelé, ügyelve, hogy be ne csússzon a korlát és az oszlop közötti keskeny résbe, amelyen keresztül előszeretettel köpködtek le a gyerekek.

A lépcsőn felszabadult helyre azonnal újabb ember lépett. Vállak és könyökök feszültek a bokájának. Guggolva haladt lefelé a korláton, a feje felett lévő fokok egyre csak rengtek a felfelé trappolóktól. Lassan csúsztatta lefelé a lábát a több ezer tenyértől sikamlóssá vált korláton, és próbálta utolérni az anyját. Az egyik lába megcsúszott, be az oszlop mellett lévő résbe. Mintha a mélység mindenáron el akarta volna nyelni a lábát. Miután visszanyerte egyensúlyát, ismét lefelé vette az irányt, és rettegve próbálta elkerülni, hogy megcsúszva a felfelé áramló tömegre essen. Látta maga előtt, ahogy a feldühödött emberek egyetlen mozdulattal a mélybe taszítják.

Egy fél kört haladt a tartóoszlop körül, amikor meglátta az anyját, akit a tömeg a kijárat felé nyomott.

– Anya! – kiáltotta. Jimmy a feje fölött lévő fokba kapaszkodott, másik kezével pedig édesanyja felé nyúlt. A lépcsőn haladók között egy nő botlott el, feje eltűnt azok között, akik a helyére léptek. A nő sikolya lassan elhalkult, amint a tömeg halálra taposta. Az emberek még mindig felfelé hömpölyögtek. Néhány lépcsőfokon át Jimmy anyját is magukkal tolták.

– Menj apádhoz! – kiáltotta a kezéből formált tölcséren keresztül. – Jimmy!

– Anya!

Valaki meglökte a sípcsontját, és Jimmy keze lecsúszott a lépcsőfokról. A levegőben kapálózott egyszer, majd még egyszer, ahogy próbálta visszanyerni az egyensúlyát. Végül befelé dőlt el, be a fejek tengerébe, és lefelé gurult. Valaki nagyot ütött a bordájára, amint magát próbálta óvni a rázuhanó testtől.

Egy másik férfi oldalra lökte. A külső korlát felé csúszott az éles könyökök és kemény fejek között, és az idő szinte megállt vele. A tömegen túl nem volt más, csak a hatalmas, üres tér, amelytől már csak néhány méter választotta el. Jimmy megpróbálta megragadni az őt toló és taszigáló kezek egyikét. A gyomra görcsbe rándult, amint a tátongó mélység egyre közelebb került. Nem látta a korlátot. Hallotta az anyja hangját, a mindent túlharsogó sikolyt. A nő tehetetlenül nézte, amint fia sodródik a tömeg fölött. Valaki felkiáltott, hogy segítsenek a fiúnak, de ő továbbra is egyenesen a korlát felé haladt. Ő volt az a fiú, akiért kiáltottak.

Jimmy elérte a csigalépcső peremét. Odalökték az emberek, akik magukat próbálták védeni. Amikor két ember közé becsúszott – egy váll alaposan állon találta –, végre meglátta a korlátot. Kinyújtotta egyik kezét, és belekapaszkodott az acélcsőbe. A lábát átdobták a feje fölött, az egész teste kicsavarodott, válla fájdalmasan megrándult, de nem engedett a szorításán. Csak lógott ott, egyik kezével a korlátot markolva, másikkal a korlátrúdba kapaszkodva, és lába a levegőben himbálózott.

Valaki a csípőjével a korlátnak passzírozta Jimmy ujjait, aki fájdalmában felordított. Kezek nyúltak felé, de az embereket – segítő szándékukkal együtt – továbbsodorta a hömpölygő tömeg.

Jimmy megpróbálta felhúzni magát. Lepillantott, és kapálózó lábán túl látta, hogy az alatta lévő korlátnál is zúdul fölfelé az emberáradat. A harmincnegyedik kétfordulónyira volt. Újra megpróbálta felhúzni magát, de kicsavarodott vállába égető fájdalom nyilallt. Valaki megint az alkarja felé nyúlt, de a tömeg ezt az embert is magával sodorta.

Jimmy újra lehajtotta a fejét, és a lába között látta, hogy a harmincnegyedik lépcsőpihenőjén is tolonganak. A lépcsőfordulóhoz érve sokakat kilöktek a csigalépcsőről, akik aztán elszántan próbáltak visszajutni a felfelé vezető fokokra. Valaki teljes takarítói védőruhába öltözve botorkált ki az IT részlegéről, még a sisakja is fel volt téve. Ő is bevetette magát a tömegbe, az ezüstös karok eveztek az emberek tengerében, ahol mindenki továbbra is felfelé igyekezett, miközben lejjebbről ismét csattanások és kiáltások hallatszottak, majd hirtelen egy pukkanás a bazár felől, mintha léggömb durrant volna ki, óriási léggömb.

Jimmy kezéből kicsúszott a korlát – kificamodott válla már nem bírta tartani a súlyát. Másik kezével erősen szorította a korlátrudat, de csúszott lefelé, az izzadt tenyér sikítása az acélcsövön elveszett az üvöltések között. Végül már csak a lépcsőfokba tudott kapaszkodni a korlátrúd mellett. Lábával próbálta megkeresni az alatta lévő korlátot, de helyette dühösen csapkodó karokat talált, amelyek újra és újra ellökték a bakancsát. A kiugrott válla elviselhetetlenül fájt. Amikor a kapaszkodó kezét mozdította, az egész teste himbálózni kezdett.

Felordított. Az anyjáért kiáltott, és az utolsó utasítása lebegett a szeme előtt.

Menj apádhoz!

Esélytelen volt újra feljutni a lépcsőre, túl erőtlen volt hozzá, és nem volt elég hely. Senki nem segít. Emberek százai zsúfolódtak össze, Jimmy mégis magára maradt.

Nagy levegőt vett. Egy pillanatig még himbálózott, majd az alatta lévő zsúfolt lépcsőpihenőre gondolt, és elengedte a lépcsőfokot.

61

A csigalépcső két fordulója elsuhant mellette. Kétfordulónyi elhűlt tekintet meredt rá a sokaságból. Jimmy érezte, ahogy a légáramlat egyre erősebben és erősebben borzolja a haját. A gyomra a torkába szaladt, és utoljára egy férfit látott, aki ijedten figyelte a zuhanást.

Borzalmas puffanással csapódott a tömegbe, maga alá temetve az ezüstbe öltözött embert, akinek az arca láthatatlan volt a szemellenző mögött.

Egyesek ordítottak vele. Mások próbáltak kimászni alóla. Jimmy oldalra fordult; elviselhetetlen fájdalom nyilallt a bordáiba ott, ahol valakit eltalált, egyik térde lüktetett a fájdalomtól, és a válla is égett. Bicegve a széles ajtó felé igyekezett, amikor valaki hatalmas paksamétával a kezében kirontott a folyosóról, ám megtorpant az óriási tömeg láttán. Valaki a tiltott Odakintről kiáltozott, de úgy tűnt, ez senkit nem érdekel. Holnap úgyis takarítás lesz. Talán már késő. Jimmy a rengeteg túlórára gondolt, amelyet apja kénytelen volt lehúzni. Azon gondolkodott, vajon hány embert küldenek még ki takarítani a hatalmas rendbontás miatt.

Jimmy a lépcső felé fordult, és az anyját kereste. Az egymással üvöltöző emberek keltette hangzavarban lehetetlen volt bármit hallani, édesanyja szavai mégis a fülében csengtek. Az utolsó parancs visszhangzott a fejében, és a keserves arcot látta maga előtt. Megfordult, és berontott az apjáért.

Az ajtók mögött káosz fogadta, a fel-alá futkosó emberek egymással vitatkoztak. Yani a biztonsági kapunál állt. A nagydarab biztonsági őr haja csillogott az izzadságtól. Jimmy hozzá sietett. Könyökét a mellkasához szorítva próbálta megakadályozni, hogy a válla ernyedten himbálózzon. A bordáiba nyilalló fájdalomtól alig bírt levegőt venni. A szíve még mindig a torkában dobogott a zuhanás miatt.

– Yani… – Jimmy a biztonsági kapunak dőlve levegőért kapkodott. Az őr a rémülettől elkerekedett szemmel kapkodta ide-oda a fejét, beletelt néhány másodpercbe, mire felfogta a fiú jelenlétét. Jimmy észrevette, hogy a kezében olyan pisztolyt szorongat, amilyen a seriffeknek van. – Át kell jutnom – szólt. – Meg kell találnom az apámat!

Az őr ijedt tekintetét Jimmyre szegezte. Yani jó ember volt, és az apja jó barátja. A lánya alig két évvel volt fiatalabb Jimmynél. Ünnepnapokon időnként még vacsorára is meghívták egymást. De ez a Yani más volt. Halálos rettegés szorongatta a torkát.

– Igen – felelte bólogatva. – Az apád. Nem enged be. Senkit nem enged be. De te… – Lehetetlennek tűnt, de szeme még tágabbra nyílt.

– Ha átzümmögtetnél… – kezdte volna Jimmy, a forgókeresztet lökdösve.

Yani megragadta Jimmy gallérját. Jimmy nem volt már kisgyerek, lassan termetes felnőtté cseperedett, de a hatalmas őr szó szerint úgy emelte át őt a forgókereszten, mintha csak egy zsák mosatlant tett volna odébb.

Jimmy kapálózva próbált szabadulni a férfi szorításából. Yani a fiú mellkasához tartotta a pisztolyt, és elindult vele a folyosón.

– Megvan a fia! – kiáltotta, nem tudni, kinek. Jimmy továbbra is szabadulni próbált. Yani szétdúlt irodák sorai mellett vonszolta el. Mintha az egész helyet kiüríttették volna. Jimmy a szürke és ezüst overallokra gondolt, amelyeket a lépcsőházban látott korábban, és attól félt, talán elkerülték egymást az apjával. A tömegben rengetegen voltak erről a szintről, és úgy robogtak elöl, mintha ők vezették volna a tömeget – vagy mintha őket üldözték volna.

– Nem kapok levegőt… – zihálta Jimmy. Próbálta megvetni a lábát, és a megtermett ember alkarját szorítva igyekezett lazítani a fogásán.

– Hová lettetek, rohadt seggfejek!? – kiáltotta Yani, a folyosót fürkészve. – Valaki segítsen ezzel a kis…

Csattanás hallatszott; mintha ezer léggömböt durrantottak volna ki egyszerre, fülsiketítő robajjal. Jimmy érezte, ahogy Yani megbillen, mint akit oldalba rúgtak. Az őr fogása engedett, Jimmy feje pedig újra vért kapott. Oldalra lépett, amikor a méretes ember eldőlt. Hatalmas puffanással csapódott a padlóra, és csak hörgött és zihált, miközben a fekete pisztoly zörögve pattogott odébb a járólapon.

– Jimmy!

Az apja ott állt a folyosó végén, a sarkon félig előbújva, és hóna alatt hosszú fekete tárgyat szorongatott. Mintha mankó lett volna, ami nem ér le a földig. A rövid mankó vége úgy füstölgött, mintha tüzet fogott volna.

– Siess, fiam!

Jimmy megkönnyebbülésében felkiáltott. Elbotorkált Yanitól, aki a földön vonaglott, és embertelen hangon hörgött. Bicegve az apjához sietett, kezével még mindig a másik karját szorítva.

– Hol van anyád? – kérdezte az apja, a folyosót figyelve.

– A lépcsőn… – Jimmy levegőért kapkodott. Pulzusa az egekbe szökött. – Apa, mi folyik itt?

– Befelé, befelé! – Megragadta Jimmyt, és egy vastag, rozsdamentes acélból készült ajtó felé húzta. A folyosó végéről kiáltások hallatszottak. Jimmy látta, hogy az apja homlokán lévő erek szinte pattanásig feszültek, és ritkuló hajában izzadságcseppek gyöngyöznek. Az apja beütött egy kódot a robusztus ajtó melletti panelen, majd zúgás és egy sor kattanás hallatszott, és az ajtó résnyire kinyílt. Az apja az ajtónak dőlve kinyitotta annyira, hogy ketten beférjenek rajta. – Gyerünk, fiam, igyekezz!

A folyosó végén valaki kiáltott, hogy várjanak. Bakancsok dübörögtek feléjük. Jimmy átnyomakodott a résen, egy pillanatig azon aggódva, hogy apja bezárja őt, és ott marad teljesen egyedül, de végül ő is átpréselte magát, majd az ajtónak dőlt.

– Nyomd! – parancsolta.

És Jimmy nyomta. Nem tudta, miért kell benyomni az ajtót, de azelőtt sosem látta félni az apját. Apja rémülete láttán mindenét remegés fogta el. A bakancsok odakint egyre közelebbről dübörögtek. Valaki az apja nevét kiáltotta. Valaki Yaniét.

Az acélajtó épp bezárult, amikor a túloldalon tenyerek csapódtak rajta. Megint zúgás és kattogás hangja hallatszott. Apja beírt valamit a panelre, majd egy pillanatra megtorpant.

– Mondj egy számot! – mondta levegőért kapkodva. – Négy számjegyet, gyorsan! Valamit, amire emlékezni fogsz.

– Egy, kettő, egy, nyolc – mondta Jimmy. A tizenkettedik és a tizennyolcadik emelet. Előbbi az iskolája, utóbbi a lakhelye emeletét jelölte. Az apja bepötyögte a számokat. A túloldalról elfojtott kiáltások hallatszottak, és halk dübörgés jelezte a vastag acélon dörömbölő kezeket.

– Gyere velem! – szólt az apja. – Figyelnünk kell a kamerák képét, meg kell találnunk az anyádat. – A hátára akasztotta a fekete gépezetet, és Jimmy akkor látta, hogy az minden bizonnyal a pisztoly nagyobb változata. A vége már nem füstölt. Az apja nem belerúgott Yaniba; lelőtte.

Jimmy mozdulatlanul figyelte, ahogy apja a nagy fekete dobozok között járkált. Akkor ébredt rá, hogy már hallott erről a helyről, hogy az apja mesélt neki egy szobáról, ami tele van szerverekkel. Úgy érezte, a gépek őt figyelik, amint ott áll az ajtóban. Fekete őrökként halkan búgva strázsáltak a teremben.

Jimmy maga mögött hagyta a vastag acélajtót, az elfojtott zörgést és a halk kiáltozást, és apja után sietett.

Járt már korábban az irodájában, amely a folyosó végén volt, de ezen a helyen még soha. Ez a terem óriási volt. Próbált csak az egyik lábára nehezedve haladni, miközben a szerverek rengetegében apja nyomát kereste. A terem túlsó végén álló utolsó fekete doboznál lelt rá: úgy térdelt, mintha imádkozna. Egy vékony, fekete zsinórt halászott elő az overalljából. A zsinór végén valami ezüstös darabka himbálózott.

– Mi lesz anyával? – kérdezte Jimmy. Azon törte a fejét, vajon hogyan fogják őt beengedni, amikor annyi ember tolong odakint, és vajon miért térdel úgy az apja a földön.

– Nagyon figyelj – mondta az apja. – Ez a siló kulcsa. Összesen kettő van belőle. Soha ne veszítsd szem elől, rendben?

Jimmy figyelte, ahogy apja bedugja a kulcsot az egyik fekete doboz hátoldalába.

– Ez a kommunikációs modul – magyarázta. Jimmynek fogalma sem volt arról, mi az a kommunikációs modul, csak annyit tudott, hogy abban fognak elbújni. Ez volt a terv. Bebújnak az egyik fekete dobozba, és megvárják, míg elül a moraj. Apja elfordította a kulcsot, mintha kinyitna valamit, majd három másik kulcslyukban is ugyanígy tett, végül levette az acélpanelt. Jimmy bekukucskált, és látta, ahogy apja meghúz egy kart. A padló felzúgott alattuk, mintha valami daráló kapcsolt volna be.

– Vigyázz rá – intette az apja. Megszorította Jimmy vállát, és átadta a zsinórt a kulccsal. Jimmy elvette, és egy pillanatig a fekete kötélen lógó fűrészfogas fémdarabot szemlélte. Az egyik oldala kört formált, benne három háromszöggel – ez volt a siló jele. Hurkot kötött a zsinórra, és a nyakába akasztotta. Apja eközben ujjait a padló rácsozatába dugta, és egy négyzet alakú padlódarabot emelt ki, felfedve ezzel az alatta tátongó sötétséget.

– Gyerünk, te mész előre – mondta az apja. A földön lévő lyukra mutatott, majd lassan kibújt a hátára akasztott pisztolyból. Jimmy előrébb csúszott, és benézett a sötétségbe. A falon kapaszkodók voltak. Olyan volt, mint egy létra, bár ekkora létrát még sosem látott.

– Igyekezz, fiam, nincs sok időnk.

A rács peremére ült, lábát az ürességbe lógatta, megkereste a fokokat, és elindult lefelé.

A padló alatt hűvös volt a levegő, és szinte alig volt fény. A lépcsőház szörnyű hangzavara kezdett távolodni, és Jimmyben nem maradt más, csak rossz előérzet és rettegés. Miért kapta ezt a kulcsot? Mi ez a hely? Igyekezett az ép kezét terhelni, lassan, de biztosan haladt lefelé.

A létra alján keskeny átjáró fogadta, melynek túlsó végén apró lámpa pislákolt halványan. Felpillantva a lefelé mászó apja körvonalát látta.

– Erre – szólt, a keskeny folyosóra mutatva. A hosszú pisztolyt a létrának döntötte, és otthagyta.

Jimmy a létra teteje felé mutatott.

– Nem kellene letakarnunk a…

– Majd kifelé menet megcsinálom. Gyerünk, fiam!

Jimmy megfordult, és elindult az átjárón. A mennyezeten vezetékek és csövek kacskaringóztak. A fények vörösen villogtak. Úgy húsz lépés után a keskeny folyosó egy helyiséggé szélesedett ki, amely Jimmyt leginkább az iskolai raktárra emlékeztette. Az oldalsó falakon polcok sorakoztak. Két asztal is volt: egyiken számítógép, másikon nyitott könyv.

Apja egyenesen a számítógéphez sietett.

– Anyáddal jöttél? – kérdezte.

Jimmy bólintott.

– Kihozott az iskolából. A lépcsőházban veszítettük el egymást. – Sajgó vállát dörzsölgette, apja pedig a számítógép előtti székbe rogyott. A képernyő négyfelé volt osztva.

– Hol hagytátok el egymást? Hányadikon?

– Két fordulóval a harmincnegyedik fölött – felelte Jimmy, a zuhanásra visszagondolva.

Apja nem az egérért vagy a billentyűzetért nyúlt, hanem egy gombokkal és kapcsolókkal felszerelt fekete dobozért. A dobozból kilógó vezeték egyenesen a monitor hátához vezetett. A képernyő egyik sarkában Jimmy három embert látott, akik egy földön fekvőt álltak körül. Valódi volt. A kép olyan volt, mint egy ablak, mint a kivetítő az étkezőben. Látta a folyosó képét, amelyet nemrég hagyott el.

– Az a kibaszott Yani – morogta az apja.

Jimmy tekintete a képernyőről apja tarkójára vándorolt. Hallotta már káromkodni, de soha nem ilyen durva szavakkal. Válla fel-le járt, ahogy nagy levegőket vett.

Jimmy újra a képernyőt figyelte.

A négy képernyőből tizenkettő lett. Nem is, tizenhat. Apja előrehajolt, orra szinte súrolta a monitort, és egyik képről a másikra haladt. Öreg kezével a fekete dobozt babrálta, amely kattogva nyugtázta a gombok és kapcsolók új beállításait. Jimmy minden képen azt a káoszt látta, amelynek maga is szemtanúja volt a lépcsőházban. A lépcsőn az oszloptól a korlátig emberek nyomorogtak. A hatalmas áradat felfelé nyomult. Apja ujját a monitorra téve böngészte a képeket.

– Apa…

– Csss!

– …mi folyik itt?

– Áttörtek – mondta. – Le akarnak kapcsolni minket. Azt mondod, két fordulóval a lépcsőpihenő fölött?

– Igen, de a tömeg felfelé sodorta. Alig lehetett mozdulni. Én is felmásztam a korlátra…

A szék nagyot nyikorgott, amikor az apja megfordult, és végignézett rajta. Tekintete megakadt a mellkasához szorított karján.

– Leestél?

– Jól vagyok, ne aggódj! De mi történt? Mit akarnak lekapcsolni?

Apja visszafordult a képernyőhöz. Néhány kattintás a fekete dobozon, és új képek jelentek meg. Mintha az események most más ablakokból látszottak volna.

– Le akarják kapcsolni a silónkat – felelte az apja. – Ezek a rohadékok kinyitották a légzsilipet, mert állítólag mérgező gáz szivárgott idebent… Várj, ott van!

A sok apró ablakot egy nagy váltotta fel. A kép kissé oldalra fordult. Jimmy látta, hogy anyja a tömeg és a korlát közé szorult. Száját és állát vér borította. Minden erejével a korlátba kapaszkodott, és a felfelé hömpölygő tömegben hatalmas küzdelem árán lejjebb jutott egy lépcsőfokkal. Mintha a siló összes népe felfelé igyekezett volna, mintha arra lett volna az egyetlen kijárat.

Jimmy apja az asztalra csapott, és felpattant.

– Várj meg itt! – utasította.

A keskeny átjáróhoz lépett, de megtorpant, és elgondolkodva Jimmyre nézett. Szemében különös csillogás reszketett.

– Gyere gyorsan, a biztonság kedvéért mutatok valamit. – Elviharzott Jimmy mellett a másik irányba, és bement egy ajtón. Jimmy rémülten és összezavarodva bicegett utána.

– Ez majdnem olyan, mint a mi tűzhelyünk – magyarázott az apja a sarokban álló ősöreg valamit paskolva. – Régebbi modell, de ugyanúgy működik. – Tekintetében félelemmel vegyes elszántság tükröződött. Sarkon fordult, és egy másik ajtóra mutatott. – Raktár, hálóterem, zuhanyzó, minden ott van. Elég élelem, hogy négy ember tíz évig kihúzza. Csak okosan, fiam!

– Apa… Nem értem…

– Dugd már el azt a kulcsot! – szólt az apja, Jimmy mellkasára mutatva. A fekete zsinór Jimmy overallján kívül lógott. – El ne veszítsd, jó? Mi volt a szám, amit soha nem felejtesz el?

– Tizenkettő-tizennyolc – mondta Jimmy.

– Oké. Na, gyere ide, megmutatom, hogy működik a rádió.

Jimmy még egyszer körbenézett a szobában. Nem akart egyedül maradni odalent. Apja viszont éppen erre készült, hogy magára hagyja őt két emelet között a betonba rejtve. Hirtelen úgy érezte, az egész világ súlya a vállára nehezedik.

– Én is veled megyek anyáért! – erősködött Jimmy, amikor eszébe jutottak az emberek, akik a hatalmas acélajtót csapkodták. Az apja nem mehet egyedül, még azzal a hatalmas pisztollyal sem.

– Csakis nekem és anyádnak nyithatod ki az ajtót, megértetted? – szólt az apja, meg sem hallva fia könyörgését. – Most pedig nagyon figyelj! Nincs sok időnk. – A falra függesztett dobozra mutatott. A dobozt fémkalitkába zárták, de annak külsején is voltak kapcsolók és mutatók. – Itt kapcsolod be. – Apja az egyik gombra bökött. – Erre tekerve tudod hangosabbra venni. – A gomb elforgatására borzalmas zúgás töltötte be a szobát. Leakasztott egy szerkezetet a falról, és Jimmy kezébe nyomta. A kis műszer fekete zsinórral volt a zajos dobozhoz kötve. A fali polcon több egyforma eszköz hevert, apja levett egyet.

– Hallasz? Hallasz? – Apja a hordozható készülékbe beszélt, és a falra akasztott dobozból zúgás helyett a hangja hallatszott. – Nyomd meg azt a gombot, és beszélj bele a mikrofonba! – A Jimmy kezében lévő egységre mutatott. Jimmy követte az utasításokat.

– Hallak – hebegte Jimmy. Furcsa volt saját hangját viszonthallani az apja kezében lévő eszközből.

– Mi a szám? – kérdezte az apja.

– Tizenkettő-tizennyolc – felelte Jimmy.

– Oké. Maradj itt, fiam! – Apja néhány pillanatig őt figyelte, majd odalépett, és tarkón ragadta. Homlokon csókolta őt, Jimmy pedig arra a napra gondolt, amikor legutóbb így tett: közvetlenül azelőtt történt, hogy hónapokra eltűnt az IT mélyén, mielőtt árnyék lett, amikor Jimmy még csak kisfiú volt.

– A rács bezárul, amikor visszateszem a helyére. Van alatta egy kar, azzal tudod kinyitni. Minden világos?

Jimmy bólintott. Apja gondterhelt arccal a fejük felett villódzó vörös fényekre pillantott.

– Bármi is történjen – mondta –, rajtam és anyádon kívül a világon senkinek ne nyisd ki azt az ajtót! Megértetted?

– Meg. – Jimmy a karjába markolt, és minden bátorságát összeszedte. A fal mellett egy másik hosszú pisztoly pihent. Nem értette, miért ne kísérhetné el az apját. A fekete fegyverért nyúlt. – Apa…

– Maradj itt! – hangzott az utasítás.

Jimmy bólintott.

– Helyes. – Mosolyogva megsimította Jimmy karját, majd sarkon fordult, és elnyelte őt a sötét, keskeny folyosó. A plafonon lévő vörös fények úgy villogtak, mintha csak a siló szívverését jelezték volna. A sötétség mélyéről távoli bakancsok kopogását hallotta a fémfokokon, majd hamarosan azok is elhalkultak.

Jimmy Parker magára maradt.

62

2345

1-es siló

Donald nem érezte a lábujjait. Mezítelen talpa még nem olvadt ki teljesen. Az ő talpa ugyan fedetlen volt, de körülötte mindenütt bakancsok lépkedtek. Bakancsok mindenütt. Bakancsok, amelyek keresztültolták őt a csillogó tartályok végtelen sorai között. Bakancsok, amelyek mozdulatlanul álltak, míg vért vettek tőle, és arra utasították, hogy vizeljen. Kemény bakancsok, amelyek nyikorogtak a liftben, amikor a felnőtt emberek idegesen odébb álltak. Odafent pedig tomboló csarnok várt rá, ahol bakancsok masíroztak, ahol kiáltások hangzottak, és gondterhelt pillantások találkoztak. Betolták egy apró lakásegységbe, és magára hagyták, amíg felmelegszik, és kitisztul a feje. Az ajtó előtt még több bakancs csörtetett fel-alá, egyre csak sietve. Donald egy aggodalomtól és tanácstalanságtól hangos világra ébredt.

Félálomban ült az ágyon, öntudata valahol a padló fölött lebegett. Hatalmas kimerültség fogta el. Gondolatban a felszíni időkben járt, amikor a felkelés és a felébredés két külön dolog volt. Amikor reggelente csak a zuhanyzóban vagy a kocsiban, a munkahelyére igyekvőben tért magához, jóval azután, hogy aznap mozogni kezdett. Az elme le volt maradva a test mögött; az ernyedten csoszogó lábak által felkavart porban úszott. Az évtizedes fagyasztásból is ilyen érzés volt felébredni. A homályosan derengő álmok lassan kicsúsztak a keze közül, Donald pedig lelkesen engedte őket szabadon.

A lakás, ahová tették, a régi irodájával egy folyosón volt. Odafelé el is mentek mellette. Ez azt jelentette, hogy az irányító központban helyezték el, ott, ahol egykor dolgozott. Az ágy végében egy pár bakancs pihent. Donald meredten bámult rájuk. Mindkét bakancs sarkára a „Thurman” feliratot írták fekete filccel. Ezeket a cipőket az öregnek szánták. Mr. Thurman néven szólították azóta, hogy felkelt, de neki nem ez volt a neve. Valaki hibát követett el. Vagy hibáról, vagy cselről van szó. Valaki kegyetlen játékot játszik.

Tizenöt perce van elkészülni – ezt mondták neki. De mire? Donald csak ült a széles ágy szélén, és néha még mindig összerezzent a takaró alatt. A tolószéket is otthagyták neki. A gondolatok és emlékek vonakodva álltak össze a fejében, mint amikor az éjszaka közepén kimerült katonákat parancsolnak alakzatba a fagyos esőben.

Az én nevem Donald, emlékeztette magát. Ezt az emléket nem szabad elengednie. Ez volt a legfontosabb: hogy ki is ő.

Lassan újra elkezdte érezni a tagjait, és már érzékelte a körülötte történő eseményeket is. Érezte a bemélyedést a matracon, fel tudta mérni egy másik test méretét és alakját. A homályos érzést újabb váltotta fel. Az ajtó mögötti falon lyuk tátongott, ahol az ajtógomb kinyitáskor a falnak csapódott. Talán vészhelyzet történt. Harc vagy baleset. Valaki berontott. Erőszakosan. Több száz évnyi esemény, amelyekről nem volt tudomása. És most tizenöt percet kapott összeszedni a gondolatait.

Az éjjeliszekrényen belépőkártya hevert, rajta vonalkód és egy név. Szerencsére kép nem volt. Donald megérintette a kártyát, és emlékezett rá, amikor valaki használta. Ott hagyta, és reszkető lábbal feltápászkodott, majd a tolószékbe kapaszkodva a fürdő felé indult.

Kötés volt a karján ott, ahol az orvos a vérét vette. Dr. Wilson. Nemrég adott vizeletmintát, de máris újra ki kellett mennie. Széttárta maga előtt a takarót, és a vécé fölé lépett. A sugár színe rózsaszín volt. Donaldnak úgy rémlett, hogy legutolsó műszakjakor még fekete volt, mint a rajzszén. Amikor végzett, belépett a zuhanyba, hogy lemossa magát.

A víz forró volt, a csontjai jéghidegek. Reszketve állt a gőzben. Száját kitátva hagyta, hogy a vízsugár a nyelvét és a szája belsejét is melegítse.

Emlékképek villantak be, hogy a testét méreg borítja. A bőrét kezdte dörzsölni, de az emléktől nem tudta tisztának érezni magát. Egy röpke pillanatig nem a forró víztől égett a bőre, hanem a levegőtől. A kinti levegőtől. De aztán elzárta a csapot, és az égető érzés elhalványult.

Megtörölközött, és megtalálta a neki kikészített overallt. Túl nagyot hoztak, de Donald így is belebújt; az anyag durvának hatott a bőrön, amely isten tudja, mióta hevert fedetlenül. Épp felhúzta a nyakáig a cipzárt, amikor kopogtattak az ajtón. Valaki egy nevet kiáltott, de nem az övét, hanem azt, amely az ágy végében csendben pihenő bakancsok sarkán állt, a nevet, amely az éjjeliszekrényen heverő belépőkártyán díszelgett.

– Jövök – krákogta Donald vékony és gyenge hangon. A belépőkártyát a zsebébe csúsztatta, és lerogyott az ágyra. Feltekerte az overall szárát, majd amikor megfelelő lett a méret, felhúzta a bakancsokat, egyiket a másik után. A fűzőkkel matatott, majd felállt, és érezte, hogy a bakancs orrában fel-le tudja mozgatni a lábujjait azon a helyen, amelyet valaki más taposott ki.

Sok évvel ezelőtt Donald Keene-t egyetlen nagy előrelépés emelte magasba. A hatalom és a befolyás egyetlen szempillantás alatt az övé lett. Azelőtt olyan ember volt, akire senki nem figyelt. Volt egy diplomája, egy sor megbízása, felesége, egy szerény otthona. Aztán egy számítógép egyetlen éjszaka leforgása alatt összeszámolta a szavazatokat, és Donald Keene egy csapásra Keene képviselő lett. Százak nevében ragadta meg a kormányt – a kormányt, amelyet kezek húztak-vontak, rángattak ide-oda.

Egyik napról a másikra történt, csakúgy, mint most.

– Hogy érzi magát, uram?

A lakása előtt álló férfi aggódva méregette Donaldot. A nyakában lógó igazolványon az Eren név állt. Ő volt az irányító központ vezetője, aki az ügyeletes agyturkász asztalát foglalta el a folyosón.

– Még kótyagosan – felelte halkan Donald.

A folyosón egy világoskék overallba öltözött férfi robogott el, és eltűnt a sarkon. Nyomában szellő járt, amely kávé illatát és izzadságszagot hozott.

– Velem tud jönni? Elnézést, hogy így sürgetem, de bizonyára hozzászokott már ehhez. – Eren a folyosó vége felé mutatott. – A kommunikációs központban várják.

Donald bólintott, és követte. Emlékeiben csendesebbek voltak ezek a folyosók, akkoriban nem volt ez a trappolás és kiabálás. A falakon újabb kopások emlékeztették, hogy ismét sok idő telt el.

A kommunikációs teremben minden szem rászegeződött. Valaki bajba került – érezni lehetett. Eren egy székhez vezette, és mindenki csendben figyelt. Amikor leült, látta, hogy a képernyőn egy kimerevített kép várja. Valaki megnyomott egy gombot, és a kép megmozdult.

A képeken sűrű por kavargott, így nehéz volt bármit is kivenni. A felhők szélben lengedező lepedőkként lobogtak. De a felhők időnként elvékonyodtak, és akkor meglátott egy jókora védőruhában barangoló alakot, amint a zord tájon egy dombra igyekszik felfelé, és távolodik a kamerától. Egy ember van odakint.

Arra gondolt, hogy ez talán ő, amikor sok évvel ezelőtt kiszökött. A védőruha ismerős volt. Talán lefilmezték az ostoba próbálkozást, amikor kiment, hogy szabad emberként halhasson meg. És most azért ébresztették fel, hogy megmutassák neki ezt a szörnyű bizonyítékot. Donald gondolatban már magyarázkodni próbált, és a büntetésre készült.

– Ez ma reggel történt – mondta Eren.

Donald bólintott, és próbált megnyugodni. Nem ő volt a képernyőn. Nem tudták, hogy ő kicsoda. Hatalmas kő esett le a szívéről. Megnyugodott, nem úgy, mint a teremben állók. Eszébe jutott, hogy amikor kihúzták a tartályból, valaki egy emberről beszélt, aki eltűnt a domb mögött. Ez volt az első dolog, amit mondtak. Az emlegetett személyt látta a képernyőn. Ezért ébresztették fel. Megnyalta az ajkát, és azt kérdezte, ki az illető.

– Összeállítunk önnek egy aktát, uram. Bármelyik percben megérkezhet. Annyit tudunk, hogy ma reggelre takarítást terveztek a tizennyolcasban. Csak épp…

Eren elhallgatott. Donald a képernyőtől az irányító központ vezetőjéhez fordult, aki kétségbeesésében a többiektől várta a segítséget. Az egyik operátor – nagydarab ember narancsszínű overallban, szögegyenes hajjal és fejhallgatóval a nyaka körül – volt az első, aki engedelmeskedett.

– A takarítást nem végezték el – mondta határozottan.

Néhányan mozdulni sem mertek. Donald körbenézett az apró kommunikációs szobában összetódult tömegen, és látta, hogy minden szem rászegeződik. Rá vártak. Az irányító központ vezetője szégyenében a szemét is lesütötte. Talán a harmincas évei közepén járhatott, Donalddal egyidős lehetett, és most lehajtott fővel várta a büntetését. Ezek kerültek bajba, nem is Donald.

Donald elgondolkodott. A vezetők tőle várták az útmutatást. Valami nem stimmel a műszakokkal, méghozzá nagyon nem. Ő csak együtt dolgozott a férfival, akivel összekeverték, akinek a neve ott díszelgett a kártyáján és a bakancsán. Thurman. Mintha csak tegnap lett volna, hogy Donald ott állt vele ugyanabban a teremben, és egy röpke pillanatra vele egyenlő félnek érezte magát. Előző műszakjában megmentett egy silót. És bár még mindig szédült, a lába pedig gyenge volt, tudta, hogy fenn kell tartania a látszatot. Legalább addig, amíg rájön, mi folyik itt.

– Merre indult? – kérdezte suttogásba halóan. A többiek meg sem moccantak, nehogy overalljuk surrogása elnyomja Donald hangját.

A szoba túlsó végéből érkezett a válasz:

– A tizenhetes felé, uram.

Donald próbálta összeszedni magát. Emlékezett a Rendelkezésre, arra, hogy mekkora veszélyt jelent, ha valakit szem elől veszítenek. Azok az emberek a silókban csupán töredékét látták a világnak, és úgy hitték, egyedüli túlélői valaminek. Buborékban éltek, amely nem pukkanhatott ki.

– Tudunk valamit a tizenhetesről? – kérdezte Donald.

– A tizenhetesnek annyi – szólt a mellette lévő operátor, egykedvűen közölve az újabb rossz hírt.

Donald a torkát köszörülte.

– Annyi? – Az összegyűltek arcait fürkészte. A homlokok aggodalommal telve ráncolódtak. Eren Donaldot figyelte, a mellette lévő operátor pedig a széken mocorgott. A képernyőn eközben a takarító lassan eltűnt a domb mögött. – Mit tett ez a takarító? – kérdezte.

– Nem ő tette – mondta Eren.

– A tizenhetest már műszakokkal ezelőtt lekapcsolták – felelte az operátor.

– Igaz, igaz. – Donald ujjaival a hajába túrt. A keze remegett.

– Jól érzi magát? – kérdezte az operátor. A főnökre pillantott, majd újra Donaldra. Tudta. Donald érezte, hogy a narancs ruhás ember, akinek fejhallgató lóg a nyakában, tudta, hogy valami nincs rendben.

– Még egy kicsit szédülök – mentegetőzött Donald.

– Csak fél órája ébresztettük fel – magyarázta Eren.

A terem végében állók összesúgtak.

– Jól van. – Az operátor hátradőlt a székében. – Csak hát… ő itt a Pásztorunk, tudja? Azt hittem, ő ébredés után százas szöget rágcsál és U-szöget szarik.

Valaki Donald mögött kuncogott.

– És akkor mi lesz most a takarítóval? – kérdezte egy hang. – Engedély nélkül senkit nem küldhetünk utána.

– Nem juthatott messzire – szólt valaki.

A terem másik végéből megszólalt a kommunikációs mérnök. A fejhallgatója egyik fele a fülén volt, a másikat lehúzta, hogy hallja a beszélgetést. Homlokáról izzadság csepegett.

– A tizennyolcasból azt mondják, hogy a védőruhát átalakították – szólt. – Nem tudni, meddig bírja ki. Akár még most is odakint lehet.

A hír hallatán suttogás hallatszott. Olyan volt, mint amikor erős szél fújja a védőruha sisakját, homokkal terítve be azt. Donald a képernyőt bámulta, a tizennyolcas siló kameráinak képét. A port sötét hullámokban hordta a szél. Még emlékezett, milyen érzés volt odakint lenni, milyen nehéz volt abban a ruhában mozogni, mekkora küzdelem volt feljutni a dombra. Ki ez a takarító, és hová igyekszik?

– Azonnal hozzák ide nekem a takarító aktáját – utasította őket. A suttogás azonnal elcsendesült. Donald hangját a higgadtság tette parancsolóvá, és az, hogy valaki másnak hitték. – És mindent, amit a tizenhetesről tudunk. – Az operátorra nézett, aki aggódva, talán gyanakvóan ráncolta a homlokát. – Fel akarom frissíteni az emlékezetem – tette hozzá.

Eren egyik kezével Donald székére támaszkodott.

– És mi lesz a protokollal? – kérdezte. – Nem kéne elindítanunk egy drónt, vagy utánaküldeni valakit? Vagy lekapcsolni a tizennyolcast? Hamarosan elszabadul a pokol odabent. Még sosem történt olyan, hogy valaki ne végezte volna el a takarítást.

Donald megrázta lassan kitisztuló fejét. A kezére pillantva emlékezett, hogy egyszer lerántott róla egy kesztyűt, amikor odakint volt. Nem kellene élnie. Azon törte a fejét, vajon mit tenne Thurman, mit parancsolna az öreg. De ő nem Thurman. Valaki egyszer azt mondta neki, hogy olyanokra kellene bízni a vezetést, mint ő. És most eljött ez a nap.

– Egyelőre várunk – mondta köhögve, és a torkát köszörülve. – Nem jut messzire.

Egyesek döbbenten, mások beletörődően néztek rá. Páran nagy nehezen bólintottak. Úgy gondolták, ő biztos jobban tudja. Azért ébresztették fel, hogy ura legyen a helyzetnek. Így diktálta a protokoll. A rendszer megbízható – úgy tervezték, hogy magától menjen. Elég, ha mindenki teszi a maga dolgát, és hagyja, hogy a többit mások elintézzék.

63

A lakását csupán egy rövid séta választotta el a központi irodáktól, bár Donald abban is biztos volt, hogy ez nem véletlen. Egyszer látta egy hatalmas cég vezérigazgatójának irodáját, ahhoz is saját hálószoba tartozott. Először tetszett neki az elgondolás, de aztán elszomorodott, amikor rájött, miért is van ott az a szoba.

Bekopogott a Pszichológiai Szolgálati Iroda feliratú helyiség nyitott ajtaján. Annak idején agyturkászként gondolt ezekre az emberekre, úgy vélte, hogy legfőbb feladatuk segíteni a többieket, hogy segítsenek megőrizni józan eszüket. Mára már tudta, hogy épp az őrület fenntartásáért feleltek. Az ajtón lévő „PSZI” rövidítés számára már mást jelentett. Pszichiátria. Itt ül az irányítók vezetője, a főnökök főnökének a főnöke. És a szemben lévő irodában végzik a rabszolgamunkát. Jól tudta, hogy minden silónak van polgármestere, egy kirakatember, mint az elnökök a régi világban. De az igazi hatalom az árnyékban megbújók kezében volt, akiknek sosem járt le a mandátumuk. Nem volt meglepő, hogy ez a siló is hasonló elven működött – ezek az emberek csak ezt az egy módszert ismerték.

Régi irodájának háttal állva egy kicsit hangosabban kopogtatott. Eren felpillantott a számítógépe mögül, és a hatalmas koncentrációtól szigorú arckifejezése halvány mosollyá olvadt.

– Jöjjön be! – szólt, és felállt a helyéről. – Használná az asztalt?

– Igen, de maradjon csak! – Donald átvonszolta félig még alvó tagjait az irodán, és megfigyelte, hogy saját overallja ápolt és frissen vasalt, míg Erené magán viselte a gyűrődéseket, amelyeket a hat hónapos műszak kemény munkája okozott. A PSZI főnöke ettől függetlenül életerősnek és ébernek tűnt. Ápolt szakálla a nyakáig ért, és csupán néhány ősz szál rejtőzött benne. Besegítette Donaldot az asztal mögötti plüssfotelbe.

– Még mindig nem érkezett meg a teljes jelentés a takarítóról – szólt Eren. – A tizennyolcas vezetője figyelmeztetett, hogy vastag aktára számítsunk.

– Voltak ügyei? – Donald úgy képzelte, hogy általában voltak ügyei annak, akit takarítani küldtek.

– De mennyire! Az a hír járja, hogy seriff volt, bár ezt nehezen tudom elképzelni. Persze nem ez lenne az első alkalom, hogy a törvény embere kikívánkozik.

– De az első alkalom, hogy valaki elkóborol – tette hozzá Donald.

– Úgy tűnik, igen. – Eren keresztbe tett kézzel az asztalnak dőlt. – Ehhez korábban az a férfi járt legközelebb, akit maga állított meg. Gondolom, a protokoll éppen ezért írja elő, hogy felébresszük. A fiúk közül sokan úgy emlegetik magát, hogy a „Pásztor”. – Eren nevetett.

Donald összerezzent a becenév hallatán.

– Meséljen a tizenhetesről – szólalt meg témát váltva. – Ki vezette a műszakot, amikor annyi lett nekik?

– Utána tudunk nézni. – Eren a billentyűzet felé intett.

– Uh, az én… szóval az ujjaim még mindig el vannak gémberedve – mentegetőzött Donald. Eren felé tolta a billentyűzetet, aki egy percig zavartan nézett, majd felkelt az asztalról. Az irányítók vezetője a billentyűk fölé hajolt, és néhány gombnyomásra előhívta a műszakok listáját. Donald próbálta követni, mi történik a képernyőn. Olyan fájlok voltak ezek, amelyekhez nem volt hozzáférése, ezeket a menüket azelőtt sosem láthatta.

– Úgy látom, Cooper volt az. Szerintem találkoztam vele egyszer, épp az én műszakom után következett. Ismerős a neve. Valakit már le is küldtem az aktákért.

– Helyes, helyes.

Eren felhúzta a szemöldökét.

– A legutóbbi műszakján ugye átnézte a tizenhetes jelentését?

Donaldnak fogalma sem volt, hogy Thurman volt-e ébren azóta. Csak annyit tudott, hogy az öreg ébren volt, amikor történt.

– Nehéz mindent észben tartani – mondta, és komolyan is gondolta. – Hány éve is volt?

– Valóban. Magának nem volt műszakja, hanem mélyhűtésben volt, ugye?

Donald úgy sejtette, hogy igen. Eren ujjával az asztalon kopogott, és Donald tekintete a szemben lévő irodára kalandozott, ahol egy férfi üldögélt a számítógépe mögött. Még emlékezett, milyen volt névlegesen a siló vezetőjének lenni, és azon töprengeni, miről diskurálnak a fehér ruhás orvosok a szemben lévő szobában. Most pedig ő volt az egyik fehér ruhás.

– Igen, mélyhűtöttek – mondta Donald. Nemigen mozdították el a testét, vagy mégis? Erskine vagy valaki egyszerűen összecserélt valamit az adatbázisban. Talán ennyi az egész. Egy villámgyors változtatás, két azonosító szám felcserélése, és valaki máris egy másik ember életét éli. – Szeretek a lányom közelében lenni – tette hozzá.

– Igen, meg tudom érteni. – A redők Eren homlokán kisimultak. – Odalent van a feleségem. A mai napig elkövetem azt a hibát, hogy a műszakom kezdetén meglátogatom. – Mély levegőt vett, és a képernyőre mutatott. – A tizenhetest több mint harminc éve veszítettük el. A pontos dátumnak utána kellene néznem. Az ok a mai napig tisztázatlan. Az egész minden előjel nélkül történt, úgyhogy nem volt sok időnk cselekedni. Volt egy tervezett takarítás, de a légzsilip egy nappal korábban nyílt ki. Lehetett műszaki hiba, de szándékos beavatkozás is, fogalmunk sincs. Az érzékelők gázszivárgást jeleztek az alsó szinteken, ahonnan aztán a felkelés megindult felfelé. Akkor kapcsoltuk le, amikor már kifelé másztak a légzsilipen, gyorsan kellett cselekednünk.

Donaldnak eszébe jutott a tizenkettes siló. Az a létesítmény is hasonló módon végezte. Látta maga előtt a domboldalon szétszóródó embereket, a fehér ködöt, ahogy egyesek megfordultak, és próbáltak visszajutni.

– Mindenki meghalt? – kérdezte.

– Volt néhány kóbor túlélő. Megszűnt a rádióadás és a kamerák képe, de időnként megpróbáltuk felhívni őket, hátha maradt valaki az óvóhelyen.

Donald bólintott. Épp ahogy a nagykönyvben meg van írva. Emlékezett, hogy ők is hívogatták a tizenkettest a lekapcsolás után. Emlékezett, hogy senki nem válaszolt.

– Valaki válaszolt még aznap, amikor kikapcsoltuk a silót – mondta Eren. – Egy fiatal árnyék vagy talán egy technikus volt, nem is tudom. Ezer éve nem olvastam a beszélgetés átiratát. – Átlapozott a siló jelentésére. – Úgy látom, hogy a biztonság kedvéért végül elküldtük az önmegsemmisítő parancsot. Szóval, ha a takarító eljut oda, csak egy hatalmas lyukat talál a földben.

– Talán még tovább megy – mondta Donald. – Melyik siló következik azután? A tizenhatos?

Eren bólintott.

– Odaszólhatna nekik. – Donald próbált visszaemlékezni a silók elosztására. Ez olyan dolog volt, amit tudnia kellett. – És vegye fel a kapcsolatot a tizenhetes két oldalán lévő silókkal is, arra az esetre, ha a takarítónk irányt változtat.

– Úgy lesz.

Eren felállt, Donald pedig újra elcsodálkozott azon, hogy mindenki főnökként kezeli. Kezdte úgy érezni, hogy tényleg az ő kezében a gyeplő. Mint amikor bekerült a kongresszusba, és a felelősség isteni érzése hullott az ölébe…

Eren átnyúlt az asztal fölött, megnyomott két gombot, és a számítógép kijelentkezett. Az irányítók vezetője kisietett a folyosóra, Donald pedig farkasszemet nézett a képernyővel, amely azonosítót és jelszót kért.

Hirtelen már nem is érezte magát annyira főnöknek.

64

A szemközti irodában egy férfi ült annál az íróasztalnál, amely egykor Donaldé volt. A férfit figyelve észrevette, hogy az meg őt figyeli. Annak idején ő is így bámult keresztül azon a folyosón. És míg az a férfi – aki Donaldnál nagyobb darab volt, ám a haja ritkább – a régi irodájában ült, és valószínűleg egy pasziánszt próbált meg kirakni, Donald a maga feladványán törte a fejét.

A Troyként használt belépési adatai nem működtek. Próbálkozott régi kódokkal, de hiába. Kezdett attól tartani, hogy kimeríti a lehetséges próbálkozások számát. Mintha csak tegnap lett volna, hogy a belépési adatai még működtek. De azóta sok minden történt. Sok műszakváltás volt. Valaki pedig manipulálta a rendszert.

Minden jel arra mutatott, hogy Erskine, az öreg brit tette, aki a műszakok koordinációjáért felelt. Kifejezetten kedvelte Donaldot. De miért tenne ilyet? Mégis mit várt tőle?

Egy pillanatig arra gondolt, hogy feláll a székből, kisétál a folyosóra, és elkiáltja magát, hogy Nem vagyok Thurman, sem Pásztor, sem Troy. A nevem Donald, és nem kellene itt lennem.

El kellene mondani az igazat. Őrült módjára szétkürtölhetné az igazat, mások is legalább akkora őrültségnek gondolnák. Az én nevem Donald! – kívánkozott ki belőle a kiáltás, mint ahogy egyszer az öreg Hal is kiáltozott. És akkor a bakancsait a hordágyhoz kötöznék, és visszaküldenék csodás álmai közé. Vagy kiküldenék a dombok közé. Eltemetnék, ahogy eltemették a feleségét is. Ő pedig csak kiabálna és kiabálna, amíg végre elhinné, hogy tényleg az, akinek hiszi magát.

Végül mindezek helyett egyszerűen megpróbálta az Erskine nevet és a saját jelszavát. A képernyőn ismét piros felirat jelezte, hogy a belépés sikertelen, miközben a késztetés, hogy felfedje kilétét, szalmalángként ellobbant.

A monitort fürkészte. Úgy tűnt, semmi nem történik túl sok sikertelen próbálkozás után, de vajon mennyi idő még, mire Eren visszajön? És mi lesz, ha visszajön, és meg kell magyaráznia, miért nem tud belépni? Talán átmehetne a szemközti irodába, félbeszakíthatná a silóvezető pasziánszát, és elkérhetné tőle a jelszavát. Foghatná arra, hogy most ébresztették fel, és még kótyagos a feje. Ez a kifogás eddig jól működött. Kérdés, hogy meddig még.

Jobb híján megpróbálta a Thurman nevet és a saját jelszavát, a 2156-ot.

A bejelentkező képernyő eltűnt, és egy menü bukkant fel helyette. Egyre erősebben motoszkált benne a gondolat, hogy ő nem is az a személy, akinek hiszi magát. Izgalmában a lábujjait mozgatta. A bakancsban kitaposott helyet kifejezetten kényelmesnek találta. A képernyőn ismerős boríték villogott. Thurmannek üzenete jött.

Donald az ikonra kattintott, és a legutolsó olvasatlan üzenethez lapozott. Azt remélte, hogy abból választ kap arra, mit is keres itt, hogy az üzenetet Thurman előző műszakjában írták. A dátumok évszázadokkal azelőtti éveket jeleztek; nyomasztó érzés volt átlapozni közöttük. Népesedési jelentések. Automatikus üzenetek. Válaszok és továbbított levelek. Volt ott egy levél Erskine-től is, de csak annyi állt benne, hogy az egyik alsó szinten lassan minden kriotartály megtelik a mélyhűtésre küldöttekkel. Kezdtek felszaporodni a haszontalan testek. Valamivel lejjebb az egyik üzenetnél csillag jelezte, hogy fontos. A feladónál Victor neve állt, ami azonnal szemet szúrt Donaldnak. A levelet bizonyára Donald második műszakja előtt küldték, hiszen Victor már halott volt, amikor Donaldot legutóbb felébresztették. Megnyitotta az üzenetet.

Öreg barátom!

Tudom, hogy megkérdőjelezed majd, amire készülök, hogy a szerződésünk megszegésének tartod majd, de én sokkal inkább az idővonal átalakításának látom. Az új körülmények más megvilágításba helyezik a dolgokat. Számomra legalábbis. Eljön majd a te időd.

A napokban rájöttem, hogy az egyik létesítményben miért volt jóval gyakoribb az erőszakhullám, mint a többiben. Van ott egy nő, aki emlékszik, aki egyfelől rácáfol, másfelől megerősíti az emberiségről alkotott véleményemet. Üresség keletkezett, amelyet talán betöltenek majd. Félelem terjeng, mert a tisztogatás a rabjává tesz. Ezeket látva sokkal egyértelműbb, mit miért teszünk egymással. Magyarázza azt az örök talányt, hogy miért a legsanyarúbb sorsú társadalmak vágynak a legkevesebbre. Ahogy rádöbbentem az igazságra, legszívesebben a régi időket idézve hatalmas termeket töltöttem volna meg szakértőkkel, és előadásokat tartottam volna az eredményeimről. Ám ehelyett egy poros teremben pisztolyt ragadtam.

Te és én felnőtt életünk javát a világ megmentésének tervezésével töltöttük. Felnőtt életeink legjavát, hogy pontos legyek. Most, hogy elkövettük az együtt forralt tettet, egy új kérdést szegezek neked, egy kérdést, amelyet, attól tartok, nem tudok megválaszolni, és amelyet sosem voltunk elég bátrak vagy merészek, hogy feltegyünk magunknak. De én most megkérdezem tőled, drága barátom: megérte egyáltalán megmenteni ezt a világot? Megérte megmenteni minket?

E hatalmas terv megvalósításába úgy vágtunk bele, hogy a fenti kérdésre magától értetődőnek tekintettük a választ. Bennem is most merült fel először a kétely. És míg a világ megtisztítását életünk leghatalmasabb érdemének tekintem, az emberiség megmentéséért tett fáradozásunk talán legszörnyűbb hibánk is egyben. A világ talán jobb hely lenne nélkülünk. Bennem nincs meg az erő, hogy erről döntsek. Ezt rád hagyom. Drága barátom, az utolsó műszak neked jut, mert én bevégeztem az enyémet. Nem irigyellek az előtted álló döntésért. A sok évvel ezelőtt aláírt szerződésünk most úgy gyötör, mint soha azelőtt. És úgy gondolom, hogy amire készülök… az a legegyszerűbb menekvés.

Vincent Wayne DiMarco

Donald újra elolvasta az utolsó bekezdést. Ez egy búcsúlevél volt. Thurman tudta. Miközben Donald agya egyre csak Victor sorsán járt, Thurman mindvégig tudta. Kezében volt ez a levél, és nem beszélt róla. Donald pedig idővel egyre biztosabb volt abban, hogy Victort megölték. Kivéve persze, ha a levelet is meghamisították… de nem, Donald ezt a gondolatot száműzte a fejéből. Az ilyen mértékű paranoia ki tudja, mire vezetne. Meg kellett őriznie a józan eszét.

Nehéz szívvel kilépett a levélből, és további nyomok után kutatott. A képernyő tetejéhez közeledve egy újabb üzeneten akadt meg a szeme, amelynek tárgyába ezt írták: Sürgős – A Szerződés. Donald megnyitotta az üzenetet. Rövid levél volt. Ennyi állt benne:

Ébressz fel, ha ezt megkapod.

Anna

(Zár 20391102)

Donald csak pislogott a név láttán. A szemközti iroda felé pillantott, és hallgatózott, hogy közelednek-e léptek az irányába. Tiszta libabőr lett. Megdörzsölte a karját, megtörölte a szemét, és másodszor is elolvasta a levelet.

Az aláírás szerint Anna. Egy pillanatig azt hitte, hogy az üzenet neki szól. De ezt az üzenetet egy lány címezte az apjának. Érdekes módon az elküldés dátuma nem szerepelt sehol, de az üzenet a lista tetején volt. Talán még a közös műszakjuk előtt küldte? Vagy a közben eltelt időben ébren voltak. Donald a számot fürkészte. 20391102. Mintha dátum lenne. Egy régi dátum. Talán egy régi lakat vagy egy kis doboz zárkombinációja? Valami, ami jelentőséggel bírt mindkettejük számára. De mit keres a Szerződés az üzenet tárgyában? Így nevezték a dokumentumot, amelyet a silók alkotmányukként használtak. Mi lehet olyan fontos ezen?

Gondolatait a folyosón zengő léptek szakították félbe. Eren befordult az irodába, és néhány lépéssel mellette termett. Két aktát rakott az asztalra, és a képernyőre pillantott, amikor Donald éppen az ablakot igyekezett bezárni.

– H-hogy ment? – kérdezte Donald. – Mindenkit elért?

– Igen. – Eren szipogva vakargatta a szakállát. – A tizenhatos vezetője nem fogadta jól. Régóta vezeti már azt a silót. Talán túl régóta. Kitalálta, hogy a biztonság kedvéért bezáratja az étkezőt, vagy kikapcsoltatja a kivetítőt.

– De nem fogja.

– Nem, azt mondtam, hogy csak legvégső esetben. Szükségtelen felesleges pánikot kelteni. Csak annyit akartunk, hogy előre tudjanak róla.

– Helyes, helyes. – Donaldnak tetszett, hogy valaki más gondolkodik helyette. Levette a terhet a válláról. – Kéri vissza az asztalát? – Feltűnően kijelentkezett.

– Nem, ami azt illeti, át is adnám, ha nem bánja. – Eren a képernyő sarkában lévő órára pillantott. – Majd viszem én a délutános műszakot. Egyébként hogy van? Volt remegés?

Donald a fejét rázta.

– Nem, jól vagyok. Minden alkalommal egyre jobban viselem.

Eren nevetett.

– Igen, láttam, mennyi műszakot tudott már le. És egyszer egy duplát! Nem irigylem, barátom. De úgy tűnik, jól bírja.

Donald köhögött.

– Igen – felelte. A két mappa közül kezébe vette a felsőt, és elolvasta a címkét. – Ez a tizenhetes anyaga?

– Igen. A vastag pedig a takarítóé. – A másik mappára bökött. – Felhívhatná ma a tizennyolcas vezetőjét is. Alaposan megrázták az események, de vállalja a felelősséget. Bernardnak hívják. Máris vannak zúgolódások az alsóbb szinteken, amiért nem lett takarítás, szóval minden bizonnyal felkelés várható. Biztosan beszélni akarna magával.

– Persze, semmi akadálya.

– Ó, és hivatalosan még nincs utódja. Az előző árnyéka nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket, most cserélte le. Remélem, nem bánja, de szóltam neki, hogy igyekezzen vele, mert mindenre fel kell készülni.

– Nem, dehogy bánom. Jól tette. – Donald legyintett. – Nem azért jöttem, hogy az útjába álljak. – Azt nem tette hozzá, hogy valójában fogalma sincs, egyáltalán miért jött.

Eren mosolygott és bólintott.

– Remek. Ha szükség van rám, hívjon! A szemben lévő srácot pedig Gable-nek hívják. A mi részlegünkön dolgozott, de nem bírta a feszültséget. Amikor felajánlottuk, a gyógyszert választotta a mélyhűtő helyett. Jó srác. Csapatjátékos. Még pár hónapig itt lesz, bármiben szívesen segít.

Donald a szemközti irodában ülő férfit fürkészte. Még emlékezett az ürességre, amely azzal a munkával járt, az űrre, amit belül érzett. Már az is rendkívüli, ahogy odakerült: a barátja, Mick, az utolsó pillanatban cserélt vele. Sosem gondolkodott azon, hogy a többieket hogyan választották ki. Szomorúsággal töltötte el a gondolat, hogy emberek önként jelentkeztek arra a posztra.

Eren kezet nyújtott. Donald egy pillanatig figyelte, majd elfogadta.

– Nagyon sajnálom, hogy így kellett felébresztenünk – mondta, miközben a kezét szorongatta. – De be kell vallanom, rohadtul örülök, hogy itt van.

65

2312 – Első nap

17-es siló

A falra függesztett doboz kérlelhetetlen volt. Az apja rádió néven emlegette. Egy sziszegő-prüszkölő ember hangján zúgott. Még a dobozt körülvevő acélketrec is olyan volt, akár egy száj, amely ajkát visszahajtva villantotta ki vasfogát.

Jimmy le akarta halkítani, de nem volt mersze hozzányúlni. Arra várt, hogy jelentkezik az apja, aki egy különös szobában hagyta őt, egy elrejtett odúban a siló szintjei között.

Vajon hány ilyen titkos hely létezett még? A nyitott ajtón belesett a szobába, amit az apja megmutatott neki. Olyan volt, mint egy aprócska lakás; tűzhellyel, asztallal, székekkel. Ha a szülei visszajönnek, vajon mindannyian itt töltik az éjszakát? Vajon mikorra ül el az őrület odakint, mikor láthatja újra a barátait? Bízott benne, hogy nem tart soká.

A surrogó fekete dobozra nézett, majd az overallját tapogatta az alatta elrejtett kulcsért. Bordái még mindig sajogtak a zuhanástól, és érezte, ahogy a combja kezd bedagadni ott, ahol ráesett valakire. A válla is fájt, ha a karját próbálta emelni. A monitorhoz fordulva az anyját kereste, de már nem volt a képen. Az összetódult tömeg rángatózva mozgott. Az egész lépcsőház imbolygott – nem ekkora forgalomra tervezték.

Jimmy a kapcsolókkal teleaggatott dobozhoz nyúlt, amelyet az apja is használt. Csavart egyet valamelyik gombon, és a képernyő megváltozott. Üres folyosó. A képernyő bal alsó sarkában halvány 33-as állt. Jimmy újra elcsavarta a gombot, és megint más folyosót látott. A folyosón elszórt ruhák vezettek végig, mintha valaki egy kiszakadt szennyeszsákot vonszolt volna arrafelé. Sehol senki.

Most egy másik gombbal próbálkozott, és az alulra írt szám 32-esre váltott. Felfelé haladt a szintek között. Jimmy addig tekergette a másik gombot, amíg újra a lépcsőházat nem látta. A képernyő alján valami villódzott.

Emberek lógtak a korláton kihajolva, elborzadva nyújtották kezüket a mélység felé. A képhez nem volt hang, de Jimmy jól emlékezett a lezuhanó nő sikolyára. Túlságosan fenti szinten volt ahhoz, hogy az ő anyja legyen, ezzel győzködte magát. Az apja megtalálja, és visszahozza. Az apjának fegyvere van.

Jimmy a gombokat tekergetve megpróbált rátalálni a szüleire, de úgy tűnt, a kamerák nem fednek le minden szöget. És fogalma sem volt, hogyan lehet szaporítani az ablakokat. Konyított a számítógéphez – az IT-re készült, mint annak idején az apja –, de a kis dobozkán legalább olyan nehéz volt kiigazodni, mint a mélység dolgain. Visszatekert a 34-esre, és megtalálta a bejárati folyosót. A folyosó távoli végén csillogó acélajtó látszott. Az előtérben Yani feküdt kiterítve. Nem mozgott, minden bizonnyal halott volt. Az őt körülállók időközben elmentek, a folyosó végén az ajtó mellett viszont egy másik test feküdt. Az overall színéből Jimmy tudta, hogy nem az apja. Talán épp az apja lőtte le kifelé menet. Jimmy azt kívánta, bárcsak ne hagyták volna egyedül.

A mennyezeti lámpák fáradhatatlanul villogtak vörös színükkel, a képernyőn pedig továbbra sem mozdult semmi. Jimmy nyugtalanságában körbe-körbe sétált. A szemközti falnál álló faasztalhoz lépett, és felütötte a vastag könyvet. Egy egész vagyont érő papír hevert előtte, a lapok simák voltak, élüket tökéletesen egyenesre vágták. Az asztal és a szék is valódi fából készült, nem csak olyanra volt festve. Érezte, amikor a körmével kapargatta.

Becsukta a könyvet, és a borítót méregette. Csillogó betűkkel vésték bele a Rendelkezés szót. Újra kinyitotta, és akkor döbbent rá, hogy nem jegyezte meg, hol tartott az előző olvasó. A rádió szüntelenül zúgott tovább. Jimmy a képernyőre pillantott, de továbbra sem mozdult semmi. A hang kezdett az idegeire menni. Legszívesebben lehalkította volna, de attól tartott, hogy véletlenül kikapcsolja. Ha elront valamit, az apja nem tudja majd elérni.

Újabb köröket rótt. Az egyik falnál a padlótól a plafonig sorakozó polcokon fémdobozok pihentek. Amikor kihúzott egyet, rádöbbent, milyen súlyosak. Egy ideig a fedéllel babrált, mire sikerült kinyitnia. Halk sóhajjal nyílt ki, felfedve a benne lapuló könyvet. Jimmy a polcokon sorakozó dobozok láttán csak a rengeteg bónra tudott gondolni, amit ez a tengernyi papír ér. Visszatette a könyvet. Bizonyára ez is csak unalmas szavakat tartalmaz, mint a másik az asztalon.

A másik asztalhoz ment, és az alatta lévő számítógépet vizsgálta. Akkor látta, hogy nincs bekapcsolva, minden lámpa sötét. A kapcsolós fekete dobozból kilógó vezetéket követte, és egy másik kábelt is talált, amely a monitortól a számítógéphez vezetett. A gépet, amelyik az ablakokat mutatta – amelyik ellátott a messzeségbe, át a sarkokon –, valami más irányította. A számítógép kapcsológombját hiába nyomkodta, nem történt semmi. Volt ott egy kulcslyuk. Jimmy épp a gép hátulján lévő csatlakozókat ellenőrizte, hogy minden a helyére van-e dugva, amikor a rádió berecsegett.

– …hogy jelentkezzen be! Helló…

Jimmy meglepetésében a fejét is beütötte az asztallap aljába. A rádióhoz rohant, ami akkorra ismét csak zúgott. Megragadta a zsinór végén lévő készüléket – amit az apja Mikinek hívott –, és megnyomta a gombot.

– Apa? Apa, te vagy az?

Eleresztette a gombot, és a mennyezetre bámult. Léptek zaját kereste, és azt várta, hogy a lámpák feladják a villogást. A monitor továbbra is csendes folyosót mutatott. Talán az ajtónál kellene várakoznia.

A rádió újra berecsegett:

– Seriff? Ki beszél?

Jimmy megnyomta a gombot.

– Itt Jimmy. Jimmy Parker. Ki… – A gomb kicsúszott a kezéből, és visszatért a statikus zúgás.

Izzadó tenyerét az overalljába törölte, és újra megmarkolta az eszközt.

– Ki beszél? – kérdezett vissza.

– Russ fia beszél? – Szünet következett. – Fiam, hol van most?

Nem akarta megmondani. A rádió zúgott tovább.

– Jimmy, itt Hines seriffhelyettes – szólt a hang. – Hívd apádat a rádióhoz!

Jimmy megszorította a gombot, és épp azt akarta mondani, hogy az apja nincs ott, amikor egy másik hang is bejelentkezett. Azonnal felismerte.

– Mitch, itt Russ.

Apa! A háttérben hatalmas zaj volt, emberek sikoltoztak. Jimmy két kézzel szorongatta a szerkezetet.

– Apa! Gyere vissza, kérlek!

A rádióban ismét az apja hangja szólt:

– James, maradj csöndben! Mitch, azt akarom, hogy… – valami elveszett a háttérzajban – és állítsd meg a forgalmat! Az emberek összenyomják egymást.

– Vettem.

Az apja beszélt a helyettessel. A seriffhelyettes pedig úgy tett, mintha az apja lenne a főnök.

– Odafent átszakadt a légzsilip – szólt az apja –, úgyhogy nem tudom, mennyi van még hátra, de addig szerintem már te maradsz a seriff.

– Vettem – ismételte Mitch. A rádióban úgy hangzott, mintha remegne a hangja.

– Fiam… – Az apja már üvöltött, hogy hallani lehessen a mindent elnyomó sikolyok és üvöltések közepette. – Elmegyek anyádért, érted? Csak maradj ott! Ne mozdulj!

Jimmy a monitorhoz fordult.

– Jó – felelte. Reszkető kézzel visszaakasztotta a Mikit a kampójára, és ismét szemügyre vette a fekete dobozt a kapcsolókkal. Tanácstalannak és elhagyatottnak érezte magát. Odakint kellene lennie, segítenie kellene. Egyre csak arra gondolt, vajon mikor jönnek érte a szülei, mikor láthatja újra a barátait. Azt remélte, már nem tart soká.

66

Órák teltek el, és Jimmy bárhol szívesebben lett volna, mint abban a szűk lyukban. Átkelt a sötét járaton, a létránál megállt, és a fenti rácsot bámulva hallgatózott. Elfojtott zümmögést hallott hol halkabban, hol hangosabban, de nem tudta mire vélni. A rádió zúgása is csak alig hallatszott onnan. Nem akart túl messze kerülni a rádiótól, de arra gondolt, hogy az apjának talán segítség kell majd az ajtónál. Egyszerre két helyen akart lenni.

Visszament a kis szobába a két asztalhoz. A falnak támasztott hosszú pisztolyt figyelte. Az apja is ilyennel oltotta ki Yani életét. Hozzáérni is félt. Azt kívánta, bárcsak ne hagyta volna magára az apja. Egyedül ő tehetett arról, hogy elveszítette az anyját. Együtt kellett volna maradniuk. De aztán eszébe jutott a rengeteg ember a lépcsőkön. Bárcsak gyorsabban futott volna, akkor nem is találkoznak a tömeggel. És Jimmy akkor döbbent rá, hogy az anyja azért volt egyáltalán ott, mert érte ment az iskolába. Ha ő nem lenne, a szülei most együtt élvezhetnék a szoba nyújtotta biztonságot.

– James…

Jimmy felpattant. Az apja hangja vele volt a szobában. Beletelt egy pillanatba, mire rájött, hogy a rádió statikus zúgása megszűnt.

– …fiam, ott vagy?

A rádióhoz sietett, és a Mikiért nyúlt. Mintha órák teltek volna el azóta, hogy utoljára beszélt valakivel. Túl sok idő. Amikor megnyomta a gombot, megpillantott valamit a képernyőn. Valaki mozgott a monitoron.

– Apa? – A zsinór megfeszült, ahogy közelebb lépett a monitorhoz. Apja odakint volt az acélajtó előtt, kint állt a folyosó végén. Yani még mindig az előtérben hevert, mozdulatlanul. A másik test eltűnt. Apja háttal állt a kamerának, a hordozható rádiót a kezében tartotta.

– Jövök! – kiáltotta Jimmy a rádióba. Eldobta a Mikit, és a létrához igyekezett.

– Fiam! Ne!

Apja hangját morgás szakította félbe. Jimmy bakancsa csikorgott a földön, amikor megfordult. Az asztalba kapaszkodott, hogy el ne essen. A képernyőn újabb alak tűnt fel a sarkon, apja pedig fájdalmasan összegörnyedt. A férfi kezében volt a hosszú pisztoly. Lehajolt, és felvett valamit a földről, majd a szájához emelte. A hordozható rádió volt, amit magával vitt.

– Russ fia, ott vagy?

Jimmy a képernyőn álló férfira meredt.

– Igen – mondta a képernyőnek. – Ne bántsa az apámat!

A szobát statikus zúgás töltötte be. A mennyezeti lámpák azóta is vörösen villódzottak.

Jimmy átkozta magát. Nem hallják. Felállt az asztaltól, és megragadta a zsinóron lógó Mikit.

– Kérem, ne bántsa – szólt, amikor megnyomta a gombot.

A férfi megfordult, és egyenesen a kamerába bámult. Az egyik biztonsági őr volt az. A folyosó végén valami mozgás látszott, emberek igyekeztek elrejtőzni a kamera elől.

– James a neved, igaz?

Jimmy bólintott. Látta, amint apja összeszedi magát, és feláll. Odaintett valakinek, aki nem látszott a képen, tenyerével a levegőt paskolva nyugtatott valakit.

– Mi az új kód? – kérdezte a rádiót szorongató férfi.

Jimmy nem akarta megmondani. De azt akarta, hogy bejusson az apja. Nem tudta, mit tegyen.

– A kódot! – szólt az ember, és egyenesen az apjára fogta a fegyvert. Az apja mondott valamit, majd a rádióra mutatott. Az őr egy percig habozott, majd átadta neki. Az apja a szájához emelte a szerkezetet.

– Meg fognak ölni – mondta olyan nyugalommal, mintha csak azt közölné a fiával, hogy kösse be a bakancsa fűzőjét. A fegyveres férfi intett egyet, és valaki berontott a képbe, és az apjára vetette magát. – Mindenkit megölnek! – üvöltötte az apja, a rádióért harcolva. – És téged is, abban a percben, hogy kinyitod azt az ajtót!

Jimmy felkiáltott, amikor az egyik férfi megütötte az apját. Próbált ellenállni, de újra megütötték. Aztán a pisztolyos férfi intett a másiknak, hogy menjen onnan. A szobában statikus moraj zúgott, így nem hallotta a dörrenést, de látta a kicsapó lángot, az apját, amint megrázkódik a találattól, és látta, ahogy ernyedten a földre rogy, és olyan mozdulatlanná dermed, mint Yani.

Jimmy kezéből kiesett a Miki, és mindkét kezével a monitorhoz kapott. Üvöltött a világot kémlelő kegyetlen ablakkal, miközben az ezüst overallba bújt őrök a férfit figyelték, aki egyszer az apja volt. És akkor még többen léptek a folyosóra, magukkal vonszolva Jimmy anyját, aki kapálózva és némán sikoltva küzdött.

67

– Ne, ne, ne, ne…

A szobában a rádió statikus hangja zúgott. A két férfi Jimmy anyjával birkózott, aki a földről felemelkedve vonaglott a rángatózó kezek között. Rugdosott és kapálózott. Jimmy apja eközben olyan meredten feküdt alatta, akár a szikla.

– Nyisd ki ezt a kurva ajtót! – förmedt rá a férfi a rádióból. A fülsiketítő ordítástól az egész szoba zengett. Jimmy utálta a rádiót. A készülékhez rohant, a himbálózó zsinór után nyúlt, majd elgondolkozott, és végül levette a polcról a hordozható rádiót. Az egyik gomb fölé az volt írva, bekapcs. Addig tekergette, amíg abból is hallotta a sustorgó hangot, majd a szájához emelte a kis szerkezetet.

– Ne, várjon! – mondta. Akkor vette észre magán, hogy sír. Könnyek áztatták az overallját. – Jövök!

Nehéz volt a tekintetét elszakítani a képernyőtől. A szűk folyosón haladt keresztül, de még mindig látta maga előtt a rugdosó, kiabáló anyját, a bakancsait a levegőben. Hallotta a kiáltását a háttérben, amikor a férfi újra beleszólt a rádióba:

– Mondd meg a kódot!

Jimmy a foga közé szorította a hordozható rádió csuklópántját, és nekiiramodott a létrának, fittyet hányva a vállában és térdében lüktető fájdalomra. Kitapogatta a kioldókart, és a rács hangos csattanással ért földet, amikor odébb hajította. A mennyezeti fények lángoltak. A mellkasa égetett. Apja pedig halott volt, mint Yani.

– Jövök, jövök! – szólt a rádióba.

A férfi visszaordított valamit, de Jimmy csak anyja kiáltását és a fülében dobogó szívét hallotta. Átrohant a villódzó fények és a sötét gépek között. Az egyik bakancsán kioldódott a fűző. Futás közben a pertli a levegőben himbálózott, mint az anyja lábai, amint rugdalózva küzdött.

Jimmy az ajtónak ütközött. A másik oldalról elfojtott kiáltozást hallott. A rádióból is ugyanazt hallotta. Tenyerével az ajtóra csapott, és a rádióba ordított:

– Itt vagyok! Itt vagyok!

– A kódot! – követelte a férfi.

Jimmy a billentyűzethez lépett. A keze remegett, tekintete elhomályosult. Látta maga előtt, amint az ajtó túloldalán fegyvert szegeznek az anyjának. Érezte, hogy az apja alig néhány lépésre fekszik, épp a vastag acélajtó másik oldalán. Könnyek patakzottak az arcán. Beírta az első két számot, az otthona szintjét, majd megtorpant. Nem jó. Tizenkettő-tizennyolc, nem pedig tizennyolc-tizenkettő. Vagy mégsem? Beírta a másik két számot, és a billentyűzet piros fénye felvillant. Az ajtó nem nyílt ki.

– Mit műveltél? – ordított a férfi a rádióból. – Csak mondd meg a kódot!

Jimmy a rádióval matatott, az ajkához emelte.

– Kérem, ne bántsa őt… – hebegte.

A rádió recsegett.

– Ha nem csinálod, amit mondok, búcsút inthetsz neki. Felfogtad?

A férfi hangján rémület érződött. Talán ő is ugyanúgy félt, mint Jimmy. Jimmy bólintott, és a billentyűzetért nyúlt. Beírta a helyes kód első két számjegyét, majd arra gondolt, amit az apja mondott. Megölik. Őt is, és az anyját is, ha beengedi ezeket az embereket. De az anyjáról volt szó…

A billentyűzet türelmetlenül villogott. A férfi az ajtó másik oldaláról kiáltozva sürgette, valami olyasmit mondott, hogy három hibás próbálkozás után egy napot kell várni. Jimmy megbénult a félelemtől. A billentyűzet piros lámpája felvillant, majd elhalkult.

Az ajtó túloldaláról robaj hallatszott, egy fegyver dördülése. Jimmy megragadta a rádiót, és ordított. Amikor elengedte, hallotta anyja sikolyait a túloldalról.

– A következő nem megy mellé – szólt az ember. – Ne nyúlj a gombokhoz! Ne nyúlj semmihez! Csak mondd meg a kódot! Gyerünk, fiú, igyekezz!

Jimmy hebegve próbálta formálni a hangokat, el akarta mondani a számokat a helyes sorrendben, de nem jött ki hang a torkán. Amikor homlokát az ajtónak támasztotta, hallotta, amint az anyja elkeseredetten küzd a túloldalon.

– A kódot! – szólt a férfi nyugodtabb hangon.

Valaki feljajdult, aztán valaki azt kiabálta, hogy „Te kurva!”, majd az anyja kiáltotta, hogy ne tegye. Egy csattanás hallatszott a fal túloldaláról, valakit odanyomtak, az anyja csupán centikre volt tőle. Azután a billentyűzet halk pittyegését hallotta, valaki gyorsan megnyomta ugyanazt a számot négyszer, és a készülék harmadszor is mérgesen zümmögött.

Még több kiáltozás. Egy puska feldördült. Ahogy Jimmy fejjel az ajtónak támaszkodott, még hangosabban hallotta a robajt. Felordított, és öklével verte a hideg acélt. A kintiek kiabáltak vele a rádión keresztül. Kiáltásokat zengett a hordozható rádió, kiáltások szűrődtek be a nehéz acélajtón, de egyik sem az anyja hangja volt.

A földre rogyott, hasa alá temetve a rádiót, és a dühös kiáltozás tovább hallatszott az ajtón keresztül. Az egész testét sírás rázta, a padló rácsa az arcát nyomta. Az erőszak egyre csak tombolt, miközben a mennyezeti lámpák tovább lüktettek. Egyenletesen lüktettek. Nem úgy, mint az ember pulzusa.

68

2345

1-es siló

Amikor visszatért a szobájába, egy műanyag zacskó várt Donaldra az ágyon. Becsukta az ajtót, hogy kirekessze a forgalom és az irodai fecsegés hangzavarát, és a zárat kereste, de ezen az ajtón nem volt. Egyetlen hálószoba árválkodott a munkahelyek között ott, ahol az emberek örökké riadókészültségben álltak, ahol mindenki addig maradt, ameddig szükség volt rá.

Donald elképzelte, ahogy Thurman használta a szobát, amikor vészhelyzet esetén előrángatták. Eszébe jutott a név a bakancsán, aztán rájött: nem kell elképzelni, hiszen most is épp ez történik.

A tolószéket elvitték, az éjjeliszekrényen pedig egy pohár víz várta. Az Erentől kapott mappákat az ágyra hajította, melléjük heveredett, és kézbe vette a különös csomagot.

Műszak, állt a filccel felvésett feliraton. A zacskót redők tarkították, a benne lévő tárgyak kivehetetlenül dudorodtak kifelé. Donald elhúzta a védőzárat, és kinyitotta a csomagot. Amikor megfordította, fémes csilingeléssel hullott ki egy pár dögcédula, a finom lánc úgy követte őket, mint egy megriasztott kígyó. Donald szemügyre vette őket, és látta, hogy Thurman neve szerepel rajtuk. Az ütött-kopott, vékony fémlemezen nem volt gumiszegély, mint a húgáén, így ősöreg ereklyének tűnt. Valószínűleg az is volt.

Egy apró zsebkés következett. A markolata elefántcsontnak tűnt, de valószínűleg valami másból volt. Donald kinyitotta a pengét, és kipróbálta. Mindkét éle egyformán tompa volt. A hegye rég lepattant, talán amikor valamit fel akartak feszíteni vele. Emléktárgy volt csupán, egyébként hasztalan.

A csomagban nem volt más ezen kívül, csak egy érme, egy huszonöt centes. Az egykor oly hétköznapi tárgy formájától és súlyától Donaldnak a lélegzete is elállt. Egy letűnt civilizáció emlékét idézte. Lehetetlennek érezte, hogy ennyi minden odaveszett, de aztán római és maja érmék jutottak eszébe, amelyek a múzeumok polcain csücsültek. Újra meg újra az érmét forgatta, miközben az egyetlen dolgon elmélkedett, ami furcsa volt azon, hogy egy porrá lett világból hátramaradt csecsebecsét tarthat a kezében: a tényen, hogy ő láthatta, mi veszett oda. A túlélő kultúráknak kellett volna a holtak történetét megismerni. Nem pedig fordítva.

Ahogy az érmét forgatta, valami szemet szúrt neki. Mindkét oldalon fej volt. Nevetett, és alaposabban szemügyre vette a tárgyat, közben arra gondolt, talán csak játék pénz, de tapintásra igazinak tűnt. Az egyik oldalon halvány ív látszott ott, ahol a nyomda eltévesztette a helyet. Véletlen? Vagy talán egy barátjától kapta, aki a kincstárban dolgozott?

Az éjjeliszekrényre tette a csomag tartalmát, és Anna üzenetén törte a fejét. Arra számított, hogy egy számzáras dobozkát vagy egy lakathoz vezető utalást is talál a csomagban. Az üzenet fontosnak volt jelölve, és szerepelt benne egy zár és egy dátum. Donald összehajtotta a Műszak feliratú zacskót, és a pohara alá csúsztatta. Odakint emberek szaladgáltak fel-alá. A silóban pánik uralkodott. Úgy sejtette, ha az igazi Thurman is ott lenne, akkor az öreg szintén fel-alá csörtetne, parancsokat vakkantana, lekapcsolná a silókat, és egyetlen paranccsal kioltaná az életeket.

Donald a könyökhajlatába köhögött, mert kapart a torka. Valaki erre a posztra szánta őt. Talán Erskine tette, vagy Victor volt a sírból, esetleg egy hacker, akinek további ördögi tervek voltak a tarsolyában. Nem volt semmi nyom, amin el lehetett volna indulni.

Amikor felemelte a két aktát, arra gondolt, micsoda pánikot keltett, hogy egyetlen ember elkószált. A haragra gondolt, ami egy másik siló mélyén fortyogott. Ebben nem volt semmi rejtélyes. Ő csak azt akarta tudni, miért van ébren, miért van életben. Mi lehetett odakint, a falakon kívül? Mi várt a világra, ha az utolsó műszak is bevégezte a dolgát? Eljön még a nap, amikor a föld alá szorult emberek szabadok lehetnek?

Nem igazán tudta elképzelni, hogyan ér véget az utolsó műszak. Ott motoszkált benne a gyanú, hogy nem ilyen egyszerű ez. Valahányszor lerántott egy leplet, hazugságok sorával szembesült, és úgy sejtette, hogy várnak még rá leplek. Talán valaki azért tette őt Thurman bakancsába, hogy folytassa a vájkálást.

Arra gondolt, amit Erskine mondott a hozzá hasonlókról, hogy nekik kéne vezetni ezt az egészet. Vagy ezt Victor mondta Erskine-nek? Már nem tudta. Amit viszont jól tudott, amikor megpaskolta a zsebében lapuló azonosítót – az azonosítót, ami számára mindeddig zárt ajtókat tárt ki –, hogy most nagyon is ő vezette a dolgokat. Kérdései voltak, amikre választ akart. És most abban a helyzetben volt, hogy feltehette őket.

Donald újra a könyökhajlatába köhögött, torkát olyan bizsergés járta át, amit képtelen volt enyhíteni. Ivott néhány kortyot, és olvasni kezdett, de elkerülte figyelmét a hátrahagyott halovány folt, a pár csepp vér a könyökhajlatában.

69

2312 – Első hét

17-es siló

Jimmy mozdulni sem akart. Nem is tudott. Összegömbölyöd ve kuporgott a padló acélrácsán, a mennyezeti lámpák vörös fénye pedig felvillant és kihunyt, újra és újra.

Az ajtó túloldalán állók vele és egymással kiabáltak. Jimmy egy-egy pillanatra elaludt. Az ajtó tompa puffanásoktól és dübörgéstől morajlott. A billentyűzet berregett. Már akkor berregett, ha valaki csak egyetlen gombot is megnyomott. A világ minden dühének Jimmy volt a célpontja.

Vérről álmodott. Átszivárgott az ajtó alatt, és elárasztotta a termet. A vér apja és anyja alakját öltötte, akik leszidták, haragudtak rá. De Jimmy nem hallotta a hangjukat.

Az ajtó túloldalán hol hangosabb lett a kiabálás, hol elhalt. Harcok dúltak odakint. Mindenki azért küzdött, hogy bejusson a biztonságot jelentő terembe. De Jimmy egyáltalán nem érezte biztonságban magát. Éhes volt, és magányos. Pisilnie is kellett.

Soha azelőtt nem volt ekkora feladat talpra állni. Az arcbőre olyan hangot adott, mintha tépnék, amikor fejét felemelte az acélrácsról. Letörölte a nyálat az arcáról, és érezte a barázdákat, amelyeket a rács mintája gyötört oda. Minden tagja elgémberedett. Szeme feldagadt a sírástól. A terem egyik sarkába botorkált, és ügyetlenül kibontotta az overallját, nehogy összepisilje magát.

A vizelete szétpergett a rácson, és a cseppek fényes erecskékké duzzadva futottak lefelé a vezetékeken. Gyomra felmordult, és nagyot mozdult a hasában, de nem akart enni. Csak el akart sorvadni. A mennyezetre pillantott. A villódzó fények szemén keresztül koponyája belsejébe hatoltak. A gyomra haragudott rá. Minden haragudott rá.

Az ajtóhoz visszatérve arra várt, hogy valaki a nevén szólítsa. A panelhez lépett, és megnyomta az 1-es gombot. Az ajtó azonnal felzümmögött. Még az is haragudott rá.

Jimmy legszívesebben újra összegömbölyödött volna a rácson, de a gyomra arra sarkallta, hogy élelem után nézzen. Odalent. Odalent ágy és étel várta. Jimmy tespedten vonszolta magát a fekete gépek között. Meleg, fekete bőrükbe kapaszkodva igyekezett állva maradni, miközben a szerkezetek úgy kattogtak és búgtak, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. A vörös fények újra és újra felgyúltak. Jimmy elhaladt közöttük, amíg el nem ért a lefelé vezető üreghez.

Amikor a lábát leeresztette az első létrafokra, meghallotta a zümmögő hangot. Tökéletes szinkronban dolgozott a vörös fények villogásával. Kimászott az aknából, és a hang irányába indult. Abból a szerverből jött, amelyikről leszedték a hátsó panelt. Az apja kommunikációs modulként emlegette, akármi legyen is az. A mellkasát tapogatva érezte a szegycsontjához simuló kulcsot. A zümmögés továbbra is a villódzó fények ütemére erősödött és halkult. Egy kampóra fejhallgatót akasztottak, amelyből zsinór fityegett. A zsinór másik végén olyan valami volt, amit Jimmy még informatikaórán látott. Megkereste, hova lehetne bedugni, és hamar talált is egy csatlakozótáblát. Az egyik lámpa villogott. A csatlakozó fölött a 40-es szám állt.

Jimmy a fejére tette a fejhallgatót. A jackdugót a nyíláshoz illesztette, és kattanásig benyomta. A mennyezeti lámpák villogása egy csapásra megszűnt, és egy hang hallatszott. Mintha rádióból jött volna, de sokkal tisztábban.

– Hahó? – szólt a hang.

Jimmy nem szólt. Várt.

– Van ott valaki?

Megköszörülte a torkát.

– Igen. – Különös érzés volt egy üres teremmel társalogni. Még a sustorgó rádiónál is különösebb. Olyan érzés volt, mintha magában beszélne.

– Mindenki jól van? – kérdezte a hang.

– Nem – felelte Jimmy. Szeme előtt a lépcsőház lebegett, a zuhanás, Yani és az ajtó túloldalán lévő szörnyűség. – Nem – ismételte könnyeit törölgetve. – Senki nincs jól!

A vonal túlsó végéről motyogás hallatszott. Jimmy szipogott.

– Halló? – szólt a rádióba.

– Mi történt? – csattant fel a hang. Jimmy úgy érezte, újabb dühös valaki. Mint amazok az ajtó túloldalán.

– Mindenki rohant… – mondta Jimmy. Megtörölte az orrát. – Mindenki felfelé sietett. Én meg leestem. Anya és apa meg…

– Voltak áldozatok? – kérdezte a férfi a negyvenedik emeletről. Jimmy a lépcsőházban heverő testre gondolt, amelyiknek szörnyű seb tátongott a fején. A nőre, aki átbukott a korláton, akinek a sikolyát elnyelte a mélység.

– Igen – bökte ki végül.

A hang dühösen szitkozódott, dühösen, de elhalóan. Aztán megszólalt:

– Elkéstünk. – Hangja távolinak hatott, mintha valaki máshoz beszélne.

– Elkéstek? Honnan? – kérdezte Jimmy.

Kattanás, majd búgás. A 40-essel jelölt csatlakozó fölötti lámpa kihunyt.

– Halló?

Jimmy várt.

– Halló?

Gombokat keresett a dobozon, valahogy vissza akarta hozni a hangokat. Ötven számozott csatlakozó sorakozott a táblán. De hogyhogy csak ötven emeletig van számozva? Körbenézett a többi szerveren, és arra gondolt, a többi emeletért más kommunikációs modulok felelnek. Bizonyára ez hívta a magas-fentieket. Kell lennie valahol egynek a középszintekhez és egynek a mély-lentiekhez. Kihúzta a csatlakozót, és a búgás elhallgatott.

Azon gondolkodott, vajon fel tud-e hívni egy másik szintet. Talán elérhetné valamelyik boltot az otthona közelében. Ujját végigvezette a sorokon, és megkereste a 18-ast. Akkor látta, hogy a 17-es hiányzik. Nem volt csatlakozó a 17-es szám alatt. Épp a hiány okát találgatta, amikor a mennyezeti fények újra kigyúltak. Jimmy a negyvenes szint csatlakozójára pillantott, de az nem világított. A legfelső szintről jött a hívás, az 1-es szám fölötti kis lámpa villogott. Jimmy a kezében lévő jackdugóra pillantott, a csatlakozóhüvelyhez illesztette, és kattanásig benyomta.

– Halló? – szólt bele.

– Mi a franc folyik ott? – hangzott a válasz.

Jimmy összehúzta magát. Az apja is így kiabált vele, nem is olyan régen. Nem válaszolt, nem tudta, mit feleljen.

– Ki beszél? Jerry? Russ?

Russ volt az apja. Jerry pedig az apja főnöke. Jimmy akkor döbbent rá, hogy talán nem kellene játszadoznia ezzel a szerkezettel.

– Itt Jimmy – szólalt meg.

– Kicsoda?

– Jimmy. A fiú a negyvenes szintről azt mondta, elkéstek. Elmondtam neki, hogy mi történt.

– Elkéstek? – Elfojtott sutyorgás hallatszott. Jimmy megigazította a csatlakozót. Valamit elronthatott. – Hogy kerül maga oda? – kérdezte a férfi.

– Apukám engedett be – bukott ki belőle ijedtében az igazság.

– Lekapcsoljuk magukat – szólt a hang. – Azonnal kapcsold le őket!

Jimmy tanácstalan volt. Sziszegést hallott. Először a fejhallgatóra gyanakodott, de aztán látta, hogy a mennyezeti szellőzőkből fehér gőz szivárog befelé. A köd egyenesen felé ereszkedett. Jimmy kezével az arca előtt legyezett, és a füst szúrós szagára számított, amit egyszer gyerekkorában érzett egy tűz körül, de a gőznek semmi szaga nem volt. Csak olyan érzés volt, mintha száraz kanállal nyomnák a nyelvét. Fémes ízt érzett.

– …pont az én kibaszott műszakom alatt… – morogta a hang a fülében.

Jimmynek köhögnie kellett. Mondani akart valamit, de félrenyelt. A szellőzőkből elállt a szivárgás.

– Ez megteszi – dörmögte a férfi a vonal túlsó végén. – Annyi neki.

Mielőtt Jimmy bármit is szólhatott volna, a doboz fényei kialudtak. A fejhallgató kattant egyet, majd síri csend következett. Amikor kihúzta a csatlakozót, hangos puffanás hallatszott a plafonból, majd a szoba elsötétült. A magas szerverek zúgása és kattogása elcsendesült. A szobára vaksötét és síri csend szállt. Jimmy az orráig sem látott, még az arca elé tartott kezét sem érzékelte. Először arra gondolt, megvakult, hogy talán ilyen érzés halottnak lenni, de aztán hallotta a halántékában lüktető pulzusát.

Sírás fogta el. Az apukájára és az anyukájára vágyott. A hátizsákját akarta, amit ostoba módon hátrahagyott az osztályteremben. Jó ideig csak ült ott a sötétben, arra várva, hogy valaki odajön hozzá, és kitalálja helyette, mitévő legyen. Eszébe jutott a közelben lévő létra és a szoba odalent. Négykézláb mászva indult a lyuk felé, kezével óvatosan tapogatva a rácsot, nehogy bezuhanjon a lyukba, amikor a mennyezetből újra hallatszott a kattogás. Vakító villanás után a lámpák villogtak néhányat, majd újra fénnyel árasztották el a termet.

Jimmy ledermedt. Már megint villództak a vörös fények. Visszamászott a dobozhoz, és belenézett. A 40-es szám fölötti lámpa fel-felvillant. Gondolt rá, hogy felvegye a hívást, és megkérdezze, miért olyan mérges mindenki, de aztán arra jutott, hogy a sötétséget figyelmeztetésnek szánták. Talán valami rosszat szólt.

A mennyezeti világítás a bőrét égette. Utoljára akkor érzett ilyet, amikor osztálykirándulásra mentek a középszintekre, ahol vetőmagot ültettek a termesztőfények alatt.

Jimmy a nyitott hátlapú szerverhez fordult, és a benne lévő jackdugót kereste. Idegesítették a villogó fények, de nem vágyott arra, hogy kiabáljanak vele. Végül ütközésig bedugta a fejhallgató csatlakozóját a 40-es számmal jelölt lyukba.

A fények villogása azonnal megszűnt. A szerver mélyén heverő fejhallgatóból elfojtott motyogás hallatszott. Jimmy nem foglalkozott vele. Elhátrált a géptől, és a fényeket figyelte. Azt várta, hogy a fehér fények kialszanak, és a dühös vörös újra villogni kezd. De semmi nem történt. A csatlakozó csendben pihent a helyén, a zsinór himbálózott, a fejhallgatóból beszélő hang pedig elég távoli volt ahhoz, hogy ne lehessen hallani.

70

A létrán lefelé kecmeregve Jimmy esze azon járt, vajon mikor evett utoljára. Maga sem tudta. Iskola előtt reggelizett, de annak legalább egy napja, van az talán kettő is. Lefelé menet úgy érezte magát, mint egy darab hús, ami lefelé csúszik egy hatalmas fémszörny torkán. Ilyen érzés lehetett lenyelt falatnak lenni. A létra alján elért a siló beleibe, egy üregbe az üregen belül. De a siló étvágyát szemernyit sem csillapította, hogy egy ilyen üres valamit nyelt le. Arra gondolt, hogy mindketten éheznek. A gyomra fel is mordult – ideje volt enni valamit. Átbotorkált a sötét folyosón, keresztül a siló gyomrán.

A falra függesztett rádió azóta is zúgott. Jimmy halkabbra vette, amíg a sustorgás már csak alig hallatszott. Az apja úgysem hívja már többet. Fogalma sem volt, miért ilyen biztos ebben, de valahogy ez is a Világ Szabálya volt.

Belépett az apró lakrészbe. A négyszemélyes asztalon egy könyv lapjai hevertek szanaszét, a rajtuk lévő tű és madzag úgy tekergőzött, akár a fészkét óvó kígyó. A lapokat szemügyre véve Jimmy látta, hogy valaki a lapok találkozásánál lévő részt javítgatta. Fájt a gyomra az ürességtől. És lassan az esze is belesajdult.

A szobában apja szellemét látta, amint azt magyarázza, hogy hol mit talál. Jimmy előhalászta overalljából a kulcsot, és kinyitotta a tűzhellyel szemben lévő éléskamra ajtaját. Elég élelem két embernek tíz évre, ezt mondta az apja. Vagy nem? A kamra ajtaja cuppanó hanggal nyílt ki, és Jimmy nyakát enyhe szellő borzolta. Az ajtó külső oldalán két kapcsolót talált, az egyik a villanyt, a másik egy zajos ventilátort működtetett. Utóbbit gyorsan le is kapcsolta, mert a hangja a rádióra emlékeztette. A szobában mindkét oldalon zsúfolásig pakolt polcok sorakoztak, és a helyiség olyan hosszú volt, hogy Jimmy csak hunyorogva látott el a végéig. Ilyen konzerveket sosem látott azelőtt. Bepréselte magát a polcok közötti szűk folyosóra, és a dobozokat vizsgálta, de a gyomra szinte könyörgött, hogy igyekezzen. Egyél, egyél, morogta. Jimmy próbálta nyugtatni.

Paradicsom, cékla, tök – csupa olyan dolog, amit utált. Csupa alapanyag. Rendes ételre vágyott. Polcok sorai roskadoztak a kukoricakonzervtől, a dobozokat színes papírcsíkokba öltöztették, nem csupán fekete tintával firkáltak a fémre, ahogy azt eddig megszokta. Jimmy levett egy konzervet, és alaposan szemügyre vette. Egy nagydarab zöld bőrű ember vigyorgott rá a címkéről, a papíron mindenfelé nyomtatott betűk sorakoztak, olyanok, mint a könyvekben. Minden konzerv ugyanolyan volt. Mintha csak álom lett volna az egész, olyan elképzelhetetlen volt Jimmy számára az a hely.

Az egyik kukoricakonzervet eltette, és egy másik soron piros-fehérrel festett levest is talált, abból is vett egyet. A lakórészbe visszaérve konzervnyitó után matatott. A tűzhely körüli fiókokban csak kis lapátokat és szedőkanalakat talált. Az egyik szekrényben fazekak és fedők voltak. Az egyik alsó fiókban volt még rajzszén, egy tekercs cérna, ősöreg, szürke porral borított elemek, egy síp, csavarhúzó és megannyi egyéb apróság.

Végre nyitót is talált. Rozsdás volt ugyan, és úgy tűnt, évek óta nem használta senki, de amikor jól ránehezedett, a tompa eszköz csak belemerült a vékony bádogba, és a bontó karja is elfordult, még ha nehézkesen is. Jimmy körbevágta a dobozt, majd mérgelődött, amikor a konzerv teteje a levesben landolt. Az egyik fiókból kést szedett elő, és a hegyével kipiszkálta a tetőt. Étel. Végre. Feltett egy fazekat a tűzhelyre, és begyújtotta a lángot. A lakása jutott eszébe, az anyja és az apja. A leves csendesen melegedett. Jimmy morgó hassal várakozott, de legbelül talán ő is tudta, hogy nincs, ami elnyomja benne az igazi fájdalmat, a rejtélyes késztetést, amely minden másodpercben a szívébe markolt, és amitől legszívesebben teli torokból üvöltött vagy a földre rogyva zokogott volna.

Amíg arra várt, hogy a leves felbugyogjon, a kisebb takaró nagyságú papírlapokat nézegette, amelyeket valaki a falra függesztett. Mintha száradni akasztották volna ki őket; először arra is gondolt, hogy így készülnek a vastag könyvek: behajtják és felszabdalják a jókora lepedőket. De ezeken a lapokon már volt minta, méghozzá az egészen szétterülő. Jimmy végigsimított a sima papíron, és a tervrajzot fürkészte, amelyen körök voltak, bennük vékony vonallal, és mindenütt feliratok. Minden kört megszámoztak. Hármat piros tintával húztak át. Mindegyik valamilyen „siló” volt, bár így semmi értelme nem volt az egésznek.

A háta mögül halk sziszegést hallott. A rádió hangjára emlékeztetett, mintha valaki hívogatná, mintha a szellemek suttogását hallaná. A különös rajztól elfordulva látta, hogy a levese már buborékokat fúj, amelyek kipukkanva átköpnek az edény szélén, sistergő cseppeket hagyva a forró tűzhelyen. Magára hagyta a furcsa rajzot.

71

Az eltelt napok lassan egy hetet számláltak, és Jimmy érezte, hogy a hetek lassan hónapokká duzzadnak. A fenti terem acélajtaján túl még mindig próbáltak bejutni az emberek. Egyre csak üvöltöztek és veszekedtek a rádióban. Jimmy néha hallgatta őket, de másról sem beszéltek, csak a holtakról, a haldoklókról és olyan tiltott dolgokról, mint a csodálatos kinti világ.

A kameraképek csendet és hatalmas ürességet mutattak. A mozdulatlan képeket néha mozgás, erőszak szakította meg. Jimmy látta egyszer, ahogy egy csapat férfi lefogott és összevert egy embert. Látott kapálózó nőket, akiket a folyosókon vonszoltak végig. Egy férfit, aki egy szelet kenyérért nekirontott egy gyereknek. Kénytelen volt kikapcsolni a monitort. A képektől egész nap és még éjszaka is hevesen vert a szíve, így megfogadta, hogy többé nem nézi őket. Aznap éjjel, a hálóterem üres ágyai között, magányosan, nem jött álom a szemére. De ha mégis, az édesanyjáról álmodott.

A napok már csak ilyenek lesznek, gondolta magában másnap reggel. Minden nap örökkévalóság, de már nem tart sokáig. Szép lassan elfogynak. Érezte, hogy napjai meg vannak számlálva.

Az egyik matracot kicipelte oda, ahol a számítógépek és a rádió is voltak. Abban a szobában kevésbé érezte magát egyedül. Inkább a dühöngő hangok és az erőszak képei, mint a hálóterem üressége. A magának tett ígéretről elfelejtkezve, a kamerák képei előtt ülve kanalazta a meleg levest. Az embereket figyelte, a halk beszélgetésüket hallgatta a rádión keresztül. És amikor aznap éjjel elaludt, a múlt képeit közvetítő négyszög alakú képekről álmodott. Az ablakokból fiatalabb önmaga nézett vissza rá.

Amikor legközelebb a fenti teremben járt, odalopózott az acélajtóhoz, és a túloldalon vitatkozó embereket hallgatta. Kódokkal próbálkoztak. Háromszor pötyögtek be valamit, és a panel háromszor berregett mérgesen. Jimmy megsimogatta az acélajtót, és megköszönte neki, hogy zárva maradt.

Csendben elsétált tőle, és szemügyre vette a gépeket. Zúgtak, kattogtak, lámpáik pislogtak, de egy szót sem szóltak. Nem mozdultak. A jelenlétük csak még magányosabbá tette, mintha egy osztályteremben állna, ahol rajta kívül csak idősebb fiúk vannak, akik rá sem hederítenek. Alig néhány napja volt bezárkózva, de hamar felfedezte a Világ egy új Szabályát: az ember nem arra született, hogy egyedül éljen. Erre a megállapításra jutott az eltelt napok alatt. Rádöbbent, majd csakhamar el is felejtette, mert nem volt más, aki emlékeztesse rá. Helyette a gépekkel társalgott, ám azok kattogva, fémes torkukból sziszegve egyre csak azt felelték, hogy az embernek élnie sem kellene.

A rádióból áradó hangok is ebben hihettek. Halálhírről számoltak be, és halállal fenyegették a még élőket. Egyesek fegyverekhez jutottak a seriffállomásokról. A kilencvenegyediken egy férfi mindenkivel tudatni akarta, hogy neki bizony van pisztolya. Jimmynek megfordult a fejében, hogy beszél a férfinak arról a tárolóról, amelyet a hálóterem mögött talált, és volt hozzá kulcsa. Odabent roskadoztak a hatalmas polcok az olyan fegyverektől, amilyennel az apja is leterítette Yanit. És szinte kifogyhatatlan mennyiségű lőszer volt hozzá. Legszívesebben elmondta volna azoknak az embereknek, hogy neki több fegyvere van, mint bárkinek, és hogy nála van a siló kulcsa, szóval tartsák magukat távol tőle, de valami azt súgta neki, hogy ezek a hír hallatára csak még elszántabban próbálkoznának. Így végül megtartotta magának a titkát.

A hatodik egyedül töltött éjszakán még mindig nem tudott aludni. Úgy próbált meg álmot csalni a szemére, hogy belelapozott a Rendelkezés feliratú könyvbe, amely az asztalon hevert.

Furcsa olvasmány volt, ahol minden oldal egy újabb oldalra utalt, és mindenhol a lehetséges borzalmakat taglalta, illetve azok megakadályozását, és az elkerülhetetlen katasztrófák mérséklését. Talált egy olyan bejegyzést, amely arról az eshetőségről szólt, ha valaki teljesen egyedül marad. Itt nem volt utalás újabb oldalra. Jimmynek akkor jutott eszébe az asztal mellett lévő könyvespolcon sorakozó több száz bádogdoboz. Talán az egyik könyvben megtalálja a segítséget.

A dobozok aljára ragasztott címkéket nézegetve levette a Ma-Mo jelű dobozt, mert a „magány” szót kereste. A fémfedél halk sóhajjal nyílt ki, mint amikor a konzervleves beszippantja a levegőt kibontáskor. Kivette a könyvet, és kinyitotta a végénél.

Az első kinyíló oldalon egy óriási kerekű, hatalmas masina fogadta, olyan, mint a fajáték, amit gyermekkorában tologatott. Félelmetes, hegyes fekete orrával messze az előtte álló ember fölé magasodott. Jimmy várt, hogy az ember megmozdul-e, de ahogy megdörzsölte, látta, hogy ez is csak egy kép, mint amilyen apja azonosítóján van, csak éppen olyan csillogó és színes, mintha valódi lenne. Mozdony, olvasta Jimmy a kép alatt.

Sikítva hajította el magától a könyvet, amikor nagyot hajtott benne előre. Ugrándozva söpörte magát mindkét kezével, arra számítva, hogy az ocsmány bogár beugrik a pólójába, vagy belemar. A matracán állva várta, hogy a szíve megnyugodjon, majd a földön heverő, lefordított könyvet figyelte, és várta, mikor zúdul ki belőle a hatalmas raj, mintha csak a farmokon lenne, de nem történt semmi.

Közelebb merészkedett, és a lábával megfordította a könyvet. Nem bogár volt az, csak egy újabb kép, amely a bolondját járatta vele. A lapok begyűrődtek, amikor a könyvet földhöz vágta. Kisimította őket, hangosan felolvasta a madárpók szót, és azon töprengett, miféle könyv lehet ez. Nem hasonlított a gyerekkönyvekre, amelyeken felnőtt, és nem rongypapírból készült, mint az iskolai tankönyvek.

A könyvet behajtva Jimmy látta, hogy ez más, mint az asztalon heverő öreg darab, amelyre a Rendelkezés szót írták. Ezen az állt: Örökség. Belelapozva csupa színes kép fogadta minden oldalon, hosszú bekezdésbe rendezett szavak és leírások követték egymást megannyi képtelen tettről és dologról, mindez egyetlen könyvben.

Nem is egyetlen könyv, gondolta magában. Felpillantott a fémdobozoktól roskadozó polcokra. Minden dobozt felcímkéztek, a címkék ábécésorrendben követték egymást. Újra kikereste a mozdonyt, a kerekes gépezetet, amely mellett egy felnőtt ember is eltörpült. Amikor megtalálta a hozzá tartozó szócikket is, lekuporodott a matracára, és bevackolta magát a takarók közé. Lassan egy hete már, hogy olyan egyedül volt, mint az ujja, de semmi esély nem volt rá, hogy végre elalszik. Jó ideig biztos nem.

72

2345

1-es siló

Donald a kommunikációs központban várta, hogy első ízben beszélhessen a tizennyolcas vezetőjével. Unalmában a gombokat tekergette, amelyek a tizennyolcas kameraképei között váltottak. A világ összes lakóját megfigyelhette, és mindehhez fel sem kellett állnia a székéből. Ha úgy tartja kedve, még a sorsukat is megpecsételheti. Egyetlen gombnyomással véget vethet mindannyiuk életének. Egész idő alatt, amíg őt hol lefagyasztották, hol kiengedték, ezek az egyszerű halandók a mindennapjaikat töltötték, éltek s haltak, mit sem sejtve az ő létezéséről.

– Olyan, mint a túlvilág – motyogta.

A mellette ülő állomáskezelő csendben méregette, Donaldnak akkor esett le, hogy hangosan beszélt. A férfi felé fordult, akinek a bozontos haja úgy festett, mintha évszázadok óta nem fésülködött volna.

– Úgy értem… olyan, mintha a túlvilág képernyőin keresztül láthatnánk – magyarázta, a monitorra mutatva.

– Hát, valami látszik – szólt a kezelő egyetértően, majd beleharapott a szendvicsébe. A képernyőjén eközben mintha egy nő kiabált volna egy másikkal, ujjával böködve a másik asszony arcát. Mint valami tévékomédia, alánevetés nélkül.

Donaldnak nehezére esett befogni a száját. Előhívta a tizennyolcas siló étkezdei képét, és figyelte, ahogy az emberek a kivetítő körül gyülekeznek. Kisebb tömeg verődött össze. Az élettelen dombokat kémlelték, talán elveszett takarítójuk hazatértét várva, talán a dombtetőkön túli világról ábrándozva. Donald tudatni akarta velük, hogy a lány sosem tér haza, hogy semmi nincs a halmok mögött, bár titkon ő maga is ugyanazt kívánta, mint azok. Legszívesebben kiküldött volna egy drónt szétnézni, de Eren figyelmeztette, hogy a robotrepülők nem sétarepülésre vannak, hanem bombázásra. A hatótávjuk is korlátozva van, a kinti levegő hamar ízekre szedi őket. Donald kíváncsi volt, mit szólna Eren, ha megmutatná a foltos és rózsaszín kezét, és elmondaná, hogy ő már volt kint, és visszajött. Meg akarta tudni, hogy a kinti levegő vajon tényleg olyan rossz-e, mint mondják.

Remény. Ennyi maradt. Veszélyes reménykedés. Figyelte a kivetítőt bámuló embereket, és rokonszenvet érzett irántuk. A régi istenek is így kerültek bajba: legyőzték őket a halandók, amint az ügyeikbe avatkoztak. Donald magában nevetett. A takarító vastag aktájára gondolt, és arra, hogy ha lett volna lehetősége, bizonyára közbelép. Az élet ajándékát nyújtotta volna neki, ha megteheti. Mint Apolló és imádott Daphnéja.

A központ irányítója Donald monitorára pillantott, amin az emberek továbbra is a kivetítőt bámulták, és Donald hirtelen úgy érezte, megfigyelik.

Másik kameraképre váltott. Mintha egy iskola folyosóját látta volna. Mindkét oldalon szekrények sorakoztak. Egy kisgyerek lábujjhegyre állva nyitotta ki az egyik felső szekrényt, előhúzott egy kis zsákot, majd oldalra fordult, és odaszólt valakinek, aki nem látszott a képen. Zajlott az élet.

– Megérkezett a hívás – szólt a mögöttük ülő operátor. A másik férfi letette a szendvicsét, és előredőlt. Lesöpörte magáról a morzsát, és kikapcsolta a két nőt, akik azóta is egy fekete szekrényekkel teli helyiségben vitatkoztak. Donald fogott egy fülhallgatót, és levette a két aktát az asztalról. A felül lévő mappa jó öt centi vastag volt. Az szólt az eltűnt takarítóról. Alatta egy jóval vékonyabb akta pihent, rajta az árnyékjelölt nevével. Egy férfi hangját hallotta a fülében.

– Helló?

Donald a monitorra pillantott. Egy alak állt az egyik fekete szekrény mögött. Alacsony, pufók embernek tűnt, de talán a kamera torzított.

– Hallgatom – szólt Donald. Közben kinyitotta a Lukas Kyle feliratú aktát. Előző műszakjából tudta, hogy a túloldalon mindenképpen hűvösnek hallják a szavait, mert a rendszer minden hangot egyformára alakít.

– Választottam egy árnyékot, ahogy kérte, uram. Remek fiú. Korábban a szervereken dolgozott, így a hozzáférése is ellenőrzött.

Milyen alázatos egy ember! Donald arra gondolt, hogy fordított helyzetben ő is így viselkedne, ha tudná, hogy világának egyetlen gombnyomással véget vethetnek. Az ilyen félelemtől a legnagyobb önteltség is hamar szertefoszlik.

A Donald mellett ülő kezelő odahajolt, a legelső oldalra lapozott a mappában, és az ujjával az egyik sorra bökött. Donald elolvasta a jelentést.

– Mr. Kyle már két évvel ezelőtt is felmerült lehetséges utódjaként. – A képernyőn látta, amint a szerver mögött álló férfi a nyakát törölgeti.

– Így van – felelte a tizennyolcas vezetője –, de akkor még nem éreztük, hogy készen áll.

– A hivatalából azt jelentették, hogy Mr. Kyle sokat bámészkodik. Azt írják, hogy eltöltött már néhány száz órát a kivetítő előtt. Miért gondolta meg magát?

– Az csak előzetes jelentés volt, uram. Egy másik… lehetséges árnyék írta. Az illető kissé túlbuzgó volt, úgy találtuk, több hasznát vesszük a biztonságiak csapatában. Biztosíthatom, hogy Mr. Kyle nem álmodozik a kinti világról. Csak éjszakánként jár fel… – A férfi a torkát köszörülte, mintha tétovázott volna. – A csillagokat nézni, uram.

– A csillagokat.

– Így van.

Donald a mellette ülő kezelőre pillantott, aki épp a szendvicsét tisztogatta. Amikor tekintetük találkozott, a férfi vállat vont. A siló vezetője törte meg a csendet.

– Uram, ő a legalkalmasabb a feladatra. Ismertem az apját. Belevaló, tökös ember volt. Tudja, mit tartanak a fokokról meg a korlátról.

Donaldnak fogalma sem volt, mit tartanak a fokokról meg a korlátról, de mindegyik silóban állandóan lépcsős hasonlatokkal jöttek. Azon töprengett, mit szólna ez a Bernard, ha egyszer az életben liftet látna. A gondolattól kis híján kitört belőle a nevetés.

– Az árnyékjelöltjét elfogadtuk – mondta Donald. – Mutassa meg neki az Örökséget, amint lehetséges.

– Már azt tanulmányozza, uram.

– Helyes. És mit tudunk a felkelésről? – Donald azon kapta magát, hogy próbálja sürgetni a beszélgetést, mert vissza akart térni a fontosabb dolgaihoz.

A siló vezetője a kamerába nézett. Ez a rohadt kis halandó pontosan tudta, hol lapulnak az istenek szemei.

– A Gépészeten meglapultak. Lefelé menet harcoltak a mieinkkel, de sikerült visszaszorítani őket. Van egy kis… egy kis barikádjuk, de bármelyik percben áttörhetjük.

Az operátor előrehajolt, és intett Donaldnak. Két ujjal a szemére mutatott, majd az egyik üres képernyőre a felső sorban, jelezve, hogy a felkelés alatt elszállt az egyik kamera. Donald tudta, mire akar kilyukadni.

– Van ötlete, honnan szereztek tudomást a kamerákról? – kérdezte. – Ugye tudja, hogy száznegyvenediktől lefelé mi is sötétben tapogatózunk?

– Igen, uram. Mi… úgy sejtem, egy ideje már tudtak a kamerákról. Odalent maguk szerelik a vezetékeket, a saját szememmel láttam. Mindenütt csövek és kábelek tekergőznek. Nem hiszem, hogy bárki figyelmeztette volna őket.

– Nem hiszi.

– Nem, uram. Most próbálunk bejuttatni hozzájuk valakit. Van egy papom, akit beküldhetünk, hogy megáldja a halottaikat. Jó ember. Küldök vele néhány biztonságit. Biztosíthatom, nem tart már soká.

– Nagyon helyes, ajánlom is. Mi addig itt takarítunk maga után, gondoskodjon a háza többi részéről!

– Igenis, uram, úgy lesz!

A kommunikációs központban ülő három férfi csendben figyelte, ahogy ez a Bernard leveszi a fejhallgatóját, és visszateszi a szekrénybe. Homlokát egy rongyba törölte. Míg a többiek a képeket nézték, Donald ugyanígy tett, a homlokát törölgette egy kendővel, amelyet korábban hozatott. Kezébe vette az aktákat, és a mellette ülő operátort méregette, akinek az overallját újabb adag kenyérmorzsa borította.

– Tartsa szemmel – szólt oda Donald.

– Ó, még szép.

Donald visszatette a fejhallgatóját a polcra, és elindult kifelé. Az ajtóból hátrapillantva látta, hogy a kezelő előtti kép négyfelé van osztva. Az egyiken fekete tornyok strázsáltak néma őrszemekként. Egy másikon két nő vitatkozott.

73

Donald fogta a jegyzeteit, és a lifttel egyenesen az étkezőbe ment. Odaérve látta, hogy reggelihez még túl korán van, de szerencsére maradt egy kis kávé az előző éjszakáról. Az edényszárítóról leemelt egy csorba bögrét, és megtöltötte. Az ételkiadó pult mögött álló férfi felemelte az ipari mosó karját; hatalmas gőzfelhő tódult a levegőbe, amint az acéldoboz felemelkedett. A férfi egy konyharuhával igyekezett elhessegetni a felhőt, majd ugyanazzal a ruhadarabbal fémtálcákat húzott elő, amelyekre hamarosan tojáspor és liofilizált pirítós kerül.

Donald a kávéjába kortyolt. Hideg volt, és gyenge, de nem bánta. Neki pont jó volt. Biccentett a reggelit előkészítő embernek, aki viszonzásul fejet hajtott.

Donald megfordult, és szemügyre vette a kivetítőn látható tájat. Ez volt az igazi rejtély. Az aktákban lapuló dokumentumok semmi fejtörést nem okoztak ehhez képest. Közelebb lépett a sötét látképhez, ahol a tekergőző felhők épp csak elkezdtek csillogni a felkelő naptól, amelynek korongja még a dombok mögé rejtőzött a kíváncsi szemek elől. Azon törte a fejét, mi lehet odakint. Akiket takarítani küldtek, mind meghaltak. Meghaltak a dombokon, amikor lekapcsolták a silókat. De ő túlélte. És úgy tudta, azok is, akik visszarángatták.

A képernyőből szűrődő halovány fényben a kezét vizsgálta. A tenyere egy kicsit rózsaszínnek, kicsit sebesnek tűnt. De az elmúlt néhány nap minden este és reggel alaposan megmosta, és jól megdörzsölte. Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy valami megfertőzte. Előhúzta a kendőjét a zsebéből, és beleköhögött.

– Pár perc, és kész a krumpli! – szólt ki a férfi a pult mögül.

A pultnál egy zöld overallos férfi is megjelent, aki épp egy kötényt próbált a derekára tenni. Donald szerette volna tudni, hogy vannak ezek az emberek, hogy milyen az életük, min jár az eszük. Hat hónapon át napi háromszor ételt szolgáltak fel, majd évtizedes álomba merültek. Újra és újra. Bizonyára bíztak abban, hogy a világ tart valamerre. Vagy talán nem is foglalkoztak ezzel? Csak folytatták ott, ahol tegnap abbahagyták? Egyik lábat a másik után tették a kitaposott ösvényen, haladva körbe-körbe. Vajon matrózoknak gondolták magukat, akik egy nemes cél felé tartó, hatalmas bárkán teljesítenek szolgálatot? Vagy csak azért haladtak körbe-körbe, mert azt az utat már ismerték?

Donaldnak eszébe jutott, amikor képviselőnek jelöltette magát. Azt hitte, valami jót tehet a jövőért. Aztán egy irodában találta magát, amelyben szabályok, feljegyzések és üzenetek vihara tombolt, és hamar megtanulta, hogy elég, ha azért imádkozik, hogy azt a napot túlélje. Először azt hitte, majd megmenti a világot, aztán csak próbálta elütni az időt, amíg… amíg kifutott belőle.

Leült az egyik kopott műanyag székbe, és a rózsaszín kezében lapuló aktát nézte. Öt centi vastag. A Nichols, Juliette név állt a címkén, alatta pedig egy azonosítószám belső használatra. Érezte a festék szagát a frissen nyomott lapokon. Pazarlásnak tűnt ennyi marhaságot kinyomtatni. Valahol lent, a hatalmas raktárban egyre csak apadtak a készletek. És valahol máshol, talán éppen azon a folyosón, ahol az irodája is volt, valaki gondosan számontartotta mindezt, biztosítva, hogy marad elég krumpli, elég festékpatron és elég villanykörte, hogy kihúzzák vele a végéig.

Donald belelapozott a jelentésekbe. Szétpakolt az üres asztalon, és Annára gondolt, aki legutóbbi műszakjuk során az egész főhadiszállást papírokkal zsúfolta tele. Bűntudat fogta el, mert Anna többet járt az eszében, mint Helen.

A jelentések kellemesen elterelték a figyelmét, mialatt a napkeltére és a reggelijére várt. Az anyagok egy takarítóról szóltak, aki seriff volt, bár nem sokáig. A jelentések tetején a tizennyolcas siló jelenlegi vezetőjének megjegyzése állt, miszerint a takarító nem rendelkezett megfelelő képzettséggel. Számos okot sorolt fel, hogy miért nem kellett volna hatalmat adni a nő kezébe, és Donald úgy érezte, mintha csak önmagáról olvasna. Úgy tűnt, hogy a tizennyolcas polgármestere – egy Jahns nevű idős nő, egy politikus, akárcsak Thurman – az ellenvetésekkel mit sem törődve rábeszélte őt a tisztség elvállalására. A jelentésből az nem derült ki, hogy ez a Nichols, aki gépészként dolgozott az alsó szinteken, akarta-e egyáltalán ezt a munkát. A siló fejének egy másik jelentése a nő engedetlenségeinek listáját taglalta, amelynek tetőpontja az volt, amikor megtagadta a takarítást, és eltűnt a dombok mögött. És Donald megint azt érezte, hogy ez a lány nagyon hasonlít rá. Vagy csak azért, mert épp a hasonlóságokat kereste? Hát nem ezt teszik az emberek? Meglátják másokban, amit magukban nem mernek, vagy amit magukban is látni akarnak?

Odakint lassan megvirradt. Donald felpillantott a jelentésekből, és a földkupacokat figyelte. A videó járt az eszében, amelyet mutattak, amelyen ennek a takarítónak egy hasonlóan szürkés domb mögött nyoma veszett. Kollégái pedig most attól tartottak, hogy a tizennyolcasban lakók szívét veszélyes remény tölti meg – az a fajta, amely erőszakhoz vezet. Még nagyobb fenyegetést jelent persze, hogy a takarító talán eljutott egy másik silóhoz, és az ottani lakók rájönnek, hogy nincsenek egyedül.

Donald ez utóbbi forgatókönyvet nehezen tartotta elképzelhetőnek. A nő nem húzhatta túl sokáig, és nem sok felfedeznivaló volt abban az irányban, amerre indult. Elővette a másik mappát, a tizenhetes silóról szólót.

Az összeomlásnak semmi előjele nem volt. Nem volt növekvő erőszak. A népesedési grafikonok is normálisnak tűntek. Átlapozta a jelentéseket, amelyeket a különböző részlegek vezetői írtak odalent. Mindenkinek volt elmélete, és természetesen mindenki a saját szakterülete szemüvegén keresztül látta az előjeleket, vagy esetleg egy másik részleg alkalmatlanságában kereste a választ. A Népességszabályozás az IT-részleg könnyelműségét becsmérelte. Az IT hardverhibával magyarázta. A mérnökök a programozást hibáztatták. Az ügyeletes kommunikációs vezető, aki kapcsolatban állt az IT-val és minden siló vezetőjével, szabotázsra gyanakodott. Szerinte a takarítást akarták megakadályozni.

Donald számára volt valami ismerős a tizenhetes siló összeomlásában, de nem tudta mire vélni ezt az érzést. A kameraképek megszűntek, ám előtte még rövid ideig látható volt a légzsilipen kitódulók hada. Mindenki kifelé menekült, pánik terjengett, tömeghisztéria alakult ki. Aztán sötétség. A kommunikációs központ hívta őket néhányszor. Először egy IT-árnyék, a tizenhetes siló második számú vezetője vette fel. A beszélgetés nem tartott sokáig ezzel a Russ nevű férfival, mert szó szót követett, és az IT-árnyék bontotta a vonalat.

A következő órákban senki nem válaszolt a hívásokra. A siló ezalatt elsötétült. Aztán valaki beleszólt a rádióba.

Donald a kendőjébe köhögve olvasgatta a szokatlan beszélgetés átiratát. Az ügyeletes azt állította, hogy fiatal hang szólt a rádióba. Egy fiú volt, de nem az árnyék, nem is az IT-vezető, és csupa zagyvaságot kérdezett. Az egyik kérdés szemet szúrt Donaldnak. A tizenhetesből jelentkező valaki, akinek már csak percei voltak hátra az életből, azt kérdezte, mi folyik a negyvenedik emeleten.

Negyvenedik emelet. Donaldnak nem volt szüksége tervrajzra – ő tervezte a létesítményeket. Minden szintet úgy ismert, mint a tenyerét. A negyvenes szint vegyes használatú emelet volt lakórésszel, a földfarmok megvilágításáért felelős részleggel és egyéb kereskedelmi részekkel. Mégis mi történhet ott? És mégis miért érdekelné ezt az embert éppen ez az élete utolsó perceiben?

Újra elolvasta az átiratot. Az egész úgy hangzott, mintha az illető azelőtt utoljára a negyvenes szinttel beszélt volna. Talán onnan jött le? Csak hat emeletre volt tőle. Donald egy rémült fiút látott maga előtt, aki a tömeggel együtt masírozott felfelé a lépcsőházban. A kinyílt légzsilip és a lenti halottak híre felfelé űzött mindenkit. A fiú eljut a harmincnegyedikre, de már túl nagy a tömeg. Az IT-t már kiürítették. Valahogy rábukkan a szerverteremre…

Nem. Donald a fejét rázta. Ennek így nincs értelme. Az egésznek nincs. De mi az, ami nem hagyta nyugodni?

A megszakadt kapcsolat. Donald érezte, ahogy a hideg futkos a hátán. A negyvenes szám. Siló volt, nem emelet. A jelentés reszketett a kezében. Fel akart pattanni, legszívesebben kiviharzott volna az étkezőből, de csupán kósza gondolatai támadtak, még nem állt össze a kép. Megpróbálta összerakni a kirakós darabjait, mielőtt a gondolatait szertefoszlatja a hirtelen jött adrenalinhullám.

A negyvenes silóval beszélt. A fiú elkeveredett a tizenhetes kommunikációs állomásához. Fogalma sem volt, hogy egy siló hívja. Ezért beszélt emeletről, ezért akarta tudni, mi történik odalent. Ugyanazért szűnt meg a kapcsolat, ugyanazért sötétült el a siló, amiért azok, amiken Anna dolgozott.

Anna…

Donaldnak eszébe jutott az üzenet, amiben arra kérte Thurmant, hogy ébressze fel. Most is odalent alszik. Ő tudná, mit kell tenni. Őt kellett volna felébreszteni, nem Donaldot. Donald összeszedte a lapokat, és mindent visszarakott a mappába. A liftek felől már szállingóztak befelé a munkások. A konyhából tojáspor szaga szűrődött ki, a ki-be járkáló serény konyhai dolgozók mögött lengő ajtó szétlegyezte, de Donaldnak már eszében sem volt, hogy éhes.

A képernyőre pillantott. Vajon a mostani műszakból tud valaki a negyvenes silóról? Nem valószínű. Nem láthatták az összefüggést. Thurman és a többiek titokban tartották a lázadást, nem akartak pánikot kelteni. De mi van akkor, ha a negyvenes siló még egyben van? Mi van, ha felvették a kapcsolatot a tizenhetessel? Anna azt mondta, hogy belenyúltak a főrendszerbe. Más létesítményt is elvágtak már korábban az egyes silótól, mire Annát és Thurmant felébresztették, hogy semmisítsék meg a silókat. De mi van akkor, ha nem sikerült? Ha a tizenhetes siló nem pusztult el? Mi van akkor, ha még mindig áll, és amikor a takarító átjutott abba a kráterbe, akkor…

Donald hirtelen erős késztetést érzett arra, hogy maga nézzen utána a dolognak, hogy kirohanjon a dombtetőre, fittyet hányva a védőruhára. Hátat fordított a képernyőnek, és a légzsilip felé indult.

Talán felébreszthetné Annát, ahogy Thurman is tette. Megint elrejtőzhetne a fegyverraktárban. Az előző műszakban már sikerült megoldani, csak most senki nem volt, akiben bízhatott volna. Nem tudta, mi az első teendő, ha valakit fel akar ébreszteni. De mégiscsak ő a főnök, nem? Joga van tudni.

Az étkezőből kifelé megállt a siló légzsilipje előtt, a hatalmas sárga ajtónál, amely elválasztotta őt a külvilágtól, ami nem is volt annyira szörnyű, mint ahogy azt elhitették vele. De az is lehet, hogy ő egyszerűen csak immunis volt. Gépek voltak a vérében, amelyek összefércelték, amikor lefagyasztották. Talán azok tartották életben odakint is. A légzsilip belső ajtajához lépett, és belesett az apró hajóablakon. Hirtelen rátörtek az emlékek arról a napról, amikor odabent volt. Az aktákat a hóna alá szorította, és megdörzsölte a kezét ott, ahol egyszer régen a húsába mart a tű, mély álomba küldve őt. Mi van odakint? A zárka rácsain beszűrődő fény meglebbent, amikor porfelleg szállt el odakint. Donald akkor gondolt először arra, milyen furcsa, hogy az egyes silóban is van kivetítő. Az itt lakók mind tudták, mit tettek a világgal. Miért kellett látniuk a hátrahagyott romokat?

Hacsak…

Hacsak nem pont azért, amiért a többi silóban is. Hogy idebent tartsa őket, hogy örökké ott lebegjen előttük, hogy a bolygó nem biztonságos a számukra. De mit is tudtak pontosan a silókon kívüli dolgokról? És hogyan is remélhetné valaki, hogy kimegy, és maga jár utána?

74

Napokig tartott, mire Donald mindent megtervezett, és összeszedte a bátorságát, majd újabb napokig, mire sikerült dr. Wilsonnal megbeszélnie egy találkozót. Addigra beszélt Erennek is arról, hogy talán a negyvenes silónak is köze van az eseményekhez. A puszta találgatásra is soha nem látott sürgés-forgás tört ki az egész silóban. Donald aláírta a bombázási hadművelet parancsát, bár ő maga sem tudta, pontosan mit ír alá. A siló alig használt szintjei – szintek, amelyeket korábbról jól ismert – feltámadtak. Néhány nappal később többen arról számoltak be, hogy hallották a morajt, és érezték a rengéseket, de Donald semmit nem érzett. Ő csak annyit vett észre belőle, hogy a mennyezetről valami újabb adag port rázott le, amely egyenesen az ő dolgain telepedett meg.

A dr. Wilsonnal való találkozás napján leosont a fő kriotartály-folyosóra, hogy kipróbálja a belépőkódját. Még mindig nem bízott a bő overallból és a más nevét hirdető azonosítóból álló álcájában. Egy nappal korábban találkozott valakivel az edzőteremben, aki még az első műszakjáról volt ismerős. Azóta az öntelt magabiztosság helyett megint inkább a lopakodást választotta. Végigsomfordált a fagyott testek között, és óvatosan beütötte a kódját a panelen. A Vészelhárító személyzet felirat fölötti lámpa zöldre váltott, és a zár kattogva kinyílt.

Donald körülnézett, hogy látja-e valaki, majd kinyitotta az ajtót, és bement.

A kicsiny kriokamrában alig néhányan fordultak meg az évszázadok alatt. Az egész hely csupán töredéke volt a többi fagyasztóteremnek, és mindössze egyetlen emelet mély volt. A helyiségbe lépve Donald látta maga előtt, ahogy a főterem körülöleli az apró szobát. Kicsiny dudor volt csupán a végtelenbe nyúló falakon, mégis itt lapult a legnagyobb kincs. Neki legalábbis.

A tartályok között elhaladva a fagyos arcokat figyelte. Csak homályosan emlékezett arra, amikor utolsó műszakja alkalmával lejött Thurmannel, így nem tudta a pontos helyet, de végül megtalálta. A kis képernyőre pillantva eszébe jutott, hogy legutóbb nem volt kíváncsi az új nevére, de most látta, hogy nincs is neki. Csak egy szám volt ott.

– Szia, hugi!

Ujjbegye felnyikordult az üvegen, amikor letörölte a fagyos párát. Szomorúan gondolt vissza a szüleire. Azon rágódott, Charlotte vajon mennyit tudott erről a helyről és Thurman terveiről azelőtt, hogy idehozták. Bízott benne, hogy semmit. Szerette azt hinni, hogy a húga kevésbé volt vétkes, mint ő.

Charlotte-ot látva eszébe jutott, amikor meglátogatta őt Washingtonban. A drága eltávját azzal töltötte, hogy Thurmannek kampányoljon, és meglátogassa a bátyját. Alaposan leteremtette Donaldot, amikor megtudta, hogy már két éve él Washingtonban, de még egyetlen múzeumot sem látott belülről. Nem számít, mennyire elfoglalt, akkor is megbocsáthatatlan, mondta. Ingyenes a belépés, ismételgette, mintha ez már önmagában is elég érv lenne.

Donald végül beadta a derekát, és együtt elmentek a Repülési és Űrmúzeumba. Emlékezett arra, ahogy sorban álltak. Aztán befelé menet látta, hogy a járdára a Naprendszer kicsinyített, méretarányos modelljét festették. A belső bolygók csupán néhány lépés távolságra voltak egymástól, de a Plútó elképesztően messze, a Hirshhorn Múzeumon is túl volt. Ahogy most a húga fagyott alakját nézte, ezt az emléket is ugyanilyennek érezte. Elképesztően messzinek. Távoli pont volt csupán.

Aznap délután Charlotte még a Holokauszt Emlékmúzeumba is elrángatta. Donald azóta kerülte azt a helyet, hogy Washingtonba költözött. Talán épp ezért kerülte az egész National Mall Nemzeti Parkot. Mindenki azt hajtogatta, hogy azt látni kell. El kell menned oda! – mondták. Az egy fontos hely!

Olyan szavakkal írták körül, mint a „hatalmas” és a „nyomasztó”. Azt mondták, ha látja, megváltozik az élete. Ezt mondták – de a szemük másról árulkodott.

Félelem fogta el a szívét, amikor a húga a lépcsőn felfelé vonszolta. Az épületet azért építették, hogy emlékeztesse az embereket, de Donald nem akart emlékezni. Akkorra már gyógyszerek segítettek elfelejteni a Rendelkezésben olvasott borzalmakat, hogy ne érezze azt, hogy a világ bármelyik percben elpusztulhat. Az olyan barbár tetteket, mint amiket az az épület rejtett, már eltemette a múlt, és az ember nem fogja többé kiásni és megismételni – ezt mondogatta magában.

A múzeum alapításának hatvanadik évfordulójára kitett komor jelek és zászlók még a falakon csüngtek. Egy új szárnyat is felavattak, ahol karók és drótok tartották egyenesen a facsemetéket, a levegőben pedig földszag terjengett. Donald emlékezett, ahogy egy turistacsoport távozott az épületből – az emberek a szemüket törölgették, és a tűző napot takarták szemük elől. Meg akart fordulni, el akart menekülni, de a húga szorosan fogta a kezét, és a bejáratnál álló férfi már rámosolygott. De legalább későre járt, így nem tudtak sokat maradni.

Donald most a koporsószerű tartályra támaszkodott, és gondolatban újra végigjárta a múzeumot. Kínzást és éhezést idéző képek fogadták. Az egyik szobában megszámlálhatatlan sok cipő. A falakon lévő képeken félbehajtott, meztelen testek, élettelen tekintetek, kilógó bordák és nemi szervek látszottak, és az emberhalmokat gödrökbe, földbe ásott lyukakba temették. Donald nézni is alig bírta. Próbált csak a buldózerre figyelni, a férfira, aki a gépet vezette, a higgadt tekintetére, ahogy a szájából kilógó cigivel koncentrál. Neki csak egy munka volt az egész. Azokon a képeken nem lehetett semmi megnyugtatót találni. És a buldózert vezető ember volt a legszörnyűbb.

Donald elosont a rettenetes bemutatóteremből, elveszítve húgát a sötétben. A múzeumban mindenütt olyan borzalmak várták, amelyek sosem történhetnek meg újra. A tömegsírokat az emberek a temetési szertartás tökéletes ellentétével, teljes közönnyel hordták tele. A látogatók csendben mentek egyik bemutatóteremből a másikba.

Donald A halál építészei című kiállításon próbált menedékre lelni, ahol tervrajzokra, ismerős dolgokra számított. Ehelyett egy szűk teremben találta magát, a falakon pedig mindenütt a mészárlás képei fogadták. Az a terem is legalább akkora szörnyűségeket tartogatott, mint a többiek. Az egyik falon olyan mozgalmakat mutattak be, amelyek tagadják a holokausztot, annak ellenére, hogy megtörtént.

A kiállított tervrajzok sora bizonyítékként szolgált. Ez volt a terem legfőbb célja. Bemutatni a megmaradt tervrajzokat, amelyek túlélték az őrült pusztítást és tisztogatást, amikor az oroszok körülvették őket. A tervek nagy részén Himmler aláírása szerepelt. Ott volt Auschwitz terve, a gázkamrák, minden világosan jelölve. Donald azt remélte, hogy a tervek megnyugtató látványt nyújtanak majd azok után, amiket a többi teremben látott, de aztán megtudta, hogy zsidó építészeket kényszerítettek a tervek elkészítésére. Saját kezükkel rajzolták meg az őket körülvevő falakat. Megrajzolták az épületet, amelyben később őket kínozták halálra.

Donald emlékezett, hogy a gyógyszeréért nyúlt, amikor a terem forogni kezdett vele. Arra gondolt, hogyan voltak képesek megtenni ezek az emberek, hogyan lehetséges, hogy látták, mit rajzolnak, mégsem tudták. Hát nem vették észre, mi célt szolgálnak?

Amikor kipislogta a könnyeit, rájött, hol is van. A takarosan elrendezett tartályok idegenek voltak számára, de a falak, a padló és a mennyezet nagyon is ismerős. Donald segített ennek a helynek a megtervezésében. Neki köszönhetően létezett. És amikor megpróbált elmenekülni, amikor szökni próbált, hiába kapálózott és kiabált, visszahozták. Rab lett a saját falai között.

A kinti panel sípolása elüldözte a komor gondolatokat. Megfordulva Donald látta, amint a vastag acél elfordult a férfikar vastagságú zsanérokon. Dr. Wilson, a műszak orvosa belépett. A homlokát ráncolta, amikor meglátta Donaldot.

– Uram? – szólt oda.

Donald érezte, ahogy egy csepp izzadság indul lefelé a fején. Szíve még mindig hevesen vert a kiállítás emlékétől. Forróságot érzett, bár látta maga előtt az apró felhőkben távozó levegőjét.

– Elfelejtette, hogy találkozót beszéltünk meg? – kérdezte dr. Wilson.

Donald megdörzsölte a homlokát, aztán tenyerét a nadrágjába törölte.

– Nem, nem. – Próbálta leküzdeni a remegést a hangján. – Csak nem figyeltem az időt.

Dr. Wilson bólintott.

– Láttam önt a monitoromon, sejtettem, hogy ez történt. – A Donaldhoz legközelebb eső tartályra nézett, és a tekintete elkomorodott. – Ismeri?

– Hm? Nem. – Donald elkapta a kezét, amit alaposan lehűtött a tartály. – Csak dolgoztam vele.

– Értem. Szóval, készen áll?

– Igen – szólt Donald. – Hálás vagyok, hogy segít felfrissíteni az emlékezetem. Jó ideje már annak, hogy a protokollt átvettem.

Dr. Wilson mosolygott.

– Hát persze. Épp az új reaktortechnikusért megyünk, aki most kezdi a negyedik műszakját. Csak magára várunk. – A folyosó felé intett.

Donald megpaskolta a húga tartályát, és mosolygott. Évszázadok óta vár. Egy-két nap már mit sem számít. Aztán kiderítik, pontosan mit is segített megépíteni. Majd ketten együtt kiderítik.

75

2313 – Második év

17-es siló

Jimmy nem bírta rávenni magát, hogy papírra írjon. Hegyekben állt a papír körülötte, de még a margókra sem mert felírni semmit. Az a sok lap szent és sérthetetlen volt számára. Azok a könyvek túl értékesek voltak. Így a nyakában lógó kulccsal és a 17-es számú szerver fekete hátlapjával tartotta számon a napokat.

Ez volt az ő silója, ő is tudta. Ezt a számot pecsételték a Rendelkezés belsejébe is. Ezzel a számmal jelölték a falra ragasztott lapot is, amelyen a silók szerepeltek. Tudta, hogy mit jelent ez. Ebben a világban talán ő maradt egyedül, de nem ez az egyetlen világ.

Lefekvés előtt minden este újabb vonalat karcolt a jókora szerver fekete oldalába. Mindig csak este jelölte be az eltelt napot. Elhamarkodott dolog lett volna mindjárt reggel megtenni.

A Projektet ostoba módon kezdte. Nem gondolta, hogy túl sok jel gyűlik össze, ezért a gép közepén kezdte a számolást, és túl nagy vonalakat húzott. Alig két hónapja tartott magányos élete, amikor elfogyott a hely, és látta, hogy fent kell folytatnia a számolást, míg végül kihúzta a már elkészült jelöléseket, és a szerver másik oldalán újrakezdte a naptárat. Ezúttal gondosan elrendezett, apró jeleket faragott. Négy vonás, aztán egy rajtuk keresztben, épp ahogy az anyja is számolta, hogy hány nap viselkedett jól. Hat ilyen egységet számolt egy hónapnak. Tizenkét ilyen sor és még öt vonás adott egy évet.

Amikor az utolsó vonást behúzta, hátralépett. Egy év a szerver oldalának felét tette ki. Nehéz volt elhinni, hogy eltelt egy év, hogy már egy éve él egyedül a szerverek alatti eldugott kis szinten. Tudta, hogy ez így nem mehet már sokáig. Már a gondolatba is elborzadt, hogy egyszer a többi szerver oldalán is rovátkákat kell látnia. Az apja azt mondta, hogy odabent tíz évre elég étel van kettő vagy négy embernek. Nem emlékezett, pontosan hányat mondott, de ez egyedül legalább húsz évet jelentett. Húsz évet. Kibújt a szerver mögül, és végignézett a szerverek során. A vastag acélajtó a folyosó végén magasodott. Tudta, hogy egyszer ki kell mennie. Begolyózik, ha nem teszi. Máris kezdett begolyózni. Minden nap pontosan ugyanúgy telt.

Az ajtóhoz lépett, és hallgatózott. Csend volt. Előfordult ilyen, de emlékeiben még hallotta a halk dübörgést. Arra gondolt, hogy talán beírhatná a négy számjegyet, és kileshetne. A legszörnyűbb érzés az volt, hogy nem láthatta, mi van a túloldalon. Amikor a kamerák felmondták a szolgálatot, Jimmy úgy érezte, mintha az egyik érzékszervét veszítette volna el. Egyre erősebb késztetést érzett, hogy kinyissa az ajtót, mintha résnyire nyitná az oly régen csukva tartott szemét. Egy éve számolja a napokat. A napokban pedig a perceket. Egy fiú csak eddig tud számolni.

Végül otthagyta a panelt. Nem jött még el az idő. Még voltak odakint rossz emberek, akik be akartak jutni, akik tudni akarták, mi van odabent, hogy ott miért van még áram, hogy kicsoda Jimmy.

– Nem vagyok senki! – szólt oda Jimmy, amikor összeszedte a bátorságát. – Senki!

Ritkán volt hozzá elég mersze. Csak ahhoz volt elég, hogy hallgassa, amint harcolnak azok, akiknél a többi rádió van. Ahhoz, hogy hallgassa a vitáikat, hogy a világában és a fejében zengjenek a sértő szavak és a hírek arról, hogy ki ölt meg kit. Az egyik csoport a farmokon dolgozott, a másik pedig a bányákból felfelé szivárgó talajvizet próbálta megfékezni, mielőtt az elárasztja a Gépészetet. Az egyik csoportnak fegyverei voltak, és mindent elragadott, amit a többi ember összekuporgatott. Egyszer egy magányos nő kiáltozott segítségért a rádióban, de hogyan segíthetett volna Jimmy? Úgy képzelte, hogy több százan lapulnak még odakint apró zugokban, akik időnként harcoltak és egymást gyilkolták. De lassan vége lesz. Vége kell, hogy legyen. Még egy nap. Talán egy év. Örökké mégsem harcolhatnak, vagy igen?

Talán igen.

Az idő furcsa társsá vált. Olyan kísérő volt, amiben hittek, de nem látták. Az sem volt biztos, hogy telik-e egyáltalán. A lépcsőház nem halványult el estére, és éjszakára nem volt lámpaoltás. Nem lehetett felmenni, és a napkeltéből megmondani, hogy reggel van. Csupán számok maradtak a számítógép képernyőjén, amelyek olyan lassan számoltak, hogy az ember beleőrült. A számok ugyanolyanok voltak nappal és éjszaka. Nagyon oda kellett figyelni, hogy tudja az ember, eltelt egy nap. De Jimmy a számolásból tudta, hogy még él.

Arra gondolt, hogy lefekvés előtt kergetőzhetne a szerverteremben, de előző este is azt csinálta. Aztán az jutott eszébe, hogy a konzerveket olyan sorrendbe rendezhetné, ahogy meg akarja enni őket, de már a következő három hónapra sorban álltak az ételek. Gyakorolt célozni, olvasott könyveket, babrált a számítógéppel, kitakaríthatott, de most egyik sem tűnt túl vonzó lehetőségnek. Végül arra jutott, hogy bemászik az ágyba, és addig bámulja a plafont, amíg a számok azt nem mutatják, hogy már holnap van. Aztán majd kitalálja, mit csináljon aznap.

76

Teltek a hetek, gyűltek a vonások, és a Jimmy nyakában lógó kulcs hegye kezdett elkopni. Reggelre úgy feldagadt a szeme, mintha álmában sírt volna. Fogta a reggelijét – egy konzerv őszibarackot és egy ananászt –, és felvitte, hogy a nagy acélajtónál fogyassza el. Levette a puskáját, leült, hátát a nyolcas számú szervernek vetette, és élvezte, ahogy a szorgos masina melegíti.

A puskán eltartott egy darabig kiigazodni. Az apja elvitte azt, amelyik meg volt töltve, és amikor Jimmy megtalálta fegyverekkel és lőszerrel teli ládákat, komoly fejtörést okozott neki a fényes töltények behelyezése a gépbe. A feladatból Projektet csinált, ahogy annak idején apja is tette azt a mindennapi tennivalóival. Kisgyermekkorától azt látta, ahogy az apja szétszereli a számítógépeket és más elektromos eszközöket, majd gondosan elrendezve szétpakolja az alkatrészeket – minden csavart és anyát, az alátéteket visszatéve a csavarra –, hogy később mindent megtaláljon. Jimmy ugyanezt tette az egyik fegyverrel. Aztán egy másikkal is, amikor az első darabjait véletlenül szétrúgta a bakancsával.

A másodiknál már látta, hova jut a lőszer, és hogy kerül oda. A tölténytartó rugója nagyon merev volt, és csak nehezen lehetett tölteni. Később a P betűs könyvben megtalálta a „puska” szót, és megtudta, hogy a tölténytartót tárnak hívják. Ez persze csak hetekkel azután történt, hogy magától rájött a szerkezet működésére, amire a mennyezeten éktelenkedő lyuk emlékeztetett.

A puskát az ölébe vette, keresztbe fektette a combján, és a nyelével tartotta egyensúlyban a konzervet. Az ananász volt a kedvence. Mindennap evett belőle, és szomorúan látta, hogy szörnyen megcsappant a készlete. Azelőtt sosem hallott erről a gyümölcsről, de az egyik könyvben talált róla leírást. Az ananász felkutatásával lélegzetelállító kaland kezdődött a könyvek között. A Te kezdetű könyvben rátalált a „tengerpart” szóra, onnan eljutott az Oc könyvben az „óceán” bejegyzéshez. Ez utóbbi elképzelhetetlen méretekről írt. Aztán a H betűnél megtalálta a „hal” szót. Felfedezései során az evésről is megfeledkezett, míg végül a kicsiny szobát a matraca körül mindenütt nyitott könyvek és üres konzervdobozok borították. Egy hétig tartott, mire rendet rakott. Azóta viszont számtalanszor merült el újra hasonló utazásokban.

Elővette a zsebéből a rozsdás konzervnyitóját és a kedvenc villáját, majd nekilátott a doboz felnyitásának. Hallotta a szokásos pukkanó hangot, amikor először belevágott a bádogba. Már tudta, hogy ha valamelyik doboz nem pukkan, akkor annak tartalmát ne egye meg. Szerencsére a vécék még működtek akkor, amikor ezt a leckét megtanulta. Nagyon hiányoztak neki.

Minden szem barackot alaposan kiélvezett, majd leitta róluk a levet. Nem tudta biztosan, hogy meg kell-e inni – a címke erről nem mondott semmit –, de a lé volt a kedvence. Megragadta az ananászt és a nyitót, és épp a pukkanást hallgatta, amikor a nagy acélajtó billentyűzete sípolni kezdett.

– Korán jöttetek – suttogta a látogatóinak. Letette a konzervet, lenyalta a villáját, és a mellényzsebébe csúsztatta. Hónaljához támasztotta a puskát, és csendben figyelte, hogy mozdul-e az ajtó. Ha megmozdul, azonnal tüzet nyit.

Négy sípoló hang nyugtázta a beírt számokat, majd berregés jelezte, hogy a kód nem jó. Jimmy szorosabban markolta a fegyverét, amikor a következő próbálkozás hangjait hallotta. A panel képernyőjén csak négy számnak volt hely. Ez összesen tízezer próbálkozást jelentett, a négy nullát is beleszámolva. Az ajtó három próbálkozást fogadott el, majd egy teljes napig várni kellett. Jimmy már nagyon rég megtanulta ezt. Mintha még az anyja tanította volna a szabályt, de az lehetetlen volt.

Kivéve, ha álmában tette.

Hallgatta, amint bepötyögik az utolsó számot, majd az ismerős berregés következett. Még egy számot kihúzhattak, Jimmynek egyre kevesebb ideje maradt. A helyes kód tizenkettő-tizennyolc volt. Jimmy már azért is kárhoztatta magát, hogy a kódra gondolt; csendben várt, még szorosabban markolva a fegyvert. De a gondolatot nem lehet hallani. Csak akkor hallják az embert, ha beszél. Sokszor elfeledkezett erről, hiszen a saját gondolatait mindig hallotta.

A napi harmadik próbálkozás következett, és Jimmy már nagyon várta, hogy befejezhesse az ananászkonzervét. Állandó reggeli teendő volt ez neki meg a kintieknek: minden reggel három próbálkozás. Ijesztő ugyan, de ennyi volt az összes kapcsolata más emberekkel, és legalább volt benne rendszeresség. A mögötte lévő szerveren számolgatott. Úgy gondolta, 0000-val kezdték, és felfelé haladnak. Napi három próbálkozással ez azt jelentette, hogy a 406. nap második próbálkozása kinyitja az ajtót. Addig már kevesebb mint egy hónap maradt.

De ez a logika nem vett mindent számításba. Állandóan rettegett attól, hogy talán kihagytak néhány számot, hogy máshol kezdték, vagy hogy összevissza írják be a számokat, és egyszer szerencséjük lesz. Jimmy azt is tudta, hogy több kód is nyitja az ajtót. És mivel nem figyelt, amikor az apja megváltoztatta az övét, nem tudott nagyobb számra váltani. De mi van akkor, ha azzal csak közelebb hozná őket? Talán 9999-ről indultak. Alacsonyabb számot is megadhatna, abban a reményben, hogy azt már próbálták, de mi van, ha azt még nem próbálták? Sokkal rosszabb lett volna változtatni, és azzal beengedni őket, mint várni, és így meghalni. De Jimmy nem akart meghalni. Nem akart meghalni, de nem akart ölni sem.

Ilyen dolgokon járt az agya, amikor az utolsó négy számot bebillentyűzték. Mikor aznap harmadszor is megszólalt a panel berregése, Jimmy leengedte a puskáját. A combjába törölte izzadt tenyerét, és felvette az ananászt.

– Sziasztok, ananászok! – suttogta. Fejét az öléhez hajtotta, beleszúrt a konzervbe, és hallgatózott.

Az ananászok válaszoltak. Azt suttogták, hogy nyugodtan megeheti őket.

77

Jimmy idővel arra a megállapításra jutott, hogy az élet gyakorlatilag nem más, mint étkezések és bélmozgások végtelen sorozata. A sorba némi alvás is keveredett, de az nem kívánt különösebb erőfeszítést. Akkor tanulta meg a Világ ezen hatalmas Szabályát, amikor nem jött több víz. Az ember tudomást sem vesz a bélmozgásáról, amíg a víz szépen folydogál. Ha viszont nem jön többé, akkor másra sem tud gondolni.

Jimmy eleinte a szerverterem azon sarkát használta, amely a legmesszebb esett az ajtótól. Amíg a csapból folyt víz, abba pisilt, de aztán az is kiapadt, és egyre büdösebb lett. Amikor ez történt, rákötötte a víztárolóra. A Rendelkezés mondta meg neki, hogy melyik oldalon találja a megoldást, és mi a teendő. Szörnyen unalmas egy könyv volt, de ilyenkor jól jött. Jimmy úgy vélte, talán épp ez a könyv lényege. Tudta, hogy a víztároló vize sem tart örökké, ezért igyekezett minél többet meginni a konzervek alján lévő léből. Utálta a paradicsomlevest, de mindennap leküzdött belőle egyet. Még a vizelete is narancssárga lett tőle.

Jimmy egyik reggel épp egy almakonzervből itta ki az utolsó cseppeket, amikor megérkeztek az emberek, hogy kipróbálják az aznapi három kódjukat. Olyan gyorsan történt az egész. Négy szám, majd a panel sípolt. Nem berregett. Nem vakkantott, nem sikoltott, nem volt mérges. Csak sípolt. És az oly régóta vörös fény – Jimmy emlékeiben nem is élt már másmilyen szín – rémisztő zöld színben ragyogott fel.

Jimmy összerezzent. A kinyitott konzerv a térdéről a földre hullott, és a lé mindenfelé szétfröccsent. Két nappal korábban történt. Két nappal korábban.

A hatalmas acélajtó mögül hangokat hallott. Eldobta a villáját, és a puskához kapott. Kibiztosítani. Egy mozdulat a hüvelykujjával, kattanás, egy koppanás az ajtó felől. Hangok, hangok. Izgatottság az egyik oldalon, rettegés a másikon. Vállához támasztotta a fegyvert, és átkozta magát, amiért nem gyakorolt tegnap. Holnap. Holnap akart készülni. Két nappal korábban jöttek.

Amikor az ajtó recsegni kezdett, Jimmy azon törte a fejét, hogy elmulasztott-e egy-két napot. Egyszer beteg lett, még láza is volt. Egyszer olvasás közben elaludt, és amikor felébredt, nem tudta biztosan, milyen nap van. Talán elmulasztott egy napot. Vagy a folyosón lévő emberek kihagytak egy számot. Az ajtó lassan résnyire nyílt.

Jimmy nem állt készen. Tenyere csúszott a puskán, szíve a torkában dobogott. Olyan volt ez, mint amikor nagyon számít valamire az ember. Annyira számít rá, annyira koncentrál, mint amikor egyre nagyobbra és nagyobbra fúj egy műanyag zacskót; figyeli, amint a szeme láttára duzzad meg, és tudja, hogy mindjárt kidurran. Tudja, számít rá, de amikor megtörténik, úgy megijed, mintha teljesen váratlanul érte volna.

Ez is ilyen volt. Az ajtó szélesebbre nyílt. Egy ember volt a túloldalon. Egy ember. És egy szívdobbanásnyi időre Jimmy újra végiggondolta az egyévnyi tervezést, az oly hosszú rettegést. Itt volt valaki, akivel beszélgethetett, akit meghallgathatott. Valaki, aki néha átveszi a csavarhúzót és a kalapácsot most, hogy a konzervnyitó eltörött. Valaki, akinek talán van saját konzervnyitója. Partner a Projektekben, ahogy az apja mondaná…

Egy arc. Egy gonoszan mosolygó férfié. Egy év tervezés, gyakorlás üres konzerveken, fülzúgás és újratöltés, a fegyvercső tisztogatása és olvasás – és most egy emberi arc a résnyire nyitott ajtó mögött.

Jimmy meghúzta a ravaszt. A cső megugrott felfelé. És a gonosz mosoly elolvadt: döbbenet és bánat vette át a helyét. A férfi a földre rogyott, de mögötte ott jött a következő, aki berontott a terembe, kezében valami feketét szorongatva.

És a cső megrándult újra és újra, Jimmy szeme minden dördülésnél pislogott. Három lövés. Három golyó. A berontó ember egyre csak jött előre, ugyanolyan arccal, ám a harag az ő arcáról is eltűnt, amikor elbukott, amikor alig néhány lépésre összerogyott.

Jimmy a következő emberre várt. Hallotta a hangját odakint, amint káromkodik. Az első ember még mozgott. A konzervdoboz is még jó ideig csak táncol és táncol, miután eltalálták. Az ajtó nyitva volt, átjárót nyitva a kint és a bent között. A férfi, aki kinyitotta az ajtót, felemelte a fejét, és a bánatnál is rosszabb látszott az arcán. Jimmy hirtelen az apját látta. Az apját, aki az ajtó előtt fekszik, és a folyosón haldoklik. Nem értette, miért látja ezt.

A káromkodás elhalkult. A folyosón a férfi távolodott, és Jimmy most először vett levegőt azóta, hogy az ajtó billentyűzete felsípolt, és a lámpa zöldre váltott. Nem volt pulzusa; csak egyetlen hosszú szívdobbanás volt, amely nem akart megállni. Monoton zúgás, mint ami a szerverekből szűrődik ki.

Hallotta, ahogy a férfi eloldalog, és tudta, hogy most be tudja zárni az ajtót. Felkelt, megkerülte az embert, aki a szerverteremben esett össze, élettelen kezében még mindig egy pisztolyt szorongatva. Jimmy leengedte a fegyverét, és vállal az ajtónak támaszkodott, amikor eszébe jutott a holnap, az aznap éjjel vagy a következő óra.

Az elmenekülő férfi tudta a számot. Magával vitte.

– Tizenkettő-tizennyolc – suttogta Jimmy.

Kidugta a fejét a résen, hogy gyorsan körülnézzen. Még látta, amint egy férfi befordul egy irodába. Egy pillanatig még látszott a zöld overallja, aztán már csak a végtelenül hosszú és elképesztően fényes folyosó.

Az ajtó előtt haldokló férfi hörögve vonaglott. Jimmy nem törődött vele. Karjának szorította a puskát, és megtámasztotta, ahogy gyakorolta. Az apró irányzékok egy vonalban álltak, és egyenesen az iroda ajtajának szélére mutattak. Jimmy azt képzelte, hogy egy leveseskonzerv lebeg ott a folyosón. Próbált nyugodtan lélegezni, és várt. A hörgő ember a küszöb másik végén közelebb mászott, tenyere véres nyomokat hagyott a padlón. Jimmy nyomasztó fájdalmat érzett az agyában, egy régi seb szakadt fel az emlékei közt. Ahogy az ürességbe célzott a folyosó felé, az anyja és az apja jutott eszébe. Egy része tudta, hogy elmentek, hogy olyan helyre mentek, ahonnan soha nem térnek vissza. Az irányzékok szétcsúsztak, ahogy a keze remegni kezdett.

A férfi egyre közelebb kúszott a lábához. A hörgés sziszegéssé vált. Jimmy lepillantott, és látta, hogy vörös buborékok bugyognak elő az ember szájából. Szakálla dúsabb volt, mint Jimmynek, és csöpögött belőle a vér. Jimmy levette róla a tekintetét. Újra a folyosót fürkészte, amerre a fegyver csöve is nézett, és számolni kezdett.

Harminckettőnél tartott, amikor erőtlen ujjakat érzett a bakancsa köré csavarodni.

Ötvenegynél tartott, amikor egy fej bukkant elő előtte, mint valami álnok leveskonzerv.

Jimmy behajlította az ujját. Ütést érzett a vállán, a folyosó vége pedig vörösbe borult.

Egy pillanatig várt, mély levegőt vett, majd elhúzta a bakancsát a kéztől, amely a bokájáért nyúlt. Vállát a veszélyesre kitárt ajtónak vetette, és nyomta. A zárak kattogó-zörgő hangja visszhangzott a folyosón. Jimmy csak elfojtva hallotta. Puskáját a földre ejtette, és az arcát a tenyerébe temette, miközben néhány lépésre tőle egy férfi az utolsókat rúgta. Bent a szerverteremben. Jimmy csak sírt, miközben a billentyűzet boldogan csiripelt, majd elhallgatott, türelmesen várva a holnapot.

78

2345

1-es siló

Csupa ismerős írótömb lógott a falon dr. Wilson irodájában. Donald emlékezett, hogy színlelt ünnepélyességgel ő maga is firkantott alá azokból. Emlékezett, hogy egyszer saját magát írta ki, engedélyt adva önmaga mélyhűtésére. Kényelmetlenül érezte magát, amikor arra gondolt, hogy mit tenne, ha ott helyben alá kellene írnia egyet. Mit írna? Egész biztosan remegne a keze, miközben valaki más nevét leírná.

Az iroda közepére állított hordágy kellemetlen emlékeket ébresztett. A friss lepedő katonás rendben volt ráhajtogatva, és csendben várta a következőt, akit altatni kell. Dr. Wilson a számítógépén ellenőrizte, hogy kit kell felébreszteni, az asszisztensei pedig előkészültek. Egyikük két kanál zöld port kevert egy adag meleg vízhez. Donald a szoba másik végéből is érezte a koktél szagát. Már a gondolattól is fintorgott, de közben alaposan megfigyelte, hogy melyik szekrényből vették ki a port, mennyit szedtek belőle, és jól kifaggatta dr. Wilsont.

A másik asszisztens tiszta takarót vett elő, és az egyik tolószékre terítette. Elővettek egy papírköntöst is. Ellenőrizték egy elsősegélydoboz tartalmát: kesztyű, gyógyszerek, géz, kötszer, ragasztószalag. Az egész folyamat csendben, a lehető leghatékonyabban zajlott. Donaldot a konyhai pult mögött állókra emlékeztette, akik ugyanilyen berögzült mozdulatokkal szolgálják fel a reggelit.

Még egyszer ellenőrizték a felébresztendő személy számát. A reaktortechnikus, csakúgy, mint Donald húga, nem volt más, csak egy szám, egy tartály koordinátája, egy cella a táblázatban. Nem mintha a kitalált nevek jobbak lettek volna. Donald hirtelen azt is látta, milyen könnyű is összecserélni két számot. Figyelte, ahogy kitöltik a papírokat – nem volt szükség az aláírására –, majd bedobják őket egy dobozba. Ez volt az eljárás azon része, amellyel nem kellett foglalkoznia. Amit ő tervezett, annak nem lesz nyoma.

Dr. Wilson ment ki elsőként az ajtón. Az asszisztensek követték a fontos felszerelésekkel felpakolt tolószékkel, Donald pedig mögöttük haladt.

A technikus két emelettel lejjebb volt lefagyasztva, tehát lifttel kellett menniük. Az egyik asszisztens egykedvűen azt is megemlítette, hogy már csak három napja van hátra a váltásig.

– Jó neked! – irigykedett a másik.

– Igen, úgyhogy csak óvatosan a katéteremmel – válaszolta, és még dr. Wilson is jót nevetett a viccen.

Donald még csak el sem mosolyodott. Azon járt az esze, vajon milyen lesz az utolsó műszak. Úgy tűnt, mindenki csak a jelennel foglalkozik. Várták az éppen aktuális váltás végét, és rettegtek a következő kezdetétől. Washingtonban látott ilyet, ahol minden munkatársa azért imádkozott, hogy kibírja a következő ciklusig, bár viszolygott attól, hogy újra elinduljon a tisztségért. Donald is ebbe a csapdába esett.

A liftajtók mögül egy másik hűvös folyosó bukkant elő. Itt voltak a műszakok dolgozói; a siló szolgálatra váró dolgozóit két teljesen ugyanolyan emeleten helyezték el. Dr. Wilson átvezette őket az egyiken, és kinyitotta jobbról a harmadik ajtót. A teremben alvó testek feküdtek, ameddig a szem ellátott.

– Húszat egyenesen, négyet jobbra – mondta dr. Wilson, mutatva az irányt.

A kiszemelt tartályhoz mentek. Donald most először látta az eljárás ezen részét. Segédkezett már mások lefagyasztásában, de felébresztésben még nem. Victor testének elhelyezése pedig valami egészen más volt. Temetés.

Az asszisztensek a tartály körül serénykedtek. Dr. Wilson az irányítópanelnél térdelt, majd megállt, felnézett Donaldra, és várt.

– Ó, igen – szólalt meg Donald. Letérdelt, és az orvos háta mögül figyelt.

– A folyamat nagy része automatizált – ismerte be zavartan az orvos. – Igazság szerint, ha egy betanított majmot állítanának a helyemre, az sem tűnne fel senkinek. – Hátrapillantott Donaldra, miközben bebillentyűzte a kódját, és megnyomott egy piros gombot. – Olyan vagyok én is, mint maga, Pásztor. Arra az esetre vagyok itt, ha valami balul sül el.

Az orvos mosolygott. Donald nem.

– Kell egypár perc, mire a tartály fedele kinyílik. – Megpaskolta a kijelzőt. – A hőmérséklet itt fel fog menni harmincegy fokra. Amikor ez a lámpa villog, befecskendezést kap a véráramba.

A lámpa villogni kezdett.

– Milyen befecskendezést? – kérdezte Donald.

– Nanobotokat. A fagyasztás megölne egy sima embert, gondolom, ezért is volt törvénytelen.

Egy sima embert. Donald arra gondolt, mi az ördög lehet benne. Felemelte a tenyerét, és szemügyre vette a vörös foltokat. Egy dombon lefelé bukfencező kesztyű képe villant be előtte.

– Huszonnyolc – szólt az orvos. – Harmincnál kinyílik a fedél. Ilyenkor vissza szoktam tekerni a számlálót, nem várok vele a végéig, hogy el ne felejtsem. – Elfordította a hőmérséklet-kijelző alatti kapcsolót. – Ettől nem áll le a folyamat. Ha elindították, mindenképpen végigmegy.

– És ha valami gond van? – érdeklődött Donald.

Dr. Wilson a homlokát ráncolta.

– Mondtam már. Azért vagyok itt.

– De mi van akkor, ha magával történik valami? Vagy éppen nem ér rá?

Az orvos elgondolkodva vakargatta a fülcimpáját.

– Azt tanácsolnám, hogy fagyasszák vissza, amíg ide nem érek. – Nevetett. – Persze a nanók talán mindent megoldanának nélkülem is. Ha lecsavarta a hőmérsékletet, utána már csak arra kell figyelnie, hogy visszazárja a fedelet. Bár nem tudom, hogyan fordulhatna elő ilyesmi.

De Donald tudta. Figyelte, ahogy a hőmérséklet felkúszik huszonkilencre. A két asszisztens előkészült, míg ők arra vártak, hogy kinyíljon a tartály. Az egyikük kipakolta a törülközőt, a takarót és a papírköntöst. Az elsősegélydoboz kinyitva várt a tolószékben. Mindkét férfin kék gumikesztyű volt. Egyikük kihúzta a ragasztószalag végét, és a tolószék kartámlájára akasztotta. Egy csomag gézt már előre kibontottak, a keserű italt pedig jól összerázták.

– És az én kódom is elindítja a folyamatot? – kérdezte Donald, miközben azon törte a fejét, mit hagyott még ki.

Dr. Wilson felnevetett. Kezét a térdére támasztotta, és nehézkesen feltápászkodott.

– Szerintem a maga kódja még a légzsilipet is nyitja. Van olyan, amihez magának nincs hozzáférése?

Kesztyű csattant egy kézfejen. A tartály felszisszent, amikor a zár kioldott.

Az igazsághoz, gondolta magában Donald. De úgy tervezte, hogy hamarosan ahhoz is hozzájut.

A fedél résnyire kinyílt, az egyik asszisztens pedig teljesen felnyitotta. Egy helyes fiatalember feküdt odabent, arca megrándult, amikor magához tért. Az asszisztensek munkához láttak, és Donald próbált minden apró részletet megjegyezni. Egyre csak a húgán járt az esze, ahogy egy feljebb lévő folyosón szunnyad, és rá vár.

– Ha bevittük az irodába – magyarázta dr. Wilson –, ellenőrizzük a létfontosságú szerveit, és mintát veszünk az elemzéshez. Ha van valamijük a tárolóban, felküldök egy fiút, hogy hozza le a cuccokat.

– Tároló? – Donald figyelte, ahogy kihúzzák a katétert, ahogy a tű kicsúszik a karból. Gézzel és ragasztószalaggal fedték le a sebet, miközben a tartályban fekvő férfi szívószálon át, fintorogva szürcsölte a keserű löttyöt.

– Személyes dolgok. Amiket az előző műszakról félretettek. Azokat lehozzuk nekik.

Az asszisztensek papírköntöst adtak a férfira, majd erőlködve kiemelték a gőzölgő tartályból. Donald elvette az elsősegélydobozt, és megfogta a tolószéket. A takaró már rá volt terítve. Miközben a férfit a tolószékbe segítették, Donald esze a Műszak feliratú csomagon járt, amelyet az ágyán hagytak, és amelyben Thurman személyes tárgyai voltak. A zacskón is egy olyan szám szerepelt, amilyen Anna levelében. Az a szám az üzenetben nem dátum volt.

És akkor hirtelen összeállt a kép. A Zár szó el volt gépelve. Próbálta elképzelni, hol lehet a Z és a T betű a billentyűzeten, hogy el lehetett-e így gépelni. Az üzenetet kapkodva gépelték be. Anna nem zárra, hanem tárra gondolt? Egy tárolóra?

A nyomok hirtelen értelmet nyertek a fagyos helyiségben, és Donald egy pillanatra a húgáról is teljesen elfeledkezett. Más szunnyadó szellemek suttogása töltötte meg az elméjét.

79

Donald segített felvinni a kába férfit az orvosiba, míg az egyik asszisztens kitörölte a tartályt. Mivel nem volt kíváncsi dr. Wilsonra, amint leveszi a mintákat, önként jelentkezett, hogy elhozza a technikus személyes dolgait. Az egyik asszisztens útmutatásai alapján elindult a siló szívében rejtőző egyik raktárszintre.

Összesen tizenhat raktárszint volt, a fegyvertárat leszámítva. Donald belépett a liftbe, és megnyomta az ötvenhetedik emelet kopott gombját. A reaktortechnikus azonosítószámát felírták neki egy darab papírra. Az Anna levelében lévő számra pontosan emlékezett. Azt hitte, dátum, hogy 2039. november 2-áról van szó. Így legalább könnyű volt megjegyezni.

A lift lassan megállt, Donald pedig kilépett a sötét folyosóra. Tenyerével a falon lévő villanykapcsolók után kutakodott. A mennyezeti villanykörték pislákolva életre keltek, a távolból pedig kattanás jelezte, ahogy az ősi transzformátorok és relék munkához láttak. Magas polcok tárultak a szeme elé, amikor felgyúltak a fények, először a távolban, majd közelebb, majd jobbra, mintha valami mozaik darabjai álltak volna össze véletlen sorrendben. A szekrények a terem legvégén, a polcok mögött voltak. Donald megkezdte a hosszú sétát, miközben az utolsó villanykörték is magukhoz tértek.

Az égig érő, légmentesen zárt műanyag dobozoktól roskadozó acélpolcok szinte maguk alá temették Donaldot. Úgy érezte, mintha a feje fölé tornyosulnának. Arra számított, hogy ha felnéz, a tornyok úgy érnek össze messze odafent, mint a vasút sínjei a távolban. Rengeteg doboz várt jelöletlenül arra, hogy az eljövendő műszakok dolgozói tárgyakkal töltsék meg. Az a sok jegyzet, amit ő és Anna írtak a legutóbbi műszakkor, bizonyára hasonló műanyag edényekben végezte. Valahol egy doboz őrizte a negyvenes siló és a körülötte lévő létesítmények történetét. A lapok mesélnek a tizennyolcasról és Donaldról, aki megpróbálta megmenteni őket. És talán nem kellett volna. Mi van, ha ez a jelenlegi káosz, ez az elkóborolt takarító valahol az ő hibája is?

Közben ládák mellett haladt el, amelyek dátum, siló vagy név szerint voltak sorba rendezve. Voltak átjárók is a polcok között, keskeny járatok, amelyeken épp átfért a kis kocsi, amin kitolták a papírokat és a jegyzetfüzeteket, majd visszahordták őket, amikor a ráírt tintától egy picit nehezebbek lettek. A klausztrofóbiás érzések enyhülni kezdtek, amikor Donald végre kiért a polcok közül, és elérte a terem túlsó falát.

Hátrapillantott, hogy lássa, mennyit jött, és hirtelen látta maga előtt, amint minden lámpa kialszik, és többé nem talál el a lifthez. Talán csak körbe-körbe botorkálna, míg végül szomjan hal. A lámpákra pillantva érezte, milyen törékeny is odabent, mennyire az elektromosságra és a fényekre van utalva. Ismerős félelem fogta el, a rettegés attól, hogy egy sötét teremben ragad. Az egyik szekrénynek támaszkodva kifújta magát. Amikor a kendőjébe köhögött, emlékeztette magát, hogy a halál nem is a legrosszabb eshetőség.

A pánik alábbhagyott, leküzdötte a késztetést, hogy visszarohanjon a lifthez, és belépett a szekrények sorai közé. Több ezer szekrény állt sorban. Némelyik egészen kicsi volt, postaláda méretű, talán hat-hét hüvelyk széles, és a sorok méretéből ítélve olyan mély, hogy a karja épp befér. Anna számát motyogta magában. Erskine szekrénye is valahol itt van, és Victoré is. Azon töprengett, vajon ők rejtegetnek-e itt valamit, és arra gondolt, hogy egyszer visszajön, és utánanéz.

A tárolók száma csökkent a sorok között lefelé haladva. Az első két számjegy messze volt még Annáétól. Az egyik összekötő folyosóra befordulva elindult megkeresni a megfelelő sort, és talált egy olyat, ahol 43-assal kezdődött a számozás. A saját azonosítója 44-gyel kezdődött, talán az ő szekrénye sincs messze.

Úgy sejtette, hogy a saját tárolóját üresen találja, de valamiért csak a saját azonosítójára tudott gondolni. Soha semmit nem vitt magával egyik műszakból a másikba. A számok sorban követték egymást, míg végül kicsiny fémajtó előtt találta magát, amelyen a saját azonosítója, Troy száma állt. Nem volt kilincs az ajtón, csak egy gomb. Ököllel nyomta be, attól tartva, hogy ujjlenyomat-olvasó vagy valami hasonló ördögi szerkezet van rajta. Mit gondolnának, ha látnák, hogy Thurman ennek az embernek a szekrényében kutakodik? Könnyű volt elfeledkezni erről a csalásról. Mindig volt egy pillanatnyi késés, amikor hallotta a szenátor nevét, aztán rájött, hogy hozzá beszélnek.

A szekrény halk sóhajjal nyílt ki, majd hosszú ideje nem használt zsanérok nyikorgása következett. A sóhaj emlékeztette Donaldot arra, hogy odalent minden – a dobozok, az edények és a szekrények is – légmentesen zárható. Mindent védtek még a jó, normális levegőtől is. Még az általuk kilégzett levegő is káros volt, hiszen olyan láthatatlan dolgokat tartalmazott, mint a korrozív oxigén és a falánk molekulák. Az egyetlen különbség a jó és a rossz levegő között az, hogy milyen sebességgel pusztít. Az emberek túl keveset éltek ahhoz, hogy lássák ezt a különbséget.

Legalábbis régebben, gondolta magában, amikor a szekrénybe nyúlt.

Meglepő módon nem volt üres. Műanyag zacskó volt benne, légmentesen lezárva, mint Thurman csomagja. Csak ezen a csomagon az Örökség és nem a Műszak szó állt. A zacskóban egy barna szövetnadrág és egy piros ing lapult. A ruhadarabok láttán emlékek rohanták meg Donaldot. Arra az emberre emlékeztették, aki valaha volt, és a világra, amelyben egykor élt. Megdörzsölte a légmentesen zárt zacskót, majd körülnézett a folyosón.

Miért tartották meg ezeket? Hogy abban az öltözékben mászhasson elő a földből, amelyben alászállt? Mint egy kibotorkáló rab, aki a napsütésben hunyorogva néz körül ódivatú hacukájában? Vagy azért volt meg, mert a silóban a raktár és a lomtár egyazon dolgot jelentette?

Közvetlenül fölötte két teljes emeleten sorakozott az újrahasznosíthatatlan szemét, amit addig préseltek kockákba, amíg kemény nem lett, mint a vas, majd égig érő halmokba pakolták. Hova máshova tehették volna a szemetet? Fúrjanak egy lyukat a földbe? Ők maguk is egy lyukban éltek.

Donaldnak ilyesmiken járt az esze, miközben a zacskóval matatott, és végre kinyitotta a csomagot. Föld és fű halvány szaga tört elő, rég elmúlt napokat idézve. Ahogy széthúzta a zacskót, a betóduló levegőtől szinte életre keltek a ruhái. Késztetést érzett arra, hogy belebújjon a régi holmikba, és úgy tegyen, mintha az a világ még mindig létezne. Végül mégis úgy döntött, visszateszi a zacskót a szekrénybe, amikor valami fényesre lett figyelmes – sárga villanással találkozott a tekintete.

Donald a ruhái között matatva megtalálta a jegygyűrűjét. Amikor kifelé húzta, valami keményet érzett a nadrágjánál. Kivette a gyűrűt, majd újra a zacskóba nyúlt, és a ruháit tapogatta. Mi volt még nála aznap? Nem a gyógyszerek. Azokat elhagyta, amikor elesett. Nem is a négykerekű motor kulcsai, azokat Anna vette el tőle. A saját kulcsai és a pénztárcája a zakójában voltak, de az nem jutott le vele a föld alá…

A telefon. Donald a nadrágja zsebében megtalálta a telefonját. Az apró tárgy súlya, a fémborítás íve tökéletesen kézre esett. Visszatette a zacskót a szekrénybe, overallja zsebébe csúsztatta a gyűrűjét, és megpróbálta bekapcsolni a régi telefonját. Az persze nem sikerült. Réges-rég halott volt. Már akkor sem működött rendesen, amikor Helennel elveszítették egymást.

Donald reflexből tette zsebre a telefont – olyan megszokás volt ez, amit még ennyi idő sem tudott kiölni. A zsebében megérezte a gyűrűjét, kivette, megnézte, hogy felmegy-e még az ujjára, és Helenre gondolt. A Helennel kapcsolatos gondolatok végül Mickre terelődtek, és arra, hogy közös gyermekeik voltak. Keserűség és émelygés fogta el. Ruháit visszatömködte a tároló mélyére, bezárta az ajtót, lehúzta a gyűrűt, és zsebre tette a telefonja mellé. Sarkon fordult, és folytatta Anna szekrényének felkutatását. Ráadásul még a technikus holmiját is elő kellett kerítenie.

A szekrények sorai között sétálva valami ott motoszkált benne, valami összefüggés, amit nem tudott nyakon csípni.

Az egyik oldalon a raktár egyik szeglete még mindig sötétbe burkolózott egy kiégett izzó miatt. Donaldnak a negyvenes siló jutott eszébe, és a sötétség, amely az előző műszakjában terjedt. Bármi is történt ott, Eren véget vetett neki. Ledobatott egy bombát, és a mennyezeti csövekről lepergett a por. De Donald elméje most sokkal mélyebben lapuló összefüggéseken dolgozott. Valami Annával kapcsolatos dolgon. Az okon, ami miatt a saját szekrényéhez is eljutott. Zsebében megszorította a telefonját, és eszébe jutott, miért ébresztették fel Annát legutóbb. A szakértelme, a vezeték nélküli rendszerekkel és a hackeléssel kapcsolatos tudása miatt.

A távolban apró pukkanás jelezte, hogy kihunyt egy izzó, és Donald úgy érezte, hogy a sötétség lassan bekeríti. Semmi nem várt rá odabent, csak rettenetes emlékek és szörnyű felismerések. Szíve egyre hevesebben vert, amikor lassan kezdett rádöbbeni az igazságra, valamire, amit alig akart elhinni. A telefonja nem működött rendesen aznap, amikor ledobták a bombákat; nem tudta elérni Helent. És ott voltak azok az alkalmak, amikor nem érte utol Micket, és így kettesben maradt Annával.

És most magára maradt ebben a silóban. Mick az utolsó pillanatban cserélt vele helyet. Donaldnak rémlett egy beszélgetés egy kicsiny lakásban. Mick körbevezette őt egy silóban, bevitte egy lakórészbe, és azt mondta, hogy ne feledje azt a beszélgetést, hogy ő úgy akarja.

Donald hatalmasat csapott az egyik szekrényre, a hang végigzengett a hosszú folyosón. Micknek kellene itt lennie, őt kellene lefagyasztani és kiengedni, hagyni, hogy lassan megbolonduljon. De ő ehelyett ellopta Donald életét, amire annyi rosszalló megjegyzést tett. És még segítsége is volt benne.

Donald a szekrényeknek dőlt. Elővette a kendőjét, beleköhögött, elképzelte, ahogy a barátja Helent vigasztalja. A közös gyerekeikre és unokáikra gondolt. Gyilkos harag tombolt benne. Egész idő alatt önmagát okolta, amiért nem ért oda Helenhez. Mindvégig Helent és Micket okolta, az elmulasztott életet siratta. De Anna tette, a mérnök. Anna az életét is meghackelte. Ő tette ezt vele. Miatta került ide.

80

Donald önkívületi állapotban szedte össze a holmikat a másik két tárolóból. Eltompult elmével haladt lefelé a liftben dr. Wilson irodája felé, ahol lerakta a reaktortechnikus személyes tárgyait. Szólt az orvosnak, hogy szeretne valamit, amitől éjszaka könnyebben elalszik, és alaposan megfigyelte, honnan kerülnek elő a tabletták. Amikor dr. Wilson átvitte a laborba a mintáit, Donald kiszolgálta magát további pirulákkal. Összetörte őket, hozzáadott két kanál port, és keserű italt kevert. Nem volt terve. Egyik tett gépiesen következett a másik után. Szörnyű kegyetlenség tombolt az életében, amelyet be kellett végeznie.

Fogott egy tolószéket, összeszedte a szükséges felszerelést, és lement a mélyhűtőkhöz. Könnyedén megtalálta Anna tartályát. Egyik ujjával végigsimított a gépen. Óvatosan érintette a sima felszínt, mintha attól tartana, hogy sebet ejt az ujján. Ugyanígy érintette a nő testét is, mindig félve, sosem tudta átadni magát az érzésnek, de nem is tudta elengedni. Minél jobb volt, annál jobban fájt. Minden érintés Helen emlékét gyalázta.

Elvette az ujját, és a másik kezével megdörzsölte, mintha valami láthatatlan vérzést igyekezne elállítani. Veszélyes volt a közelében lenni. A páncélozott héj túloldalán Anna meztelen teste pihent, és Donald arra készült, hogy kinyissa a tartályt. Körülnézett a hatalmas teremben. Mindenütt emberek, mégis egyedül volt. Dr. Wilson még jó ideig a laborban szöszmötöl.

Letérdelt a tartály végében, és beírta a kódját. Egy része abban bízott, hogy nem fog működni. Túl nagy hatalom került a kezébe; életet adhat, de el is veheti. De a panel sípolt. Donald megnyugtatta remegő kezét, és elfordította a kapcsolót, épp ahogy mutatták neki.

Onnantól csak várakozni kellett. A hőmérséklet emelkedett, a haragja viszont elszállt. Fogta az italt, és megkeverte. Ellenőrizte, hogy minden a helyén van-e.

Amikor a fedél kieresztette a levegőt, Donald a résbe csúsztatta az ujjait, és felnyitotta. Benyúlt, és óvatosan kihúzta a csövet az Anna karjába dugott tűvel. Sűrű folyadék buggyant ki a tű végén. Amikor rájött, hogy működik a műanyag szelep, elzárta, és a csöpögés elállt. A tolószékről felvett egy takarót, kihajtotta, és Annára terítette. A teste máris meleg volt. A tartály belsejéből leolvadó jeget apró csatornák vezették el. Donald is jól tudta, hogy a takarót nem Anna miatt terítette rá.

A lány megmozdult. Donald elsimította a hajszálakat a homlokáról, amikor a szemhéja lassan remegni kezdett. A szája kinyílt, és az évtizedes alvás halk sóhajban hagyta el ajkát. Donald is ismerte a merevséget és a szörnyű fagyot, amit az ember ilyenkor a csontjaiban érez. Átkozta magát, amiért ezt teszi. És átkozta Annát, amiért ezt tette vele.

– Óvatosan – szólt rá, amikor a lány reszkető kézzel a levegőbe nyúlt. Feje ide-oda hánykolódott, és valamit motyogott. Donald segített neki felülni, és megigazította a takarót, hogy mindenét eltakarja. A tolószék csendben pihent mellettük, rajta az orvosi táskával és a termosszal. Donaldnak eszében sem volt kisegíteni Annát a tartályból.

A pislogó, zavart szempár végül megtalálta Donaldot. Hunyorgott, amikor felismerte őt.

– Donny…

Donald inkább a szájáról olvasott, mintsem a hangokat hallotta.

– Értem jöttél – suttogta.

Donald a remegő lányt figyelte, és próbált ellenállni a késztetésnek, hogy megdörzsölje a hátát, vagy magához ölelje.

– Milyen év? – kérdezte, és megnyalta az ajkát. – Itt az idő? – Már félelemtől elkerekedett szemmel bámult Donaldra. Az olvadó jég apró erecskékben folyt le az arcán.

Donald emlékei közt még elevenen élt a kép, amikor utoljára felébresztették, és az utolsó álmai még elködösítették a tudatát.

– Ideje elmondanod az igazat – szólt. – Miattad vagyok itt, igaz?

Anna üres tekintettel nézett rá, elméjén még sűrű köd ült. Látszott abból, ahogy a szemét ide-oda mozgatta, hogy a szája nyitva maradt, abból, hogy mennyire lassan reagált. Donald jól ismerte ezeket a tüneteket, ő maga is átélte, amikor őt ébresztették fel, amikor vele tették ugyanezt.

– Igen. – Alig láthatóan bólintott. – Apám soha nem ébresztett volna fel minket… – A hangja erőtlen suttogás volt csupán. – Úgy örülök, hogy eljöttél! Tudtam, hogy eljössz!

Egy kéz nyúlt ki a takaró alól, és megkapaszkodott a tartály szélében, mintha fel akarná húzni a testet. Donald egyik kezét Anna vállára tette. Megfordult, és elővette a termoszt a tolószékről. Levette a lány kezét a tartály széléről, és a tenyerébe csúsztatta az italt. Anna másik keze is előbújt, és a térdére támasztotta a termoszt.

– Tudni akarom, miért – szólt Donald. – Miért hoztál ide? Erre a helyre. – Körbenézett a teremben, ahol megannyi tartály sorakozott, borzalmas koporsók, amelyek épp a halál elodázását szolgálták.

Anna ránézett, majd a termoszt és a szívószálat fürkészte. Donald elengedte a kezét, és a zsebébe nyúlt. Elővette a telefont. Anna tekintete követte a mozdulatait.

– Mit tettél aznap? – kérdezte. – Miattad nem értem el, nem igaz? És aznap éjjel, amikor a terveket véglegesítettük – vagy valahányszor Mick nem jött el egy találkozóra –, az mind a te műved volt.

Árnyék suhant át Anna arcán. Sötét felismerés valahol mélyen. Donald kemény ellenállásra, szabadkozásra, tagadásra számított, de Anna inkább csak szomorúnak tűnt.

– Olyan régen volt már – mondta, a fejét rázva. – Sajnálom, Donny, de olyan régen volt már! – Tekintete Donald háta mögé, az ajtó felé kalandozott, mintha veszélyben érezné magát. Donald a válla felett hátrapillantott, de nem volt ott senki. – Ki kell jutnunk innen – krákogta erőtlenül. – Donny, az apám… szerződést kötöttek…

– Tudni akarom, mit tettél – szakította félbe Donald. – Rajta, ki vele!

A fejét rázta.

– Amit Mick és én tettünk… Donny, akkor az tűnt helyesnek. Sajnálom. Valamit viszont el kell mondanom. Valami sokkal fontosabbat. – A hangja halk és gyenge volt. Megnyalta az ajkát, és a szívószálra pillantott, de Donald még mindig a karját fogta. – Apa még egy műszakra kihozott, míg te mélyhűtve voltál. – Felemelte a fejét, és Donald szemébe nézett. A fogai vacogtak, miközben próbálta összeszedni a gondolatait. – És találtam valamit…

– Elég! – szólt rá Donald. – Nem érdekelnek a történetek. Elég volt a hazugságokból. Az igazat akarom hallani!

Anna levette róla a tekintetét. Az egész teste görcsbe rándult, hatalmas remegés futott végig rajta. A hajából pára emelkedett, a tartály szélén pedig a lusta cseppek meg-megiramodva igyekeztek lefelé.

– Így kellett lennie – mondta. A beismerésben minden benne volt, abban, hogy rá sem tudott nézni. – Így kellett lennie. Te és én, együtt. Mi építettük ezt.

Donaldban újra tombolt a düh. A keze jobban remegett, mint Annáé.

Anna előrehajolt.

– Nem bírtam elviselni a gondolatot, hogy egyedül halsz meg odaát.

– Nem lettem volna egyedül – sziszegte összeszorított foggal. – És ezeket nem te döntöd el! – Olyan erővel szorította a tartályt, hogy az ujjai elfehéredtek.

– Hallgasd meg, amit mondani akarok! – erősködött Anna.

Donald várt. Miféle magyarázat vagy bocsánatkérés következhet? Elvette tőle azt a kicsit, amit az apja meghagyott neki. Thurman elpusztította a világot, és benne Anna is Donaldét. Csendben várta a magyarázatot.

– Az apám szerződést kötött – kezdte egyre erősödő hangon. – Senki nem ébreszthet fel minket. Ki kell jutnunk innen. Segítened kell…

Már megint ez. Nem is törődött azzal, hogy tönkretette Donaldot. Lassan csillapodott benne a harag. Szétszóródott a testében, egy része volt ez csupán, erős roham, amely feltámad, mint a tengeri hullám, ám magát megtartani képtelen, ezért összeomlik, sziszegve-sóhajtva lezúdul.

– Igyál – szólt rá, finoman felemelve a karját. – Aztán elmondhatod. Elmondhatod, hogyan segíthetek.

Anna pislogott. Donald megfogta a szívószálat, és a szájához irányította, amely a csillagokat is lehazudta volna neki, hogy összezavarja, hogy önző célokra használja fel. Elég hazugságot hallott, elég méreggel táplálta már Anna. A szavait meghallgatni olyan, mintha önként nyújtaná az ember a karját, hogy a vérét szívhassa.

Anna ajka összezárt a szívószál körül, arca beesett, ahogy az italt szívta. Undorító, zöld oszlop indult meg felfelé.

– Nagyon keserű – suttogta az első korty után.

– Csss! – csitította Donald. – Idd meg! Szükséged van rá.

És Anna ivott, míg Donald a termoszt tartotta. A lány időnként megállt, és arról beszélt, hogy ez a hely nem biztonságos, hogy ki kell jutniuk onnan. Donald bólintott, és újra a szájába nyomta a szívószálat. Az igazi veszély a lány volt maga.

Még volt néhány korty a termosz alján, amikor Anna zavartan pillantott fel rá.

– Miért vagyok… álmos? – kérdezte. Egyre laposabbakat pislogott, nehezére esett nyitva tartani a szemét.

– Nem kellett volna idehoznod – szólt Donald. – Nem így kellett volna élnünk.

Anna felemelte a kezét, és megragadta Donald vállát. A tekintetén felismerés látszott. Donald a tartály szélére ült, és átkarolta. Ahogy a lány nekidőlt, eszébe jutott az első csókjuk. Még a főiskolás évek alatt történt. Anna Donaldék diákszövetségénél bulizott, de túl sokat ivott, és kidőlt a kanapén, fejét Donald vállára döntve. És Donald ott maradt vele egész éjjel, a keze a lány mögé szorult, és egyre jobban zsibbadt, miközben a buli tombolt, majd végül elhalkult. Másnap reggel Anna ébredt először, előbb mozdult, mint Donald. Rámosolygott és megköszönte. Azt mondta, Donald az ő őrangyala, és megcsókolta.

De annak már vagy ezer éve. Egy örökkévalóság telt el azóta. Az életeknek nem kellene ilyen sokáig tartaniuk. Donaldnak mégis úgy tűnt, mintha csak tegnap lett volna az a buli, még hallotta Anna szuszogását aznap éjszakáról. Emlékezett rá a legutóbbi műszakról is, amikor a priccsen feküdtek, ahol Anna Donald mellkasára hajtotta a fejét, és ott aludt el. És hallotta abban a pillanatban is, amikor Anna utoljára, hirtelen, reszketve mély levegőt vett. Sóhaj. A teste megfeszült egy pillanatra, majd hideg, reszkető körmök martak Donald vállába. És ő csak tartotta a lányt, míg a szorítás lassan elernyedt, és Anna Thurman kilehelte a lelkét.

81

2318 – Hetedik év

17-es siló

Valami történt a konzervekkel. Jimmy először nem is volt biztos benne, hogy jól látja. Hónapokkal korábban apró, barna foltokra lett figyelmes az egyik céklakonzerven, de nem tulajdonított neki különösebb jelentőséget. De mostanra egyre több konzervet borított barnaság. És a bennük lévő étel íze is megváltozott. Az íz talán a képzelete szüleménye is lehetett, de annyi bizonyos, hogy egyre többet fájt tőle a hasa, és így a szerverteremben is egyre nagyobb lett a bűz. Nem szívesen ment már a kakilós sarok közelébe – egyre több volt ott a légy –, így viszont egyre bentebb eső pontokat kezdett használni. Egy idő után viszont már minden helyet felhasznált, és a legyek már nem tudták olyan sebességgel eltakarítani a szennyet, amilyennel ő termelte.

Tudta, hogy ki kell jutnia. Jó ideje nem hallott mozgást a folyosón, senki nem próbálkozott az ajtóval. De a szoba, amely egykor börtönnek tűnt, most a siló egyetlen biztonságos pontját jelentette. Egykor alig várta, hogy elhagyhassa azt a helyet, most pedig már a gondolattól is összerezzent. Már csak a megszokott dolgok maradtak számára. Bármi attól eltérő őrültségnek tűnt.

További két napig halogatta a dolgot, amikor belekezdett az Előkészületek Projektjébe. Szétszedte a kedvenc puskáját, minden alkatrészét alaposan megkente, majd újra összerakta. Volt egy doboz szerencsetölténye is, mert az abban lévő lőszerek nagyon ritkán mondtak csütörtököt, ha célba lövést játszott. Kiürített két tárat, és teletöltötte mindkettőt a varázslőszerrel. Egy tartalék overallnak összecsomózta a kezét és a szárát, majd meghúzta a nyakánál, így készített belőle hátizsákot. Az elöl lévő cipzár lett a zsák szája. Összepakolt két konzerv kolbászt, két ananászt és két paradicsomlevet. Nem tervezett hosszú útra menni, de sosem lehet tudni.

A mellkasát ütögetve ellenőrizte, hogy nála van-e a kulcs. Sosem vette le, de már megszokássá vált, hogy időnként megnézte, megvan-e még. A szegycsontján lévő lila folt jelezte, hogy túl gyakran nézegette. Egy villát és egy rozsdás csavarhúzót dugott a mellényzsebébe, utóbbit konzervnyitónak használta. Átkozottul szüksége volt már egy új konzervnyitóra. Az volt a legfontosabb, és az elem a zseblámpájába. Az évek során mindössze kétszer volt áramszünet, de mindkétszer szörnyű poklot élt át a sötétben. És ahogy állandóan ellenőrizte, hogy működik-e még a zseblámpa, az elemek szép lassan lemerültek.

A szakállát vakargatva azon töprengett, mire lehet még szüksége. Nem maradt már sok víz a tárolóban, de bízott benne, hogy talán valahol vízre bukkan, így elrakott két flakont, amelyek hosszú évek óta porosodtak ott. Nem is volt egyszerű megtalálni őket. Fel kellett túrnia az üres konzervek óriási kupacát, amely a raktár egyik sarkában gyűlt össze szép lassan. Kutakodás közben a legyek elárasztották, és kiabáltak rá, hogy hagyja őket békén.

– Jól van, jól van – mondta nekik. – De be vagytok zsongva!

Jót nevetett a saját viccén.

A konyhából előkereste a nagy kést, amelyiknek nem pattintotta le a hegyét, és azt is eltette. Amikor a második nap végre összeszedte a bátorságát ahhoz, hogy kimenjen, arra jutott, hogy már túl késő van. Így hát szétszedte a puskáját, megolajozta, és megfogadta, hogy másnap reggel tényleg elindul.

Jimmy aznap nem aludt jól. Bekapcsolva hagyta a rádiót, hátha hall valakit, és a sustorgástól azt álmodta, hogy a kinti levegő befelé süvít a nagy acélajtón keresztül. Többször arra riadt fel, hogy levegőért kapkod, és aztán csak nehezen tudott visszaaludni.

Reggel megnézte a kamerákat, de azok továbbra sem működtek. Bármit megadott volna azért, hogy legalább a folyosóra néző működjön. De mindenhol feketeség volt. Azzal nyugtatta magát, hogy nincs odakint senki. De hamarosan lesz. Ő lesz az, ki fog menni. Kintre.

– Csak nyugalom – mondta magának. Megragadta az olajtól eláztatott puskát, kezébe vette a házi készítésű csomagját, amiről hirtelen eszébe jutott, hogy végszükség esetén ruhaként is elhasználhatja. Megint jót nevetett, és a létra felé vette az irányt.

– Gyerünk, gyerünk! – unszolta magát felfelé menet. Fütyörészni próbált. Általában nagyon jól tudott fütyülni, de ma valahogy teljesen kiszáradt a szája. Végül egy dallamot dudorászott, amit még a szüleitől hallott.

A csomag és a puska nehéz volt. Ahogy a könyökhajlatában lengedeztek, alig bírta kinyitni a létra tetején lévő fedelet. De végül sikerült. Kidugta a fejét, és egy percig élvezte a gépek kedves búgását. Némelyik belsejéből kattogó hang hallatszott, mintha éppen szorgos munka folyt volna odabent. Az évek során a legtöbb szerver oldallapját levette, hogy bekukkantson, hátha valamilyen rejtett titokra bukkan, de azok mind ugyanolyanok voltak belülről, mint a számítógépek, amelyeket még az apja rakott össze.

A tornyok között haladva saját piszkának szaga üdvözölte. Arra gondolt, hogy nem túl illendő így üdvözölni valakit. A fekete dobozokból szörnyű meleg áradt, amitől csak még rosszabb lett a bűz.

A nagy acélajtó előtt állva elbizonytalanodott. Jimmy világa rohamosan zsugorodott. Először jól érezte magát ezen a két szinten, a fekete gépek termében és a lenti labirintusban. Mára csak odalent volt jó, de a sötét átjáró és a magas létra is félelmetesnek hatott. Hamarosan már csak a hátsó szobában és a fura szagú raktárban nem félt, míg végül már csak a számítógépes asztal mellett összehordott ágyán volt nyugodt, ahol a háttérben mindig sziszegett a rádió.

És most ott állt az ajtó előtt, amelyen még az apja rángatta be, ahol megölt három embert, és most az egész világ kitárult előtte.

A tenyere nedves volt az izzadságtól, amikor a billentyűzethez nyúlt. Egy része attól tartott, hogy a kinti levegő mérgező, de valószínűleg ő maga is ugyanazt a levegőt szívja, és még évekig éltek emberek odakint, akik időnként bele-beleszóltak a rádióba. Beírta az első két számjegyet, a tizenkettedik emeletet, majd a második kettőre gondolt. Tizennyolc. Elképzelte, ahogy hazamegy és átöltözik, ahogy igazi vécét használ. Látta maga előtt, ahogy édesanyja a szülei ágyán ülve vár rá. Aztán látta őt hanyatt fekve, keresztbe tett kézzel, hogy már csak a csontok maradtak meg.

Amikor az 1-es gombért nyúlt, a keze úgy remegett, hogy véletlenül a 4-est nyomta meg. Tenyerét a combjába törölte, és várt, hogy a panel berregjen.

– Senki nincs odakint – mondogatta magában. – Senki. Egyedül vagyok. Egyedül.

Ez valahogy megnyugtatta.

Újra beírta az iskolája két számjegyét, majd az otthonáét is.

A panel sípolt. Az ajtóból hangok hallatszottak. És Jimmy Parker tett egy lépést hátra. Az iskolájára gondolt, a barátaira, és azon gondolkodott, vajon életben van-e még valaki. Életben van-e bárki. Ujját a puska pántjába akasztotta, áthúzta a fején, majd a vállához támasztotta. Az ajtózár egy kattanással engedett. Már csak ki kellett nyitni.

82

A folyosón az élet és a halál jeleit egyaránt látni lehetett. Egy fekete kör és szétszórt hamu jelezte a padlón, hogy egyszer ott tüzet raktak. Az acélajtó külső oldalát karcolások és horpadások borították. A horpadások a célba lövésre emlékeztették Jimmyt, a golyó is ilyen nyomot hagyott, amikor elhibázta a konzervet, és a lövedék meddő csókot lehelt a tömör acélra. A lábánál egy folt terült szét a padlón – barna nyom –, és Jimmy újra látta maga előtt a haldokló embert. Körülnézett a folyosón, további nyomok után kutatva, majd lassan elindult.

Amikor belekapaszkodott az ajtóba, hogy behúzza maga mögött, valamin elgondolkodott. Nem volt biztos benne, hogy a kódja kívülről is működik. Mi van akkor, ha az ajtó bezárul, és soha nem jut vissza? A kinti panelre nézett. A nyomok alapján valaki megpróbálta lefeszíteni a falról. Jimmynek eszébe jutott, hány elkeseredett lélek próbált meg bejutni az évek során. Ettől hatalmas ostobaságnak tűnt, hogy ő pedig kikívánkozik.

Mielőtt még nagyobb aggodalom keríthette volna hatalmába, gyorsan bezárta az ajtót. A szíve megugrott, amikor felzúgtak a fogaskerekek, és a zárak becsúsztak a félfákba. Halk kattanás hallatszott, jelezve a borzalmas tényt, hogy nincs visszaút.

Jimmy szíve a torkában dobogott, amikor a panelhez rohant. Úgy érezte, minden folyosóról emberek jönnek érte, vérfagyasztó sikolyokkal, fegyvereiket fejük felett lóbálva…

Beírta a kódot, és az ajtó kinyílt. Benyomta, nagyot szippantott az otthon levegőjéből… és kis híján elhányta magát a szerverterem melegen érlelődött piszkának a szagától.

A folyosókon senki nem szaladt felé. Neki pedig új konzervnyitóra volt szüksége. És egy működő vécére. Overallra, amit nem hordott rongyosra. Levegőre volt szüksége, és újabb étel-és italkészlet után kellett néznie.

Vonakodva ismét becsukta az ajtót. És bár egy perc sem telt el azóta, hogy kipróbálta a kódot, mégis elfogta a félelem, hogy sosem tér vissza. A fogaskerekek elkophattak. A kód kívülről talán csak naponta egyszer vagy csak évente egyszer működik. Egy része tudta – a rögeszmés része jól tudta –, hogy ha százszor próbálná ki a kódot, akkor is aggódna, hogy legközelebb talán nem működik. Akárhányszor próbálná is, sosem lenne teljesen biztos. Pulzusa a fülében lüktetett, amikor ellépett az ajtótól.

A folyosó fényesen ki volt világítva. Jimmy puskáját a vállához szegezve haladt el a feldúlt irodák mellett. A síri csendet csak egy utolsó csavaron lógó lámpa zúgása és egy szellőző alatt lobogó papírlap susogása törte meg. A biztonsági kapunál senki nem állt. Jimmy átmászott a kapun, és Yani jutott eszébe, a roskadásig zsúfolt lépcsőház, a férfi, aki védőruhában lépett elő, majd a tömegbe vetette magát, de amikor kinyitotta az ajtót, a lépcsőházat üresen találta.

Világítás alig volt, csak a szükségvilágítás zöld fénye tartotta vissza a teljes sötétséget. Jimmy lassan húzta be maga mögött az ajtót, hogy a rozsdás zsanérok csak morogjanak, és ne sikoltsanak. Valami a rácson hevert, épp a lába előtt. Jimmy megpiszkálta a bakancsával; fehér henger volt, nagyjából olyan hosszú, mint az alkarja, és bütykökben végződött. Egy csont. Annak a férfinak az oszló halmában látott ilyet, aki a szerverek között lett az enyészeté, akit Jimmy a szarkupacához vonszolt, és ott hagyott.

Jimmy egészen biztos volt benne, hogy egyszer az ő csontjai is így végzik. Talán épp ma. Sosem jut vissza a szerverek alatt lapuló biztonságos kis otthonába. Mégis, maga is meglepődött, hogy alig fél a gondolattól. A mámorító érzés, hogy kijutott a szabadba, a hűvös levegő és a lépcsőház zöld fénye, de még egy ember földi maradványai is kellemes megnyugvást hoztak a bezártság okozta klausztrofóbia után. Ami egykor ketrec volt csupán – a siló folyosói és emeletei –, most a csodálatos külvilágot jelentette. A végtelen halál és a reményteli lehetőségek birodalma volt ez.

83

Nem volt kiforrott terve, nem volt igazi célja, de valami legbelül felfelé űzte. Az elemlámpája lassan kezdett kifulladni, úgyhogy tudta, hogy körültekintően kell a szintek felfedezésébe fognia. Bebotorkált egy lakásba, megkereste a vécét, könnyített magán, ahogy azt illik, ám csalódottan vette tudomásul, hogy ott sincs víz. A vécé melletti csapból sem jött semmi, így végül a vaksötétben kénytelen volt egy darab ágyneműben megtörölközni.

Dolga végeztével haladt tovább felfelé. A tizenkilencediken, egy emelettel otthona alatt, volt egy bolt. Arra gondolt, ott talán lesz elem, bár tartott tőle, hogy mára minden használható dolgot elhordtak és elhasználtak. A ruházati részlegen viszont lesz overall, ebben biztos volt. Egy terv kezdett körvonalazódni benne.

Amikor megállt, léptek zajára lett figyelmes. Fentről közeledtek. A feje fölött látta a következő lépcsőpihenőt, ami alig egy fordulóra volt tőle. Közelebb volt, mint az eggyel alatta lévő pihenő. Így hát Jimmy nekiiramodott, puskája zörögve ütődött az összeeszkábált hátizsákján lógó flakonoknak, bakancsa zavartan kopogott a fokokon, egyszerre rettegve és megkönnyebbülve attól, hogy nincs egyedül.

A lépcsőpihenőhöz érve feltépte az ajtót, becsukta maga mögött, és csak egy kis rést hagyott, amin kikémlelhetett. Arcát az ajtónak préselve lesett kifelé a keskeny résen, és némán hallgatózott. A léptek zaja egyre hangosabb és hangosabb lett. Egy alakot pillantott meg, akinek a keze nyikorogva csúszott lefelé a korláton, majd szorosan mögötte újabb alak látszott, aki hangosan veszekedett. Homályos foltokként suhantak el a szeme előtt. Jimmy csendben meglapult a gyanúsan csendes folyosón, de amikor a hangok elhalkultak, érezte, amint mindenféle dolog kúszik-mászik felé a padlón, ahogy karmok nyúlnak érte a vaksötétben, hogy beleakaszkodjanak hosszú, gubancos hajába, és hamar újra kint találta magát a lépcsőpihenő halványzöld fényében, és zihálva próbálta összeszedni magát.

Így vagy úgy, de egyedül volt. Még ha voltak is túlélők, az ember csak olyan társaságra számíthatott, amelyik kergeti, vagy amelyik meg akarja ölni.

És újra felfelé haladt, ezúttal sokkal jobban figyelve a közelgő léptekre, egyik kezét a korláton tartva próbálta jó előre megérezni a rezgéseket. Így haladt el a harminckettediken lévő víztározó mellett, így hagyta maga mögött a harmincegyediken lévő földfarmot, a huszonhatodik emelet szennyvíztartályait, mindig a zöld fényt követve, töretlenül haladva a célul kitűzött vegyesboltig. Lábizmai egyre jobban felmelegedtek a használattól, de ez jó érzéssel töltötte el Jimmyt. Ismerős pontok mellett haladt el, szintek mellett, amelyek egy másik életről meséltek, ám időközben nyomot hagyott rajtuk az idő, és mindenhol elszabadult csövek és vezetékek tekergőztek. A világ úgy berozsdásodott, ahogy az emlékek is.

A vegyesboltot gyakorlatilag üresen találta, leszámítva egy eldőlt polc alá beszorult ember maradványait. A polc alól apró bakancsok lógtak ki, gyermek vagy nő lehetett alatta. A nadrág alja és a bakancs szára között fehér bokacsont bújt elő. Úgy tűnt, a polc az illetőn kívül más dolgokat is maga alá temetett, de Jimmynek semmi kedve nem volt közelebbről megvizsgálni. Helyette a többi polcon szétszórt holmi között keresgélt, elemek vagy konzervnyitó után kutatva, de csak játékokat és egyéb vackokat, csupa haszontalan dolgot talált. Érezte, hogy ezeket a tárgyakat sötét árnyak kísértik. Hogy a zseblámpa elemével spóroljon, kifelé már a sötétségben botorkált.

Egykori lakása felkutatása sem érte meg az elemek fárasztását. Már nem érezte magát otthon. Különös, megfoghatatlan szomorúság lengte körül a helyet, az érzés, hogy szégyent hozott a szüleire. Régi fájdalom újult ki valahol elméje mélyén, olyan érzés volt, mint amikor az ember jeget szopogat. Jimmy kifordult a lakásból, és folytatta útját felfelé. Valami még mindig felfelé hívogatta. Fogalma sem volt, mi az, egészen addig, amíg már csupán fél lépcsőforduló választotta el régi iskolájának emeletétől. A távoli múlt szólította meg. A nap, amikor az egész kezdődött. Az osztályterem, ahol emlékeiben utoljára szerepelt édesanyja, ahol zavart elméjében a barátai még mindig a padokban ültek, ahol hagyta őket, mintha bármikor visszamehetne, beülhetne a padjába, egyszer s mindenkorra visszaforgatva az idő kerekét, hogy aztán minden máshogy történhessen.

84

Jimmy a zseblámpája fényében haladt előre osztályterme felé. Tudta, hogy innen már nincs visszaút. Néhány padot félrelöktek, a takaros sorok elmozdultak, mint a törött csont, Jimmy pedig látta maga előtt, amint barátai kirohantak, látta, merre indultak, hogy értek el az ajtóhoz. A táskájukat is magukkal vitték. Jimmy hátizsákja mozdulatlanul hevert, akár egy holttest.

Ahogy belépett, lámpájával megvilágítva az osztálytermet, érezte Mrs. Pearson pillantását, aki könyvéből felnézve rámosolygott, de nem szólt semmit. Barbara az asztalánál ült, épp az ajtó mellett. Jimmy még emlékezett, milyen volt kéz a kézben sétálni vele, amikor egy osztálykiránduláson a jószágokat mentek megnézni. Már visszafelé jöttek, maguk mögött hagyva a sok állat fura szagát, amikor a kíváncsi kezek már nem nyúlkáltak be a karámokon bundát, tollat és meztelen malacokat simogatva. Jimmy tizennégy volt akkor, és volt valami az állatokban, amitől különös izgalmat és furcsa változást érzett magában. Így amikor Barbara lemaradt a lépcsőházban felfelé tekergőző osztálytársak sorától, amikor Jimmy kezéért nyúlt, ő nem húzódott el.

Az az elnyújtott érintés egy sor „mi lett volna, ha” gondolatot ébresztett benne. Ujjhegyével megsimította Barbara padját, csíkot húzva a rátelepedett porrétegbe. Paul padja – a legjobb barátjáé – egyike volt azoknak, amelyeket odébb löktek. A pad mögött maradt átjárón átlépve újra látta maga előtt, ahogy mindenki megindul kifelé, ahogy anyja hamarabb érkezik, előnyt adva neki, míg megállt a terem közepén, a hátizsákja mellett, teljesen egyedül.

– Magamra maradtam – szólt. – Én vagyok a magány.

Ajka összeragadt a szárazságtól. Olyan erőfeszítés volt feltépni, mintha először nyitotta volna szóra.

A hátizsákot kifosztották. Letérdelt, és kicsatolta a pántot. Volt benne egy darab műanyag fólia; az anyja mindig abba csomagolta az ebédjét, de az ebéd már nem volt benne. Két kukoricaszelet és egy brownie zabkásából. Bámulatos, hogy milyen jól emlékezett egyes dolgokra, míg mások sűrű ködbe vesztek.

Beletúrt a táskába, hátha hagytak benne valamit. Ott volt a számológépe, amelyet még az apja épített ócskavasból, és az üvegkatonák is, amiket még a nagybátyjától kapott tizenharmadik születésnapjára. Nekilátott a saját zsákjából átpakolni a régi hátizsákjába. A cipzár nehezen mozgott, de még működött. Az összekötözött overallt elnézve arra jutott, hogy az még a rajta lévőnél is rosszabb állapotban van, így egyszerűen otthagyta.

Felállt, és körbevilágítva szétnézett a helyiségben uralkodó káoszon. A táblán valaki otthagyta a kézjegyét. A lámpa fényében a baszd meg szó csillant meg újra és újra a táblára vésve. Mintha betűk végtelen sora lett volna, így: baszdmegbaszdmegbaszdmegbaszdmeg.

Mrs. Pearson asztala mögött Jimmy megtalálta a szivacsot. Kemény volt, és száraz, de lehozta a szavakat. A táblán nem maradt, csak maszat, és Jimmynek eszébe jutottak a boldog idők, amikor az egész osztály előtt írhatott a táblára. Emlékezett az írásbeli házi feladatokra. Mrs. Pearson egyszer meg is dicsérte a versét, bár valószínűleg csak udvariasságból. A nyelvét kidugva kutatott egy darab kréta után, majd azon törte a fejét, mit írhatna a táblára. Nem kellett azon izgulni, hogy kint áll az osztály előtt. Senki nem figyelte. Teljesen magára maradt.

Én vagyok Jimmy, írta fel. Az elemlámpa kört, különös glóriát vetett a táblára, miközben írt. A kréta minden érintéskor kattogott és kopogott, majd minden vonáskor csikorgott. A hang társként vette körül, ő mégis a magányról írt verset, kezét régmúlt időkből berögzült, gépies mozdulatok irányították.

A szellemek figyelnek. A szellemek figyelnek.

Figyelik magányos lépteim.

A halottak nevetnek. A halottak nevetnek.

Elhallgatnak, ha közöttük járok.

A szüleim eltűntek. A szüleim eltűntek.

Engem várnak, hogy hazatalálok.

Az utolsó sorral nem volt megelégedve. A lámpa fényét végigvezette a leírt szavakon, és érezte, hogy a vers nem sikerült túl jól. Az sem segít, ha ír még hozzá valamit, de azért mégiscsak írt.

A siló üres. A siló üres. Bármerre lépsz,

halál néz rád.

Jimmynek hívtak, Jimmynek hívtak.

De már senki nem szól hozzám.

Egyedül vagyok, a szellemek figyelnek,

de erősebbé tesz a magány.

Az utolsó sor hazugság volt, de egy versben mindent szabad. Jimmy ellépett a táblától, és a lámpa reszkető fényében a szavakat olvasgatta. A sorok vége lefelé kunkorodott, az ide-oda dőlő betűktől minden sor egyre kuszább lett, és a szavak minden mondat végére összementek. Mindig is így írt a táblára. Méretes betűkkel indított, aztán a végére törpék lettek. A szakállát vakargatva azon töprengett, mit mond el róla ez a vers, milyen jóslatokat tesz.

Sok baj van azzal, amit írt, gondolta magában. Az ötödik sorban nem volt igaz az, hogy senki nem hívja Jimmynek. A vers fölé is azt írta, hogy Én vagyok Jimmy. Ő tehát még mindig Jimmyként gondolt magára.

Megragadta a kemény szivacsot, amit a krétatálcán hagyott, megállt a verse előtt, és a sántító sor letörlésére készült. De valami megállította. Attól félt, hogy a javításra tett igyekezetében tovább ront a versen, hogy elvesz egy sort, ám semmi nem lesz, amit a helyére tehetne. A saját hangja volt a szavakban, ritka dolog, kár lett volna elpusztítani.

Jimmy érezte magán Mrs. Pearson tekintetét. Érezte, ahogy az osztálytársak figyelik. A szellemek figyelték, a halottak nevettek, míg ő a táblán lévő feladványon törte a fejét.

Ahogy eszébe jutott a megoldás, ismerős borzongás töltötte el, mint amikor valaki célba ér, amikor összeköti a pontokat. Jimmy felemelte a kezét, és a poros szivacsot arra a sorra csapta, amit először leírt. Az Én vagyok Jimmy felirat fehér maszattá és porfelleggé változott. Letette a szivacsot, és nekilátott az igazság lejegyzésének.

Én vagyok a Magány, ezt akarta írni. Tetszett neki, ahogy hangzik. Költői volt, tele tartalommal. De ahogy a versektől megszokott, a szavaknak önálló akaratuk volt; legbelső gondolatai közbeszóltak, és végül mást írt. A magány átalakult takaros kunkorrá, karikává, vonássá. Megragadta a táskáját, és hátat fordított az osztályteremnek és régi barátainak. Nem maradt más, csak egy vers, egy emlékeztető jel arra, hogy ott járt.

Én vagyok Solo.

85

2345

1-es siló

Donald visszatolta az üres tolószéket dr. Wilson irodájába. A szék karfáján nedves takaró pihent, a végét a földön húzta maga után. Fásult volt. Reggel még arról álmodozott, hogy visszaad egy életet, nem arról, hogy kiolt egyet. Kezdett tudatosulni benne a tettének megmásíthatatlansága, és egyre nehezebben tudott nyelni, alig kapott levegőt. Megállt a folyosón, és számot vetett azzal, akivé vált. Tudatlan építész. Rab. Báb. Hóhér. Másik ember ruháiba bújt. A változás elborzasztotta. Dühösen törölte le a szemében gyűlő könnyeket. Elég volt csak Helenre és Mickre gondolnia, az életre, amelytől megfosztották. Minden, ami azelőtt történt, ami a silóbeli ébredése előtt volt, egy másik ember keze munkája volt. Érezte az elszakadt zsinórokat, amelyek még a könyökén és a térdén lógtak. Elszabadult báb volt, aki visszaviszi a tolószéket oda, ahonnan elhozta.

Donald betolta a széket, és beállította a fékeket. Előhúzta a zsebéből a műanyag dobozkát, és arra gondolt, talán ellophatna még egy-két adagot. Tartott tőle, hogy nehezen jön majd álom a szemére.

Végül betette az egyik szekrénybe az üres dobozok közé. Épp kifelé indult, amikor szeme megakadt a hordágy közepén hagyott cetlin:

Ezt itt felejtette.

Wilson

A cetlit egy vékony mappára ragasztották. Donaldnak rémlett, ahogy dr. Wilsonnak adta a mappát a reaktortechnikus többi holmijával együtt. A tárolója hátrahagyása utáni események összefolytak. Csak arra emlékezett, hogy a telefonját szorongatta, amikor rádöbbent, hogy Anna kijátszotta Micket és Thurmant, hogy véghez vihessen egy őrült cserét az utolsó pillanatban, ami csak azért sikerülhetett, mert az egy szem kicsi lány kihisztizte apucinál. És ezzel Donaldot megfosztották az életétől.

A mappa abban a tárolóban volt, amelyiket Anna említett az apjának írt üzenetben. Mostanra már nem számított, mi áll benne. Donald összegyűrte dr. Wilson üzenetét, és a szemétbe dobta. Megfogta a mappát, és vissza akart botorkálni az ágyába, hogy megpróbáljon aludni. De ehelyett reflexből kinyitotta.

Egyetlen papírlap volt benne. Öreg volt, és megsárgult, és a széle durva a hosszú évek kopásától. A sűrűn írt szöveg alatt öt aláírást véstek rá, hol szerény, hol gőgös betűkkel. A dokumentum tetején vastag betűkkel ez állt:

RE: A SZERZŐDÉS.

Donald az ajtóra pillantott. Megfordult, és az apró asztalon lévő számítógéphez lépett, a billentyűzet mellé tette a mappát, és leült. Anna üzenetében is ezek a szavak szerepeltek, és még az, hogy Sürgős. Tucatszor olvasta el az üzenetet, hátha sikerül kibogozni az értelmét. És az üzenetben lévő szám ehhez a mappához vezette.

Donald jól ismerte a Szerződést, a dokumentumot, amely a silók szabályait fektette le, amelyben szó esett a népességszabályozásról és a lottóról, amely megszabta a bírságtól takarításig kiszabható büntetéseket egy-egy kihágásra. De ez nem lehetett az a Szerződés, ahhoz túl rövid volt. Olyan volt, mint valami feljegyzés, még a Capitol Hillen töltött időkből.

Ez állt benne:

Címzettek!

Korábbi egyeztetéseink során arra jutottunk, hogy tíz létesítmény megfelelne a célunknak, és hogy egy évszázad elegendő idő a világ megtisztítására. A jelen szerződés aláíróinak nem kell bemutatnom a költségvetések labilitását, sem azt, hogy a haditervek hogyan mondanak csődöt már az első összecsapáskor, ezért nem meglepő, hogy a tények tükrében módosultak az előzetes becsléseink. Éppen ezért lesz szükségünk harminc létesítményre és egy két évszázados időintervallumra. A műszaki csapat biztosított arról, hogy eredményeiknek hála ez utóbbi elképzelés is megvalósítható. A fenti számokat később még egyszer újból megvitatjuk.

Az utolsó találkozónk alkalmával az is felmerült, hogy számoljunk többlettel, és engedjünk el két létesítményt az E-napig (ami azt a lehetőséget is meghagyja számunkra, hogy az egyiket tartaléknak megtartsuk). E felvetés ugyanakkor nem tanácsos. Ebben az esetben jobb minden kosarat egy tojásba tenni, mintsem engedni, hogy kettő vagy több tojás is kikelhessen. Mivel a kérdés egyre több viszályt kelt, az eredeti Szerződés ezen módosítását minden alapító tag aláírja, és innentől törvényként tiszteli. Magamra vállalom az E-műszak feladatát és a ravasz meghúzását. A hosszú távú túlélési esély az utolsó modelleknél már 42 százalékos. Lenyűgöző eredmény, uraim.

V

Donald újra átfutotta az aláírásokat. Ott volt Thurman egyszerű firkantása, amit jól ismert a rengeteg üzenetről és számláról, ami megfordult nála. Egy másik aláírás talán Erskine tollából származott. Az egyikben mintha Charles Rhodes, a pöffeszkedő oklahomai kormányzó aláírása látszott volna. A többi olvashatatlan volt. A lapon nem szerepelt dátum.

Újra elolvasta az egészet. Lassan kezdett értelmet nyerni a szöveg, amiben eleinte kételkedett, de később egyre határozottabb lett. Az előző műszakjából emlékezett egy listára, a silók rangsorára. A tizennyolcas az élmezőnyben volt. Ezért küzdött Victor annyira, hogy megmentse a létesítményt. És itt volt ez a döntés, a ravasz meghúzása. Nem írt erről valamit a Thurmannek küldött búcsúlevélben is? Victor beismerte, hogy már nem biztos benne, hogy meg tudná hozni a döntést.

Minden kosár egy tojásban. A mondás nem így szólt, pont fordítva: nem teszünk minden tojást egy kosárba, vagyis nem teszünk fel mindent egy lapra. Donald hátradőlt a székében, amikor dr. Wilson asztali lámpájának egyik izzója pislogni kezdett. Az izzókat nem ilyen hosszú szolgálatra tervezték. Előbb-utóbb elsötétültek, de volt belőlük tartalék.

Egy tojás. Mert mi történne, ha egynél több tojás kelne ki?

A lista.

Azért volt olyan egyszerű összerakni, mert már tudta. Mindig is tudta. Hogyan is történhetne másként? Ezeknek a rohadékoknak soha eszükben sem volt a silókban rekedt férfiak és nők szabadon engedése. Nem. Csak egy marad. Hiszen mégis mit tennének egymással, ha évszázadok után találkoznának a dombtetőn? Donald rajzolta ezt a helyet. Mindig is tudnia kellett volna. Ő volt a halál építésze.

Elgondolkodott a listán, a silók rangsorán. Csak a legfelső számított. De milyen rendszer alapján? Milyen önkényes rendszer alapján születik a döntés? Minden tojást szétzúznak, egyet kivéve. És mi a terv? Mit remélnek? Hogy a silóban lakók között feszülő ellentétek és gondok leküzdhetők? De a silók közötti ellentét már túl sok?

Donald remegő kezébe köhögött. Már értette, mit próbált elmondani Anna. De már túl késő. Már nem kap válaszokat. Az élet és halál útja volt ez, de elfeledkezett róla, amikor olyan helyre került, ahol ezek a szabályok nem léteztek. És már nem volt kit felébreszteni. Nem volt, csak zavarodottság és gyász. Egyetlen szövetségesét veszítette el.

De volt még valaki, akit felébreszthetett, akiben a kezdetektől fogva reménykedett. Szörnyű hatalom volt ez a kezében, hiszen visszahozhatta a holtakat. Megborzongott, amikor megértette, mit is jelent valójában a Szerződés, a szerződés, amelyet őrültek kötöttek a világ elpusztításáról.

– Öngyilkossági szerződés – suttogta, és a siló betonfala összezárult körülötte. Csapdába esett egy tojás héjában. Egy olyan tojáséban, amelyet soha nem akartak, hogy kikeljen. Hiszen ők voltak a legveszélyesebbek mind közül, ez volt a kígyókkal teli verem. Nincs világ, amely biztonságos lehet, ha őket is a hátán hordozza. A nők és gyermekek azért kerültek mentőcsónakba, hogy a férfiaknak legyen miért folytatniuk a műszakokat. De mindenkit fulladásra ítéltek. Mind egy szálig.

86

2323 – Tizenkettedik év

17-es siló

Solo nem döntötte el előre, melyik nap indul felfedezőútra a siló mélyébe – csak úgy megtörtént. Az évek során mindkét irányban sokat járt; bujkált a csatazajok elől, aztán felderítette a romokat, amiket a harcolók hagytak maguk után, ám mivel az ilyen találkozások egyre ritkábbá váltak, Solo is egyre bátrabban mert kalandozni. A kíváncsiság, a gravitáció és legalább ennyire az elkeseredettség volt az, ami lefelé vitte az útját. Ezek vetettek véget magányos napjainak.

Útközben gyűjtögetett abból, amit talált. A százhuszadikon rábukkant az alsó farmokra és azok nyomaira, akik ott éltek. Ilyen mélyen sosem járt még. Az első időszak túlélői vezetékekkel meg összetákolt csövekkel bütykölték meg a farmokat. Solo gyűjtött némi répát és céklát az elburjánzott növények között, és amikor eljött, úgy érezte, a szellemek figyelik. Odakint rádöbbent, milyen közel jár a híres Ellátóhoz – megannyi rádióbeszélgetés témájához –, úgyhogy továbbindult lefelé. Az Ellátó volt a bőség helye, régen legalábbis így emlegették. Solót hívogatta a gondolat, hogy ott talán talál konzervnyitót és elemeket.

Az Ellátó ajtaját zárva találta. Amikor guggolva a bejárathoz osont, és fülét a hideg acélra tapasztva hallgatózott, úgy érezte, valaki figyeli. Dübörgést hallott, vagy inkább érzett. Távolinak tűnt, mintha a siló tüdeje valahol messze zörögne-zihálna. Megint megpróbálta kinyitni az ajtót. Nem moccant. Kívülről nem látott rajta zárat, csak a szokásos függőleges fogantyút, amit húzni lehetett.

Visszavonult a lépcsőházba. Két kezével finoman megmarkolta a korlátot, és figyelt. Minden erejével koncentrált. Egy idő után a saját pulzusát is hallotta a fülében. Éppen ebből tudta, hogy most igazán figyel.

Sehol egy árva szellem. Semmi rezgés a korlátban. Elővette a puskáját, ellenőrizte, hogy ki van-e biztosítva, majd erősen a vállához szorította. A kétszárnyú ajtó közötti résre célzott, abban a vonalban, ahol a fogantyúk találkoztak. Próbált egy konzervet odaképzelni, ahogy ledönti, nem pedig egy embert, akit mellbe lő. Annyira finoman és fokozatosan húzta a ravaszt, hogy amikor a golyó kirobbant a csőből, megrémült. A dörrenés hangja lefelé és felfelé is tovaszaladt a silóban. Hangos robbanás, azután tucatnyi visszhang. Solo megint célzott, és másodszor is lőtt. Aztán harmadszor is. BUMM. BUMM. Úgy képzelte, a szellemek most rémülten inalnak el. Solóként egyedül volt ugyan, de a puskája hangos társként volt mellette.

Keresztbe vetette a vállán a puska pántját, és megnézte az ajtót. Az egyik megmozdult egy kicsit. Solo hátralépett, és nagyot rúgott az ajtóba – tudta, hogy kifelé nyílik, de meg akarta gyötörni a benne lévő szerkezetet. Amikor megint meghúzta, az ajtó recsegve megindult. Bentről törmelék borult elő, zörögve érkezve a lépcsőpihenő padlójára. Az ajtó belsején sokkal nagyobb lyukak éktelenkedtek, mint a külső oldalán, a fém pedig fényesen csillogott azokon a részeken, ahol szétvált. A pereme pedig borzasztó éles volt, állapította meg Solo, majd a szájába kapta sebzett ujját.

A puska robaja után még erőteljesebbnek hatott az Ellátóban feszülő csend. Solo a faltól falig nyúló pulthoz ment. A pult alja néhol hiányzott, be is tudott volna bújni rajta, de aztán meglátta a fémzsanérokat, és felhajtotta a tetejét, hogy bemehessen.

A pult mögött polcok sorai magasodtak, teleszórva mindenfélével. Solo recsegést hallott, de csak az egyik ajtót húzta vissza a rugós zsanérja. Azért lábujjhegyen ment tovább, és a puskáját is kézbe vette. Biztos, ami biztos.

A polcokon lévő tárolókat áttúrták: némelyik teljesen el is tűnt, mások fejjel lefelé hevertek, tartalmuk a padlóra borítva. Solo számára az Ellátó nem tűnt többnek egyszerű csavarboltnál. Csupa tároló, tele csupa fémdarabkával – szegecsek, anyák, csavarok, alátétek, kampók és zsanérok. Beledugta a kezét egy alátéttel teli edénybe, felmarkolt valamennyit, aztán visszaöntötte őket, a fém pedig bugyuta dalt játszott, ahogy lezuhant a kezéből.

A sorok közt mélyebbre haladva nagyobb alkatrészeket talált. Szivattyúk, csövek, mindenféle szerszám a csövek vágásához, hajlításához, lezárásához. Solo alaposan megjegyezte, mit hol talál, és belegondolt, ezekből mennyi mindent építhet majd.

A polcok sorai mögött egy sötétbe borult folyosó nyúlt el, mindkét oldalán ajtókkal. Solo a mellén lévő zsebből előkotorta elemlámpáját, és a feketeség felé irányította a gyenge fénysugarat. Tudta, hogy át kellene kutatnia a polcokat, hátha talál elemet, de valami a folyosó vége felé húzta. Valami nem stimmelt arrafelé. Szemetet látott a földön. Paradicsom illatát érezte. A konzervparadicsomét, amelyik úgy édes, mint a szósz, amiben tartósították, nem pedig úgy, mint a növény, amin terem.

Lehajolt, és felemelt egy eldobott konzervet. A fedelére sűrített paradicsom tapadt. Megtapogatta az ujjával: nedves volt, nem keményedett még meg, ahogy a szabad levegőn szokott néhány nap után. Solo a nyelvéhez érintette az ujját, és az íz valósággal felrázta az érzékeit, feszült készültséggel töltve el minden idegszálát. Megragadta a puskáját, áthúzta a pántot a fején, a tust a vállához szorította. Egy kézben fogta a puska markolatát és a lámpát, és addig igazgatta őket, míg a fegyvercső került a fény fölé. A cső kettészelte a fénycsóvát, a mennyezetre sötét sávot festett a feje fölött.

Solo a folyosó vége felé célzott, és hallgatózott. A lámpa pislákolni kezdett. Elindult a folyosón, ami mintha még a lélegzetét is visszatartotta volna.

Amelyik ajtót csak megnézte, mind nyitva volt. Benyomta őket, ujjával a ravaszon benézett, és odabent árnyakkal teli szobákat talált. Mindenütt áram nélkül maradt gépek pihentek az állványaikon. Vágó-és hegesztőgépek, formázó-és illesztőgépek, és mindet sárga rozsda emésztette. A gépek csak akkor mutatták meg magukat, ha a lámpa fénye megvilágította őket, előtte egy pillanatig mindegyik fenyegetőn magasodott a sötétben, akár egy férfi, aki feltartott karokkal lecsapni készül. A szobák végében újabb ajtók voltak. Raktárak egész útvesztője, mindenütt csupa törmelékkel, bizonyítva, hogy a túlélésért folytatott harcok során minden odalett.

Az egyik szobában furcsa szag terjengett. Olyan, mint a forró elektronikáé, vagy mint a puskáé, amikor a hüvelyt kiveti. A falak feketére égtek, a sötétség még az elemlámpa fényét is elnyelte. Solo a következő ajtóhoz ment, messze maga mögött hagyva a lépcsőházban pislákoló zöld szükségvilágítást, ami átszűrődött a csavarokkal pakolt, magas polcok között.

A folyosó végén baljós fény világított. Egy nyitott ajtó. Solo mintha hallott is volna valamit. Lélegzet-visszafojtva várakozott. Semmi. Egy suttogás sem, csak a saját szíve dobogott. A több ezer emberre gondolt, akik egykor a silóban éltek. Vajon hányan élték túl hozzá hasonlóan? Hányan gondozták azt, ami a farmokból megmaradt, hányan kapargatták a konzervek alját a késükkel az utolsó kalóriákért, gondosan kerülve a rozsdafoltokat? Talán már tényleg nem maradt senki, csak ő. Csak Solo.

A következő ajtó mögül halovány fény derengett. Solo óvatosan közelített, átkozva nyikorgó bakancsát, és a puskacsővel betolta az ajtót. Emlékezett, milyen érzés távolról lelőni valakit, aztán figyelni, ahogy a vér előcsap a melléből. A lámpája pislogott, már megint vacakolt az elem. Solo elengedte a puskáját, és a combjához csapkodta a lámpát, amíg az végre magához tért. A fényforrást keresve benézett a szobába.

A padlót egy világító körből előtörő fénysáv szelte ketté: a földön egy másik elemlámpa hevert.

Döbbenten szívta be a levegőt a szerencsés felfedezést látva. Előresietett, szétlökte a konzerveket és a szemetet, és leguggolt a bekapcsolt elemlámpához. A saját lámpáját kikapcsolta, zsebre tette, és felvette az újat. Fényesen világított. Izgatottan nézett vele körül a szobában. Pontosan ezért jött. Nem is csak elemet talált, hanem új lámpát. A benne lévő elemek évekig is kitartanak, ha odafigyel és ügyesen tartalékol. De ha véletlenül bekapcsolva hagyja, néhány nap alatt lemerülnek.

Néhány nap alatt.

Solo gerincén jeges borzongás futott végig. A sötétség fojtogatón fogta körbe. Az árnyak közül mintha suttogást hallott volna, és megérezte a lámpa melegét a kezében. Akkor is meleg volt, amikor felvette?

Felállt. Egy üres konzerv hangosan pattant el a bakancsától. Csak most döbbent rá, mekkora zajt csapott, mennyi fényt és életet hozott erre a sötét, halott helyre. Az ajtó felé hátrált, puskáját vállához szorította, és úgy érezte, minden irányból kezek nyúlnak felé, hogy hosszú körmeiket a húsába mélyesszék.

Kis híján az elemlámpát is elejtette, amikor megfordult, és futásnak eredt. A puska nekiütközött az ajtófélfának, és rányomódott az ujjára. A szénfekete folyosót vakító villanás ragyogta be, a robbanás mintha a világvégét jelezte volna, és a puska nagyot rúgott hátra. Solo rohant. Rohant vissza a polcokhoz, ahová beszűrődik némi fény a lépcső felől. Rohant, miközben képzeletbeli lények üldözték, amelyek elborították az elméjét, és nem adtak teret az igazságnak, hogy mennyire megrémítette azokat, akik ott laktak, és hogy az új, szépen világító elemlámpája egyben azt jelentette, hogy valaki ott maradt a visszhangzó durranással a vaksötétben, amit maga mögött hagyott.

87

Az Ellátóból kimenekülve mélyebbre vette az irányt. Az ijesztő élményért egy második elemlámpa volt a jutalma. A százhuszonnyolcadikon megállt egy lakásban könnyíteni magán. Valahogy akárhányszor félt, mindig pisilnie kellett. Megfordult a fejében, hogy pihen egyet a lakás csupasz matracán, de aztán arra jutott, még nincs este, csak a csillapodó adrenalin miatt érte el a fáradtság.

A lépcsőpihenőn végiggondolta a lehetőségeit. Szinte mindent bejárt már, ami a silóból maradt. Nem volt más, csak ő és a szellemek. Számos dolog helyét megjegyezte, talált egy étellel teli második farmot, a százhuszadikon vízkészletet, a puskájával kinyitott egy ajtót. Konzervnyitó továbbra sem került elő, de azt a csavarhúzóval és a kalapáccsal eddig is megoldotta. Úgy tűnt, minél mélyebbre megy, annál érdekesebb dolgokra bukkan, úgyhogy lefelé folytatta az útját.

Egy tucat emelettel lejjebb a hőmérséklet erősen csökkenni kezdett. A levegő hűvös, nyirkos lett, a lehelete felhőkben távozott a szájából. A százharminchatodikon egy tűzoltótömlő hevert összegubancolódva a pihenőn, kihúzva a rozsdás kis szekrényéből. A szórófejből csöpögött a víz, Solo pedig hallotta, ahogy a cseppek apró csengettyűkként csilingelnek valahol lent. Majdnem elért a siló aljára. A Mélységbe. Még sosem járt a Mélységben.

A tömlőből megtöltötte a kulacsát. Általában elég volt egy kicsit megnyitni a szelepet, és máris előzúdult a víz, de ezt teljesen kinyitotta, és még így is fel kellett emelnie az összetekeredett tömlőt, hogy egy félkulacsnyit kitöltsön belőle. Ivott néhány kortyot, elfintorodott a tömlő keserű utóíze miatt, majd visszacsavarta a kulacs tetejét. A kulacs a hátizsákján lógott, ott zörgött a sok holmival együtt, amiket az előző napi indulása óta összeszedett. A hátizsákkal és a puskával együtt már nem keveset cipelt.

Áthajolt a korlát fölött, és meglátta a siló alját odalent: a Mélység sima, fényes padlóját. Csak annyit tudott, hogy a Gépészet – a lépcső utolsó kanyarulata alatti szintek – volt az a hely, ahonnan az elektromosság és a levegő származott. És mivel mindkettőből volt még valamennyi a silóban, úgy gondolta, odalent emberek is lehetnek. Óvatosan megmarkolta a puskáját. Nem volt biztos benne, hogy szeretne még valaha embereket látni.

Kopogó bakanccsal lejjebb ment néhány pihenőnyit. Ha valaki a korláthoz nyomta a fülét, biztosan meghallotta, ahogy lefelé halad. Erre a gondolatra libabőr borította el a karját. Látta maga előtt, ahogy tízezer ember sorakozik a korlátnál, orruk az előttük álló tarkójához ér, és mind azt hallgatják, ahogy közlekedik – testetlen orrcimpák végtelen sokasága, amely minden mozdulatát figyeli.

– Szellemek, menjetek innen! – suttogta. A biztonság kedvéért belekapaszkodott a belső korlátba. Az oszlophoz közel halkabbak voltak a léptei. Felvillant előtte a nap, amikor évekkel ezelőtt annyi ember nyüzsgött a lépcsőn, hogy levegőt sem lehetett kapni, amikor az anyja rákiabált, hogy menjen tovább nélküle. Solo megint tizenhatnak érezte magát – csupán annyi változott, hogy a könnyeit elnyelte a szakálla, mielőtt letörölhette volna őket. Megint tizenhatnak érezte magát. Örökre tizenhat éves marad.

Bakancsa hideg vízben csobbant. Ijedtében lecsúszott a keze a korlátról. Megcsúszott, próbálta visszanyerni az egyensúlyát, de térdre esett, és a nadrágja ülepéig elázott. A puskája lecsúszott a válláról, és a zsákja is vizes lett.

Szitkozódva tápászkodott fel. A puskája csövéből víz csepegett, folyékony golyók sora. Az overallja jéghideg volt, és mindenhol rátapadt, ahol víz érte. Megtörölte könnyes szemét, és elgondolkodott, vajon a lábánál kavargó rengeteg víz az évek alatt hullajtott könnyeiből lett-e.

– Hülye – mondta. Ostoba gondolat volt. A víz valószínűleg a nem működő vécékből származott. De az is lehet, hogy ide ürült a szennyvíz, csak már nem voltak szerelők, akik megtisztítsák és visszapumpálják odafentre.

Egy fokot feljebb lépett, és figyelte, ahogy a hullámzó vízfelszín megnyugszik. Ez volt az a fényes padló, amit fentről látott. A zavaros víz felszínén húzódó, a szivárvány minden színében játszó réteg alatt látta a sötét mélységbe vesző, kanyargó lépcsőket. A silót ellepte a víz.

Odament, ahol a víztükör a korlátot érintette, és figyelte, hogy emelkedik-e. Ha emelkedett is, sokkal lassabban, mint azt a szeme láthatta volna.

A százharminchetediken az egyik ajtó ide-oda lengett a hullámtól, amit Solo kavart. Legalább térdig ért a víz a lépcsőpihenőn, de az ajtón belül is. Úgy érezte, az egész siló megtelik vízzel. Évekig tartott, hogy a víz ilyen magasra felérjen. Vajon megáll valaha? Vagy mennyi még, mire az ő otthonát is elönti a harmincnegyediken? És mikorra éri el a siló tetejét?

A lassú fulladás gondolatától Solo száját furcsa hang hagyta el, egyfajta szomorú nyafogás. A ruhájában lévő víz cseppek formájában próbált visszajutni oda, ahonnan érkezett, és Solo újra hallotta a nyafogó hangot. Nem belőle jött.

Leguggolt, és az elárasztott emeletet figyelve hallgatózott. Valaki sírt. A vízben álló emeletről jött, és Solo már tudta, hogy nincs egyedül.

88

Mintha egy csecsemő hangját hallotta volna. Solo a vízre nézett. Át kellene gázolnia benne, hogy be tudjon jutni az emeletre. A mennyezetről világító halványzöld fények kísérteties félhomályba borítottak mindent. A levegő hideg volt, a víz még hidegebb.

Néhány fokkal feljebb ment, és az egyik száraz lépcső belső, szélesebb felére tette a zsákját. Az overallja lábszára teljesen elázott. Felhajtotta egészen a vádlijáig, majd elkezdte kikötni a cipőfűzőjét.

Hallgatózott, a sírást várta. Nem hallotta. Azon törte a fejét, vajon a képzelete játszik-e vele, és talán egy szellem miatt merészkedik be a vízbe, ami szertefoszlik, ha a közelébe ér. Kiöntötte a vizet a bakancsából, majd azt is a lépcsőre tette. Lehúzta a zokniját – a nagylábujja kikandikált az egyik nagy lyukon. Kicsavarta belőle a vizet, majd a zoknit a korlátra akasztotta száradni.

Négy lépcsőfokkal a vízszint fölött lerakta a táskáját. A víz egyértelműen nem emelkedett olyan ütemben, ami aggodalomra adott volna okot. Úgy tűnt, az érkezése óta nem is mozdult. Újra az ajtóra pillantott, és felmérte a víz szintjét. Elképzelte, ahogy elönti az emeletet, amíg ő odabent van. Solo megborzongott, de nem a hidegtől. Ekkor mintha újra hallotta volna a sírást.

Arra gondolt, hogy már elég idős ahhoz, hogy gyereke legyen. Utánaszámolt. Ritkán számolgatott ilyesmit. Mennyi is volt, huszonhat? Huszonhét? A születésnapok csak jöttek-mentek, anélkül hogy bárki szóvá tette volna őket. Nem volt édes kenyér, és nem volt gyertya, amit egyetlen pillanatra gyújtottak csak meg, hogy máris elfújják. Fújd el hamar! – szólt rá mindig az anyja. Az apja szinte még meg sem gyújtotta, mire Jimmy előrehajolt, és elfújta a lángot. Egy szempillantásnyi tűz, a viasz fel sem melegedett, és a családi gyertya már ment is a fiókba, hogy majd az apja, akinek legközelebb volt születésnapja, szintén elfújhassa.

Bugyuta hagyomány, gondolta magában Solo, de minden családban mindössze annyi születésnap lehetett, amennyi a viaszból futotta. A Parker család gyertyája több generációt megélt már, és még a fele sem hiányzott. Jimmy úgy gondolta, ha elég gyorsan fújja el, örökké fog élni. Ő is, és a szülei is. De ebből semmi sem volt igaz. Solo egyedül éli le az életét, úgyhogy a gyertya merő hazugság volt.

Belelépett a vízbe, és az ajtó felé gázolt. A lába azonnal ledermedt a hidegtől. A víz felszínén lebegő színes réteg kavargott, hullámzott és folydogált a lépcső korlátját tartó rudak között. Solo megállt, és a lépcsőpihenő mögötti folyosót fürkészte. Különös volt látni, hogy még olyan sok emelet van lefelé, a víz mégis ott van, és a betonfalakat nyaldossa. Ha elesne, a víz vajon lassítaná az esést? Vagy ő is lebegne a felszínén, mint az a darab szemét amott? Arra jutott, hogy elmerülne. A legnagyobb víz, amibe eddig belemerült, egy kádnyi volt, de abba kényelmesen bele lehetett ülni. Most sípcsontig elmerült. Rettegett, hogy belecsúszik egy láthatatlan repedésbe, és a halálba zuhan, ezért óvatosan csoszogott. Kereste a fémrács érzését a talpa alatt, noha a lába kezdett egyre jobban kihűlni. A padló alatt valami ezüstösen csillogott, de valószínűleg csak a saját tükörképe vagy a felszínen lebegő fémes réteg tánca volt.

– Remélem, megéred a fáradságot – figyelmeztette a folyosón rejtőző gyermek szellemét.

Várta a szellem válaszát, de az már nem sírt. Az ajtón kívüli fények ereje a folyosóra már nem jutott el, így mellényzsebéből elővette a zseblámpát, és bekapcsolta. A fodrozódó vízréteg megtörte és felnagyította a fényt. Fényes hullámok táncoltak a mennyezeten – a látvány olyan gyönyörű volt, és úgy megbabonázta Solót, hogy a fagyos vízről is elfeledkezett. Vagy talán csak már nem érzett semmit a lábában.

– Hahó? – szólt.

A hangja halkan visszhangzott. Bevilágított a folyosó végére, ahol a fény három irányba szóródott szét. Két út kanyarodott, mintha a lépcsőház másik oldalára igyekeztek volna. Az emeletet gyűjtő-elosztó rendszerűre tervezték. Solo nevetett. Ke, mint „kerékpár”. Ez a szócikk jutott eszébe, és rájött, hogy ott olvasta a gyűjtő-elosztó rendszer szót. Varázslatos volt felismerni, honnan bukkantak elő a régi szavak…

Sírás hallatszott.

Solo egyre biztosabb volt abban, hogy megbolondult. Megfordult, és lámpájának fényét a kanyarodó folyosóra irányította. Várt. Csend. Csak a hullámok suttogása hallatszott, amint a falnak csapódtak. Elindult a hang irányába, minden lépéssel új hullámokat kavarva. Úgy lebegett, mint egy szellem. Már nem érezte a lábát.

Az emeleten lakások voltak. De miért lakna itt bárki, ha látja, hogy befelé szivárog a víz? Megállt egy pihenőszoba előtt, és a bent lapuló sötétséget a lámpájával oszlatta el. A szoba közepén pingpongasztal állt. Az acéllábakon rozsda haladt felfelé, mintha csak a víz elől menekülne. Az ütők még ott pihentek a rothadó zöld asztal megvetemedett lapján. Zöld, mint a fű, gondolta magában Solo. Az Örökség könyveitől máshogy látta a világot.

Összerezzent, amikor valami a sípcsontjának ütközött. Maga alá világított, és látta, hogy egy matrac lebeg a lábánál. Ellökte magától, és a következő ajtó felé indult.

Közös konyha. A széles asztalokról és a székekről ismerte meg. A székek többsége oldalra bukva, félig elmerülve pihent. A fejre fordított székeknek csak a lába látszott ki a vízből. A falnál két tűzhely és egy rakás szekrény sorakozott. Sötét volt odabent, a lépcsőház fényéből szinte semmi nem jutott el eddig. Solónak eszébe jutott, hogy ha a zseblámpa elemei feladják, a sötétben tapogatózva kell kijutnia. Az új lámpát kellett volna behoznia, nem a régit.

Sírás. Most hangosabban. Közel. Valahol a szobában.

Solo a lámpa fényét mozgatta, de nem látott be minden sarkot egyszerre. Szekrények és pultok.

Mintha valami mozgást látott volna. A lámpa fényében mintha valami mocorgott volna az egyik pulton. Felugrott, karmok hangja hallatszott, amikor megkapaszkodott a fenti szekrény nyitott ajtajában, majd egy szőrös farok cikázott el előtte, és a fekete árnyat elnyelte a sötétség.

89

Egy macska! Egy élőlény! Egy élő lény, amelytől nem kell tartania, amely nem tehet kárt benne. Bevánszorgott a szobába, és a macskát szólongatta.

– Cic, cic, cic!

Annak idején a szomszédok is így próbálták becserkészni azt a farkatlan állatot, amelyik az emeleten lakott, ahol Solóék lakása is volt.

Valami mocorgott a szekrényekben. Az egyik szekrényajtó kivágódott, majd a lendülettől újra be is csapódott. Bárhová irányította is a zseblámpa fényét, mindig csak egy árnyat látott elsuhanni. A sípcsontja nekiütközött valaminek. Lefelé fordította a lámpát, de csak mindenféle szemét úszkált a vízen. Nyikorgást hallott, majd csobbanást. A lámpa fényét a hang felé fordította, és a vízben fodrozódó V alak csúcsán mintha egy úszó macskát látott volna. Solo hirtelen kifelé vágyódott abból a szobából. Megborzongott, és szabad kezével a karját dörzsölgette. A macska csörömpölt a szekrényben.

– Cic, gyere, cica! – szólongatta egyre fogyatkozó lelkesedéssel. A mellényzsebéből elővett egy darabka csokit, és a fogával letépte róla a csomagolást. Nagyot harapott bele, majd majszolás közben a macska felé nyújtotta a maradék darabot. A siló tizenkét éve halott volt. Azon töprengett, meddig élnek a macskák, és hogyhogy ilyen sokáig kihúzta ez az állat. És mit evett? Vagy a régi macskáknak új macskái születtek? Ez talán új macska?

Csupasz lába hozzáért valamihez a víz alatt. A vízfelszínről visszatükröződő lámpafény miatt nehezen látszott, mi az, de egy pillanatra fehér csont jelent meg a felszín közelében, majd újra elmerült. Érezte, hogy emberi maradványokon tapos.

Azt képzelte, hogy csak szemét van a talpa alatt. A zörgő szekrény felé nyúlt, megfogta a kilincset, és kinyitotta. A sötétből sziszegést hallott. Konzervek és rothadó dobozok dőltek jobbra-balra, ahogy a macska hátrált. Solo letört egy darabot egy szikkadt energiaszeletből, és a polcra tette. Várt. A szoba sarkából nyikorgás hallatszott, majd egy olyan hang, mint amikor vizet fröcskölnek egy bútorra. A szekrényben csend volt. Solo lefelé tartotta a zseblámpát, nem akarta megijeszteni az állatot.

Egy szempár közeledett, akár a reszkető lámpafény. Hosszú ideig egyenesen Solót bámulta, aki eközben komolyan aggódni kezdett, hogy a lába lassan leszakad a hidegtől. A szempár közelebb jött, majd lefelé pillantott. Fekete macska volt, színe akár a nedves árnyéké, sima, mint az olaj. Az energiaszelet darabkája ropogott a foga alatt.

– Jó cica! – suttogta Solo, nem törődve a talpa alatt elmerült csontokkal. Újabb apró darabot tört az energiaszeletből, és odatartotta. A macska kissé elhúzódott. Solo a szekrényre tette az ételt, és az állat ezúttal hamarabb érte jött. A következő darabot már a tenyeréből vette el. Az utolsó darabot is odatartotta, és amikor a macska érte jött, mindkét kezével megragadta. És ez az apró valami, ez az ártalmatlannak tűnő kis társ egyenesen a húsába mélyesztette karmait.

Solo felordított, és eldobta a macskát. A zseblámpa is a levegőbe repült, majd egy csobbanás, és a macska eltűnt. Visítás és sziszegés, csupa dühös hang zengett a szobában, miközben Solo a halovány fényforrásért matatott a vízben, amely pislogott egyet, majd még egyet, és aztán koromsötétben hagyta őt.

Vakon tapogatózott, mire egy vastag, henger alakú tárgyra bukkant, de csakhamar megérezte rajta a bütyköt, ahol a csípőcsontba csatlakozott. Undorral engedte el a csontot. Még kétszer markolt csontot, mire megtalálta az elemlámpát, ami teljesen tönkrement. Épp eltette a bedöglött lámpát, amikor a vad csapdosás közeledni kezdett. Égett a karja, a lámpa utolsó fénysugarában még látta, hogy mindenhol véres. És egy pillanattal később valami a lábához ért, a sípcsontjához, majd karmok mélyedtek a combjába, ahogy az átkozott macska elindult felfelé, mintha csak az asztal lábát mászná meg.

Solo a szerencsétlen állatért nyúlt, hogy kiszabadítsa lábából a karmokat. A macska teljesen elázott, és alig tűnt nagyobbnak a zseblámpánál. Reszketett a kezében. Amikor feljebb emelte, nekidörgölőzött az overallja még száraz pontjának, és nyávogva panaszkodott. A mellényzsebét szaglászta.

Solo egyik karjával ülőhelyet formálva a mellkasához húzta a macskát, majd szabad kezével előhalászta a másik energiaszeletet a zsebéből. A szobában koromsötét volt, olyan sötét, hogy a füle is belesajdult. Letépte a csomagolást, és kitartotta az ételt. Apró mancsok kapaszkodtak a kezébe, és roppanás hallatszott.

Jimmy mosolygott. Elindult abba az irányba, amerre az ajtót remélte, és boldogan botorkált a bútorok és öreg csontok között, hiszen nem volt többé Solo.

90

2345

1-es siló

Donald lakása lassan barlanggá változott, ahol mindenütt jegyzetek hevertek szétszórt csontokként, mappák hullái borították a falat, és ahol az archívumból felhozatott, még több doboznyi jegyzet sorakozott frissen elejtett zsákmányként. Hetek teltek el. A masírozás az ajtón kívül lecsillapodott. Donald magára maradt a szellemekkel, és lassan összerakta annak a helynek az igazi célját, amelyet ő segített megépíteni. Fokról fokra összeállt az egész, már nemcsak egyetlen részlet kinagyított képét látta, hanem kifelé zoomolt, és feltárult előtte a teljes tervrajz.

Egy rózsaszín rongyba köhögött, majd folytatta a legutóbbi felfedezésének tanulmányozását. Egy térkép volt, amit látott már korábban a fegyvertárban. Az összes siló rajta volt, mindegyikből egy vonal indult, amelyek egy pontban összeértek. Újabb rejtély a sok közül. A dokumentumon a Mag felirat szerepelt, de ehhez semmi további magyarázatra nem bukkant.

Még hallotta Anna suttogását. El akart mondani valamit. Azt akarta mondani, hogy a levél Thurman postafiókjában neki szólt. Utólag olyan egyértelmű! Sosem ébresztették volna fel, egy nőt soha. Szüksége volt Donald segítségére. Látta maga előtt, ahogy néhány műszakkal korábban Anna is ugyanezekre az adatokra bukkant, hogy magányosan és rettegve olvasta őket, hogy a saját apjától is félt, és nem tudott kihez fordulni. Végül megfosztotta apját a hatalmától, felruházta vele Donaldot – aki így másodszor is valaki másként ébredt –, és küldött neki egy üzenetet, hogy ébressze fel. És Donald ehelyett mit tett?

Kopogtak.

– Ki az? – szólt ki. Mintha nem is a saját hangján beszélt volna.

Az ajtó résnyire kinyílt.

– Én vagyok az, Eren. Hívás érkezett a tizennyolcasból. Az árnyék készen áll.

– Egy pillanat.

Donald a kendőjébe köhögött. Lassan feltápászkodott, átlépte a földön heverő két tálca ételmaradékot, és a fürdőbe indult. Könnyített a hólyagját szorító nyomáson, lehúzta a vécét, és magát méregette a tükörben. A mosdószekrény szélébe kapaszkodott, és grimaszolva figyelte a képet, azt a rendezetlen hajú, borostás férfit, aki visszanézett rá. Olyan volt, mint egy félőrült, az emberek mégis bíztak benne. Ettől csak még őrültebb lett. Egy mosolyban megvillantotta sárga fogait, és azokra az eszelősökre gondolt, akik azért maradhattak hatalmon, mert senki nem mert szembeszállni velük.

A zsanérok feljajdultak, amikor Eren bedugta a fejét az ajtón.

– Jövök – szólt Donald. Átgyalogolt a jelentéseken; a szobában csak a lábnyomai maradtak, és egy véres tenyérnyom a mosdószekrény szélén.

– Most hívják az árnyékot, uram – magyarázta Eren a folyosóra lépve. – Szeretné előtte felfrissíteni magát?

– Nem – vágta rá Donald –, minden rendben. – Az ajtó előtt azon törte a fejét, miért is van szükség erre a megbeszélésre. Beavatási szertartás. Erre emlékezett, de ez nem az ő dolga lenne. – Miért is van rám szükség? – kérdezte. – Nem a siló vezetőjének kellene ezt intéznie? – Donald még emlékezett, hogy az első műszakja alkalmával ő maga is levezényelt egy hasonló beavatást.

Eren valamit a szájába tett, és rágcsálni kezdte. A fejét rázta.

– Tudja, ha már annyi időt tölt olvasással, a Rendelkezésbe is belelapozhatna néha. Úgy tűnik, változott azóta, hogy utoljára olvasta. A beavatást a rangidős tiszt végzi, aki alapesetben én lennék…

– De mivel én is itt vagyok, az én dolgom. – Becsukta maga mögött az ajtaját, és elindultak a folyosón.

– Pontosan. A silóvezetőkre minden műszakkal egyre kevesebbet bízunk. Voltak… gondok. De én is beülök magával, előtte átfutjuk a szöveget. Jut eszembe, tudni akarta, mikor végeznek a pilóták a műszakkal. Az utolsót épp most fagyasztják. Lassan minden a helyére kerül.

A hírre Donald felkapta a fejét. Végre. Éppen erre várt.

– Akkor a fegyvertár üres? – kérdezte alig titkolt lelkesedéssel.

– Igenis, uram. A repülők pihennek. Tudom, hogy nem szívesen vetette be őket.

– Valóban. – Donald legyintett egyet, amikor befordultak a sarkon. – Ha mindennel végeztek, zárolja a fegyvertárhoz való hozzáférést! Senki nem mehet be, csakis én.

Eren lassított.

– Csak ön?

– Amíg vége nincs a műszakomnak, igen – felelte Donald.

A folyosón találkoztak Gable-lel, aki három csésze kávéval egyensúlyozott. Mosolyogva biccentett feléjük. Donald emlékezett rá, hogy a siló vezetőjeként ő is hozott kávét a többieknek, amit azóta lassan minden vezető ugyanígy tett. Arra gondolt, hogy ezt a szokást még az ő műszakja teremtette.

Eren lehalkította a hangját.

– Ugye ismeri az ő történetét? – Megint beleharapott valamibe, és újra rágott.

Donald hátrapillantott a válla felett.

– Kiét? Gable-ét?

– Igen. Néhány műszakkal ezelőttig ő is irányító volt, de beleroppant. Mélyhűttetni akarta magát. Az ügyeletes orvos viszont rábeszélte a lefokozásra. Egyre több embert veszítettünk el, és a műszakok kezdték egymást érni. – Eren elhallgatott, míg újabbat harapott. Donald ismerős illatot érzett. Amikor Eren meglátta, hogy figyeli, felé tartott valamit. – Kér bagelt? – kérdezte. – Frissen sütötték.

Ezt már az illatából is tudni lehetett. Donald tört egy darabot. Még meleg volt.

– Nem tudtam, hogy tudnak ilyet csinálni – mondta, és a szájába tette a darab péksüteményt.

– Az új szakács most kezdte a műszakot. Mindenfélével kísérletezik, például…

Donald már nem hallotta a többit. Megrohanták az emlékek. Hűvös nap Washingtonban, Helen eljött látogatóba, elhozta a kutyát is, egészen Savannah-ból vezetett odáig. A Lincoln-emlékmű körül sétáltak egy héttel azelőtt, hogy kivirított a cseresznyevirág, de már voltak színes foltok itt-ott. Megálltak, és vettek frissen sütött bagelt. Még meleg volt, és a kávé illata…

– Szüntessék be – szólalt meg Donald, Eren bageljének maradékára bökve.

– Uram?

Közben majdnem elérték a kommunikációs központhoz vezető folyosó fordulóját.

– Ez a szakács csak ne kísérletezzen semmivel! Maradjon szigorúan a megszokottnál!

Eren zavartnak tűnt. Némi habozás után bólintott.

– Igen, uram.

– Semmi jó nem származhat az effélékből – magyarázta Donald. És bár Eren erre lelkesebben bólogatott, Donald azon kapta magát, hogy kezd úgy gondolkodni, mint azok, akiktől irtózott. Eren arcára csalódottság ült ki, és Donald hirtelen legszívesebben visszaszívta volna, amit mondott, megragadta volna a férfit a vállánál, és megkérdezte volna, hogy mégis hogy tehették ezt, hogy okozhattak ennyi kínt és szívfájdalmat. De persze jó dolog volt régi emlékeket ébresztő ételeket kóstolni, és jó volt a hátrahagyott múltról beszélni.

Ám Donald végül egy szót sem szólt, kellemetlen hallgatásban sétáltak tovább a folyosón.

– Jó néhány silóvezető irányítóként kezdte – szólalt meg Eren kis idő múlva, visszaterelve a beszélgetést Gable-re. – Én az első két műszakomban a kommunikációs központban dolgoztam. A srác, akitől átvettem a műszakot, az meg az orvosin kezdte.

– Akkor maga nem is agyturkász? – kérdezte Donald.

Eren felnevetett, és Donaldnak Victor jutott eszébe, aki kiloccsantotta a saját agyát. Nem sokáig bírja már ez a hely. A folyosó közepén néhány elrepedt járólap éktelenkedett. Járólapok, amelyekre már nem jutott cseredarab. A széleken lévők sokkal jobb állapotban voltak. Megállt a központ előtt, és alaposan szemügyre vette a helyet, amelyet elnyűttek az évszázadok. A falak alja is lekopott, és kéz-, vállmagasságban és máshol is látszottak a nyomok. A viharvert padló és fal kopásain jól követhető volt, milyen útvonalakon közlekedtek az emberek szerte a létesítményben. De az idő vasfoga nem egyformán bánt a hely egyes pontjaival, ahogy az emberekkel sem.

– Jól van, uram? – kérdezte Eren.

Donald feltartotta a kezét. Érezte, hogy a kommunikációs teremben lévők már várnak rá. Ő mégis azon merengett, hogyan tervez az építész tartós szerkezetet. Egy bizonyos számítási módot használnak, az erőket és a kopást átlagolják az egész épületre, hogy minden gerenda és szegecs együttesen viselje a terhet. Az ebből összeálló épület könnyedén képes ellenállni a hurrikán és a földrengés erejének is. De a valódi terhelés nem volt olyan kegyes, mint a számítógépek szimulációiban. A számításban a szél acélrudakat meg kétszer négy hüvelykes deszkákat dobált, és ahol becsapódtak, mintha bomba robbant volna. Ám ahogy egy padló közepe is nagyobb terhelést volt kénytelen kiállni, úgy az emberek közül is akadt olyan, akinek nehezebb műszak jutott.

– Uram, azt hiszem, már csak ránk várnak.

Donald tekintetét a kopott falakról Erenre irányította, a csillogó szemű fiatalemberre, aki bagelt szorongatott a kezében, akinek még nem lepték ősz szálak a fejét, akinek a szája még mosolyra görbült, a remény mosolyára.

– Valóban – felelte Donald. És betessékelte Erent, majd belépett mögötte, pontosan a középső járólapon haladva, mint mindenki más.

91

Amíg Donald a szöveggel ismerkedett, Eren lehuppant a mellette lévő székre, és felvett egy fejhallgatót. A program elváltoztatja a hangjukat, így mindenki pontosan ugyanúgy hangzik. A silók vezetőinek nem kell tudni arról, hogy mikor ért véget valaki műszakja, és mikor jött a váltás. Mindig ugyanaz a hang volt, ugyanaz az ember, ők legalábbis így tudták.

A műszakvezető nagyot kortyolt a bögréjéből. Donald látta, hogy a bögrén valami filccel írt szöveg volt. Ez állt rajta: Mi vagyunk az 1. Donald azon törte a fejét, hogy vajon a felirat készítője a silóra gondolt-e. Az operátor letette a bögrét, és az ujját forgatva intett Donaldnak, hogy kezdheti.

Donald letakarta a mikrofont, és megköszörülte a torkát. Beszélgetést hallott a túloldalon, majd valaki feltette a fejhallgatót. A beavatás első felében csak a megadott szöveget kellett követni, amelyre Donald többé-kevésbé emlékezett. Eren elfordult, és lesütött szemmel a bageljét törölgette.

Amikor az operátor megadta a jelet, Eren intett Donaldnak, hogy kezdheti a kötelező részekkel, de Donald csak arra tudott gondolni, hogy minél előbb túl legyen az egészen, és mehessen az üres fegyvertárba.

– A nevét – szólt bele a mikrofonba.

– Lukas Kyle – jött a válasz.

Donald figyelte, ahogy a fejhallgatóból érkező jelektől megugrottak a kijelzések. Sajnálta ezt az embert, aki egy olyan siló irányítását kapja meg, amely a rangsorban nincs elég jó helyen. Reménytelen volt a helyzetük, Donald azonban folytatta a rutinfeladatot.

– Az IT-ben árnyékoskodott – szólt Donald.

Szünet következett.

– Igen, uram!

A fiú testhőmérséklete megemelkedett, Donald le tudta olvasni a kijelzőkről. A kezelő és Eren jegyzeteket hasonlítgatott össze, és mutogattak valamire. Donald a szövegre pillantott. Olyan könnyű kérdések voltak rajta, amikre mindenki tudta a választ.

– Mi a fő feladata a silóban? – kérdezte a következő sort felolvasva.

– A Rendelkezés betartatása.

A mutatók megugrottak, és Eren felemelte a kezét. Amikor minden lecsillapodott, intett, hogy folytathatja.

– Mit védelmez mindenek felett? – A szoftver is segített ugyan, de Donald igyekezett teljesen közömbös hangon beszélni. Az egyik grafikon megugrott. Donald gondolatai ismét a helyre kalandoztak, amelyet a pilóták végre szabadon hagytak, amelyről úgy érezte, hozzá tartozik. Ezzel itt végez, és beállítja az ébresztőjét. Ma éjjel. Ma éjjel.

– Az Életet és az Örökséget – idézte az árnyék.

Donald elveszítette, hogy hol járt. Eltartott egy pillanatig, mire megtalálta a következő sort.

– Mi szükséges ezen, általunk annyira értékesnek tartott dolgok megvédelmezéséhez?

– Áldozat szükséges – mondta az árnyék rövid szünet után.

A kommunikációs vezető intett nekik, hogy minden rendben. A formális rész ezzel véget is ért. Nincs több előre megírt szöveg. Donald nem tudta, mit mondjon. Bólintott Erennek, abban bízva, hogy innen átveszi.

Eren egy pillanatra letakarta a mikrofonját, mintha ellenkezni akarna, de végül vállat vont, és folytatta a beavatást.

– Mennyi időt töltött a Védőruhalaborban?

– Nem sokat, uram. Bernar… öö, a főnököm, ő azt akarja, hogy ütemezzek be laborban töltendő időt azután, tudja…

– Igen. Tudom. – Eren bólintott. – Hogy áll az a probléma az alsóbb szinteken?

– Öhm, nos, engem csak folyamatosan tájékoztatnak az általános haladásról, és ez jól hangzik. – Donald hallotta, ahogy az árnyék a torkát köszörüli. – Azaz úgy hangzik, hogy haladást értek el, és már nem tart soká.

Hosszú szünet. Nagy sóhaj. A hullámzó mutatók kisimultak. Eren Donaldra pillantott. Az operátor intett nekik, hogy folytassák.

Donaldnak eszébe jutott egy kérdés, amit talán a lelkiismerete mondatott vele.

– Másként csinált volna bármit is, Lukas? A kezdettől fogva?

A monitorokon piros tüskék jelentek meg, és Donald érezte, ahogy kiveri a víz. Talán valami érzékeny pontra tapintott.

– Nem, uram – felelte a fiatal árnyék. – Minden a Rendelkezés szerint történt, uram. Mindent az ellenőrzésünk alatt tartunk.

A központ vezetője az irányítóberendezéshez nyúlt, és lenémította a mikrofonokat.

– Az eredmények nagyon a határon vannak – mondta. – Tiszta ideg. Meg tudnák még szorongatni egy kicsit?

Eren bólintott. A mellette ülő operátor vállat vont, és belekortyolt az 1. számú bögrébe.

– De először nyugtassák meg – szólt a központvezető.

Eren Donaldhoz fordult.

– Gratuláljon neki, aztán próbáljon érzelgősséget kicsikarni belőle! Először nyugtassa meg, aztán kapja el!

Donald habozott. Az egész olyan mesterkélt és manipulatív volt. Erőlködve nyelt egyet. Visszakapcsolták a mikrofont.

– A tizennyolcas számú siló ellenőrzése és működtetése terén ön a sorban a következő – mondta hűvösen, és magában szánta a szegény párát azért, amire kárhoztatja.

– Köszönöm, uram. – Az árnyék megkönnyebbültnek tűnt. A mutatók úgy leestek, mintha elvágták volna a jelet.

Donald ezután azon törte a fejét, hogyan tudná sarokba szorítani a fiatalembert. A központ vezetője hiába integetett, az nem segített. Donald a silókat ábrázoló térképre pillantott, amely a falon lógott. A fejhallgató zsinórja kifeszült, amikor felállt, és az áthúzott silókat nézte, amelyek között a 12-es szám is szerepelt. Elgondolkodott azon, milyen komoly feladatot vállalt magára ez a fiatal fiú, hogy mit követel meg tőle ez a munka, és hogy hányan haltak már meg máshol, mert a vezetőjük cserben hagyta őket.

– Tudja, mi a munkám legrosszabb része? – kérdezte Donald. Érezte magán a teremben ülők tekintetét. Donald újra az első műszakjában látta magát, amikor beavatott egy másik fiatal fiút. Az első műszakban, ahol lekapcsolt egy silót.

– Mi az, uram? – kérdezte a hang.

– Itt állni, ránézni ezen a térképen egy silóra, majd vörössel átikszelni. El tudja képzelni, milyen érzés?

– Nem, uram.

Donald bólintott. Díjazta az őszinte választ. Eszébe jutott, milyen érzés volt látni az embereket, akik a tizenkettesből kirohanva egymás után hullottak a porba. Kipislogta szeméből a párát.

– Olyan, mint amikor egy szülő több ezer gyermekét veszíti el, valamennyit egyszerre – mondta.

Egy pillanatra megállt vele a világ. Az operátor és a központ vezetője le sem vette a szemét a monitorról, a törést várták. Eren Donaldot figyelte.

– Kegyetlennek kell majd lennie a gyermekeihez, hogy el ne veszítse őket – folytatta Donald.

– Igen, uram.

Az egyenletes hullámvonalakban apró törések jelentek meg. A központ vezetője feltartott hüvelykujjal jelezte, hogy készen vannak.

Eleget látott. A fiú átment, ezzel a beavatás valóban véget ért.

– Isten hozta a Világrend 50. Számú Hadműveletében, Lukas Kyle – vette át a szót Eren, folytatva a szöveg felolvasását. – És most, ha van pár kérdése, jut időm a válaszokra, de csak röviden.

Donald emlékezett erre a részre. Részben neki volt köszönhető.

– Csak egy, uram. És megmondták nekem, hogy nem fontos, és én megértem, miért van így, de azt hiszem, ha tudom, könnyebb lesz tőle az itteni munkám. – A fiatalember elhallgatott. – Ott van…? – Újabb vörös tüske a kijelzőn. – Hogyan kezdődött ez az egész?

Donaldnak a lélegzete is elakadt. Körbepillantott a szobában, de mindenki úgy bámulta a monitort, mintha egyik kérdés sem lenne különb a másiknál.

Mielőtt Eren válaszolhatott volna, megtette helyette Donald.

– Mennyire nagyon akarja tudni? – kérdezte.

Az árnyék nagy levegőt vett.

– Nem életbe vágó – mondta –, de nagyra értékelném, ha érzékelhetném, mit valósítunk meg, mit éltünk túl. Érzésem szerint ettől én… ettől mi céltudatosabbak leszünk, tudja?

– Az ok maga a cél – mondta Donald. A kutatómunka alapján kezdett erre a megállapításra jutni. – De mielőtt elmondom, hallani szeretném, mit gondol maga.

Mintha hallotta volna, ahogy az árnyék nagyot nyel.

– Én mit gondolok? – kérdezte Lukas.

– Mindenkinek vannak elképzelései – folytatta Donald. – Azt akarja mondani, magának nincsenek?

– Szerintem olyasvalami volt, aminek a bekövetkeztét előre láttuk.

Donaldot lenyűgözte a válasz. Az volt az érzése, hogy ez a fiatalember tudja a választ, és csak megerősítést keres.

– Ez is egy lehetőség – felelte egyetértően Donald. – Fontoljuk meg ezt… – Azon gondolkodott, hogyan tudná legjobban megfogalmazni. – Mi lenne, ha azt mondanám magának, hogy csak ötven siló volt az egész világon, és hogy mi itt vagyunk a világnak ebben a végtelenül pici sarkában?

A monitoron szinte látszott, ahogy a fiú elgondolkodik, az eredményei úgy jártak fel-le, mintha az agya is egy szívdobogás ritmusát vette volna fel.

– Azt mondanám, hogy mi voltunk az egyedüliek… – Hatalmas kiugrás a monitoron. – Azt mondanám, mi voltunk az egyedüliek, akik tudtuk.

– Nagyon jó. És ennek mi lehet az oka?

Donald azt kívánta, bárcsak felvétel is készülne a képernyőn táncoló mutatókról. Megnyugtató volt látni, amint egy másik emberi lény szertefoszló épelméjűsége után kapadozik, amikor eltűnnek belőle a kételyek.

– Az, hogy… Nem az, hogy tudtuk. – A vonal túlsó végén valaki beszívta a levegőt. – Az, hogy mi tettük.

– Igen – felelte Donald. – Most már tudja.

Eren Donaldhoz fordult, és kezét a mikrofonjára tette.

– Ez több mint elég volt. A fiú kijelentkezik.

Donald bólintott.

– Időnk lejárt, Lukas Kyle. Gratulálok a kinevezéséhez.

– Köszönöm. – A monitor grafikonjai még egyszer megugrottak.

– Ó, és Lukas? – szólt Donald, amikor eszébe jutott, hogy a fiatalember előszeretettel bámulja a csillagokat, hogy álmodozik, és veszélyes reménnyel tölti meg a szívét.

– Igen, uram?

– A jövőre nézvést pedig azt javaslom önnek, arra összpontosítsa a figyelmét, ami a lába alatt van. A továbbiakban nincs szükség erre a dologra a csillagokkal, rendben, fiam? A legtöbbjéről tudjuk, hol van.

92

2327 – Tizenhatodik év

17-es siló

Jimmynek nem volt erőssége az osztás-szorzás, de valahogy úgy érezte, két szájat etetni több mint kétszer annyi munka. És mégis, az egész valahogy feleannyira sem volt megterhelő. Gyanította, hogy ez annak a kellemes érzésnek tudható be, hogy valaki másról is gondoskodik önmagán kívül. Elégedettséggel töltötte el, amikor látta, hogy a macska eszik, és szépen növöget. Így még neki is jobban esett az étel, és gyakrabban mozdult ki.

Az elején persze nem ment ilyen egyszerűen. A macska nagyon félénk volt azután, hogy Jimmy megmentette. Két emelettel feljebb talált egy törülközőt, amiben megtörölközött, de a macskába mintha az ördög bújt volna, amikor megpróbálta szárazra törölni. Mintha egyszerre imádta és utálta volna a szárítkozást; egyik pillanatban kedvesen hempergett, a következőben pedig Jimmy kezére támadt. A kis állat szárazon kétszer akkora volt, mint vizesen. De még mindig szörnyen festett, és nagyon éhes volt.

Jimmy az egyik matrac alatt talált egy babkonzervet. A bádog nem volt túl rozsdás, így felnyitotta a csavarhúzójával, és egyesével adta a ragacsos hüvelyeket a macskának. A lába is lassan felmelegedett, ami olyan érzés volt, mintha örökké áram csipkedné a talpát.

A babkonzerv után a macska hűségesen követte, és kíváncsian figyelte, mire bukkan legközelebb. Így az ételvadászat is szórakoztatóbb lett, már nem csupán a korgó gyomra ellen folytatott végtelen küzdelemnek érezte. Szórakoztató, de kemény munka volt. Jimmy visszavette a bakancsát, és felfelé indult a lépcsőkön, a macska pedig hol a háta mögött, hol előtte osont nesztelenül.

Jimmy hamar megtanult bízni a macska egyensúlyérzékében. Amikor az első néhány alkalommal a lépcsőtartó rudaknak dörgölőzött, és néha lefelé lépkedve, kívülről kerülte őket, Jimmy majdnem szívrohamot kapott. A macska mintha kívánta volna a halált, vagy egyszerűen olyan ostoba volt, hogy nem tudta, mit jelent lezuhanni. De Jimmy egyre jobban bízott a macskában, és az állat is benne.

És az első éjszaka, amikor Jimmy az alsó farmokon egy darab műanyag fólia alá kuporodva aludni próbált, amikor a szivattyúk és lámpák kattogásában a közelben rejtőző embereket hallotta, a macska bemászott a karja alatt, odabújt a hasához, és úgy berregett, mi a szivattyú, amelyik alól kiesett a támaszték.

– Magányos voltál, igaz? – suttogta Jimmy. Kényelmetlenül érezte magát, de nem akart mozdulni. Görcsbe rándult a nyaka, amikor a gyomrát szorító másik érzés eltűnt, az érzés, amiről nem is tudott addig, amíg el nem távozott belőle.

– Én is magányos voltam – mesélte halkan a macskának, és boldogan gondolt arra, hogy mennyivel többet beszél, mióta vele van. Könnyebb volt vele társalogni, mint az árnyékával, miközben azt képzelte, hogy az is ember.

– Ez jó név – suttogta Jimmy. Nem tudta, az emberek hogyan nevezik a macskákat, de az Árnyék jó névnek tűnt. Mint az árnyékok, amelyek között rátalált; egy újabb fekete folt, amelyik követi őt. És azon az éjen, évekkel ezelőtt, mindketten elaludtak a kattogó szivattyúk, a csöpögő csövek, a zümmögő rovarok és a farm más furcsa zajai között, amikre Jimmy legszívesebben nem is gondolt.

De azóta évek teltek el. Azóta az emberi szakáll és a macska szőrszálai egymással keveredtek az Örökség lapjai között. Jimmy a szakállát rendezgette, miközben a kígyókról olvasott. Az olló ropogó hangot adott, amikor megragadott egy csomó szőrt, eltartotta az arcától, majd levagdosta a tompa pengével. A levágott szőr nagy részét egy üres dobozba szórta. A maradék lehullott a lapokra, a lezuhanó új írásjelek összekeveredtek a macska szőrével, az állat ide-oda mászkált Jimmy karja alatt, és a hátát púpozva lépkedett a mondatok között.

– Olvasni próbálnék – panaszkodott Jimmy. De végül letette az ollót, és engedelmesen végigsimította a macskát a nyakától a farkáig, Árnyék pedig Jimmy tenyerébe nyomta a hátát. Nyávogott, és megint olyan morgó hangot adott, mintha fel akarna robbanni a szíve, de valójában így kérlelte Jimmyt, hogy simogassa tovább.

Az apró mancsok kicsiny öklökbe szorultak, és keresztüldöftek egy vörös gabonasiklóról készült fényképet, Jimmy pedig megfogta az állatot, és letette a földre. Árnyék hanyatt feküdt, és égnek meredt lábakkal figyelte őt. De ez csapda volt. Jimmy egy röpke másodpercig simogathatná a hasát, amikor a macska rájönne, hogy mégsem élvezi, és a csuklójára támadna. Jimmy nem igazán értette a macskákat, pedig vagy tucatszor elolvasta a rájuk vonatkozó szócikket. Legnagyobb bánatára kiderült viszont, hogy a macskák nem élnek addig, mint az ember. Próbált nem gondolni arra a napra. Aznap újra Solo lesz, de ő jobban szeretett Jimmy lenni. Jimmy többet beszélt. Solónak vad gondolatai támadtak, a korláton áthajolva nézett lefelé, beleköpött a nagy mélységbe, és figyelte, ahogy a nyála megremeg, majd szétszakad a zuhanás szörnyű sebességétől.

– Unatkozol? – kérdezte Jimmy.

Árnyék úgy nézett rá, mint aki unatkozik. Ez a nézése hasonlított ahhoz, amelyikkel azt tudatta, hogy éhes.

– Szeretnél felfedezőútra menni?

A macska egyik füle megmozdult, ami elég biztos jelnek számított.

Jimmy úgy döntött, hogy ideje újra felfelé indulni. A sötétség óta csak egyszer volt fent, akkor is csak körülnézni. Ha van a silóban használható konzervnyitó, annak ott kell lennie. Akkor nem kellene többé tompa csavarhúzóval bajlódnia, és nem vágná el a kezét az ügyetlenül kinyitott konzervek tetejével.

Ebéd után útnak indultak, majd a farmokon megpihentek. Az étkező csendes volt, és ragyogott a lépcsőház zöld fényében. Árnyék az utolsó fokoknál vakmerően előreszaladt, mint mindig. Jimmy egyenesen a konyhába ment, de teljesen kifosztva találta.

– Ki vitte el az összes nyitót? – kérdezte Árnyékot.

De Árnyék nem volt ott. A túlsó falnál járt, és nagyon izgatottnak tűnt.

Jimmy az ételkiadó pult mögött keresgélt egy új villát a sajátja helyett, amikor meghallotta a nyávogást. A széles étkezdei folyosó túlsó végén Árnyék ide-oda dörgölőzött egy ajtónál.

– Halkabban! – kiáltotta Jimmy. Hát a macskák nem tudják, hogy csak bajt hozhat a fejükre, ha ekkora lármát csapnak? De Árnyék nem figyelt. Egyre csak nyávogott, és addig kaparászta az ajtót, míg Jimmy beadta a derekát. Átsietett a felborított székek és elhajlott asztalok között, hogy megnézze, miért ez a nagy ricsaj.

– Ételt találtál? – kérdezte. Árnyék általában ételt talált. Hű társát mágnesként vonzotta az étel, és Jimmy kifejezetten hasznosnak találta ezt a tulajdonságát. Az ajtóhoz közeledve egy kötelet pillantott meg, amely a kilincsre volt hurkolva, de a hosszú évek alatt kirojtosodott. Lenyomta a kilincset, és érezte, hogy az ajtó nincs bezárva.

A szobában sötét volt, a szükségvilágítás sem pislákolt, mint odakint a lépcsőházban. Jimmy a zseblámpájával matatott, amikor Árnyék belépett a résnyire nyitott ajtón, és a fekete farkát elnyelte a sötétség.

Rémült sziszegés hallatszott, amikor a lámpa felkapcsolt. Jimmy épp belépett volna, de megtorpant, amikor az elemlámpa fénye egy arcot világított meg, ami nyitott, élettelen szemeivel egyenesen őrá nézett. Testek csúsztak el az ajtón, és egy kéz ütődött Jimmy lábának.

Jimmy felkiáltott, és hátratántorodott. Elrúgta magától a sápadt, húsos kezet, és Árnyékot hívogatta, aki égnek meresztett szőrrel iszkolt kifelé az ajtón. Jimmy hirtelen fémes ízt érzett a nyelvén, és elöntötte az adrenalin, amikor megpróbálta visszazárni az ajtót. Felemelte és visszalökte az ernyedt kart. Jimmy keze alatt szétfoszlott a ruha, és az ujjai szivacsos húsba markoltak.

Utoljára kitátott szájakat és kapaszkodó ujjakat látott. Egy halom test, frissek, mint a reggeli hulla, mintha megfagytak volna úgy, ahogy egymásra másztak, ahogy a kezek az ajtó felé nyúltak.

Amikor sikerült végre bezárni az ajtót, Jimmy székekkel és asztalokkal torlaszolta el kívülről. Jókora kupacot hordott össze, közben remegve dühöngött magában, míg a lába alatt Árnyék körbe-körbe sétálgatott.

– Fúj, fúj, fúj! – szidta le Árnyékot, akinek a szőre még mindig égnek állt. Ellenőrizte a holttestek halmát visszatartó barikádot, és remélte, hogy az megteszi, és hogy nem engedett ki túl sok szellemet. Az öreg kötél maradványa ott himbálózott a kilincsen, és Jimmy hálás volt annak a valakinek, aki fogva tartotta ezeket az embereket.

– Na, gyerünk! – szólt Árnyéknak, aki a lábának dörgölőzött. A kivetítőn nem látszott semmi, és élelmet vagy használható dolgokat sem talált. Elege volt a magas-fentből, amit hirtelen túlzsúfoltnak érzett a rengeteg holttesttől.

93

Árnyék az ételen kívül a bajt is remekül kiszagolta. Kiszagolta, aztán nyakig belekeveredett. Jimmy egyik reggel szörnyű vonyításra ébredt, szánalmas nyöszörgés zengett a folyosón. Még félálomban mászott fel a létrán, és megtalálta Árnyékot a felső foknál beszorulva. Fogalma sem volt, hogy került oda a macska, annak meg fogalma sem volt, hogyan juthat le. Jimmy kinyitotta és odébb lökte a felettük lévő fedelet. Árnyék pedig a létrafokok mögött lévő fémhálóba kapaszkodva, hátát a fokoknak vetve felevickélt az akna tetejéig.

Két nappal később ugyanez történt, és akkor döntött úgy Jimmy, hogy többet nem teszi vissza a fedelet. Elege volt abból, hogy nyitogatnia kell, ha kifelé megy, és mindig be kell húznia maga után, Árnyék pedig szerette volna, ha akkor fedezheti fel a szervertermet, amikor csak szeretné. Odakint jó ideje nem dúltak már harcok, a nagy acélajtó pedig még mindig pirosan pislogott.

Árnyék imádta a szervereket. Általában a negyvenesnél talált rá, mert azon olyan forró volt a fém, hogy Jimmy alig mert hozzáérni. De Árnyékot ez nem zavarta. Vagy ott aludt, vagy a tetejéről kémlelte a tájat, és lecsapott az arra járó bogarakra.

Máskor abban a sarokban álldogált, ahol a lelőtt ember hullája oszlott el. Árnyék szerette a rozsdás foltokat szaglászni, vagy a rácsot nyalogatni. Ez a szabadság volt az oka, hogy a fedél nyitva maradt.

És így történt, hogy amikor teljesen elment az áram, a rossz emberek bejutottak. Így történt, hogy Jimmy egyik reggel arra ébredt, hogy valaki az ágyánál áll.

Az áramszünet éjszaka jött, és Jimmy azonnal felriadt rá. Mindig felkapcsolt lámpánál aludt, hogy távol tartsa a szellemeket. Még a rádiót is bekapcsolva hagyta, hogy a statikus morajtól ne hallja a suttogást. Amikor hangos kattanás után hirtelen néma csend következett, felpattant, az elemlámpájáért indult, és a kapkodás közben még Árnyék farkára is rálépett.

Várt, hátha visszajön a világítás, de nem jött. Mivel túl fáradt volt kigondolni, mit tegyen, mindkét kezével magához ölelte a zseblámpáját, és visszafeküdt, Árnyék pedig óvatosan a nyakához bújt.

Csak akkor ébredt fel, amikor hallotta, hogy valaki lefelé mászik a létrán. Homályosan tudatára ébredt, hogy valaki van a szobában. Sokszor érezte ezt, de ez a jelenlét mintha még a csendet is másfelé terelte volna, mintha Jimmy lélegzetvétele is máshogy hangzott volna. Amikor kinyitotta a szemét, meglátta a felé világító elemlámpát és a férfit, aki az ágya végében állt.

Jimmy felordított, a férfi pedig lecsapott, mintha el akarná hallgattatni. Szakáll mögé rejtőző vicsor, sárga fog, majd egy görbe acélcső villant a lámpa fényében.

Hirtelen hatalmas fájdalom nyilallt Jimmy vállába. A férfi újból nekilódult, hogy lesújtson a csővel. Jimmy kezét a feje elé tartva próbálta védeni magát. A cső a csuklóján találta el. Visító, sziszegő hang zengett a fülénél, majd az árnyak között fekete alak suhant el.

A férfi felkiáltott, és elejtette a lámpát, ami a takarók közé esve elsötétült. Jimmy négykézláb próbált elmenekülni, de az esze még mindig nem fogta fel, hogy van valaki az otthonában. Egy ember van az otthonában. Az éveken át tartó félelem szemvillanás alatt valósággá vált. Már nem volt olyan elővigyázatos, mint korábban. Egyre többet kalandozott. Te hanyag, felelőtlen hülye, mondta magában, miközben kifelé mászott.

Árnyék szörnyű visítást hallatott, amilyet akkor szokott, ha a farkára lépnek. A hangot fájdalmas morgás követte. Jimmy érezte, ahogy a félelmével egyre növekvő harag keveredik. A sarok felé mászott, nekiment az asztalnak, kinyújtotta a kezét, ott kell lennie…

Megérintette a puskát. Évek óta nem lőtt vele. Arra sem emlékezett, hogy meg van-e töltve. De legrosszabb esetben bunkóként hasznát veheti. A vállára fordult, és a sötétséget fürkészte a puskával. Árnyék újra felsikoltott. Puffanás hallatszott, amint az apró test valaminek nekiütődött. Jimmynek a lélegzete is elakadt, nyelni sem tudott. Nem látott semmit, csak a halvány fényforrást, ami lassan felemelkedett a takarók közül.

A puskát egy sötét folt felé tartotta, amely mintha megmozdult volna, és meghúzta a ravaszt. A csőből vakító fényesség csapott elő, hatalmas robaj, amely megtöltötte a kicsiny helyiséget. A pillanatnyi fényben egy férfi alakját látta, aki felé tántorgott. Újabb lövés. Újabb pillantás az idegenre, a hosszú szakállú, fehér szemű, vékony emberre, aki betolakodott Jimmy helyére. És Jimmy már tudta, hol van, a harmadik lövésnél nem hallatszott a golyó süvítése. A hangját elnyelte a kiáltozás. Az üvöltés betöltötte a sötétséget, de egy újabb lövés végleg elhallgattatta.

Árnyék szeme az asztal alól világított. Vigyázva figyelte Jimmyt és az új elemlámpáját.

– Jól vagy? – kérdezte Jimmy.

A macska pislogott.

– Maradj itt – suttogta Jimmy.

A lámpát a nyaka és a válla közé szorította, és megnézte a tárat. Mielőtt elindult, meglökte a férfit, aki a takaróin vérzett ki. Különös érzéketlenséggel töltötte el a tudat, hogy valakit idelent lát, még akkor is, ha holtan. A létra felé lopakodott, közben hallgatózva, hogy van-e több betolakodó.

Arra jutott, hogy az áramszünet és a támadás nem véletlen egybeesés volt. Valaki kinyitotta az ajtót. Rájöttek, hogyan működik a panel, vagy lekapcsoltak egy biztosítékot. Jimmy csak remélhette, hogy a férfi egyedül jött. Nem ismerte meg, de sok év telt el. A szakállak hosszabbak és őszebbek lettek. Az ezüst overall valaki olyanra utalt, aki tudhatta, hogyan lehet betörni. A vállában és a csuklójában sajgó fájdalom pedig azt jelezte, hogy nem barátok.

Senki nem volt a létrán. Jimmy a vállára akasztotta a puskát, és eloltotta az elemlámpát, hogy senki ne lássa, ha jön. Ujjai nesztelenül kulcsolódtak a fokokra. Félúton járt, amikor hallotta, hogy Árnyék felfelé igyekszik a fokok és a rács között.

A macskára pisszegett, hogy maradjon ott, de addigra már kiért odafent. A létra tetején Jimmy levette a puskát, és az egyik kezébe fogta. A másikkal a hasának szorította a lámpát, és felkapcsolta. Épp csak annyira emelte el a hasától, hogy elegendő fénye legyen átbotorkálni a szerverek között.

Hangot hallott maga előtt. Talán Árnyék volt, talán valaki más, nem lehetett megmondani. Egy pillanatra megtorpant, majd továbbindult. Örökkévalóságnak tűnt átérni a fekete gépek sorai között. Hallotta, hogy még mindig kattognak, morognak és fűtenek. De az ajtónál nem várta őt az őrszemként villogó panel. Sötét üresség várt rá a csillogó ajtó mögött – az ajtó mögött, amit valaki félig kinyitott.

Odakint még több hangot hallott. Textil susogott, egy ember lépkedett valahol. Jimmy lekapcsolta a lámpát, és megszorította a puskát. Érezte a félelem ízét a szájában. Kiabálni akart az embereknek, rájuk akart szólni, hogy hagyják békén. El akarta mondani, mit tett azokkal, akik bementek hozzá. El akarta dobni a puskát, és legszívesebben sírva könyörgött volna, hogy ne kelljen többé ezt tennie.

Kidugta a fejét a folyosóra, és feszülten próbált látni a sötétben, abban a reményben, hogy a másik ember nem látja őt. A folyosón csend volt, csak két ember lélegzetvétele hallatszott. Egyre biztosabb volt benne, hogy a kinti valaki nincs egyedül.

– Hank? – suttogta valaki.

Jimmy a hang felé fordult, és meghúzta a ravaszt. Villanás. A puska a vállába rúgott. Jimmy visszahúzódott a szerverterembe, és sikolyok, dübörgő bakancsok hangjára várt. Egy örökkévalóságig várt, amikor valami a lábához ért, Jimmy pedig ijedtében felordított. Árnyék dorombolva dörgölőzött hozzá.

Végül be merte kapcsolni az elemlámpát, kilesett a folyosóra, és egy kis fényt is kiengedett. Egy alakot látott, egy ember feküdt a hátán. A hosszú, sötét folyosón senki mást nem látott.

– Hagyjatok békén! – kiáltotta a szellemek és sokkal valósabb dolgok felé.

Még a visszhangja sem válaszolt.

Amikor Jimmy elindult megnézni a második embert, akkor látta, hogy nem is férfi. Egy nő volt. A szeme szerencsére lecsukódott. Egy férfi és egy nő jött, hogy ellopja az ételét, hogy meglopja Jimmyt. Nagyon feldühödött ezen. Csak ezután látta, hogy a nő hasa akkorára volt dagadva, mint ami mindjárt kidurran. Ettől még mérgesebb lett. Nem úgy tűnik, hogy az ő ételére van szorulva, gondolta magában.

94

Jimmy megtalálta a megszakítót, amit a rossz emberek megbabráltak, és helyreállította az áramot, de az ajtó menthetetlen volt. Két napot bajlódott a billentyűzetből kilógó vezetékekkel, de nem jutott semmire. Éjszaka így aztán nem tudott nyugodtan aludni, még úgy sem, hogy a rácsot visszatette. Éjjel Árnyék felmászott a létra tetejére, és csak nyávogott és nyávogott, ami csak tetézte a bajt. Így aztán Jimmy úgy döntött, el kell menniük onnan. Legalább volt indok arra, hogy az egyik kedvenc időtöltésüknek hódoljanak: horgászni mentek.

Mindketten ott ültek a legalsó szárazon lévő pihenőn, ahonnan Jimmy az elárasztott lépcsők között cikázó ezüst csíkokat figyelte, a lépcsők alatt és között keringő halakat. Az ezüstös villanások mintha a mélyről világító elemlámpák lettek volna – az ég felé irányított fénycsóvák, amelyek egyenesen a pihenő széléről bámészkodó Jimmyre és Árnyékra szegeződtek.

Árnyék fekete farka ide-oda táncolt a levegőben. A mancsával a rozsdás acélrács peremébe kapaszkodott, a bajusza meg-megrándult. Jimmy legnagyobb megdöbbenésére azonban az úszó nem moccant.

– Ma nem éhesek – állapította meg. Egy dalt fütyült a halaknak, halfogó dalocskát, Árnyék pedig pókerarcú kritikusként sandított fel rá. Jimmy gyomra megkordult. – Ezt nem magunkra mondtam – magyarázta Árnyéknak. – Mi nagyon éhesek vagyunk. A halakra mondom, hogy nem éhesek.

Jimmy már abban megéhezett, hogy egész délelőtt kukacokat ásott ki a földből. Nehéz volt rájuk találni a farmon elburjánzott növények között. Ráadásul a forróságban kellett dolgozni, ha éppen működtek a lámpák, de legalább a munka közben nem azokon az embereken járt az esze, akiket bántott. Annyira elfoglalta a keresgélés és a közelgő horgászás, hogy még a zöldségeket is elfelejtette megenni, pedig ott lógtak az orra előtt. Nem semmi feladat volt halat fogni. Először is kukacot kellett hozzá fogni! Jimmy azon is elgondolkodott, hogy ha a halak ennyire odavannak a kukacért, talán neki meg Árnyéknak is azt kéne ennie, és akkor a munka egy részét meg is spórolnák. Ám amikor egyet felemelt, és megenni készült, a macska úgy nézett rá, mintha megőrült volna.

– Nem vagyok őrült! – biztosította Árnyékot.

Ezt mostanában egyre többet hajtogatta.

Míg Jimmy azt ecsetelte, hogy a halak nem éhesek, Árnyék újra a villámgyors uszonyosokat figyelte. Jimmy is figyelt. A halakról a higany jutott az eszébe, ami évekkel azelőtt folyt ki egy hőmérőből, amit eltört. A higanydarabok is ilyen gyorsan cikáztak.

Fogta a botot, kiemelte az úszót, és megnézte a horgot. A kukac még rajta volt. Az jó hír. Már csak néhány kukaca maradt, és a legközelebbi földért egy tucat emeletet kellett volna menni felfelé. Visszaengedte a zsinórt, és a pingponglabda megállt a víz felszínén. Az Örökségből tanult meg horgászni. Onnan tudta, hogyan kell csomót kötni, úszót és horgot rögzíteni, milyen csalit érdemes használni – csupa olyan útmutató, aminek nagy hasznát vette. Mintha a könyv írói valahogy tudták volna, hogy az ilyesmi egyszer kapóra jön majd.

Ahogy az úszkáló halakat figyelte, azon merengett, hogy kerültek a vízbe. A tartályok jó néhány emelettel a farmok fölött voltak, és azokban már nem volt hal, Jimmy ellenőrizte. Nem talált mást, csak algát, ami borzasztóan festett, de a kádakban lévő víznek egész jó íze lett tőle. Talált ott csészéket és kancsókat, de még egy félkész tömlőt is, amivel más emeletekre lehetett volna szállítani a vizet. Akárki vágott is bele a tervbe, évekkel ezelőtt felhagyott vele. Jimmy arra gondolt, talán az összes halat átöntötték a korláton, és így kerültek le. Akárhogyan is, örült neki, hogy így történt.

Már csak alig egytucatnyi hal maradhatott. Nem szaporodtak olyan gyorsan, ahogy Jimmy ki tudta fogni őket. És az utoljára maradtakat volt a legnehezebb elkapni. Akik látták, mi történt. A szemtanúk. Olyanok voltak, mint az elején Jimmy – tanúja volt, ahogy az emberek felfelé igyekeznek, egyenesen a halálukba. Ahogy egykor az anyja, most a halak is tudták, hogy nem szabad ezt az utat választani. Úgyhogy csak csipkedtek és csipkedtek, míg a kukac el nem fogyott, de néha előfordult, hogy nem bírtak megállni. Megízlelték a kukacot, és már nem volt elég csipkedni, hanem harapni akartak, és akkor Jimmy a magasba emelte őket, aztán tekeregve vergődtek a rácson, míg már kézbe tudta venni őket, hogy leoldja a horgot.

Ám előbb a várakozás. Jimmy úszója mozdulatlanul nyugodott a szivárványszínű vízben. Árnyék türelmetlenül nyávogott.

– Nézzenek oda! – szólt rá Jimmy. – Két éve még azt sem tudtad, milyen íze van a halnak.

Árnyék lehasalt, mancsát a víz felé nyújtotta, mintha csak azt mondaná, régen állandóan halakat fogtam.

– Ó, hát persze! – Jimmy a szemét forgatta. A vizet figyelte, ami egészen sokat emelkedett azóta, hogy először lemerészkedett. Az az emelet, ahonnan Árnyékot megmentette, már teljesen víz alatt állt. Most bizonyára halak tanyáztak abban a szobában, ahol a macskára rátalált. Lenézett a kis barátjára, és eszébe jutott valami.

– Ezért jártál le ide régebben? – kérdezte.

Árnyék ártatlan ábrázattal pillantott rá.

– Te kis ördögfióka!

A macska megnyalta a mancsát, körbefordult, és az úszót figyelte, hátha megmozdul.

Megmozdult.

Jimmy meghúzta a botot, és érezte az ellenállást, a horogra akadt hal súlyát. Sikítva felemelte a botot, majd a korlát fölött a damilért nyúlt. Árnyék nyávogott-táncolt, és a levegőt karmolva, a farkát mozgatva igyekezett segíteni.

– Gyere, gyere! – biztatta Jimmy a halat. Felrántotta a damilt, és a botot a korlátnak támasztotta. Még húzott a zsinóron, ami a hal fickándozása miatt a tenyerébe vágott. – Nyugalom! – Összepréselt ajkakkal koncentrált, mert csak akkor tekintette kifogottnak a halat, ha már átemelte a korláton, és a lépcsőpihenő rácsára tette. Néha ugyanis sikerült kiköpniük a horgot, és olyankor megléptek az ingyen kukaccal, jót nevetve Jimmyn, amikor a vízbe csobbantak.

– Így ni! – mondta Árnyéknak. Leengedte a halat a fémre, és az egyik bakancsával a farkára lépett. Utálta ezt a részt. A hal ilyenkor mindig olyan zaklatottnak tűnt, hogy Jimmy meggondolta magát, és inkább visszadobta volna, de Árnyék addigra már izgatottan sertepertélt a lábánál. Jimmy lefogta a halat, és kihúzta belőle a saját készítésű horgot. A tűt meghajlította, a végét horgasra alakította, amitől nehéz volt kihúzni, de tudta, hogy az a jó, ha ilyen a vége. Mármint a horognak, nem a halnak.

– Mert a halnak is vége – nevetett hangosan a saját viccén.

Árnyék egyre csak sürgette.

Jimmy átdobta a horgot és a damilt a korláton, hogy ne legyen útban. A hal még vergődött kicsit a rácson. Tágra nyílt szemmel bámult rá, a szájával elkeseredetten tátogott. Jimmy a késéért nyúlt.

– Sajnálom – mondta. – Nagyon, nagyon sajnálom!

A hal fejébe nyomta a kést, hogy vége legyen a szenvedésének. Amikor ezt csinálta, félrenézett. Mennyi halál. Az élete csupa halál. De Árnyék már boldogan mocorgott. Az élet kicsepegett a halból, be az alatta lévő vízbe. Az a maroknyi hal, ami még megmaradt, sietve falta a vízre cseppenő vért, Jimmy pedig elgondolkodott, ezt vajon miért csinálják. Az egészben semmi nem volt, amit élvezett: sem a kukacok kiásását, sem a hosszú gyaloglást, sem a horog bekészítését, sem a gyilkolást, sem a takarítást – mégis megtette.

Úgy pucolta meg a halat, ahogy az Örökségben olvasta: egy vágás a kopoltyú mögött, aztán végighúzni a kést a gerinc mentén a farok felé. Ha ezt még egyszer megismételte, lett két szelet hús. A pikkelyeket is rajta hagyta, mert Árnyék ahhoz a részhez nem nyúlt. A szeleteket rátette a lépcsők mellé kikészített, lepattogott tányérra.

Árnyék körbefordult néhányszor, miközben azt a berregő hangot adta ki, aztán nekilátott a húsnak.

Jimmy visszament a korlát másik végéhez. Ki volt oda készítve egy törülköző. Letörölte a kezéről az undorító nyálkát, majd leült, hátát a százharmincegyedik emelet bezárt ajtajának vetette, és nézte, ahogy a macska eszik. Odalent ezüstös fények cikáztak ide-oda. A pihenő és minden más is igazán nyugodtnak hatott a szükségvilágítás halványzöld fényében.

Nemsokára elfogy a hal. Ilyen tempóban Jimmy úgy gondolta, még talán egy év, és kifogja az összeset.

– De a legutolsót nem – mondta magának, miközben Árnyékot figyelte. Jimmy még nem kóstolta a halat, és nem is állt szándékában megkóstolni. A kifogásuk túl sok macerát jelentett, nem volt túl élvezetes, és a folyamat legtöbb része kifejezetten undorító volt. De úgy gondolta, ha eljön a nap, amikor lemegy oda a botjával meg a kukacokkal teli, földes edénnyel, és azt látja, hogy már csak egy hal maradt, azt békén hagyja. Csak az utolsót. Éppen elég félelmetes lesz neki egyedül a mélységben, nem hiányzik, hogy valaki még kirángassa a borzalmas levegőre. Hadd maradjon csak szegény pára békében.

95

2345

1-es siló

Donald hajnal háromra állította be az ébresztőjét, de nem sok esélyt látott arra, hogy addig el tud aludni. Hetek óta erre várt. Az esélyre, hogy életet ad, ahelyett hogy elvesz. Esélyt a megváltásra, az igazságra, hogy a dolgok végére járjon.

A plafont bámulva azon elmélkedett, mire is készül. Erskine és Victor bizonyára nem az ilyen tettek miatt szerette volna őt vezetőnek, de azok ketten sok mindenben tévedtek, és a jelentéktelenebbek közé tartozott, hogy őt félreismerték. Ez még nem a világvége. Ez valami új kezdete. Végre megtudja, mi van odakint.

A fürdőből beszűrődő halvány fényben a kezét vizsgálta, és a kinti világra gondolt. Fél háromkor úgy döntött, eleget várt. Felkelt, lezuhanyozott, megborotválkozott, és tiszta overallt vett, amit gondosan ráhúzott a bakancsa szárára. Felkapta az azonosítóját, a gallérjára csíptette, és magabiztosan távozott a lakásából. Jókora léptekkel haladt a folyosón, amelyet még néhány irodából fény világított meg, és a távolban még billentyűk kattogása tudatta, hogy valaki éjszakába nyúlóan dolgozik. Eren irodájának ajtaja zárva volt. Donald hívta a liftet, és várt.

Mielőtt egyből lefelé indult volna, a biztonság kedvéért lehúzta az azonosítóját, és megnyomta az ötvennegyedik emelet csillogó gombját. A fény felvillant, és a lift megindult. Eddig minden jól ment. A lift a fegyvertárnál állt meg először. Az ajtók kinyíltak, és ismerős sötétség fogadta, amelyben a mennyezetig tornyosuló ládák és polcok árnyéka látszott. Donald megfogta a liftajtót, mielőtt az becsukódhatott volna, és belépett a terembe. A hatalmas tér valahogy még a koromsötétben is érezhető volt, mintha a hevesen lüktető pulzusának visszhangját is elnyelte volna a messzeség. Egy percig azt várta, hogy a terem túlsó végében fény kezdjen pislákolni, hogy Anna a haját fésülve előlépjen, vagy egy üveg skót whiskyt hozzon, de semmi nem moccant. Minden csendes és mozdulatlan volt. A pilóták és az átmeneti mozgás eltűnt.

Donald visszament a liftbe, és megnyomott egy másik gombot. Elindult lefelé. Elhaladt a többi raktárszint mellett, aztán a reaktort is elhagyta. Az orvosi részlegen recsegve nyíltak ki az ajtók. Donald érezte a több tízezer testet, amik megtöltötték a termet; mind hanyatt fekve, lecsukott szemmel. Néhányuk valóban halott volt, gondolta magában. Egy viszont hamarosan felébred.

Egyenesen az orvosi irodába ment, és kopogott az ajtófélfán. Az ügyeletes asszisztens felnézett a monitor mögül. Megtörölte a szemüvege mögött ülő szemeit, megigazította a szemüvegét, és Donaldra pislogott.

– Mi újság? – kérdezte Donald.

– Hmm? Minden rendben. – A fiatalember megrázta a csuklóját, és az ősöreg karórájára pillantott. – Viszünk valakit a mélyhűtőbe? Nekem nem szólt senki. Wilson is jön?

– Nem, nem. Csak nem tudtam aludni. – Donald a mennyezet felé mutatott. – Először az étkezőbe mentem, hátha ott összefutok valakivel, aztán arra gondoltam, hogy mivel nem tudok aludni, lejövök ide, hátha akarja, hogy átvegyem a műszak végét. Én is legalább olyan jól tudok üldögélni és filmet nézni, mint bárki más.

Az asszisztens a monitorra pillantott, és szégyenkezve nevetett.

– Az igaz. – Megint az órájára pillantott, mintha máris elfelejtette volna, mit látott rajta egy pillanattal ezelőtt. – Még két óra van hátra. Nincs ellenvetésem. Felébreszt, ha valami befut? – Felállt, nyújtózkodott, és kezét a szája elé tartva ásított.

– Persze.

Az orvosi asszisztens elővánszorgott az asztal mögül. Donald megkerülte, kihúzta a széket, leült, és felrakta a lábát, mintha órákig nem tervezne egy tapodtat sem mozdulni.

– Jövök magának eggyel – szólt a fiatalember, majd az ajtó belső oldaláról leakasztotta a kabátját.

– Ó, most vagyunk kvittek – motyogta Donald, amikor a férfi elment.

Megvárta, amíg a lift elindul felfelé, majd azonnal akcióba lendült. A mosogató melletti szárítón egy műanyag italos doboz száradt. Donald felkapta, és megtöltötte vízzel. A víz egyre magasodó hangja úgy emelkedett, mint a növekvő nyugtalanság.

Lekerült a poros doboz teteje. Két kanál. Egy hosszú, műanyag nyelvlappal megkavarta a vizet, visszacsavarta a tetőt, és a port visszatette a hűtőbe. A tolószék először nem mozdult. A fékek le voltak nyomva, a kis fémkarok belekapaszkodtak a gumiba. Kioldotta, majd fogott egy takarót és egy papírköntöst a szekrényből, és mindkettőt a székre dobta. Mindent úgy, mint legutóbb. De most mindent úgy, ahogy kell. Összeszedte az orvosi készletet, ellenőrizte, hogy van-e benne kesztyű.

A tolószék nyikorogva fordult ki a folyosóra, és Donald izzadó tenyérrel markolta a fogantyúkat. Mivel az első kerekek nagyon nyikorogtak, megbillentette a széket, és csak a nagy hátsó kerekeken tolta. Az apró első kerekek lustán forgolódtak a levegőben, amikor Donald egyre sietősebbre vette a lépteit.

A panelen beütötte a kódját, és a piros fényt várta. Arra számított, hogy valaki beavatkozik, hogy megpróbálják megakadályozni. A fény zölden pislogott. Kinyitotta az ajtót, és a tartályok között egyenesen ahhoz igyekezett, amelyikben a húga feküdt.

Izgatott várakozás és bűntudat keveredett benne. Legalább olyan vakmerő tett volt ez, mint amikor a védőruhában nekiiramodott a dombon felfelé. De a tét most nagyobb, hiszen ezúttal egy családtagot is belerángat, valakit visszahoz erre a szörnyű világra, kiteszi annak a borzalomnak, amelynek őt Anna tette ki, akit Thurman juttatott oda, és ez így ment tovább és tovább, gyötrelmes műszakok végtelen során át.

A helyére állította a tolószéket, és az irányítópanelhez térdelt. Egy pillanatra megtorpant, majd felállt, és benézett a tartályba, a biztonság kedvéért.

Olyan nyugodtan pihent odabent! Valószínűleg nem gyötörték rémálmok, mint Donaldot. Kezdett komolyan elbizonytalanodni. De aztán látta maga előtt, ahogy Charlotte magától felébred, ahogy az üvegen dörömbölve követeli, hogy eresszék ki. Látta a lobbanékony természetét, ahogy határozottan kijelenti, hogy ne merjenek hazudni neki, és tudta, hogy ha valahogy most ott állna mellette, arra kérné, hogy tegye meg. Inkább tudni akarná, és szenvedne, mintsem tudatlanságban aludjon.

Donald újra a panelhez hajolt, és beírta a kódot. A billentyűzet vidámat csiripelt, amikor megnyomta a piros gombot. A tartályból kattanás hallatszott, mint amikor egy szelep kinyílik. Elforgatta a szabályzót, és a kijelzőt figyelte, azt várva, hogy a hőmérséklet elinduljon felfelé.

Felállt, és a tartály mellett várakozott, de a másodpercek csak vánszorogtak. Arra számított, hogy valaki jön, és megtalálja, még mielőtt végezne. De ekkor újabb kattanás hangzott, és a tartály sziszegve kinyílt. Donald kipakolta a gézt és a ragasztószalagot. Szétszedte a két gumikesztyűt, és felhúzta; púderes felleg szállt a levegőben, amikor a gumi a csuklójára csattant.

Felnyitotta a fedelet.

A húga hanyatt feküdt, a karja a teste mellett pihent. Még nem mozdult. Donald rémülten játszotta le fejben újra a folyamatot. Elfelejtett valamit? Te jó isten, lehet, hogy megölte?

Charlotte köhögött. Vízcseppek indultak meg lefelé az arcán, amikor a jég olvadni kezdett. És a szeme végre kinyílt, majd a hirtelen fényességtől gyorsan résnyire csukódott.

– Ne mozogj! – szólt Donald. Egy darab gézt nyomott a kezére, és kihúzta a tűt. Érezte, ahogy a gézlap és az ujjai alatt kicsúszik a fémdarab. Egyik kezével leszorította a gézt, a másikkal levette az egyik csík ragasztószalagot a tolószék kartámlájáról, és ráragasztotta a gézre. Az utolsó lépés a katéter volt. Letakarta Charlotte-ot egy törülközővel, kicsi nyomást gyakorolt, és lassan kihúzta a csövet. Amikor a húga végre megszabadult a géptől, reszketve kulcsolta össze a karját. Donald ráadta a papírköntöst, de nem kötötte össze hátul.

– Most kiveszlek – mondta.

Válaszul vacogó fogak hangja érkezett.

Donald a lány lábfejét a fenekéhez közelítette, és behajlította a térdét. Egyik kezét a hóna alá akasztotta – a bőre még szinte fagyos volt –, másikkal a lába alá nyúlt, és könnyedén kiemelte. Mintha alig nyomott volna pár kilót. A bőre áporodott szagú volt.

Amikor Donald a tolószékbe tette, Charlotte motyogott valamit. A takarót úgy tette le előzőleg, hogy a lány azon üljön, ne a hideg széken. Amikor sikerült elhelyezni, belecsavarta a takaróba. Charlotte nem nyújtotta ki a lábát; helyette karját a sípcsontjába kulcsolva, összekuporodva vacogott.

– Hol vagyok? – kérdezte elhaló hangon.

– Nyugalom – mondta Donald. Lecsukta a tartály fedelét, és próbálta végiggondolni, hogy van-e még ott valami tennivalója, vagy otthagyott-e valamit. – Velem vagy – szólt, amikor a kijárat felé indult vele. Csak ez számított, nem a hely. Együtt voltak. Nem volt már otthon, nem volt hely a világban, amely bárkit szeretve fogadott volna, csak a pokoli rémálom maradt, amelybe a szegény lelkeket társuknak hozták vissza a magányosak.

96

A legnehezebb az volt, hogy rávegye Charlotte-ot, várjon még az evéssel. Donald is tudta jól, milyen éhség mardossa olyankor az embert. Most ő segített levezényelni a megszokott menetrendet, amit már többször átélt: megitatta vele a keserű keveréket, kivitte a mosdóba, hogy kitisztuljon a szervezete, a kád szélére ültette, és forró vízzel megfürdette, majd tiszta ruhát adott rá, és új takaróba bújtatta.

Csendben figyelte, ahogy az utolsó kortyokat is megissza. Az ajka fokozatosan vált halványkékből rózsaszínné. A bőre szörnyen fehér volt, de Donald nem tudott visszaemlékezni, hogy az eligazításkor is ilyen sápadt volt-e. Talán a tengerentúlon lett ilyen, ahol naphosszat a sötét kamionokban ült, és a testének be kellett érnie a monitor fényével.

– Jelenésem van – mondta Donald. – Mindenki most kel fel. Lefelé jövet hozok reggelit.

Charlotte lábát maga alá húzva, csendesen ült a nagy háborús tervezőasztal egyik bőrszékében. Az overall nyakát piszkálta, mintha viszketett volna tőle a bőre.

– Anya és apa meghalt – ismételte a Donald által korábban mondottakat. Donald nem tudta megmondani, hogy mire fog emlékezni, és mire nem. Nem szedte olyan hosszú ideig a gyógyszereket, mint Donald, és jóval a Kongresszus napja előtt abbahagyta azokat. De nem számított, hiszen ott volt neki Donald, aki elmondja az igazságot. Elmondja az igazat, aztán gyűlöli magát, hogy ezt tette.

– Sietek vissza. Te csak maradj itt, és próbálj pihenni! Ne hagyd el ezt a szobát, oké?

A szavak üresen visszhangzottak, amikor a raktáron keresztül a lift felé igyekezett. Emlékezett, hogy amikor ő felébredt, neki is azt mondogatták, hogy pihenjen. Charlotte majdnem három évszázados álomból tért magához. Leolvastatta az azonosítóját, és a liftre várt, miközben az járt a fejében, hogy milyen sok idő eltelt, mégis szinte semmi nem változott. A világ még mindig romokban hevert, épp úgy, ahogy hagyták. Ha viszont mégsem, akkor hamarosan az is kiderül.

Felment az irányítói szintre, és beköszönt Erenhez. Az irányítók vezetője már az asztalánál ült, körülötte halmokban álltak a mappák, és egy rakás papírmunkán könyökölve épp a hajába túrt. A bögréjéből nem emelkedett gőz. Már egy ideje ott ülhetett.

– Thurman – szólalt meg, amikor felpillantott.

Donald összerezzent, és szétnézett a folyosón, mintha keresne valakit.

– Mi hír a tizennyolcasról?

– Én, ööö… – Donald próbált visszaemlékezni. – Utoljára azt hallottam, hogy áttörték az alsó szintek barikádjait. A vezető úgy gondolja, hogy egy-két napon belül véget érnek a harcok.

– Remek. Örülök, hogy az árnyék bevált. Félelmetes tud lenni, ha az embernek nincsen árnyéka. Egyszer, még talán a harmadik műszakomkor esett meg, hogy a vezető épp új árnyékot keresett, amikor elveszítettük. Mondhatom, alaposan megszenvedtünk, mire új jelöltet találtunk. – Eren hátradőlt a székében. – A polgármester nem jöhetett szóba; a biztonságiak vezetője pedig olyan fényes elme volt, mint egy széndarab. Szóval így csak…

– Ne haragudjon, hogy félbeszakítom – szólt Donald, a folyosó felé mutogatva. – Nekem vissza kell mennem a…

– Ó, hát persze. – Eren legyintett, láthatóan zavarba jött. – Igaz, nekem is.

– …csak sok a dolog ma reggelre. Felveszem a reggelim, aztán megyek is a szobámba. – A fejével a folyosón lévő üres irodája felé biccentett. – Mondja meg Gable-nek, hogy mindenről gondoskodom magam, oké? Nem akarom, hogy zavarjanak.

– Persze, persze. – Eren egy intéssel jelezte, hogy nyugodtan menjen.

Donald visszafordult a lifthez. Fel az étkezőbe. A gyomra egyetértően morgott. Egész éjjel talpon volt, és semmit nem evett. Túl sokáig volt ébren, túl sokáig volt üres.

97

A megadott időhöz képest egy órával hamarabb engedte enni, mert nem tudott nemet mondani neki. Donald figyelmeztette a húgát, hogy lassan egyen, kicsiket harapjon. És amíg Charlotte rágott, Donald elmesélt neki mindent, amit tudott. A silókról ő is tudott, az eligazításon még ott volt. Donald mesélt a kivetítőkről, a takarítókról, hogy azért ébresztették fel, mert valaki eltűnt. Charlotte nehezen tudta felfogni ezeket a dolgokat. Addig ismételgette neki, míg már a saját fülének is furcsán csengett az egész.

– És a többi silóban élőket egyszerűen engedik, hogy lássák, mi van odakint? – kérdezte, miközben egy darab kekszet majszolt.

– Igen. Egyszer megkérdeztem Thurmant, hogy miért tették oda a kivetítőt. Tudod, mit mondott?

Charlotte vállat vont, és ivott egy korty vizet.

– Azért van ott, hogy ne akarjanak kimenni. Látniuk kell a halált, hogy odabent maradjanak. Máskülönben örökké kifelé vágyódnának, látni akarnák, mi van ott. Thurman azt mondta, hogy ilyen az emberi természet.

– De van, aki mégis kimegy. – Charlotte egy szalvétával megtörölte a száját, majd fogta a villáját, és remegő kézzel maga elé vette, amit Donald meghagyott a maga reggelijéből.

– Igen, van, aki még így is kimegy – erősítette meg Donald. – Te pedig egyél már óvatosabban! – Megrökönyödve figyelte, ahogy a lány a meghagyott tojást eszi, miközben arra a napra gondolt, amikor felment a drónliftben. Ő is olyan volt, aki még így is ki akart menni. De erről Charlotte-nak nem kell tudnia.

– Nekünk is van olyan kivetítőnk – mondta Charlotte. – Emlékszem, hogy láttam rajta a gomolygó felhőket. – Donaldra pillantott. – Nekünk miért van?

Donald a kendőjéért kapott, és beleköhögött.

– Mert emberek vagyunk – válaszolta, miközben elrakta a kendőt. – Ha azt hisszük, hogy nincs értelme kimenni, ha azt látjuk, hogy odakint a biztos halál vár, akkor idebent maradunk, és tesszük, amit mondanak. De van rá egy mód, hogy megnézzük, mi van odakint.

– Tényleg? – Charlotte az utolsó darab tojást is a villájára lapátolta, majd a szájához emelte. Várt.

– És szükségem lesz a segítségedre.

Lerántották a ponyvát az egyik drónról. Charlotte reszkető kézzel simított végig az egyik szárnyon, majd bizonytalan lépésekkel megkerülte a gépet. Megfogta a fékszárnyat, és fel-le mozgatta. A faroknál lévő légterelővel ugyanezt csinálta. A repülő elején fekete kúp és orr volt, amitől úgy tűnt, mintha arca lenne. Némán, mozdulatlanul tűrte, ahogy Charlotte méregette.

Donald észrevette, hogy három drón hiányzik – a padló fényesen csillogott ott, ahol korábban ponyva takarta. És a muníciós polcokon a takaros piramisba rendezett bombák kupacából is hiányzott egy-kettő. Ilyen jelek árulkodtak arról, hogy a fegyvertárat az elmúlt hetekben használta valaki. Donald a hangárajtóhoz lépett, és kinyitotta.

– Semmi vontató? – kérdezte Charlotte. Az egyik szárny alá hajolt, és azt a helyet méregette, ahová a gonosz dolgokat lehet csatlakoztatni.

– Nem – felelte Donald. – Ehhez nincs. – Visszaszaladt, és segített tolni a gépet. A lift nyitott szájához kormányozták a robotrepülőt. Épphogy befértek a szárnyak.

– Kellene lennie valami szíjnak vagy láncnak – szólt Charlotte. Óvatosan lehajolt, és a szárnyak alatt a drón végéhez mászott.

– Van valami a padlón – szólt Donald, amikor eszébe jutott az a kis dudor, ami a pályán siklott végig. – Hozok egy lámpát.

Az egyik ládából elővett egy elemlámpát, megnézte, hogy működik-e, majd visszament a húgához. Charlotte beakasztotta a drónt a kilövő egységbe, és kimászott a hangárból. Nehézkesen mozgott még, úgyhogy Donald segített neki felállni.

– És biztos vagy benne, hogy a lift működik? – Elsimította a zuhanyzástól még mindig vizes hajszálait az arcából.

– Teljesen – válaszolta Donald. Átvezette őt a folyosón, el a laktanyák és a fürdők mellett. Charlotte feszülten figyelt, amikor beléptek a vezérlőbe, és Donald lehúzta az egyik műanyag fóliát. Bekapcsolta a liftet irányító egységet. Charlotte kifejezéstelen arccal bámulta az egyik állomást, rajta a botkormányokat, a kijelzőket és a képernyőket.

– Ugye tudod ezt kezelni? – kérdezte Donald.

Charlotte visszatért a valóságba, egy pillanatra a testvérére bámult, majd bólintott.

– Ha beindulnak.

– Be fognak. – Donald a lift visszajelzőjének villogását figyelte, míg Charlotte leült az egyik állomáshoz. A szoba hihetetlenül csendesnek és üresnek tűnt így, hogy a többi állomás a műanyag takarója alatt pihent. A fóliát lepő por viszont eltűnt. Nemrég még voltak itt. A bombázási parancsokra gondolt, amiket ő írt alá, amibe olyan nehezen akart belemenni. Veszélyes akció volt, hiszen valamelyik siló képernyőjén feltűnhettek a repülők, ezért a kavargó felhőkben kellett mozogniuk. Eren nem győzte hangsúlyozni, hogy a drónok egyszer használatosak. Azt mondta, hogy a kinti levegőtől mennek tönkre. Hogy a hatótávjuk korlátozott. Donald ennek a miértjére kereste a választ, amikor Thurman aktái között kutakodott.

Charlotte felkapcsolt néhány kapcsolót, és apró kattanások törték meg a csendet. A kezelőállomás életre kelt.

– Eltart egy darabig, mire a lift felér – szólt Donald. Azt nem mondta, honnan tudja, de közben mindvégig a liftben töltött idő járt az eszében. Emlékezett, hogy a lélegzetétől ködös lett a sisak belseje, amikor felfelé igyekezett – úgy remélte – a halálába. Most viszont másmilyen reményeket táplált. Erskine szavai jutottak eszébe, aki a világ megtisztításáról beszélt. Aztán Victor búcsúlevelére gondolt, amelyet Thurmannek küldött. Az ő projektjük az élet eltörléséről és az újraindításról szólt. És Donald – őrültségében, vagy éppen józanságában – egyre biztosabb volt abban, hogy ez a projekt jobban sikerült, mint azt bárki képzelné.

Charlotte megigazította a képernyőjét. Felnyomott egy kapcsolót, és a monitor fénybe borult. A képen a lift fényes acélajtaja látszott, amelyet a drón lámpája világított meg, és a kamerája közvetített.

– De régen volt már – szólt Charlotte. Donald lepillantva látta, hogy húga keze remeg. Összedörzsölte, majd újra a kezelőpulthoz nyúlt. Egy kicsit fészkelődött a székben, mire megtalálta a pedálokat a lábánál, majd beállította a monitor fényerejét, hogy ne vakítson annyira.

– Tudok valamit segíteni? – kérdezte Donald.

Charlotte nevetve rázta a fejét.

– Nem. Furcsa, hogy nem kapok repülési tervet. Tudod, általában van célpontom. – Donald felé fordult, és rámosolygott.

Donald megszorította a vállát. Jó érzés volt, hogy itt volt vele. Már csak a testvére maradt neki.

– Az a repülési terv, hogy repülj olyan gyorsan és olyan messzire, amennyire csak tudsz – mondta Donald. Azt remélte, hogy bomba nélkül a drón messzebb jut. Arra is gondolt, hogy talán a korlátozott hatótáv nem volt előre beprogramozva. A lift vezérlője villogni kezdett. Donald odaszaladt, hogy ellenőrizze.

– Elindult felfelé az ajtó – szólt Charlotte. – Azt hiszem, nappal van.

Donald visszasietett hozzá. Kinézett az ajtón, végig a folyosón – mintha hallott volna valamit.

– Motor rendben – mondta Charlotte. – Van gyújtás.

A székben fészkelődött. Az overall, amit Donald lopott neki, túl nagy volt, lógott a karján. Donald mögé lépett, és a monitort figyelte, ahol egy meredek lejtő végén kavargó égbolt látszott. Emlékezett erre a kilátásra. A látványtól levegőt is alig kapott. A rendszer kivontatta a drónt a liftből, és megállította a rámpánál. Charlotte megnyomott egy kapcsolót.

– Fékek rendben – mondta, és kinyújtotta a lábát. – Ráadom a hajtóművet.

A keze megmozdult előre. A kamerakép megremegett, amint a repülő a fékeknek feszült.

– Ezer éve nem csináltam ilyet indítórendszer nélkül – mondta idegesen.

Donald épp azt akarta kérdezni, hogy ez mekkora baj, amikor Charlotte mozdított egyet a lábán, és a képernyőkép megemelkedett. A fémakna rázkódni kezdett, és elszáguldott a gép mellett. A gomolygó felhők lassan betöltötték az egész képet.

– Emelkedés – szólt Charlotte, és Donald azon kapta magát, hogy oldalra dől, amikor a drón orra kissé lebukott, és egy pillanatra láthatóvá vált a föld, majd rövidesen újra mindent elnyelt a vastag felleg.

– Merre? – kérdezte. Átkapcsolt valamit, és megjelent a radarkép, amely átlátott a felhőkön is.

– Szerintem mindegy – mondta. – Csak előre. – Előrehajolt, hogy jobban lássa az elsuhanó furcsa, de különös tájat. Ott voltak a nagy lyukak, amiket még ő segített létrehozni. A mélyedés közepén egy másik torony magasodott. A kongresszus maradványai – a sátrak, a vásári bazárok és a színpadok – már régen eltűntek, felfalták őket a levegőben lévő apró gépezetek. – Mindig csak egyenesen – mondta Donald, ujjával előremutatva. Csak egy elmélete volt, egy őrült ötlet, de látni akarta a saját szemével, mielőtt bármit kimond.

A bemélyedések sora véget ért a messzeségben. A felhők néha elvékonyodtak, és olyankor jól lehetett látni a földet. Donald minden erejével a krátereken túli tájra koncentrált, amikor Charlotte elengedte a gázt, és egy kezelőegység felé nyúlt, amelyen mutatók és kijelzők sorakoztak.

– Ajaj… Azt hiszem, baj van. – Az egyik kapcsolót le-fel kapcsolgatta. – Csökken az olajnyomás.

– Ne. – Donald a kijelzőt figyelte, ahol a felhők egyre csak gomolyogtak, és a föld mintha megindult volna felfelé. Túl korán történt. Talán kihagyott valamit, talán nem figyelt oda valamire. – Menj tovább – szólt, sokkal inkább a gépnek, mint a pilótájának.

– Egyre jobban ráz – mondta Charlotte. – Szét fog esni.

Donald a hangárban sorakozó drónokra gondolt. Elindíthatnának egy másikat. De gyanította, hogy az eredmény ugyanaz lenne. Ő talán ellenáll annak a valaminek odakint, de a gépek nem. A takarítók védőruhájára gondolt, hogy mindent úgy terveztek, hogy bizonyos idő után, bizonyos helyen szétessen. Ezek a láthatatlan pusztítók oly pontosak voltak, hogy azonnal szörnyű bosszút álltak a takarítón, ha megindult felfelé a dombon, ha elért egy bizonyos magasságot, amint felfelé merészelt indulni. A kendőjéért nyúlt, és beleköhögött; halványan emlékezett rá, ahogy a dolgozók a légzsilipet sikálták azután, hogy őt berángatták.

– Már a szélén vagy – szólt Donald, amikor az utolsó siló mélyedése is eltűnt a drón radarképéről. – Csak még egy kicsit!

De az igazság az, hogy ő maga sem tudta, mennyi az a kicsi. Talán ha nyílegyenesen körberepülné a világot, és visszatérne oda, ahonnan elindult, az sem lenne elég.

– Csökken a magasság – mondta Charlotte. A keze villámgyorsan járt ide-oda. Felváltva a kapcsolókat és a vezérlőket igazgatta.

– A kettes motornak annyi – szólt. – Vitorlázva zuhanok. Magasság kétszáz.

A képernyőn sokkal kevesebbnek tűnt. Már az utolsó dombon túl jártak. A felhők vékonyodni kezdtek. Hosszú sebhely futott végig a földön, egy árok, amely valaha folyó volt, fekete oszlopok elégett csontokként mutattak hegyükkel az ég felé, mint a ceruzából kiálló grafit – talán réges-régi fák maradványai. Vagy talán a nagy biztonsági kerítés acéloszlopai, amelyeket elkoptatott az idő.

– Gyerünk, gyerünk! – suttogta. Minden levegőben töltött másodperc új tájat, új távlatokat tárt fel. A szabadság levegője volt az. Kiút a pokolból.

– A kamera működik. Magasság százötven.

A képernyőn fényes villanás látszott, mintha a haldokló elektronika szikrázna. A haldokló szenzorok lilás árnyalatban játszottak, majd hirtelen kékség jelent meg ott, ahol eddig nem volt más, csak barna és szürke szín.

– Magasság ötven láb. Mindjárt becsapódik.

Donald könnyeket pislogott ki a szeméből, miközben a drón egyre csak süllyedt, a föld egyre közeledett. A monitor látványa csalt könnyeket a szemébe. Semmi baj nem volt a kamerával.

– Kék… – mondta.

A megerősítés hangja volt ez éppen azelőtt, hogy az élettel teli zöld táj elnyelte a haldokló drónt. A monitor színei feketére váltottak. Charlotte szitkozódva engedte el az irányítókart, majd tenyérrel a panelre csapott. De amikor megfordult, és elnézést kért Donaldtól, ő csak átkarolta, magához ölelte, és összevissza csókolta.

– Láttad? – kérdezte suttogva. – Láttad?

– Mit? – Charlotte elhúzódott, arcán merő csalódottság tükröződött. – Még a műszerek is megsültek a végére. Az egész drón szétment. Talán túl sokáig ültem a…

– Nem, nem! – szólt Donald. Az immár sötét és élettelen képernyőre mutatott. – Megcsináltad! – szólt. – Láttam! Kék ég és zöld fű volt odakint, Charlotte! Láttam!

98

2331 – Huszadik év

17-es siló

Bár nem akarta, de idővel Solo nagy szakértője lett annak, hogyan pusztulnak el a dolgok. Nap mint nap látta, ahogy az acél és a vas rozsdává oszlik, ahol a festék lemállik és narancsszínű foltokat hagy, látta, amint a fém lassan fekete hamuvá porlad. Tudta, hogy a gumitömlők idővel megkeményednek, kiszáradnak és kirepedeznek. Megtanulta, hogy idővel a ragasztás is elenged, és olyan tárgyak jelentek meg a földön, amelyek egykor stabilan a falakra és a mennyezetre voltak rögzítve, és a dolgok hirtelen elmozdultak, engedve az enyészet és a gravitáció isteneinek. A legjobban azt tanulta meg, hogyan rothad el a test. Nem mindig szemvillanás alatt történik, mint amikor az anyát magával ragadja a tömeg, vagy az apát elnyelik a sötét folyosó árnyai. Sokszor láthatatlan darabonként emésztődnek el. Az idő és a férgek szárnyakon járnak: elrepülnek, és mindent magukkal ragadnak.

Solo kitépett egy darabot a Ri-Ro könyv unalmasabb oldalaiból, és sátrat hajtogatott belőle. Úgy gondolta, a siló sok tekintetben a rovaroké. Ha valahol összegyűltek a testek, ott a rovarok sötét felhőkben rajzottak. Olvasott róluk a könyvekben. A kukacokból például valahogy légy lett. A tekergőző fehér egyszer csak zümmögő feketévé lett.

A dolgok elpusztultak, és megváltoztak.

Hosszú madzagokat fűzött az összehajtott papírdarabba, hogy legyen mire felakasztani a súlyt. Általában ilyenkor történt, hogy Árnyék megjelent, hátát Solo karjának dörgölte, mindenre rálépett, és jól felbosszantotta, ám egyben meg is nevettette őt. De Árnyék nem jött többé.

Solo apró csomókat kötött a fonálra, nehogy kicsússzon. A lyukaknál duplán hajtotta a papírt, hogy ne szakadjon el. Nagyon jól tudta, hogyan mennek tönkre a dolgok. Szakértője volt olyan dolgoknak, amikről azt kívánta, bár sosem látta volna. Ránézésre meg tudta például mondani egy testről, mennyi ideje halott.

Az emberek, akiket évekkel korábban megölt, merevek voltak, amikor odébb rakta őket, ám ez a merevség csak ideig-óráig tartott. Rövidesen feldagadtak, és bűzleni kezdtek. A testükből gázok távoztak, és kirajzottak a legyek. A legyek rajzottak, a kukacok pedig lakomáztak.

A szag még a szemét is csípte, és a torkát is égette. De a testek aztán hamarosan puhává váltak. Solónak egyszer odébb kellett pakolnia néhány testet a lépcsőházban, mert olyan helyen feküdtek halomban, hogy alig lehetett átlépni őket. Azok húsa szétmállott a kezében. Olyan lett, mint a túró, amit akkor evett, amikor még volt tej, meg kecske, amit megfejtek. A hús szétesett, amikor már nem volt odabent az ember, hogy összetartsa. Solo nagyon erősen koncentrált, hogy összetartsa magát. A zsinórok másik végét az Ellátóról hozott kis fém csavaralátétre kötötte. A nyelvét rágcsálva koncentrált, igyekezett a legtökéletesebb csomót kötni.

A fonál és a textil sem tartott örökké, de a ruha tovább megmaradt, mint az ember. Egy év elteltével már csak ruha és csont maradt. És haj meg szőr. Az úgy tűnt, nem pusztul el. Rajtamaradt a csontokon, és néha az üresen bámuló szemgödrökön is. Ez volt a legrosszabb. Valahogy személyiséggel ruházta fel a csontokat. A legtöbbön szakáll volt, kivéve a gyerekeken és a nőkön.

Öt év elteltével a ruha is elpusztult. Tíz év után csak a csont maradt. Mostanában, annyi évvel azután, hogy a siló elsötétült és elcsendesedett – több mint húsz évvel azután, hogy Solónak megmutatták a szerverterem titkos rejtekét –, már leginkább csak csont maradt. Kivéve az étkezőben. A mindenütt jelen lévő rothadás még furcsábbá tette az ajtó mögött lévő testeket.

Solo felemelte a kis ejtőernyőjét, a papírsátrat, amelyet zsinórokkal erősített az apró alátéthez. A nyitott könyvön több tucat zsinórdarab hevert összegubancolva. Még egy jó marék alátét is maradt. Meghúzgálta az ejtőernyő egyik zsinórját, és közben az étkezőben lévő testekre gondolt. Az ajtó mögötti emberek nem pusztultak el, mint a többiek. Amikor Árnyékkal először rájuk találtak, azt hitte, nemrég haltak meg. Több tucat ember, akik együtt haltak meg, egyik a másikra mászva, mintha valaki halomba hordta volna őket. Solo tudta, hogy a tiltott kinti világ éppen mögöttük rejtőzött. De olyan messzire ő nem ment. Becsukta az ajtót, és sietve távozott. Halálra rémült az élettelen szemgolyóktól és attól, hogy valaki más arca bámul vissza rá a saját tükörképe helyett. Otthagyta a testeket, és hosszú ideig nem tért vissza. Arra várt, hogy csontokká váljanak. De sosem váltak azzá.

Kiment a korláthoz, és lenézett, majd még egyszer ellenőrizte, hogy a darab papír jól van-e hajtva, belekap-e a levegő. Az elárasztott mélységből hűvös szellő jött felfelé. Solo áthajolt a harmadik emelet korlátján, egyik kezében a finom papírt, másikban az alátétet tartva. Azon törte a fejét, egyesek miért rothadnak el, miközben mások tovább mozognak. Mitől pusztulnak el?

– Pusztulj el! – kiáltotta. Néha szerette a saját hangját hallgatni. Szakértője volt annak, hogyan pusztulnak el a dolgok. Árnyéknak is ott kellett volna lennie, a bokájának kellett volna dörgölőznie, de nem jött.

– Szakértő vagyok! – mondta magának. – Pusztulás, pusztulás. – Kitartotta a karját, és elengedte az ejtőernyőt, ami egy pillanatig zuhanni kezdett, majd a zsinórok megfeszültek, aztán billegve, forogva elindult a mélység felé. – Le veled, le veled! – szólt az ejtőernyő után. Le az aljáig. Le, amíg a vízben nem csobban, vagy útközben el nem akad.

Solo nagyon jól tudta, hogyan rohad el a test. A szakállát vakargatta, és a sötétbe vesző ejtőernyőt figyelte, majd leült, és keresztbe tette a lábát. Az egyik térde teljesen kilógott a régi overallból.

Magában motyogva húzta-halasztotta, amit meg kellett tennie, az aznapi Projektet. Ám ehelyett újabb lapot tépett ki az egyre zsugorodó könyvből, és próbált nem gondolni a hullára, amely hamarosan szintén az idő martalékává lesz.

99

Voltak dolgok, amiket Solo napokig és hetekig keresett, és voltak olyanok is, amik után éveken át kutatott. Gyakran sokkal később talált rá a dolgokra, amikor már nem is volt rájuk szüksége. Mint amikor egy kupac borotvát talált. Egy egész ládával volt belőle az orvosi rendelőben. A fontos dolgokat – a kötszert, a gyógyszereket, a ragasztószalagot – régen elhordták a fosztogatók. De a nagy doboz borotva, amelyek pengéje még néhol csillogott, gúnyosan nevetett rajta. Jó ideje feladta a harcot a szakálla ellen, de azelőtt voltak idők, amikor ölni tudott volna egy borotváért.

Máskor még azelőtt rábukkant valamire, hogy egyáltalán szükség lett volna rá. A bozótvágó is ilyen volt. A hatalmas pengét egy ember teste alatt találta, aki nemrég halhatott meg. Azért vitte magával, hogy ne lehessen másé a gyilkos eszköz. Utána három napra bezárkózott a szerverterembe, mert nem akart több félig kihűlt hullát látni. Azóta sok év eltelt. A farmok növényzete egy idő után olyan sűrű lett, hogy a bozótvágó egyre hasznosabbnak bizonyult. Addigra már nem hordta magával a puskáját – többé nem volt rá szükség –, de a kés örökké nála volt. Azelőtt találta meg, hogy tudta volna, szüksége van rá.

Solo szabadon engedte az utolsó ejtőernyőt, és figyelte, ahogy majdnem nekiütközik a kilencedik emelet korlátjának. Az összehajtott papírt elnyelte a mélység. Azokra a dolgokra gondolt, amiket Árnyék segített megtalálni. Ez főleg étel volt. De Árnyéknak önálló akarata volt, és így történt, hogy egyszer elszaladt. Az Ellátóhoz igyekeztek, amikor hirtelen nekiiramodott, és eltűnt az egyik lépcsőpihenőnél. Solo követte az elemlámpájával.

A macska egyre csak nyávogott egy ajtónál – Solo attól tartott, a túloldalon újabb kupac hullát talál –, de a lakás üres volt. Árnyék a konyhapultra ugrott, és egy szekrénynek dörgölőzött, amely tele volt kicsi konzervekkel. Az ősrégi dobozokat belepte már a rozsda, a címkéken mindenütt macskák voltak. Árnyék meg volt őrülve a dobozokért, és Solo csak akkor pillantotta meg, hogy a falból kilógó rövid vezeték végén egy ütött-kopott szerkezet, egy elektromos konzervnyitó állt.

Solo mosolyogva nézett a mélybe, amikor az idők során megtalált és elveszített dolgokra gondolt. Emlékezett a pillanatra, amikor először megnyomta a szerkezet gombját, hogy Árnyék teljesen megbolondult tőle, és hogy milyen szépen lejött a konzervek teteje. Ami az ételt illeti, Solo nem volt oda érte, de Árnyék máshogy látta a dolgot.

Solo megfordult, és szomorúan nézte a szétszaggatott könyvet. Elfogyott a csavaralátét, így nem volt mit tenni, maga mögött hagyta a könyvet, és vonakodva elindult a farmok felé. Ideje volt eleget tennie a kötelességének.

Miközben a zöld ágakat és hajtásokat kaszabolta a késével, azon töprengett, hogy a farm miért nem rohadt el azután, hogy már nem volt ember, aki gondozza. De a fények még időről időre bekapcsoltak, és a világítás több mint fele még mindig működött. A víz még csepegett a csövekből. A dühösen zúgó és morgó szivattyúk még bekapcsoltak. A lenti világból lopott elektromosság pedig még mindig feljutott ide a lépcsőház falain tekergőző vezetékekben. Semmi nem működött tökéletesen, de még működött. Solo megtanulta, hogy az ember és a növények kapcsolata zömmel abból áll, hogy az ember megeszi a növényt. De már csak ő maradt, hogy megegye. Ő és a patkányok meg a férgek.

A nála lévő terhet a legsűrűbben benőtt földeken keresztül vitte; a farm legtávolabbi sarkaiba tartott, ahol már nem égtek a termesztőfények, ahol a talaj hideg volt, és nedves, ahol már semmi nem nőtt. Különleges hely. Távol azoktól a részektől, ahová minden héten lejött ételért. Olyan hely lesz ez, ahová azért jön, mert ez a célja, és nem pusztán azért, mert útba esik.

A fények melegét maga mögött hagyva belépett a sötét sarokba. Tetszett neki az a hely. A szerverterem alatti zugra emlékeztette, az eldugott és biztonságos helyre, ahol elrejtőzhetett, ahol nem zargatták. És akkor, a rég elfeledett szerszámok között, meglátott egy ásót. Épp, amikor szüksége volt rá. Így is lehetett dolgokat találni. Akkor történt ilyen, amikor a siló adakozó kedvében volt. Ritkán volt ilyen kedvében.

Solo letérdelt, és a magával hozott terhet a kerítés mellé tette. A zsákban lévő test most volt a merev állapotban. Hamarosan ellazul. Aztán pedig…

Nem akart arra gondolni, hogy mi következik aztán. Olyan dolgok szakértője volt, amiket bár ne tudott volna.

Fogta az ásót, és átmászott a kerítésen – túl sötét volt ahhoz, hogy a kaput keresgélje. Az ásó morogva-ropogva vágta a földet. Minden adag földet felemelt a levegőbe. Minden mozdulatnál kis kupac föld és apró sóhaj távozott. Egyes dolgokra éppen akkor bukkant az ember, amikor szüksége volt rá. Solo a barátjával töltött évekre gondolt, amelyek olyan gyorsan elrepültek. Máris hiányzott neki, ahogy Árnyék a lábának dörgölőzött, amikor épp valamin dolgozott. Állandóan útban volt, de mindig elég eszesen ahhoz, hogy ne lépjenek rá. Szempillantás alatt előbukkant, valahányszor Solo füttyentett egyet, és mindig ott volt, amikor szükség volt rá. Árnyék is olyan dolog volt, amit azelőtt talált meg, hogy tudta, szüksége van rá.

100

2345

1-es siló

Donald léptei visszhangzottak az alsó szint hatalmas termében, ahol a műszakok dolgozói szunnyadtak, ahol több ezer tartály, mint csillogó ékkő, sorakozott egymás mellett. Megállt, és egy újabb kijelzőn is megnézte a nevet. Elfelejtette, hányadik sornál tartott a folyosótól számolva, és attól tartott, újra kell kezdenie. Egy rongyot tartott a szája elé, és köhögött. Megtörölte a száját, és folytatta az utat. Az egyik zsebét valami nehéz, hideg tárgy húzta le, amely szorosan a combjához simult. És valami nehéz és hideg húzta a mellkasát is.

Végre megtalálta a tartályt, amelyen a Troy név szerepelt. Donald megtörölte az üveget, és benézett.

Egy férfi feküdt odabent, aki idősebb volt, mint amilyennek látszott. És öregebb, mint amilyennek Donald emlékezett rá. A jég kékesre színezte a sápadt bőrt. A fehér szemöldök és a fehér haj is azúrszínű árnyalatot kapott tőle.

Donald a férfit fürkészte, habozott, újra átgondolta a tervét. Nem hozott magával tolószéket, és nem volt nála elsősegélydoboz. Csak a hideg, nehéz tárgy. Egy szelet igazság és a vágy, hogy többet tudjon. Az embernek néha ki kell nyitnia valamit, mielőtt mást lezárhat.

A panelhez hajolt, és megismételte a mozdulatokat, amelyek kiszabadították a húgát. A barakkokban rejtőző Charlotte jutott eszébe, miközben beütötte a kódot. A húga nem tudhatta, mit csinál odalent. Nem tudhatta. Thurman apja helyett apja volt.

Jobbra fordította a kapcsolót. A számok villogtak, majd egy fokot feljebb léptek. Donald felállt, és idegesen járkált fel-alá a tartály körül. Körbejárta a tartályt, amelyen egy név volt, egy férfi neve, amelyet ők teremtettek, és a szarkofágja most magát a teremtőjét tartotta fogva. A szívében lévő hideg a lábaiba is átterjedt, miközben Thurman lassan felmelegedett. Donald egy rózsaszín foltos rongyba köhögött. Visszadugta a kendőt a zsebébe, majd kihúzta a zsinórt.

Egy jelentés jutott eszébe Victor fájljaiból, ahogy ott állt. A szerepek felcserélődtek, most ő olvasztotta ki a Jegesembert. Victor régi kísérletekről írt, amelyekben az őrök és a rabok helyet cseréltek, ahol az elnyomottakból hirtelen elnyomók lettek. Donald gyűlöletesnek találta a gondolatot is, hogy az ember ilyen rövid idő alatt képes lenne így megváltozni. Nem hitt a kísérlet eredményeiben. De látott már jó embereket és asszonyokat, akiket nemes szándék vezérelt Capitol Hillre, és látta őket megváltozni. Ebben a műszakban ő is hatalmat kapott, ami lassan megmérgezte. Arra jutott, hogy a gonosz emberek a gonosz rendszer szüleményei, hogy a romlás akárkit elérhet. Ezért kellett az ilyen rendszereknek véget vetni.

A hőmérséklet emelkedett, és a tartály fedele bekapcsolt, majd sóhajtva kinyílt. Donald megfogta és felhajtotta. Valahol arra számított, hogy egy kéz azonnal kinyúl, és elkapja a csuklóját, de csak egy csendben fekvő, gőzölgő embert talált odabent. Csak egy szánalmas és meztelen embert, akinek egy csövet dugtak a karjába, és egy másikat a lába közé. Összerándultak az izmai. A ráncos, gyűrött, sápadt hús lassan életre kelt. A haja csapzott volt. Donald fogta Thurman kezét, összeszorította, majd rátekerte a zsinórt, áthúzta a keze között is, és jó erős csomót kötött. Hátralépett, és az élet jeleit figyelte a ráncos szemhéjon.

Thurman szája megmozdult. Kinyílt, és mintha azt próbálta volna, tud-e még levegőt venni. Mintha csak feltámadó halott lett volna. Donald akkor először értékelte a csodát, amelyet ezek a gépek hajtanak végre. Az öklébe köhögött, amikor Thurman megmozdult. Az öreg szeme kinyílt, sarkából olvadt jég cseppjei indultak el lefelé, és egy pillanatra emberinek tűnt. Ráncos kéz nyúlt a szemhez, hogy letörölje a zúzmarát. Donald tudta jól, milyen érzés ez, mintha a szem nem akarna kinyílni, mintha a szemhéj összenőtt volna. Thurman mordult egyet, amikor megérezte csuklóján a zsinórt. Kezdett magához térni, és érezte, hogy valami nincs rendben.

– Nyugalom – szólt Donald. Egyik kezét az öreg még fagyos homlokára tette. – Óvatosan.

– Anna – suttogta Thurman. Megnyalta a száját, és Donaldnak akkor jutott eszébe, hogy még vizet sem hozott, még a keserű italt sem hozta magával. Kétség sem fért hozzá, milyen szándékkal jött.

– Hall engem? – kérdezte.

Thurman szeme újra kinyílt, a pupillája is megmozdult. Mintha a tekintete megtalálta volna Donaldot, majd döbbenten nézett körül.

– Fiam…? – szólt rekedt hangon.

– Feküdjön nyugodtan – mondta Donald még akkor is, amikor Thurman oldalra fordult, és az összekötött kezébe köhögött. Zavartan bámulta a rá csavarodó zsinórt. Donald megfordult, és a távoli ajtót figyelte. – Figyeljen rám!

– Mi folyik itt? – Thurman megragadta a tartály szélét, és megpróbálta felhúzni magát. Donald a zsebébe nyúlt, és elővette a pisztolyt. Thurmannek a szája is tátva maradt a fekete acél látványától, amikor a csövet egyenesen rá szegezték. Egy szempillantás alatt felhagyott minden mozdulattal. Csak a szeme mozgott, az is csak addig, amíg megtalálta Donald tekintetét. – Milyen év? – kérdezte.

– Kétszáz évvel azelőtt, hogy megöl mindenkit – mondta Donald. A pisztoly csöve gyűlölettől reszketett. A másik kezével is a pisztolyra markolt, és tett egy lépést hátra. Thurman gyenge volt, és meg is volt kötve, de Donald nem kockáztatott. Az öreg olyan volt, mint amikor összetekeredett kígyót talál az ember egy hideg reggelen. Donald nem akarta megtudni, mire képes, ha felmelegszik az idő.

Thurman megnyalta a száját, és Donaldot figyelte. A vállából felszálló gőz a mennyezet felé göndörödött.

– Anna mondta el – szólalt meg végül.

Donald szadista énje el akarta mondani, hogy Anna halott. Gőgösen azt akarta mondani, hogy az egészre egyedül jött rá. Ehelyett egyszerűen csak bólintott.

– Tudnia kell, hogy csak így lehet – suttogta Thurman.

– Még legalább ezerféleképp lehet! – felelte Donald. Áttette a másik kezébe a pisztolyt, és az izzadó tenyerét az overalljába törölte.

Thurman a pisztolyra pillantott, majd körülnézett a teremben, hátha van, aki segítsen. Néhány pillanat múlva a tartálynak dőlt. Donald az egységből felszálló sűrű gőzön át is látta, hogy az öreg reszket a hidegtől.

– Azt hittem, maga örökké akar élni – mondta Donald.

Thurman nevetett. Újra megvizsgálta a kezére kötött zsinórt, majd a karjából kilógó csövet figyelte.

– Csak elég ideig.

– Mire elég ideig? Csak amíg elpusztítja az emberiséget? Amíg szabadon engedi az egyik siló népét, a többit pedig lemészárolja?

Thurman bólintott. Közelebb húzta a lábát, és átölelte a sípcsontját. Olyan vékony és törékeny volt az overallja és duzzadó mellkasa nélkül.

– Azért mentette meg ezeket az embereket, hogy aztán szinte mindenkit megöljön. Minket is beleértve.

Thurman suttogva válaszolt.

– Hangosabban! – szólt Donald.

Az öreg azt mutogatta, hogy szomjas. Donald a pisztolyt mutatta felé. Csak az volt nála. Thurman megtapogatta a mellkasát, és próbált újra megszólalni, Donald pedig óvatosan tett egy lépést közelebb.

– Mondja el, miért! – mondta Donald. – Én vagyok a főnök. Én! Mondja el, vagy esküszöm, most azonnal kiengedek mindenkit a silókból.

Thurman szeme résnyire szűkült.

– Ostoba! – sziszegte. – Megölnék egymást.

A hangját alig lehetett hallani, még a körülöttük lévő tartályok is hangosabban zúgtak.

Donald még közelebb lépett. Minden pillanattal egyre biztosabbá lett abban, hogy helyesen cselekszik.

– Tudom, hogy maga szerint mit tesznek egymással – szólt Donald. – Tudok erről a nagy tisztogatásról, a világ újraindításáról. – Thurman mellkasa felé bökött a pisztollyal. – Tudom, hogy maga úgy gondolja, ezek a silók űrhajók, amik egy jobb világba repítik az embereket. Minden jegyzetet, üzenetet és fájlt elolvastam, amihez hozzáférése van. De magától akarom hallani, mielőtt meghal…

Donald érezte, hogy a lába elgyengül. Köhögnie kellett. A zsebéhez nyúlt, de rózsaszín cseppek csapódtak a tartály ezüstjére, mielőtt eltakarhatta volna a száját. Thurman figyelt. Donald összeszedte magát, és próbált visszaemlékezni, hogy mit akart mondani.

– Tudni akarom, miért ez a sok fájdalom – szólt Donald kaparó, égő torokkal. – Mennyi nyomorúságos élet váltja egymást! És ott az a sok ember idelent, akiket meg akar ölni, akiket soha nem fog felébreszteni. A saját lánya… – Thurman arcán valami reakciót keresett. – Miért nem lehet mindenkit ezer évre lefagyasztani, majd felébredni, amikor vége van? Tudom, minek a megépítésében segédkeztem. Azt akarom tudni, miért nem aludhattuk egyszerűen át az egészet. Ha egy jobb világot akart nekünk, miért nem vitt el minket oda? Miért kell ez a szenvedés?

Thurman egy szót sem szólt.

– Mondja el, miért! – mondta Donald. A hangja rekedt volt, de próbált magabiztosságot sugározni. Felemelte az időközben lejjebb bukott csövet.

– Mert senki nem tudhatja – mondta végül Thurman. – Velünk kell halnia.

– Minek?

Thurman megnyalta a száját.

– A tudásnak. Azoknak, amik kimaradtak az Örökségből. A tudásnak, amely egyetlen gombnyomással elpusztíthatja a világot.

Donald nevetett.

– Azt hiszi, nem találnánk rá újra? Nem találnánk meg a módját, hogy önmagunkat elpusztítsuk?

Thurman megvonta fedetlen vállát. A testéből emelkedő gőz elhalt.

– Idővel. De tovább tartana, mint most.

Donald a pisztollyal a körülöttük lévő tartályokra mutatott.

– És így ennek is vége lesz. Kiválasztunk egyetlen törzset, egyetlen űrhajót, amely leszállhat, és minden más odalesz. Ezt a szerződést kötötte?

Thurman bólintott.

– Hát, valaki megszegte a szerződést – szólt Donald. – Valaki engem tett a maga helyére. Most én vagyok a Pásztor.

Thurman szeme elkerekedett. Tekintete a fegyverről a Donald gallérján lógó azonosítóra vándorolt. A vacogó fogak elhallgattak, amint összeszorította az állkapcsát.

– Ne! – szólalt meg.

– Sosem kértem ezt a munkát – mondta Donald, inkább magának, mint Thurmannek. A pisztoly csöve újra biztosan állt. – Vagy akármelyiket.

– Én sem – felelte Thurman, és Donaldnak megint az őrök és a rabok jutottak eszébe. Ő is lehetne abban a tartályban. Bárki lehetne most a pisztoly mögött. A rendszer volt az.

Száz meg száz dolgot meg akart még kérdezni. El akarta mondani Thurmannek, hogy apja helyett apja volt, de hogy az apák legalább olyan álnokok tudnak lenni, mint amennyire szeretnek. Üvölteni akart vele, amiért ilyen károkat okozott a világnak, de valahol belül ő is tudta, hogy ezek a károk már jóval előtte is léteztek, és hogy a folyamat visszafordíthatatlan volt. És végül volt egy része, amely segítségért akart könyörögni, amely ki akarta engedni azt az embert a tartályból; egy része, amely helyet akart cserélni vele, amely másra sem vágyott, csak hogy a tartályban összekuporodva aludhasson – egy része, amely úgy érezte, hogy egyszerűbb rabnak lenni, mint őrt állni. De a húga odafent lábadozott. Mindkettejüknek voltak még kérdései, amelyek válaszra vártak. És nem túl messze, az egyik silóban változások történtek. Véget ért egy felkelés, és Donald tudni akarta, hogyan végződik mindez.

Ezek és még sok más is átvillant Donald fejében. Nemsokára dr. Wilson visszatér az asztalához, és talán pont akkor pillant a képernyőre, amikor az őt figyelő kamera képe látszik. És amikor Thurman szája szóra nyílt, Donald rájött, hogy hiba volt felébreszteni az öreget, hogy aztán a magyarázkodását hallgassa. Nem volt mit megtudni tőle.

Thurman előrehajolt.

– Donny – szólt.

Megkötött kezével a pisztolyért nyúlt. Karja lassan mozdult, nem remélte – Donaldnak legalábbis nem úgy tűnt –, hogy elveheti, hanem mintha magához akarta volna húzni, a mellkasának vagy a szájának szorítva, ahogy Victor is tette; az öreg szemében ülő keserűség legalábbis erről árulkodott.

Thurman átnyúlt a tartály széle felett, és a pisztolyért kapott, amit Donald kis híján odaadott, mert tudni akarta, mit tenne vele Thurman.

De végül meghúzta a ravaszt. Meghúzta, mielőtt megbánhatta volna.

A robaj félelmetesen hangos volt. Fényes villanás, borzalmas dübörgés, amely visszhangzott a több ezer alvó lélek között, majd egy férfi elterült a koporsóban.

Donald keze reszketett. A hivatalba lépésének első napjai jártak az eszében, hogy mennyit tett érte ez az ember. Felidézte a találkozót, még az elején. Felvették egy munkára, amihez még képzettsége is alig volt. Egy munkára, amit először fel sem fogott, hogy miről szól. Amikor először ébredt képviselőként, amikor aznap reggel tudatosult benne, hogy ő és még egy maroknyi ember áll egy hatalmas nemzet élén, egyszerre érzett félelmet és elégedettséget. És közben mindvégig rab volt, aki felépítette önmaga elmegyógyintézetének falait.

De most minden máshogy lesz. Ezúttal elfogadja a felelősséget, és félelem nélküli vezető lesz. Ő, és a húga a háttérből. Megtalálják, mi romlott el a világban, és helyrehozzák. Visszahozzák a rendet oda, ahonnan rég elveszett. Az egyik silóban már el is kezdődött a kísérlet, most lettek őrökké a rabok, Donald pedig látni akarta a végeredményt.

Egyik kezét felemelte, és lehajtotta a tartály fedelét. A csillogó fémet rózsaszín foltok tarkították. Donald köhögött, és megtörölte a száját. Pisztolyát zsebre tette, és elsétált a tartálytól, miközben hevesen vert a szíve attól, amit tett.

A halott embert magában rejtő tartály csendesen búgott.

101

2345 – Harmincnegyedik év

17-es siló

Solo áthúzta a kötelet a műanyag kancsók fülén. Az üres kancsók rezgő dallamot játszottak, amikor összeütődtek. Felvette a vászonzsákját, és egy percig elgondolkodva vakarta a szakállát. Mintha elfelejtett volna valamit. De mit felejtett el? Megtapogatta a mellkasát, hogy nála van-e a kulcs. Régi szokás volt ez, amit nem tudott levetkőzni. A kulcs persze már jó ideje nem volt ott. Egy fiókba tette, amikor már nem volt szükség a dolgok bezárására, amikor már nem maradt senki, akitől tartani kellett volna.

Elindult kifelé két zsák üres leveses és zöldséges konzervvel, bár a hatalmas szemétkupacon meg sem látszott, hogy elvitt onnan valamit. Tele kézzel, kongó léptekkel haladt a sötét átjáró túlsó végén lévő fény felé.

A létrán kétszer fordult, mire mindent felcipelt. Elsétált a fekete gépek között, amelyek némelyike évekkel ezelőtt teljesen elnémult, talán mert megfulladtak a nagy forróságban. Az ajtó elől el kellett húzni az irattartó szekrényt, hogy ki tudjon menni. A silóban nem voltak zárak, és nem voltak emberek, de sosem árt az óvatosság. Meghúzta a nehéz ajtót, és érezte apja jelenlétét, mint mindig. Kilépett a nagyvilágba, amelyben hemzsegtek a szellemek és olyan rossz dolgok, amiknek már a nevét is elfelejtette.

A folyosó fényes volt, és üres. Solo menet közben integetett azokba a sarkokba, ahol úgy tudta, hogy van kamera. Gyakran eszébe jutott, hogy egyszer talán majd magát látja viszont a képeken, de a kamerák már hosszú évek óta nem működtek. Ráadásul ez csak akkor lett volna lehetséges, ha kettő van belőle. Az egyik ott áll és integet, míg a másik a monitoron figyeli. Felnevetett azon, mekkora butaság volt ez a gondolat. Hiszen ő egyedül van, ő Solo.

A lépcsőpihenőre lépve friss levegő és a magaslati érzés csapta meg. Az emelkedő vízszintre gondolt. Vajon meddig tart még, mire elér hozzá? Arra jutott, hogy túl sokáig. Addigra ő már nem lesz. De szomorúsággal töltötte el, hogy a szerverterem alatti otthona egyszer víz alá kerül. Az óriási halom üres konzerv a mennyezetnél lebegne. A számítógép és a rádió apró buborékokat eregetve fulladozna. Jót nevetett a bugyborékoló készülékek és a plafonnál lubickoló bádogdobozok gondolatán, és már nem is érdekelte, hogy lesz-e ilyen, vagy sem. A két zsák üres konzervet áthajította a korláton, és várta, hogy nagy puffanással megérkezzenek a negyvenkettedik lépcsőpihenőjére. Engedelmeskedtek neki. Solo a lépcsőhöz indult.

Le vagy fel? A fel jelentette a paradicsomot, az uborkát és a tököt. A le pedig az epret, a kukoricát és a krumpliásást. Utóbbihoz többet kellett volna főzni. Solo elindult felfelé.

Felfelé menet a fokokat számolgatta.

– Nyolc, kilenc, tíz – suttogta. Minden lépcső más és más. Márpedig jó sok volt. Mindegyiknek voltak társai, mindegyiknek voltak barátai, szomszédok mindkét irányba. És mindannyian hasonlóak voltak.

– Szia, lépcső! – szólt az egyiknek, elfeledkezve a számolásról. A lépcső nem szólt. Solo nem beszélt a nyelvükön, nem értette a magányos bakancsok kopogó dalát, amely elkísérte felfelé és lefelé is.

Egy hang. Solo hangot hallott. Megállt és fülelt, de a hangok általában tudták, mikor fülel, és nagyon félénkek voltak. Megint hallotta a hangot. Hallott dolgokat, amik ott sem voltak. Szerte a silóban voltak szivattyúk és lámpák, amelyek kényük-kedvük szerint kapcsoltak ki és be. Az egyik ilyen szivattyú évekkel korábban szivárogni kezdett, és Solo teljesen egyedül megjavította. Ideje volt új Projekt után nézni. Sokszor csak ugyanazokat csinálta meg újra és újra, például levágta a szakállát, ha már a mellkasáig ért, de az ilyen Projektek szörnyen unalmasak voltak.

A farmokra menet csak egyszer állt meg inni és pisilni. A lába jól bírta. Erősebb volt, mint fiatalkorában. A nehéz dolgok idővel egyre könnyebbek lettek, bár ettől nem lett szórakoztatóbb nehéz dolgokat csinálni. Solo azt szerette volna, hogy az első pillanattól kezdve könnyű legyen minden.

Megmászta a tizenkettedik lépcsőpihenője előtti utolsó fordulót, és épp valami szüreti dalt akart fütyörészni, amikor meglátta, hogy nyitva felejtette az ajtót. Fogalma sem volt, hogyan fordulhatott ez elő. Solo sosem felejtette nyitva az ajtót. Egyiket sem.

A sarkon valami a korlátnak volt támasztva. Mintha valami ócskavas lett volna az egyik Projektjéből. Egy letört műanyag cső. Felvette. Víz volt a belsejében. Solo megszagolta a csövet. Furcsa szaga volt. Épp ki akarta önteni belőle a vizet, át a korláton, amikor kicsúszott a kezéből. Dermedten várta a távoli csörömpölést. Hiába.

Ügyefogyott. Átkozta magát, amiért ilyen feledékeny és ügyefogyott. Nyitva hagyott egy ajtót. Befelé indult, amikor meglátta, mivel van kitámasztva az ajtó. Egy fekete nyéllel. Amikor lenyúlt érte, akkor látta, hogy egy kés volt az, amit átdugtak a rácson.

A farmok mélyéről hangot hallott. Solo egy pillanatig mozdulatlanul állt. Ez nem az ő kése. Ennyire nem feledékeny. Kihúzta a kést, és hagyta, hogy az ajtó becsukódjon, miközben ezernyi gondolat kavargott a fejében. Egy patkány nem képes ilyesmire. Csak egy ember. Vagy egy nagyon erős szellem.

Valamit tehetne. Összeköthetné a kilincseket, kiékelhetné valamivel az ajtót, de nagyon félt. Inkább sarkon fordult, és futni kezdett. Ahogy lefelé rohant, a kancsók zörögtek, az üres zsák pedig lobogott a hátán. A kezében pedig valaki más kését szorongatta. Amikor a kancsók beakadtak a korlátba, és a kötél megfeszült, rántott rajta kettőt, majd feladta, és elengedte. A gödör. Le kell jutnia a gödrébe. Zihálva szaladt lefelé, miközben magányát valaki más léptei és a korlát rezgése törte meg. Meg sem kellett állnia, hogy hallgatózzon. Nagyon hangos szellem volt ez. Hangos és szilárd. A bozótvágója jutott eszébe, ami fél évvel azelőtt törött el. De nála volt a kés. A kés. Rémülten haladt lefelé körbe-körbe a lépcsőházban. Be a lépcsőpihenőre. De nem ide! Ez csak a harmincharmadik. Még eggyel lejjebb. Nem figyelt, miért nem figyelt? Úgy siklott lefelé, hogy majdnem orra bukott. Izzadt. Haza!

Becsapta maga mögött az ajtót, és a térdére támaszkodva nagy levegőt vett. Felkapott egy seprűt a földről, és átakasztotta az ajtókilincseken. Ez mindig távol tartotta a csendes szellemeket. Azt remélte, hogy a hangosak ellen is beválik.

Átnyomakodott a tönkrement biztonsági kapun, és szaladt tovább a folyosón. Az egyik mennyezeti lámpa már nem világított. Egy Projekt. De nem most. Az acélajtóhoz érve nagyot sóhajtott. Berohant, majd megtorpant, és visszafutott. Nekifeszült az ajtónak, és benyomta. Lehajolt, vállát az irattartó szekrénynek vetette, és az ajtónak nyomta. A szekrény borzalmas sikollyal csúszott a helyére. Mintha lépteket hallott volna odakintről. Nagyon gyorsakat. Egy csepp izzadság gördült le az orrán. Megmarkolta a kést, és csak szaladt a szerverek között. A háta mögül csikorgást hallott, fém csúszott fémen. Solo nem volt egyedül. Eljöttek érte. És csak jöttek, jöttek. A szájában érezte a félelem fémes ízét. A lefelé vezető járathoz sietett, és azt kívánta, bárcsak nyitva hagyta volna a fedelet. De a zárak legalább már eltörtek. Megette őket a rozsda. Nem, ez így nem jó! Kell a zár! Solo lemászott a létrán, megfogta a rácsot, és a feje fölé húzta. El kell bújni. Elbújni. Mint az elején. És akkor valaki megpróbálta kirántani a rácsot a kezéből. Solo felé suhintott a késsel. Valaki felsikoltott.

Fentről egy ziháló nő nézett le rá, és egyre csak azt hajtogatta, hogy nyugodjon meg.

Solo reszketett. Az egyik bakancsa meg is csúszott a létrán, de a lába végül visszatalált. Minden erejéből kapaszkodott, amíg a nő beszélt hozzá. A szeme csodálkozó és élettel teli volt. A szája mozgott. Megsebezte, ő mégsem akart visszatámadni. Csak a nevét akarta megtudni. Örült, hogy látja. Azért csillogott a szeme, mert örült, hogy látja őt. És Solo arra gondolt, hogy – talán – ő maga is olyan, mint egy ásó vagy egy konzervnyitó vagy akármelyik rozsdás eszköz, amely ott hevert szanaszét. Talán ő is valami ilyen volt, amit megtalálhattak. Őt is megtalálhatták. És valaki meg is találta.

Epilógus

2345

1-es siló

Donald egyedül ült a kommunikációs teremben. Minden állomás neki engedelmeskedett, a többieket elküldte ebédelni, aki pedig nem volt éhes, az szünetet tarthatott. És mindenki hallgatott rá. Pásztornak hívták, és a világon semmit nem tudtak róla azon kívül, hogy ő a főnök. Egymást váltották a műszakokban, közben pedig azt tették, amit parancsolt.

A szomszédos állomáson villogó lámpa azt jelezte, hogy a hatos silóból hívás érkezik. Várhatnak. Donald a fejhallgatójában csengő hangra figyelt, mert ő maga is hívást indított.

Csak csengett és csengett. Megnézte a zsinórt, ujját a jackdugóig végighúzva ellenőrizte, hogy bedugta-e rendesen. Két kommunikációs állomás között egy félbehagyott kártyaparti hevert szétpakolva – mindenki félretette a lapjait, amikor Donald kiparancsolta őket. Az eldobott lapok kupacában egy pikk dáma volt legfelül. Végre kattanást hallott a fejhallgatóban.

– Helló? – szólt bele.

Várt. Mintha hallotta volna, amint valaki a vonal túlsó végén szuszog.

– Lukas?

– Nem – szólt a hang. Lágyabb volt. De valahogy mégis keményebb.

– Ki az? – kérdezte. Lukasszal szokott beszélni.

– Nem számít, ki beszél – felelte a nő. Donald mégis pontosan tudta. Válla felett körbenézett, meggyőződött arról, hogy még mindig egyedül van, majd előredőlt a székében.

– Nem megszokott dolog nálunk, hogy a polgármesterekkel kommunikálunk – mondta.

– Nekem meg az nem megszokott, hogy az vagyok.

Donald szinte érezte magán a nő gúnyos tekintetét.

– Én nem kértem ezt a munkát – vallotta be őszintén Donald.

– És most mégis itt vagyunk.

– Itt.

Egy percig egyikük sem szólt.

– Tudja – kezdte Donald –, ha igazán jó lennék a munkámban, most azonnal megnyomnék egy gombot, és lekapcsolnám a maguk silóját.

– És miért nem teszi?

A polgármester színtelen hangon szólt. Érdekes. Úgy hangzott, mintha tényleg tudni akarná, nem pedig provokálni próbálna.

– Kétlem, hogy elhinné az okot, ha elmondanám.

– Tegyen próbára – szólt a nő. És Donald azt kívánta, bárcsak nála lenne még a nő aktája. A műszak első heteiben mindenhová magával hurcolta. Bezzeg most, amikor szükség lenne rá…

– Egyszer régen – kezdte – megmentettem a maguk silóját. Szégyenletes lenne, ha most pedig elpusztítanám.

– Igaza van. Tényleg nem hiszem el.

Hallott valamit a folyosóról.

Donald levette a fejhallgatót az egyik füléről, és a válla felett hátrapillantott. A kommunikációs mérnök az ajtóban állt, egyik kezében termoszt, másikban egy szelet kenyeret szorongatott. Donald egyik ujját feltartva jelezte, hogy várjon.

– Tudom, merre járt – mondta Donald a polgármesternek, a nőnek, akit takarítani küldtek. – Tudom, mit látott. És én…

– Halvány fogalma sincs, mit láttam – förmedt rá a nő, akinek a nyelve olyan éles volt, akár a borotva.

Donald érezte, hogy egyre melegebb van az overallja alatt. Nem ezt a beszélgetést akarta lefolytatni a nővel. Erre nem volt felkészülve. Kezét a mikrofonra tette, amikor érezte, hogy kifut az időből, és a nőt is elveszíti.

– Legyen óvatos – szólt. – Csak ennyit akartam…

– Ide figyeljen – vágott vissza a nő. – Itt ülök egy szobában, és körbevesz az igazság. Láttam a könyveket. Addig fogok ásni, amíg a végére nem járok annak, amit maguk tettek.

Donald hallotta a nő szuszogását.

– Én tudok az igazságról, amit keres – szólt Donald halkan. – Nem biztos, hogy tetszeni fog, amit talál.

– Úgy érti, hogy magának nem biztos, hogy tetszeni fog, amit találok.

– Csak… legyen óvatos! – Donald lehalkította a hangját. – Vigyázzon, merre ás.

Megint szünet. Donald a válla felett a mérnökre pillantott, aki a termoszából kortyolgatott.

– Ó, higgye el, nagyon óvatosan fogunk ásni – válaszolta végül ez a Juliette. – Nem akarom, hogy meghallja, amikor jövünk.

A szerzőről

Hugh Howey a New York Times és a USA Today bestsellerszerzője, a SILÓ, a MŰSZAK, a HOMOK és a BEACON 23 és sok más mű szerzője. Munkáit több mint negyven nyelvre fordították le, és világszerte több millió példányt adtak el belőlük. A SILÓ-ból tévésorozat is készült az Apple TV+ gyártásában, a BEACON 23-ból készülő sorozat megjelenését pedig 2023-ra tervezi az AMC. Hugh hol New Yorkban, hol az Egyesült Királyságban él feleségével, Shayjel.

Table of Contents

ELSŐ MŰSZAK: ÖRÖKSÉG

Prológus

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

MÁSODIK MŰSZAK: RENDELKEZÉS

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

HARMADIK MŰSZAK: SZERZŐDÉS

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

Epilógus

A SZERZŐRŐL