Copyright © Fejős Éva, 2024

©Erawan Könyvkiadó, 2024

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: freepik.com

Elektronikus formátum:

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-73-7

ELŐSZÓ

KEDVES OLVASÓIM!

A Cuba Libre sikere után (jesszusom, 2011-ről beszélünk!) nagyon sokan kértétek, hogy „utazzunk” ismét Kubába.

Erre tizenhárom évet várnunk kellett. Elsősorban azért, mert ennyi ideje nem jártam a karibi szigetországban, és szeretek mindig friss élményekből töltekezni egy olyan történethez is, ami távoli tájon játszódik.

2024-ben - életemben negyedszerre - szerencsés voltam, és visszamentünk Kubába. Köszönöm a szuper élményeket a páromnak és kislányunknak, tényleg felejthetetlen utazás volt. Mindez persze nem jött volna létre havannai barátnőm nélkül, aki elkalauzolt a „legtitkosabb” helyekre barátainkkal, Mónival és Jankóval együtt.

Ez a regényem is fikció, és ahogy mondani szokás: ha valaki magára ismerne valamelyik szereplőben, az csak a véletlen műve.

Könnyed formában ebben a történetben is - ahogy anno a Cuba Librében - megjelenik a santería, ami egy ősi afrikai eredetű karibi vallás, tele spirituális szertartásokkal. Azt mesélték nekem, hogy amit egy santera (a santería papnője) vagy santero (pap) összeköt, azt nem választja el semmi és senki… Még hallottam is ezt megerősítő valós történetet.

Nos, ezek után indulhatunk Kubába?

Siessetek, a havannai járat pillanatokon belül felszáll! :-)

Utazzatok velem ezúttal is!

Éva

EGY

El fogok késni! Rohanok, amennyire csak tudok a csúszós járdán. Az aranysárga falevelek táncolnak a szélben, de én alig figyelek a környezetre, még a Parlament épületét sem csodálom meg, ahogy szoktam, amikor erre van dolgom. Csak a tánc és a zene jár a fejemben, meg persze az, hogy ne késsek el nagyon. Amióta egyedül élek, a salsa a szenvedélyem lett, a táncteremben kiszakadhatok a monoton hétköznapokból. Minden alkalommal úgy érzem, mintha egy másik világba lépnék be. Egyre izgatottabbá válok, ahogy közelítek a stúdióhoz.

Belépve már hallom az ismerős dallamokat. A hozzám hasonlóan amatőr táncosok viccelődve beszélgetnek egymással, a kis stúdió szinte megtelt az energiájukkal. A nagytükörben látom a fiatalokat, akik különböző stílusban próbálnak táncolni a másik teremben, és most szívesen beállnék közéjük. Persze tudom, hogy harminc fölött már röhejes lennék a tizenhat évesek között, másrészt jobban is mozognak, mint én. Hogy mennyivel? Az nem kifejezés, hogy jobban. Mindegy, azért én sem adom fel. Ha valamiben, akkor a táncban el tudok lazulni, miközben minden másra rágörcsölök.

- Emma! Végre itt vagy! - hallom meg Kriszti hangját. A barátnőm messziről integet. Épp az imént gondoltam rá, mennyire szuper, hogy mindketten szeretünk - bár túlságosan nem tudunk - táncolni.

- Igen, itt vagyok, készen állok - mosolygok. Két tanárunk van, egy férfi és egy nő, néha mindketten itt vannak, máskor egymást váltják, mint most is. A mai tanárunk egy energikus fiatal nő, integetve üdvözöl minket, és rögtön be is állít a többiek közé.

Kicsit nehéz felvennem a fonalat, úgyhogy Kriszti előtáncol nekem.

- Nézd, hogy csinálom! - mondja, és elneveti magát, hiszen rögtön hibázik.

- Hát ez még mindig jobb, mint ahogy én csinálom - közlöm, de közben örömmel nézem őt, ahogy próbálkozik.

- Engedd bele magad! Ez a lényeg - mondja a tanárnő, és én ezt bátorításnak veszem.

A zene üteme gyorsul, aztán leáll. Tanárunk bemutatja a következő lépéseket, próbálom követni, de ahhoz, hogy ne hibázzak, erősebben kellene koncentrálnom. Megpróbálom csak a lábát nézni, mert ha a tanár lábára figyelsz, akkor azzal elvonod minden másról a figyelmedet.

- Emma, nem akarlak elkeseríteni, de a múltkor mondtad, hogy van egy komoly határidőd - súgja Kriszti, amikor pár másodpercre megállunk.

- Tudom, tudom. De most tényleg nem tudok másra gondolni, mint a táncra és arra, hogy jól érezzem magam - válaszolok. Tényleg, miért kell a határidőkre gondolnom? Épp elég, ha a határidő lebeg a szemem előtt akkor, amikor felébredek és amikor lefekszem. Meg persze napközben. Jó kérdés nyilván, hogy akkor miért nem dolgozom, hogy időben kész legyek.

De a salsának van egy olyan filozófiája, amit imádok. A kubai gyökereit, a játékosságát, azt, amit a párkapcsolatban is fontosnak tartok: egy lépés előre, egy hátra, és én úgy tudom, hogy ez az alap adja az összes latin tánc alapját. És bár néha egyedül gyakorolom otthon az előszobatükör előtt, ennek a táncnak az ízét az adja, hogy itt, az órán mindig van páros tánc.

Mint most is.

Az a szép az egészben, hogy kubaiak, spanyolok, külföldiek is járnak ide. Persze engem a kubai táncosok hoznak tűzbe, imádom nézni, ahogy előadják magukat. Egy kubai lány kubai sráccal salsát táncol - egészen elképesztő, ahogy ring a teste, szinte minden testrésze egyszerre mozdul. Energia, erotika, dallam, idevarázsolja a színes Havannát, ahová egyszer majd talán elutazunk Krisztivel. Ki tudja. Most mindenki párt keres. Krisztinek akkora mázlija van, hogy az egyik spanyol srác kéri fel, imádom, ahogy táncol. Oké, valószínűleg nem teljesen heteró, de ahogy táncol, az mindent visz.

Hozzám a stúdió egyik sötét hajú, nyurga, vonzó vendége közelít, már láttam itt egyszer-kétszer. Ahogy odaér, beletúr a hajába, mosolyog, majd kézfogásra nyújtja a kezét.

- John vagyok, örülök, hogy találkozunk - mondja angolul, de akcentusa van. Egy latin srác, már hallottam angolul beszélni. Gondolom, a Johnt csak a magyaroknak tartogatja, mint könnyen kiejthető és megjegyezhető nevet.

- Emma. Én is örülök - felelem szintén angolul. - Már láttalak itt - váltok át spanyolra. Ez a másik, amiért szeretek ide járni, ez a hely gondoskodik róla, hogy ne kopjon el a spanyoltudásom, amire a szakmámban sajnos nincs akkora szükség, mint az angolomra.

- Ó, beszélhetünk spanyolul is?

- Persze, én csak örülök.

- Akkor hát, Emma, készen állsz?

- Igen, készen! - mondom, és érzem, hogy elvörösödöm. Ez a fiú tud táncolni, én viszont csak szeretek. Nagy különbség. De megérinti a csípőmet az egyik kezével, a másikkal a kezem, és máris indulunk. Még a zene sem szólal meg, de mi már a salsa alaplépéseit járjuk. Egy előre, egy hátra. Milyen szép is ez így. Ahogy táncolunk, a zene is életre kel. John magabiztosan mozog, és én próbálom követni.

- Sokat táncolsz? - kérdezem, amikor közel vagyunk egymáshoz.

- Igen, gyakorolom a salsát. Te? - válaszolja John, és mosolyog.

- Imádom, de nekem ez nincs a véremben. Hiába tudom fejben a lépéseket, amikor élesben megy a dolog, minden más… - mondom, és eszembe jut, hogy mikor is kezdődött ez az egész.

- Képzeld, én is így kezdtem. Csakhogy akkor még gyerek voltam - nevet, és vele nevetek.

Az óra vége felé John közelebb hajol hozzám, és a fülembe kiabálja, hogy halljam is:

- Szívesen meghívlak egy italra az óra után. Mit szólsz?

- Örömmel! - bököm ki, még mielőtt átgondolhatnám. A pulzusom az egekben.

A zene üteme egyre gyorsabb, a tánc olyan, mint egy másik világ. A tanár bejelenti a szünetet. A táncparkett egyre zsúfoltabbá válik, de a gondolataim már a következő találkozón járnak.

John mellett ülve érzem, hogy a beszélgetés egyre természetesebbé válik.

- Mit szólsz, ha a kedvenc helyemre megyünk? - kérdezi.

- Szuper, de ez merre van? Mesélj! - válaszolok, miközben a szívem izgatottan ver.

- Egy kis bár, itt van a közelben, ami nagyon hangulatos, mindig szól a latin zene. A koktéljaik egyszerűen fenomenálisak! - mondja, és a lelkesedése még inkább magával ragad.

Kriszti közben a másik asztalnál ül, és nevetve integet, jelezve, hogy jól érezzük magunkat. Rámosolygok, és tudom, hogy mindig támogat, akárhogy alakul is ez az este.

Mire véget ér az óra és elérjük a bárt, már kezd sötétedni. A hűvös levegő egy pillanatra felébreszt a tánc utáni eufóriából.

- Milyen koktélt kérsz? - kérdezi John.

- Talán egy mojitót? - válaszolok, és ő bólint, majd a pincérhez fordul.

- Két mojitót, kérem! - mondja, és visszafordul hozzám. - Elmeséled, mivel foglalkozol?

- Filmekkel foglalkozom. Szeretem a történeteket - mondom, és közben eszembe jut a családom.

- Ez nagyon izgalmas! Én is mindig szerettem a filmeket. Mi a kedvenced? - kérdezi John, és én mosolygok, mert érzem, hogy erős a kémia közöttünk.

- A Cinema Paradiso. Nagyon megható - válaszolok, és észreveszem, hogy ő is élvezi a beszélgetést.

- Az egy klasszikus! - feleli, miközben a mojitók megérkeznek. Elmosolyodom, ahogy a frissítő italok szikráznak a pohárban.

- Egészségünkre! - mondom, és összekoccintjuk a poharainkat. Ahogy beszélgetünk, a zene halkan szól a háttérben. Ez az este különlegesnek ígérkezik. Az a furcsa benne, hogy itt ülök egy számomra vadidegen férfival, aki tetszik nekem, mégsem kell megjátszanom magam, mert már látott táncolni, és így látta a gyenge pontjaimat is.

A zene az elmélyült beszélgetéshez túl hangos lenne, és ez csodálatos, mert nem kell magamról beszélnem, nem kell azt se várnom, hogy ő mindent elmondjon egy fél óra alatt, amit csak tudatni akarna magáról.

- A családom mindig is bátorította a művészeteket, de sosem értették meg igazán, miért választottam a filmeket. Kicsit félek, hogy csalódást okozok nekik - mondom.

- Soha ne félj attól, hogy kövesd az álmaidat. Az élet túl rövid ahhoz, hogy ne azt csináld, ami boldoggá tesz - válaszolja költőien.

A szívem egyre hevesebben ver, ahogy a vágyakozás nő bennem. Közben Kriszti is megérkezik egy ismerős táncos sráccal, integet, amikor észrevesz, aztán oda is jön hozzánk.

- Figyelj, itt az idő, hogy kipróbáljuk, mit tanultunk! - mondja Kriszti.

- Gyere, táncoljunk! - fogja meg a kezem John, én pedig, egy életem, egy halálom, elindulok vele.

John megfogja a kezem, és a táncparkettre lépve azonnal ráteszi a kezét a csípőmre, és néhány ujja érintésével beindítja a táncot. Hirtelen úgy érzem magam, mint aki egész életében salsázott. Néhányan még táncolni kezdenek körülöttünk, de ahogy a zenére mozdulunk, a világ eltűnik, és csak mi ketten vagyunk. Minden egyes mozdulatunk összhangban van, a ritmus szinte magával ragad. A közönség tapsol, és ez még inkább motivál. A Despacito szólal meg, és még többen érkeznek mellénk, akiket megmozdított ez a latinos világsláger.

- Szóval, ez az, amit csinálni akarsz, igaz? - kérdezi John, miközben a zene dübörög.

- Igen! A tánc a hobbim. Eddig is élveztem, de most valami különlegeset élek át! - válaszolok.

Nem mesélem el neki, mert hiszen nincs rá idő, hogy honnan ez a latin zene iránti vonzalmam, hogy milyen szerencsés vagyok, mert kubai a nagypapám. Igaz, már nyolcvanhat éves, de még mindig irtó fiatalos, és nem mondom, hogy nem táncolt már velem salsát. Az én nagyapám a világ egyik legfittebb és leglatinosabb nagypapája, aki majdnem a kubai forradalom vezetője lett, de hát ez egy másik sztori, és azt sem tudom - bár szeretnék rájönni -, hogy mennyi benne az igazság. Mindenesetre ő az, akinek úgy van bejárása Kubába, hogy jöhet-mehet, élhet Magyarországon, és mindig visszatér Havannába is, sajnos sokszor már temetésekre. A nagyanyám, ahogy mondani szokás, teljesen más tészta, egy negyedrészben francia magyar nő. Nagyapám a kubai virtust, nagyanyám a francia eleganciát hozta ebbe a házasságba, de ettől függetlenül szuperül elvan a nagyfater kubai barátaival - akik közül néhányan Magyarországon élnek, egy részük Miamiban „ragadt, mások pedig ott maradtak Kubában. Abban az országban, amit látnom kellene, de a nagyapám szerint „nem érett meg az idő, nem tudom, mit jelent ez, hiszen már betöltöttem a harmincat. Tény, hogy anyu volt velük egyszer Havannában, de akkor én még nem éltem.

A zene végül lelassul, és mi is megállunk. Kipirult az arcom és zihálok, de végre tanár nélkül, spontán táncolhattam, és szerintem nem is volt rossz! Az emberek körülöttünk tapsolnak, és kicsit magaménak érzem a tapsukat.

- Nagyszerű volt! - mondja John, és egy pillanatra átölel.

Kriszti mosolyogva néz, és én érzem, hogy végre megtaláltam valakit, akivel megoszthatom a hobbimat. Eddig jobbára magyarokkal táncoltam a klubban, és mondanom sem kell, hogy leírhatatlan a különbség.

- Készen állok a következő salsaórára! - kiáltom boldogan, John bólint. Abban reménykedem, hogy majd legközelebb is ott lesz az órán, és talán odajön hozzám, hogy a partnere legyek, mert vele úgy érzem magam, mintha táncos lennék.

Olyan kár, fut át a fejemen, hogy a nagyapám csak néha-néha mutatott kubai táncot, mintha mindig szégyellte volna. Egyáltalán, hogy régi latin meséket nem hallottam tőle. Ezt most fájlalom leginkább.

KETTŐ

John mellett ülve, a pultra támaszkodva egy frissítő koktélt szürcsölök, amelynek íze pont olyan, mint amilyennek lennie kell: citrusos, édes és kissé szeszélyes, mint amilyen egy latin koktél lehet egy szép, forró estén. Leszámítva, hogy itt semmi sem latin a Parlament szomszédságában, Budapesten, és nehezen nevezném a késő őszi estét forrónak.

- Játsszuk azt, Emma - hajol közel John -, hogy bemutatod a munkádat pár mondatban!

- Szabadúszó fordító vagyok - válaszolom, de magam is hallom, hogy ez így eléggé unalmasnak hangzik, pedig nagyon szeretem. - A legizgalmasabb munkám, hogy filmeket fordíthatok. Imádom, ahogy a szavak életre kelnek a képernyőn. A történetek, a karakterek, az érzelmek, amiket a filmekben látok… mindig is vonzott ez a világ.

- Az tényleg érdekes lehet! Milyen filmeket fordítasz?

- Főleg független filmeket és dokumentumfilmeket. Néha azonban nagyobb projekteken is dolgozom. - Talán kissé túl lelkesen mesélek a munkámról. - Legutóbb egy francia filmet fordítottam, ami egy elvált nő új életéről szólt. Nagyon megérintett.

- Független filmek? Ez a műfaj tele van izgalommal és kreativitással. - John lelkesen bólogat, az állát a kezén támasztva figyel. - Én magam is imádom a jó filmeket.

John mesél a szabadúszó életmódjáról, a nehézségekről, de az izgalom és a kalandvágy, ami a szabadúszó újságírás mögött rejlik, vonzó számomra. A kérdései egyre közelebb visznek minket egymáshoz, és én egyre inkább érdeklődöm iránta.

- A kedvenc városom Havanna. Oda mennék vissza… oda köt egy csomó dolog.

- De miért pont Havanna? - kérdezem, kíváncsian nézve rá. - Mit keresel Magyarországon?

- Hát - feleli kicsit elmosolyodva -, azt mondanám, hogy a világ felfedezése vonz. Szabadúszó újságíróként a legjobbat szeretném kihozni a munkámból. Képzeld, most egy új projekten dolgozom, ami az itteni kultúrát és életmódot mutatja be. Nagyon izgalmas!

- Az tényleg nagyszerű! - mondom, és a szívem hevesebben ver. - De nem tűnsz olyan újságírónak, aki csak úgy ücsörög színházi előadásokon este, és napközben meg alszik.

- Hát - nevet fel -, néha jólesik, de a legtöbbször nem. Sőt, inkább az éjszakai élet, a zene és a tánc vonz.

Nagyon erős vágyat érzek, hogy beszéljek a nagyapámról, de mivel ötezerszer megkért, hogy sehol se meséljek a kubai gyökereiről, és ezt valamilyen Castro-dologgal indokolta, ami ennyi év távlatából eléggé fura, de mindig tartottam magam az ígérethez. Mivel a nagyapám, Angel Fernandez Reno tulajdonképpen nem tűnik kubainak, talán kicsit sötétebb a bőre, de a vonásai eléggé európaiasak, így senki nem kérdezgetett sosem róla, meg hát miért is faggatnák az embert a nagyapjáról? Anyám Reno Zsuzsa, talán fura a Reno vezetéknév, de semmi egzotikus nincs benne… mondhatnám, hogy sajnos.

A családban csak nekem mániám ez a latinos világ. Egyszer eljuthattam a filmek kapcsán a Buenos Aires-i filmfesztiválra, ami csodálatos volt, és bár többször mondtam anyunak még régen, hogy nézzük meg Kubát, mindig elütötte azzal, hogy utálja a hosszú repülőutakat, és nyaralásra tökéletes a Balaton is. Na, ilyen fura, amikor nem is ő, első leszármazottként érdeklődik az apja szülőhelye iránt, hanem én, az unoka. Hozzáteszem, anyu azért nyaralt a nagyapámékkal sokszor Franciaországban, tehát nagyon szerencsés találkozás a nagyapáméké.

A zene elhalkul. John feláll, és a mosdó felé indul. Én a pultnál ülök, a szívem egyre hevesebben ver, és a gondolataim a körül forognak, mi következik most. Az este minden egyes pillanata, az izgalmas beszélgetések és a csillogó fények között egyre inkább érzem, hogy valami különleges kezdődött el. De még sincs kedvem vele folytatni, mondjuk, a lakásában, amit bérel. Oké, jó lenne, de én lassan esem szerelembe, és ez most még túl gyors lenne.

Néhány perc múlva John visszatér, és megáll előttem. A tekintete valahogy megváltozott, feszültté vált, sötéten pillant rám. Anélkül, hogy bármit is mondana, hirtelen közelebb lép hozzám, és szenvedélyesen megcsókol. Az ajkai forróak, és egy pillanatra minden más eltűnik a világból.

Közben érzek valamit a kezében, és amikor a csók véget ér, John gyorsan a kezembe nyom valamit, amire ráhúzza a kabátomat. Micsoda? Ez a férfi valamit a kabátom alá rejtett.

- Ezt el kell vinned Havannába - súgja, és meglök finoman, mintha sürgetne.

A szívem szinte megáll, nem tudom, mit mondjak. Mi történik? Mi ez a rejtélyes csomag? Túl sok filmet fordítottam és néztem ahhoz, hogy veszélytelennek tartsak egy ilyen csomagátvételt.

HÁROM

Az őszinte mosolya és a csók meglepetés erejű, és miközben az ajkaink találkoznak, a világ egy pillanatra megáll körülöttem. Emlékszem, milyen izgalmas volt a táncórán, de most, ahogy a bár zenéje leáll, és csak őt érzem magam mellett, elfelejtem a körülöttem zajló eseményeket. De amint elhúzza az ajkait az enyémről, az agyam újra pörögni kezd.

- Kérlek, ne menj el - mondom halkan.

- El kell mennem - válaszolja, miközben feláll, és a zsebéből előhúz egy névjegykártyát. - De előtte elkérhetem a számodat?

Az utolsó kérdés felcsigázza az érdeklődésemet. Ki tudja, talán ez a kapcsolat valami különlegeset hozhat az életembe.

- Persze, mondom -, és gyorsan lediktálom neki a számomat.

- Megígérem, hogy holnap hívlak - mondja, és a hangja olyan bizalomgerjesztő, hogy már alig várom a másnapot, csomag ide vagy oda. - Emma, muszáj mennem - teszi hozzá gyorsan, és még egy futó csókot ad a számra.

A következő pillanatban, mintha üldöznék, elrohan. A szívem hevesen ver, és én ott állok a kezembe nyomott csomaggal, aminek tartalmáról fogalmam sincs. Az adrenalin az ereimben pezseg, és egyre inkább kétségbeesem. Mi a fene van benne? Kábítószer? Valami, ami miatt Johnnak menekülnie kell? Mi van, ha ő egy olyan ember, mint akit a Netflixen láttam, hogy a sármjával nőket gyűjt maga köré, akikkel finanszíroztatja az életét? De mi ez a csomag, ez az egészben a legfurcsább, ugyanakkor a szívem majd kiugrik a lehetőségtől: most eljött az idő, hogy elutazzam Havannába! Az egész családom távol tartott ettől, de végre lenne egy indokom, hogy visszamehessek!

Körülnézek, merre lehet Kriszti, de sehol sem látom. Valószínűleg elment már, csak nem akart zavarni a köszönéssel.

Ahogy elhagyom a bárt, és a sötét utcára lépek, a hangos zene után az éjszaka csendje baljósnak tűnik. Nem tudom, mit tegyek, teljesen tanácstalan vagyok, mit kezdjek a csomaggal. Az éjszaka vészjósló hangulatot áraszt, és ahogy a cipősarkam a járdán kopog, érzem, hogy valami különös dolog készülődik.

Ekkor veszem észre őket.

Táncpartnerem alakja rajzolódik ki egy lámpa alatt, és egy másik alaké is…

- John! - sikítok, a hangom azonban, mintha csak meleg levegő lenne, sóhajként hagyja el a számat. De már egyébként is késő. A szívem a torkomban dobog, ahogy az alak, aki eddig csak állt és mintha fegyvert tartott volna a kezében, megmozdul, és én csak állok ott, tehetetlenül.

A fények gyengén csillognak a nedves köveken, a nyakamban érzem a hideg izzadtságot. A másik férfi kezénél hideg fény villan.

- Ne! - kiáltok, de a szó elakad a torkomban. Minden lassan zajlik, és mégis a világ olyan gyorsan forog, hogy alig tudom követni. Az érzés, ahogy a valóság szétesik körülöttem, megbénít.

John mintha rám nézne, mielőtt összeesik, pedig tudom, hogy ez lehetetlen, mert én sötétben állok. Az utolsó másodpercekben próbálom megérteni, mi történik, de hogyan lehetne megérteni azt, ha valakit lelőnek a nyílt utcán?

A puffanás halk, de a hatása könyörtelen. John teste a földre zuhan, és körülöttem minden sötétbe borul. Tehetetlenül állok, mintha az idő megfagyott volna, és a város, amely eddig a táncról és a nevetésről szólt, most a legsötétebb titkokat rejti. Az éjszaka elnyeli a hangokat, és én csak állok, képtelen vagyok felfogni, hogy mindez valóság.

A sötétben állok, meredten bámulom, ahogy a támadó elrohan. Nem tudom, mitévő legyek, de addigra már kijönnek páran a bárból, és valaki, hallom, hívja a mentőket. A csomaggal a kezemben nem lenne szerencsés megvárnom a rendőrség kiérkezését, vagy hát nem is tudom. Csak remélem, hogy John nem halt meg, hanem csak megsebesült.

Ha megvárom a rendőröket és leadom nekik a csomagot, azzal egyrészt árthatok Johnnak, másrészt árthatok a saját hirtelen született havannai utazási terveimnek.

Végül a tömegből elindulok hazafelé.

A kérdések csak sokasodnak bennem: Ki is John valójában? Miért tartottam meg a csomagot? Lelövik őt, amint kilép a bárból… Miért? Miért pont most?

Hazaérve a biztonságba azonnal a telefonomért nyúlok. A szívem hevesen ver, és Kriszti számát ütöm be. Szükségem van valakire, akinek elmondhatom, mi történt. Az ujjaim remegnek, miközben tárcsázom a számot.

- Helló, Emma! - mondja Kriszti, a hangja álmos és rekedt, mint akit felébresztettem.

- Kriszti, nem hiszed el, mi történt! - kezdem, és elmondom neki az eseményeket. - John, akit a táncórán megismertem… rálőttek, amikor kilépett a bárból!

- Mi? - Kriszti hangja aggodalommal telítődik. - Emma, honnan tudod ezt? Hol vagy most?

- Itthon vagyok, de… - nem tudom befejezni a mondatot. A csomagot a táskámban érzem, mint egy ólomsúlyú titkot, ami elmondhatatlanul nehéz.

- Honnan tudod, hogy rálőttek?

- Hát láttam… - suttogom, és felidézem, mi történt. A búcsúzást, a csókot és a csomagot sem hagyom ki belőle.

- Emma, nézd meg a csomagot! - sürget Kriszti. - Talán tudunk valamit tenni. Talán előrébb visz, és kiderülhet, hogy mondjuk egy bűnözővel táncoltál-e egész este, akinek a csomagját le kell adnod a rendőrségen, vagy valami ártalmatlan dolog van benne, és akkor akár a havannai kirándulásodról is tovább szőheted a terveket!

- Nem akarom megnézni, Kriszti! - válaszolok, miközben a hangom egyre inkább remeg. - Mi van, ha kábítószer? Vagy valami, amit nem akarok tudni?

A gondolattól a hideg ráz.

- De tudnod kell! Mi van, ha veszélybe kerülsz? Ha valakik keresnek, és tudni akarják, mi van a csomagban? Akkor jársz a legjobban, ha tudod, mit adott neked oda ez a srác, aki egyébként nyilvánvalóan álnevet használ, mert hogy a fenébe hívhatnák ezzel a latinos külsővel Johnnak? Emma, nyisd ki a csomagot, és máris tudni fogod, mitévő legyél. - Kriszti próbál nyugtatni, de az aggodalom a hangjában csak fokozza a félelmemet.

- Nem tudom, mi lenne a helyes - felelem, és már könnyes a szemem. - Minden olyan gyorsan történt. Csak egy táncóra volt, és most minden megváltozott.

- Emma, figyelj rám! - Kriszti hangja határozott. - Most nyisd ki a csomagot! Nézd meg, mi van benne! Ha valami baj van, akkor jobb mielőbb tudomást szerezni róla.

- Nem nézem meg! - rázom a fejem. John kedves volt velem, és majd ha felépül, rendezem vele ezt a dolgot. Senki másnak nincs köze hozzá.

NÉGY

Az éjfél már rég elmúlt, amikor hangos csöngetésre ébredek. Hirtelen azt sem tudom, hol vagyok, a szívem ezerrel kalapál. Az órára pillantok. Éjjel egy óra tizenegy perc. Ki jöhet ilyenkor?

Csak nem John egyik barátja? Vagy csak könnyebben sebesült meg, és ő talált meg valahogy?

Bár még félálomban vagyok, de azonnal tudom, hogy valamit meg kell tennem, mielőtt az ajtóhoz mennék: a kezembe fogom a titkos csomagot, és elrejtem egy régi bőröndöm mélyére, amit már régóta nem használtam. A bőrönd sarka lekopott, a könnyített műanyag kicsit karcos már, utoljára akkor utaztam vele, amikor animátorként dolgoztam Mallorcán, a friss spanyol nyelvvizsgámmal, de most éppen jól jön, hogy elrejthessem benne a titokzatos valamit. Remélem, hogy a csomag, ami mindenféle rémálomnak a forrása, biztonságban van.

Fogalmam sincs, ki lehet az, aki ilyenkor érkezik. Bevillan, hogy talán a tettes látott engem. Igaz, nem jött ki hang a torkomon, de a tánccipőm kopogását akár hallhatta is. Ráadásul John is felém nézett, amikor a lövést kapta. Lehet, hogy észrevett a tettes, és most velem is végezni akar?

A pulzusom csak nem nyugszik, és óvatosan, halkan közeledem a kukucskálóhoz. Egy igazolványt látok, és két embert, az egyik egyenruhás. Rendőr, baszki! Hát mit tettem én, hogy az éjszaka idején rendőr jöjjön értem? Végigfuttatok magamban pár lehetőséget, aztán úgy döntök, hogy ajtót nyitok nekik, mit tudom én, betörhetik vagy ilyesmi.

- Tihanyi Emma? - kérdezi egyikük.

- Igen - rebegem, és idegesen igazgatom magamon a hálóinget. Nem hiszem el, bárki kinézhet az emeleten az ajtaján, és mit lát? Hogy rendőrök jöttek értem. - Mi járatban vannak? - teszem fel életem valószínűleg leghülyébb kérdését.

- Jó estét, Emma - mondja az, aki civilben van. Szavai hidegek és hivatalosak, a köszönés mögött egyfajta súlyos nyomás érződik. - A nevem Szabó Botond, ő pedig a kollégám, Kövér Zoltán. Néhány kérdést szeretnénk feltenni önnek az elmúlt estével, a bárlátogatásával kapcsolatban.

A szavai lehullanak a padlóra, mint óriási kövek, és én csak bólintok, bár a mondatok visszhangoznak a fejemben, mintha egészen távolról, vagy a víz alól hallottam volna őket. Kérdőn nézek rájuk, próbálom felmérni a helyzet súlyát, ami minden bizonnyal a nyakamba zúdul. Miért jöttek ide? Miért csöngetnek az éj közepén, amikor az egész világ alszik?

- Egy férfi halála ügyében nyomozunk - folytatja Szabó, és az arca egy kicsit megpuhul, mintha érezné, mennyire ijedt vagyok. - Önt látták a bárban vele utoljára. Együtt táncoltak. Szeretnénk, ha elmondaná, mi történt önök között, hallott-e tőle valami furcsát, ijesztőt…

Halála?

Meg kell támaszkodnom, miközben bejönnek a lakásba.

John meghalt?!

- John… meghalt? - suttogom. - Mi történt vele?

- Semmit sem tud?

- Nem.

- Ön nem utána ment el a bárból?

- Elbúcsúzott tőlem azzal, hogy sietnie kell, és majd holnap felhív - mondom hebegve.

- Mit látott, amikor kilépett?

- Amikor kijöttem… arra emlékszem, hogy valamiért összesereglett pár ember a bárból. Valaki talán rosszul lett az utcán. Aztán hallottam, hogy telefonálnak, talán a mentőnek, és én hazaindultam.

- Nem látta, mi történt?

- Nem. Fogalmam sincs…

- Hát szerencséje van, mert ha előbb lép ki a bárból, talán ön is kap egy lövést. A táncpartnerét ugyanis lelőtték.

- Micsoda???

A torkomat fogdosom, mit fogdosom, vakarom, kaparom, aztán a hálóingemet húzogatom a térdem felé.

- Még a helyszínen életét vesztette.

- De hát miért akarna valaki lelőni egy latin-amerikai újságírót, aki csak az európai életmódról ír cikkeket? - fakadok ki, és hiába nem szeretném, hüppögni kezdek. Milyen igazságtalan az élet, itt egy helyes srác, aki táncolni is tud, és ahogy megismerkedünk, lelövik!

- Most ismerte meg őt?

- Igen. De már láttam párszor a tánciskolában, csak tegnap táncoltunk együtt először - hüppögöm. - De hát ki akarta megölni?

- Nem tudjuk. Nem mondott önnek valamit, ami furcsa volt, vagy nem utalt arra, hogy üldözik?

- Nem - törlöm meg a szemem egy papír zsebkendővel. - Jókedvű volt, és megbeszéltük, hogy holnap találkozunk. Szerintem újra táncolni mentünk volna…

Mindaz, ami történt, olyan, mint egy krimi, amit fordítani szoktam. Visszaemlékezem a táncra, a mosolyára, arra, ahogyan a zene minden rezdülésével együtt mozgott.

- Semmi furcsa, vagy különös? Milyen nyelven beszéltek?

- Spanyolul.

- Ön beszél spanyolul?

- Igen, fordító vagyok. Angol és spanyol szakon végeztem… Miért? - kérdem, bár már tudom, hogy ez a kérdés értelmetlen, hiszen nem válaszolhatnak, nyilván. - Miért tette ezt vele bárki?

Csend, súlyos csend. Akár tudják a választ, akár nem, nekem biztos nem fogják elárulni, már tudom.

- A tánciskolából szereztük meg az ön címét - teszi hozzá az egyenruhás, és az arckifejezése egy kicsit szelídebbé válik, nyilván látja, mennyire ijedt és lesújtott vagyok. - Kérjük, ne aggódjon, nem azért vagyunk itt, hogy megijesszük. Csak a tényekre van szükségünk. Esetleg be tudna jönni velünk vallomást tenni? Egy tanúvallomás, semmi más.

- Hűha. A rendőrségre? - Totál idegroncs vagyok. Érzem, hogy remeg az ajkam, és megkukultam.

Ekkor már csak annyit tudok kinyögni, hogy szívesen bemegyek. A válaszom hirtelen és önkéntelen, és még én sem értem, miért mondom ezt, hiszen szabadúszó forgatókönyvíró vagyok, nem valami fontos személy, akinek a vallomása életbe vágó lenne. Bár azért le is bukhatok, mert elhallgattam előlük valamit.

- Nagyszerű, akkor most velünk tart - mondja Szabó, és nem is vár választ. A mellkasomban óriási a dübörgés, ahogy kimegyünk a lakásból. Az ajtó mögött hagyom a biztonságomat, és megpróbálok jó mélyeket lélegezni, hogy lenyugodjak. De a nyomozók megjelenése, az éjszakai rendőrségi fuvar és az ismeretlentől való félelem velem van. A levegő hűvös, és minden lépés, amit a kocsijukig megteszek, fokozza a pánikomat. Az utcánk szűk és sötét, az az érzésem, mintha a világ minden nehézsége rám nehezedne.

A rendőrautóba beülve próbálom leplezni az aggodalmamat. Keresztülszáguldunk a városközponton, ahol még ilyenkor sem állt meg teljesen az élet. A város fényei szédítően villognak az ablakon keresztül, ahogy haladunk, és csak azt tudom magamban ismételni, hogy ez mind csak félreértés. A nyomozók beszélgetése a háttérben tompán hallatszik, de a figyelmem teljesen elkalandozik. A gondolataim folyamatosan a csomagra irányulnak, amit elrejtettem, és a félelem egyre fokozódik bennem.

Mit tettem, mit teszek?

Két fontos dolgot is elhallgatok a rendőrség előtt, egyrészt a titokzatos csomagot, aminek pedig talán köze is van John halálához; a másik, hogy láttam, amikor lelőtték. Ugyan a tettest nem tudnám felismerni, mert a bár környékén sötét volt, de ezt az egészet úgy tagadtam le a nyomozók előtt, mintha ugyan változtatna bármit is a gyerek fekvésén, hogy láttam a pillanatot, amikor rálőttek.

Amikor megérkezünk a rendőrségre, a nyomozók egy irodában ültetnek le. A falakon térképek lógnak, és az egész helyiség hideg és rideg. A szürke falak, a formális bútorok, mind-mind megfélemlítően hatnak rám. Szabó beállít egy hangfelvevőt, majd elindítja a kérdés-válaszunkat.

- Mesélje el, Emma, hogyan és mikor találkozott ezzel a férfival, aki Johnként mutatkozott be önnek?

Az emlékek olyanok, mint egy tiszta üvegajtó, amin valaki átment, és az üveg darabokra törött. Az egész táncóra olyan távolinak tűnik, mint egy álom.

- Táncórán - válaszolom, és magam előtt látom, ahogy mozog. - Nagyon jó táncos volt, kedves… szimpatikus.

A nyomozó megjegyzi:

- Állítólag táncolt egy másik lánnyal is.

A szívem egyet dobban, ahogy ez a mondat megérkezik. Az agyam pörögni kezd. Megpróbálom megérteni, mit is jelent ez, és hogy én milyen szerepet játszottam ebben a szörnyű történetben.

- Hát biztosan. - Igyekszem a vállvonást lazán előadni. - A táncórákon gyakori a párcsere, ez nem olyan suli, ahol bárkinek is fix partnere lenne.

- De korábban nem volt John az ön táncpartnere?

- Nem.

- Vajon miért?

- Fogalmam sincs. Én nem mertem a külföldi táncosokkal kezdeni, mert ahhoz nem táncolok túl jól, meg nőként nem is kértem fel férfiakat. Szóval azt, hogy korábban miért nem jött oda hozzám, egyáltalán nem tudom.

- Honnan jött az ötlet, hogy a bárba menjenek? - kérdi Szabó, és közben ír valamit a jegyzetfüzetébe. A toll a papíron karcol, és minden karcoláshang egy újabb adag rémületet szül bennem.

- Csak véletlenül sodródtunk együtt. Elhívott egy italra, és… én igent mondtam. Szimpatikus volt…

- Ön egyedül él, Emma?

- Igen.

- Nincs is partnere? Szerelmi partner?

Súlyos szavak. Egyre sápadtabb vagyok.

- Nincs.

- Mióta?

- Két… két és fél éve.

- Akkor szakított a partnerével?

- Akkor váltam el - felelem, és minden egyes szó szinte lezuhan a levegőből a földre, súlyosan, hatalmas csattanással érkezik. Vagy csak én érzem így? Mindenesetre a válást nem akarom újra felidézni. Nem, nem.

- Rendben, szóval úgy érezte, hogy John akár a partnere is lehetne?

- Igen, ez átfutott a fejemen.

- De csak egy gondolat volt?

- A bárban megcsókolt. Amikor elbúcsúztunk. - Sóhajtok. Nem akartam elmondani, de úgyis megtudták volna valakitől. - Szóval, igen, gondoltam erre. Megmondanák, pontosan mi történt vele?

- Lelőtték, ennyit tudunk.

Még elismételtetik velem, amit már hallottak, kérdeznek a bárról, a bárban szórakozó többi emberről, de az igazságot mondom, ami az, hogy a bárban csak Johnt láttam, meg a táncnak éltem.

A kihallgatásommal töltött órák vánszorognak, és amikor végre hazaérek, a hajnal szürkesége elárasztja a hálószobámat. Szerencsére lassan a nap is felkel, éppen akkor, amikor én lefeküdni készülök. Az ablakon beszűrődő fénysugarak minden sötétséget eltüntetnek, de a fejem egyre zúg. Az ágyamra dőlve próbálom elűzni a rossz érzéseimet, de a csomag, amit elrejtettem, folyamatosan itt van a gondolataimban. Még mindig félek megnézni, mit rejt.

Kimerülten fekszem az ágyon, és azon gondolkozom, mi vonzott Johnban? Milyen hatással van a találkozásunk az életemre, megbánom-e, hogy nem vallottam be a rendőröknek a titokzatos csomagot?

Nehezen megy az elalvás, de mivel határidős munkám van, muszáj egy kicsit pihennem, mert tiszta fejjel kell megcsinálnom a befejezést.

ÖT

Zűrzavaros álomból ébredek, még mindig érzem a tegnap történtek nyomasztó hatását, de a részletek szépen lassan kezdenek eltűnni. Az egyetlen dolog, amire emlékszem az álmomból, egy lepusztult épület képe egy csomó színes ház között. Az álmom úgy fejeződött be, hogy beléptem ebbe az épületbe, és a falak a végső pillanatban megremegtek, és a padló alattam mintha el akart volna süllyedni. Nem tudom, miért, biztosan csak az előző este és éjszaka hatása, de olyan érzésem van, mintha ez a ház fontos lenne számomra. Mintha üzenetet hordozna, amit meg kellene fejtenem, de a gondolataim zavarosak, és nem tudom, hogyan is kezdjek neki.

Próbálom elfelejteni az este és éjjel történteket, de ez nem megy egykönnyen, sőt, sehogy sem. A szívem hevesen ver, és a rendőrségen töltött éjszaka emlékei kísértenek. Milyen borzalmas, hogy itt volt ez a helyes fiú, és valaki egyik pillanatról a másikra lelőtte!

A telefoncsörgés hirtelen hasít a csendbe, és Kriszti neve jelenik meg a kijelzőn. Azonnal megkönnyebbülök, hogy valaki, akivel megoszthatom az érzéseimet, gondol rám és velem van.

- Helló, Emma! Milyen volt az éjszakád? - kérdezi Kriszti, és a hangjában mindig ott bujkál a jókedv, ami képes felvidítani, bármilyen sötét is az élet.

- Kicsit furcsa… - válaszolok, próbálva elrejteni a zavaromat. - Ha egy álom lett volna mindössze, de nem tudom…

- Tudom, hogy valami zűr van. Hallom a hangodon, hogy valami nyomaszt, mesélj el mindent! - sürget Kriszti, és sejtem, nem tudom megúszni, hogy beszéljek.

Hatalmas levegőt veszek, és megpróbálom összeszedni a gondolataimat.

- Az éjjel rendőrök csöngettek be a lakásba… - kezdem, de Kriszti közbeszól.

- Nem, Emma, állj! Nem akarom, hogy ezt telefonon meséld el. Hadd jöjjek át hozzád, és úgy mondj el mindent. Fontosnak hangzik, ami történt.

- Oké, rendben van - felelem, és egyetértek vele. - Gyere, várlak. De tényleg nem tudom, hogy ezek után mi lesz…

Amíg Kriszti úton van, a kezem a könyvespolcon siklik végig. A Havanna és Kuba történelméről szóló könyvet veszem le. Az illusztrált képek és a vibráló színek kicsit elterelik a figyelmemet a rémálomról, és az írás, amely a kubai kultúráról szól, reményt ad, hogy a  mostani félelmetes állapot nem tart örökké. A laptopomon megnyitva egy csomó salsavideó, mert ezeket nézve mindig megnyugszom. Nyilván nagyapám miatt fontos számomra a kubai kultúra. De most ez egy másik szál, egy jóképű, negyven körüli pasi, aki megkér, hogy vigyek el egy csomagot - Havannába! Mintha tudta volna, mennyire vágyom oda, csakhogy nagyapám megtiltotta, hogy elutazzam Kubába. Talán éppen a tiltás miatt izgalmas ez az egész.

Kriszti megérkezik, nem is kellett sokat várni rá.

- Szia! - nyitom az ajtót, és megölelem. Más érzés valakivel megosztani a problémákat, mint egyedül rágódni rajtuk, és tudom, hogy már az is segíteni fog, ha elmondom a barátnőmnek, mi történt az éjjel.

- Szia! Milyen zűr van? - kérdezi Kriszti, amint belép. Leültetem a kicsi nappaliban, és elmesélem neki az éjszakai látogatást, a rendőrségi kihallgatással együtt.

- És most itt állok, benne a slamasztikában, két jókora hazugsággal, amit képes voltam a rendőröknek előadni - sóhajtok.

- Hát figyi, nem értem, miért nem mondtad meg nekik, hogy láttad, amikor lelőtték, de szerintem ezzel nincs baj. Legalább a tettes nem fog keresgélni téged, mint szemtanút, végül is okosan tetted.

- Miért, szerinted utánam jöhet bárki?! Én azt hittem, John halála miatt jobban kiborulsz, mint azon, hogy bárki is kereshet engem.

- A gond szerintem nem az, hogy láttad, ami történt, hanem a csomag - dörzsöli a homlokát töprengve. - John halála természetesen engem is kiborít, holott én még annyira sem ismertem őt, mint te. De most jobban izgulok miattad. Miért nem bontjuk ki a csomagot?

Gombóc van a torkomban. Akarom is, amit Kriszti javasol, meg nem is. A csomag az éjszaka eseményei óta ott parkol a bőröndömben, és szerintem az a legjobb, ha ott is marad.

- Nem tudom… nem akarom… - motyogom, de közben előhúzom a bőröndöt és kikódolom. Kinyitom a fedelét, és immár a kezemben tartom a csomagot.

- Emma, kérlek! - kéri Kriszti, a hangjában sürgetés van. - Lehet, hogy ez mindent megmagyaráz. Nyisd ki!

A barátnőm elszánt arca láttán úgy érzem, hogy nem mondhatok nemet. Óvatosan megfogom a csomagot, és lassan, a papírcsomagolást rétegről rétegre lefejtve elkezdem kibontani. Nagyon furcsa, hogy a hagyományos egyszínű csomagolópapír alól újabb csomagolás bukkan elő, ami régi, spanyol nyelvű, megsárgult újság valójában. Nem is egyetlen lap, hanem sok-sok. Óvatosan fejtem le egy kisollóval, érzem, hogy alatta valami kemény dolog rejtőzik.

Az újságok alól végül egy vastag, régi könyv kerül elő. A borítója kopott, de még látszik a betűkön az aranyozás.

- Mi van benne? Miről szól a könyv? - kérdezi Kriszti izgatottan.

- Hát - simítom végig a betűket -, elsőre nem túl izgalmas. A forradalom eseményei a címe - fordítom le a spanyol címet. Belelapozok, és látom, hogy a belső címoldalon ott díszeleg a felirat: Cuba. - Te, ez a kubai forradalomról szól, nyilván - rázom meg a fejem értetlenül. A nagyapámnál egy csomó hasonló könyv díszeleg a könyvespolcon, de ő mindig mondja is, hogy ezek senkinek nem érdekesek, mert nagyjából mind tele van hazugsággal, és unalmasak is. - Nagyapám szerint ezek a könyvek fabatkát sem érnek, mert alig van bennük igazság.

- Miért, az összeset olvasta?

- Hát azt nem tudom. Csak nem nagyon értem, miért lehet fontos egy ilyen könyvet Magyarországról kijuttatni Havannába. És miért kell ennyire titokban?

- Lehet, hogy ezért a könyvért ölték meg őt, szóval csak gondolkodjunk - figyelmeztet a barátnőm.

Én pedig nagyon örülök, hogy nem drogot adott nekem John, vagy fegyvert, vagy valamilyen tiltott dolgot. Ki is mondom:

- Azért jó, hogy könyv van a csomagban, mert a könyvvel nem lehet ölni.

- Ha az igazság van a könyvben, akkor gyilkos hatása lehet, nem?

- Jézusom, gondolod, hogy egy könyvvel vagy egy könyvért, egy bármilyen könyvért megölnének valakit?

- És hogy veszélyben van, aki a könyvet magánál tartja? Igen, Emma, akár ezt is el tudom képzelni. Tudod, te fordítod a filmeket, én pedig nézni szoktam őket. Simán lehet, hogy ez a könyv üzenetet rejt, vagy titkos infót, én nem tudom, de ha nem egy valóságshow részese vagy, amit majd leadnak a tévében, akkor komolyan számolnod kell ezzel a lehetőséggel.

A szemöldökömet felhúzva nézek rá, a gyanú és a kíváncsiság határvonalán egyensúlyozom. Ez a könyv valóban kulcs lehet valamihez, de egyelőre csak találgathatunk. A lapjait átfutva csak annyit tudok, hogy spanyol a szöveg, és elég unalmas mai fejjel olvasva, de Kriszti tele van izgalommal, mintha az egész szoba vibrálna az energiától.

- Mi lenne, ha megpróbálnánk értelmezni a szöveget? - javasolja Kriszti, és az arca felderül, ahogy izgatottan közelít a könyvhöz.

- Talán van benne valami, ami segít kideríteni, hogy miért adta nekem John - találgatok, és bár a gondolat izgalmas, a szívem mélyén még mindig ott motoszkál a félelem. Nem tudom, hogy a könyv mit rejt, és hogy a férfi, akivel a bárban találkoztam, miért bízott meg engem ezzel a titkos misszióval.

- Emma, ne aggódj! - szólal meg Kriszti, amikor észreveszi, hogy messzire kalandoztak a gondolataim. - Most már itt vagyok veled, és együtt kiderítjük, mi történik. Szerinted segíthet, ha elolvasod a könyvet? Te megértenéd, ha üzenet lenne benne?

- Hát, őszintén, nem igazán. Ezekről az eseményekről, amikről szó eshet benne, mai fejjel már nem sokat tudunk. Gondolj bele, vagy hatvan-akárhány évvel ezelőtt történt dolgokról beszélünk!

- Oké, akkor megengeded, hogy kifotózgassam az oldalakat, és majd szépen bepötyögjem az egyik fordító applikációba? Hátha tudok segíteni, és együtt kiderítjük, mi ez az egész.

- Hát persze - sóhajtok, és kifejezetten hálás vagyok Krisztinek, amiért ezt kitalálta.

- De persze megmutathatod a nagyapádnak is. Ő bizonyára jobban ért ehhez az egészhez.

- Uhh… tudod, hogy kiakad, ha a kubai kérdéseimmel jövök elő. Szerintem csak elvenné a könyvet, aztán soha nem adná vissza. Odarakná a polcra a többi, szerinte használhatatlan kötet mellé - legyintek, és el is képzelem, ahogy szépen megpörgeti, beleolvas, vállat von, közli, hogy ezek mind hülyék, és felrakja a polcra, be a többi kubai könyve közé.

- Tudom, hogy te spanyolos vagy, de segíthet egy külső szem - folytatja Kriszti. - Vagyis, tényleg szépen lefordítgatom, hátha ezzel segíteni tudok, vagy olyasmit találok, ami elkerülte a figyelmedet, vagy neked nem tűnik fel.

Egy kis megnyugvást érzek, de a kérdések, amelyek a könyv és John halála körül forognak, továbbra is foglalkoztatnak. Milyen titkokat rejt a könyv? És mit jelentett John számára az, hogy nekem adta? Miért éppen nekem? Miért nem a kubai Mariának, aki szintén ott volt a táncórán, vagy miért nem bárki másnak a klubban vagy a táncteremben?

HAT

Kriszti távozása után a lakás csendje rám nehezedik. Minden egyes hang, a lift felől hallatszó nyikorgás, vagy a távolból beszűrődő autók zaja is azt a hatást éri el nálam, hogy ezerrel kezd verni a szívem.

Belelapozok újra a könyvbe.

Ujjam megakad a százötödik oldalon.

La Estrella, a titkos helyszín, ahol minden elkezdődött, és ahol minden véget is ért. Ez az a bár, ami a kulcsa volt a sikernek, de a bukásnak is. Itt találhatjuk a legfontosabb szimbólumokat, amelyekkel élni lehetett volna. A halvány rózsaszín ház, a mulató, ami a szórakozás helyszíne volt, de ez csak egyfajta fedőtevékenység, hiszen ez az az épület, ami a lehető legtöbb információt rejti.

Elkezdek Havannáról képeket nézegetni az interneten. Rákeresek a La Estrella bárra, és meglepő módon rengeteg fotó jelenik meg egy romos épületről. Sokkoló számomra, hogy az álmomban ugyanezt a romos épületet láttam!

Az a felfedezés, hogy arról álmodtam, ugyanarról az épületről, amiről ez a titokzatos könyv is ír, szinte lebénít. Létezik ilyen? Eddig én sem az álmok jelentőségében, sem semmilyen spirituális dologban nem hittem. Most pedig… kiderül, hogy a La Estrella valóban létezik, élethű és valóságos, ott áll még mindig a havannai Malecón egyik keresztutcájában.

- Hogyan álmodhattam meg? - motyogom magamnak. Csak ülök a laptopom előtt, és azon gondolkozom, hogyhogy eddig nem hallottam erről a bárról, ha ennyire híres volt, és még mindig turisták ezrei fotózzák? Gondolataimat egy telefonhívás állítja le.

Anyu az. Mindig örülök neki, mert vidám, színes, energikus, és tudja, hogyan nyugtasson meg, ha valami gáz van.

- Szia, kincsem! - hallom a hangját, és azonnal mosolygok.

- Szia, anyu! Minden rendben? - kérdezem.

- Persze! Most éppen egy új digitális Ázsia-térképen dolgozom. A színek és a részletek… olyan, mintha minden egyes vonal egy új történetet mesélne el! - mondja, a háttérben hallom, ahogy papírok zörögnek, és érzem, ahogy nevet. Imádja a régi térképeket, és imádja megújítani, digitálisan felújítani és aktualizálni őket. - És veled mi újság? Úgy emlékszem, mostanra kell majd elkészülnöd a határidős munkáddal.

- Igen, hát egy kicsit… le vagyok maradva. De ma belehúzok, és nem lesz semmi gond.

- Pedig eléggé gondterhelt a hangod. Mi a baj? - Anyu mindig megérzi, ha valami nem stimmel.

- Képzeld, találkoztam egy férfival a táncon.

- Ó! Ez szuper hír! És…? Végre itt az ideje valami jó kis romantikának, nem? - kérdezi reménykedve.

- Aztán… - mély levegőt veszek. - A bárból kilépve… valaki megölte őt.

- Megölték? Emma, jól vagy?

- Én jól vagyok… - suttogom, de tudom, hogy ez hazugság. Nem vagyok jól. Még mindig látom John összeesett testét a járdán. - De őt… valaki megölte. Olyan gyorsan történt. Egy pillanatig csak ott állt a bár előtt, aztán már a földön volt.

Csend. Hosszú és nyomasztó. Anya nem szól semmit, csak hallom, hogy szaggatottan lélegzik a vonal másik végén.

- Emma… - szólal meg végül. - A rendőrség… beszéltél velük?

- Igen, igen. Nem tudtam segíteni, anyu. Előtte a bárban megcsókolt, és… nem tudtam tenni semmit. - A hangom remeg, mintha bármelyik pillanatban összeroppanhatnék.

- Jaj, kicsim… - hallom, ahogy elcsuklik a hangja, mintha a könnyeivel küszködne. - Micsoda szerencse, hogy neked nem esett bajod! De ebből a történetből ki kell jönnöd mielőbb! Sajnálom, ami azzal a fiúval történt. Nem kellett volna, hogy ilyen szörnyűséget átélj.

- Nem is ismertem őt igazán… - próbálom kimondani, de tudom, hogy ez is hazugság. Valahogy közelebb éreztem magam hozzá abban a pár órában, mint bárki máshoz az utóbbi időben. De mit ér ez most? A szavai, a tánc, a mosolya… mind eltűntek.

- Az a fontos, hogy te biztonságban vagy - mondja anya határozottabban. - Ezt nem tudod egyedül feldolgozni, kicsim. Hazajössz, ugye?

Megállok egy pillanatra. A „hazamenés” gondolata olyan távoli és irreális most, mintha egy másik világba kéne átlépnem.

- Nem tudom, anya - mondom végül, és a hangom halkabb, mint szeretném. - Még nem.

HÉT

Miközben az anyámmal beszélgetek, egy ismerős szám hív. Egy filmes cég egyik vezetője.

- Szia, Emma! Itt László a Neofilmtől. Ráérnél pár hétre? - érdeklődik, és én azonnal érzem, hogy ez valami különleges ajánlat.

- Igen, persze! - felelem.

- Mert van egy művészfilm, és szeretnénk, ha te fordítanád magyarra. A történet egy spanyol párról szól, de átküldöm, és megnézed - mondja László.

- Szuper!

- Emma… ez egy kis költségvetésű film, és igyekszünk kigazdálkodni egy normális honort neked, de… nem lesz akkora a díjazásod, mint egy hollywoodi produkció esetén - magyaráz zavartan. Az eszem megáll egyébként, mert a munka az munka, és nem attól függ a díjazás, szerintem, hogy ki készítette és mennyiből az eredeti filmet. A fordításnak ehhez mi köze van? - Viszont, tudom, hogy őrültségnek tűnik, de el tudunk számolni repjegyeket és némi szállásköltséget is, tulajdonképpen bárhová a világon. Tehát a díjadhoz hozzá tudnál adni egy retúr repjegyet és valamennyi észszerű szállásköltséget is, ha vállalod a munkát.

- Tessék? - kérdezem, nem mintha ne hallottam volna jól. Félelmetes, ahogy ezek a dolgok egy irányba mutatnak. Akarhatom én elfelejteni Johnt és a titkos küldeményt, ha a sorsom egy irányba vezet! És bár tényleg nem vagyok egy spirituális beállítottságú ember, most kezdem azt hinni, hogy a tegnapi nappal egy új korszak köszöntött be az életembe. Kívülről, vagy ha tetszik, „felülről” irányítják a lépéseimet.

- Igen, ezzel tudjuk kipótolni a honoráriumodat. Te pedig elutazhatnál valahová. Bárhová.

Szinte látom, ahogy bólogat, és mosolyog. Már ő is tudja, amit én. Hogy igent mondok a munkára.

És akkor elmegyek Havannába? Megnézem ezt a bizonyos La Estrella bárt?

Lehet, hogy mégis ki kéne faggatnom a nagyapámat?

De hát ő… utálja az ilyesmit. Ha faggatom, akkor bezárul. Meg egyébként is, nyilván neki egészen egyéni véleménye van a régi Kubával kapcsolatban.

Az álmomban már láttam a La Estrella régi épületének romjait, a színes falakat, a fáklyákat, amelyek fényei táncoltak az éjszakában. Hogyan álmodhattam meg, ha még sosem láttam? Most gondolkodom el először igazán azon, hogy el kellene utaznom Havannába, hogy megnézzem, létezik-e még a hely, amit nem csupán a képzeletem teremtett.

Mielőtt azonban nekilátnék a tervezésnek, eszembe jut, hogy talán jó lenne egy kicsit többet megtudni Johnról. Felhívom az egyik tánctanáromat, hátha ő jobban ismeri.

- Helló, Tamás! Emlékszel Johnra? Tegnap vele táncoltam, és biztosan tudod, hogy mi történt…

- Igen, sajnos hallottam. Én adtam meg a rendőröknek az adataidat, bocs, de nem tehettem mást. Veled minden rendben, Emma?

- Persze, csak annyira nem értem, mi történt… szeretném megérteni. Te mit tudsz Johnról?

- Hát, igazából csak párszor találkoztam vele - feleli. - Kiváló táncos, de nem sokat beszélgettünk. Elég zárkózottnak tűnt, még ha poénkodott is. Szerintem nem John a neve, ezt csak azért választotta, hogy könnyű legyen kimondani a magyaroknak is.

Ahogy hallgatom, egyre inkább arra jutok, hogy John másnak adta ki magát, mint aki valójában lehetett. Kriszti is megkérdezte, hogy nem lehet-e, hogy John bűnöző vagy kém. A gyanú, amely a fejemben cikázott, egyre inkább megnehezítette a lélegzésemet. Lehetséges, hogy John egy kókler, egy csaló volt?

Miután elbúcsúzom Tamástól, arra jutok, hogy John akkor lett volna bűnöző, ha kábítószert vagy fegyvert tartalmazó csomagot ad át nekem. De ebben csak egy könyv volt! Egy könyv nem fegyver. Illetve, bizonyos tekintetben fegyver, ezt az egyetemen is tanultuk, fegyver lehet az elnyomás, a diktatúra ellen akkor, ha az adott diktatúra a népbutításra épül és gyakorlatilag analfabéta nép nő fel. Ez sokaknak Magyarországon akár ismerős is lehet, és nyilván Kubában is az, ahol sokáig igazán kemény diktatúra volt, de nyilván nem szokás valakit megölni egy könyv miatt, vagy éppen egy könyvért.

De hát itt éppen ez a helyzet, legalábbis úgy látszik.

Havanna - még mindig és újra és újra a neten keresgélek, nézegetem a képeket a városról, amit sosem láttam, pedig a származásomat tekintve csörgedezik bennem is kubai vér. Ez most tudatosul bennem először. Eddig sosem gondoltam magamra kubaiként! Most pedig, a tegnapi eseményeknek köszönhetően úgy érzem magam, mintha egy kicsit én magam is kubai lennék. És hát az is vagyok! Jesszusom, milyen felkavaró, mennyire izgalmas!

Ekkor, éppen ebben a pillanatban ugrik fel a monitoron a hirdetés. Akciós repülőjegy Havannába!

Ráklikkelek. Jesszusom, a jegyek csak korlátozott ideig elérhetőek, és csak a készlet erejéig! A korlátozott idő konkrétan a holnapi nap. Bizsergető a gondolat, hogy talán tényleg eljuthatok abba a városba, amiről már sokat álmodoztam. Izgalom, félelem, kíváncsiság, a múlt felfedezése iránti vágy, a SAJÁT múltam felfedezése iránti vágy…

Visszahívom a filmes Lacit, és megkérdezem, mit szólna ehhez a havannai repjegyhez. Nevet, elkéri az adatokat, a járatszámokat.

Amikor a visszaút dátuma iránt érdeklődik, elakad a szavam. Na ezen még nem gondolkoztam, egyelőre az odaút is egy varázslat lenne… Végül ő mondja ki a választ. Legyen egy hónap, aztán rugalmas jegyet vesznek, amin lehet dátumot változtatni, ha előbb akarok hazajönni.

Egy hónap Kubában!

El sem akarom hinni!

Végül be is pötyögöm Lászlónak az összes szükséges adatot, miközben érzem, hogy mindjárt felrobbanok az izgalomtól. Itt állok valami óriási lehetőség kapujában, és most az egyszer nem mulaszthatok el egy nagy esélyt! Nem és nem!

Ezen pörgök, amikor e-mailem érkezik. Egyszerre jön a légitársaságtól és László asszisztensétől. Megvan a repjegyem! Na, Emma, indulsz Kubába!

A levél végén ott az infó, hogy hová kell mennem vízumért, és hogy kérjek róla számlát, mert a cég azt is visszautalja nekem.

Hát mi ez, ha nem jel?

Azonnal öltözöm, és indulok a megjelölt utazási irodába a vízumomért.

Bár a házasságom alatt nem így tűnt, de most igen, úgy látszik, hogy képes vagyok irányítani a saját sorsomat.

NYOLC

A laptopom előtt ülök, izgatottan nézem a képernyőt, és légi felvételeket látok Havannáról. Valami elképesztő érzés, hogy hamarosan felülről fogom látni, aztán pedig leereszkedik a gép, majd landol abban a városban, ami valójában eddig a Tiltott Város volt számomra. Még ha lett volna lehetőségem a kubai útra, a nagyapám akkor is lebeszélt volna. Ki érti, miért?

Ez a repjegy, amit László cége megvett nekem, nem egy egyszerű repülőjegy, hanem ez a kapu az igazi kalandok világába. Ezt biztosan tudom, vagyis inkább csak érzem.

Mielőtt azonban teljesen elragadna az izgalom, hirtelen eszembe jut, hogy nem gondoltam végig mindent. Hol fogok lakni? Mi lesz az internetkapcsolatommal? Hogyan fogom megoldani a mindennapi szükségleteimet egy idegen városban, ahol még sosem jártam? Hol fogom tölteni a laptopomat, hiszen azt olvastam, hogy gond van Kubában az áramtermeléssel…

A konyhába indulok, hogy megigyam a reggeli kávémat. Miközben a kávéfőző mellett várakozom, furdalni kezd a lelkiismeret. „Normális dolog-e elutazni Havannába, amikor ennyi kérdőjel lóg a levegőben?” - kérdezem magamtól, de nem érkezik válasz. Megpróbálom megnyugtatni magam, hogy ez egy új lehetőség, egy kaland, amelyre régóta vágyom.

Miközben kortyolgatom a gőzölgő kávét, a telefonhoz nyúlok, hogy felhívjam a rendőrséget. A nyomozó, aki korábban kihallgatott, talán valami új információval tud szolgálni John haláláról.

A telefon sokáig cseng a másik végén, és a szívem egyre hevesebben zakatol. Végül felveszik, a nyomozó hangján fáradtság érződik, de mégis kedvességet sugall.

- Itt Tihanyi Emma, van egy kis ideje? - kérdezem, kissé izgatottan.

- Igen, Emma, hallgatom. Mi újság? - feleli a nyomozó.

- Csak kíváncsi voltam, van-e bármi újdonság John ügyében. Elég zűrös helyzet, és bánt, hogy nem tudtam segíteni rajta - mondom, remélve, hogy valami hasznos információt mond.

- Sajnos, nem tudok újat mondani. Még mindig a nyomozás elején tartunk. De - teszi hozzá - van egy dolog, amit meg tudok osztani önnel.

A pulzusom felgyorsul.

- Mi az?

- Még mindig próbáljuk kideríteni, hogy John latin volt-e. A nyomozás során arra jutottunk, hogy spanyol állampolgár volt, az anyja kubai, de ennél többet egyelőre nem tudok mondani - válaszolja, és érzem, hogy valóban sajnálja, de a helyzet nem egyszerű.

A reményem lassan elillan, de aztán eszembe jut, hogy a nyomozó talán tudna segíteni a terveimben is.

- Tudja mit? Elutazom Havannába. Salsaórákra fogok járni, és egy művészfilm fordításán dolgozom majd - mondom, próbálva megőrizni a bátorságomat.

A nyomozó felkiált.

- Szerintem ez jó ötlet! Talán egy kis szünet jót fog tenni, bárcsak én is elutazhatnék!

- Remélem, nem fognak többet kihallgatni - vallom be, és érzem, hogy a feszültség a szavaimban is ott lüktet.

- Jó utat, Emma! - kívánja nekem a nyomozó. - Szerintem már nem fogjuk többet keresni ebben az ügyben.

Leteszem a telefont, és az izgalom meg a félelem keveredik bennem. Mennyire szürreális ez az egész! Hamarosan egy másik kontinensre utazom, és talán választ kapok a kérdéseimre, de addig is még sok mindent meg kell oldanom.

A következő napon a tervezés és a szervezés veszi át az irányítást. Elkezdtem kutatni a havannai szállásokat. Szállodák, panziók, Airbnb lehetőségek - mindent alaposan átnézek. Különösen fontos, hogy legyen internetkapcsolat, hiszen a fordítási munkámat ott kell elvégeznem.

- Kérlek, legyen valami normális, valami megbízható - motyogom magam elé, miközben a különböző lehetőségeket böngészem. A képzeletemben egy hangulatos kis hely jelenik meg, ahol a napfény áthatol az ablaküvegen és akár le is barnít közben, és a zene mindig szól a háttérben. De a valóság ennél bonyolultabbnak tűnik.

Egy kávézó teraszán ülve találok rá egy apró, de hangulatos vendégházra a város szívében. A képek elbűvölőek: színes falak, virágzó növények, barátságos emberek. A tulajdonosnő egy kedves mosolyú kubai asszony, a képen épp egy fiatal lánnyal mosolyog, aki salsa táncot tanít a helyieknek.

- Tökéletes lesz! - mondom magamnak, és gyorsan lejegyzetelem az elérhetőségeket, de végül nincs merszem lefoglalni - hogy miért, azt én sem tudom.

Később elkezdem szervezni a salsaórákat is. Az online keresés során számos ajánlott tánciskolát találok, és mindegyiket izgalommal nézem. A zene és a tánc iránti szeretetem nemcsak a kikapcsolódás része, hanem egy híd is, ami Havanna titkaihoz vezet.

Ahogy a repülőgép indulásának időpontja közeledik, a szívem izgalommal és várakozással telik meg. Még sosem utaztam ilyen távolra, de most a vágy, hogy felfedezzem ezt az új világot, minden kétségemet elűzi.

- Ha már elutazom, maximálisan ki kell használnom az időmet! - mondom magamnak a tükör előtt, és az önbizalmam újraéled.

A bőröndöm már az indulás előtti napokban tele van topokkal, fürdőruhával és álmokkal. Gondolataimban már a kubai utcák forgatagában és a tánc ritmusában vagyok elmerülve.

- Havanna, itt jövök! - suttogom magamnak. Most már nincs visszaút, és én csak előre nézek.

KILENC

A repülőjegy a laptopomon várakozik, én pedig izgatott vagyok a gondolattól, hogy mindössze két napom van, hogy mindent elintézzek. Az utazás íze, a kubai forróság és a salsa ritmusának vonzereje hívogat, és nem tudom miért, de úgy érzem, hogy mindez valami sokkal nagyobb dolog része, mint az, hogy lefordítok kint egy filmet.

Mire este nyolcra megérkezem a salsaórára, a fejem tele van ötletekkel és aggodalommal. A teremben a zene vibrálása azonnal elkap, mint egy harapós kutya az emberek kezét, és a lábaim szinte maguktól követik a dallamot. A párok közül a kubai lányok különösen kiemelkednek, mozdulataik tele vannak élettel, és a szenvedély csak úgy árad belőlük.

Az óra után, amikor a zene elhallgat, és a terem kezd kiürülni, eszembe jut, hogy Maria, a kubai lány, akivel már több alkalommal beszélgettem, ott van a teremben. Gyorsan odamegyek hozzá, hogy megkérdezzem a La Estrella bár történetéről, hiszen ha valaki, akkor ő, kubai születésű lány biztos tud róla valamit, ha jól emlékszem, mesélte is, hogy az anyukája valamelyik híres kubai mulatóban dolgozott.

- Maria! - kiáltom, miközben a táncparkett felé közeledem. - Milyen jó volt látni, hogy táncolsz! Hol tanultad meg az alapokat?

Maria széles mosollyal néz rám, láthatóan örül a dicséretnek.

- Köszönöm! Az anyukám Kubából jött, így a salsa mindig is része volt az életemnek. - A tekintete hirtelen komolyra vált. - De most már Magyarországon élek a férjemmel, és körmösként dolgozom.

- Azt hallottam, hogy az édesanyád dolgozott valamelyik bárban. Mesélnél róla? - kérdezem, és a szívem a torkomban dobog. Minden egyes kérdéssel közelebb szeretnék kerülni a titokhoz, az álmomhoz - és az utazásomhoz is.

Maria elkomorul, és a mosoly eltűnik az arcáról.

- Ne is kérdezd! Az anyám sokat mesélt róla, de… - egy pillanatra elhallgat, mintha a szavakat keresné. - A hely tele volt élettel, zenével és tánccal, de a zűröket nem tudom, hogy akarod-e tudni.

- Melyik bár?

- La Estrella.

- Hűha.

- Mit hűha?

- Erről álmodtam, erről a bárról. Úgy derült ki, hogy elkezdtem havannai régi képeket nézni, és felismertem álmomból a bárt.

- Ez fantasztikus! - lelkesedik. - Akkor neked különleges képességeid vannak! De túl sok jót nem tudok mesélni erről a bárról.

- Miért nem? - kérdezem, a kíváncsiságom egyre inkább felerősödik. - Szerintem fontos lenne tudni, miért zárt be a bár.

A fény Maria szemében hirtelen elsötétül.

- A La Estrella egy varázslatos hely volt, ahol az emberek boldogan táncoltak, mintha nem lenne holnap. De a boldogság néha súlyos árat követel. - A hangja sejtelmesen cseng, és az érzés, hogy valami több van a háttérben, egyre csak nő. - Az anyám szerint a bár nemcsak szórakozással, hanem sok veszéllyel is tele volt - folytatja, miközben a tekintete a távolba réved. - Volt ott valaki, aki, az anyukám szerint, nem a legjobb ember volt a városban.

- Ezt hogy érted?

- Az emberek néha a legszörnyűbb dolgokat is elmondják egymásnak. Az anyám szerint volt ott valami, ami megölte a hely varázsát - mondja Maria, és a hangja egyre halkabbá válik.

Az izgalomtól csak kapkodom a levegőt.

- A boldogság néha súlyos árat követel? Ez mit jelent pontosan? - kérdezem, és mindinkább belemerülök a titkok tengerébe.

Maria megrázza a fejét.

- Tudod, Emma, a múltat nem lehet megváltoztatni. A La Estrella volt a hely, ahol sok ember találkozott, de egy idő után a boldogság helyét átvette a félelem. Én ennél többet nem tudok, és bevallom, nem is vagyok kíváncsi rá. Már olyan régen eljöttem! Nekem már itt van az otthonom.

A terem már kiürült, a zene elhalkult, és a fények is kezdenek kialudni. Maria a táskájáért nyúl, és ahogy feláll, valami furcsa érzés fog el.

- Köszönöm, Maria, hogy beszéltél velem - mondom, miközben a kezemet nyújtom neki. - Hamarosan visszajövök, hogy megint táncolhassak és beszélhessünk.

- Bármikor! - mosolyog vissza, és ahogy elmegy, a gondolataim egyre csak kavarognak. Hová is vezet ez az út? A kérdések egyre csak szaporodnak bennem, de a válaszok, úgy tűnik, a múlt ködében rejtőznek.

- Miért is „nyomozok” egy álom után? - kérdezem magamtól, de hiába várok a válaszra. Ahogy az éjszaka csendje körülölel, újabb érzés fog el: a kalandvágy. A vágy, hogy rátaláljak a titkokra, amelyek talán segítenek, hogy a a saját utamat is megtaláljam.

A fülemben a zene folyamatosan lüktet, és azon gondolkozom, vajon képes leszek-e megtalálni a titkokat. Lesz-e bátorságom megküzdeni a múlttal, a múltunkkal?

És tudom, hogy ez csak a kezdet. A kaland csak most indul, és a sorsom vár, hogy felfedezzem. Képes leszek megfejteni a titkokat? Lesz bátorságom megküzdeni a múlt árnyékaival? Minden kérdésre választ keresve, tudom, hogy el kell indulnom, hogy megismerjem a La Estrella valódi történetét, és megtaláljam a választ John titkaira.

Az ágyamba bújva, a takarót a fülemig húzva próbálok elaludni, de a gondolataim egyre csak cikáznak. Az álmaim már nem az önfeledt táncról szólnak, hanem a titkokról, a rejtélyekről, és az elfeledett helyekről, ahol a szívem talán újraéled. A fáradtság egyre inkább eluralkodik rajtam, de a kalandvágy nem hagy aludni. Készen állok arra, hogy felfedezzem a titkokat, és talán, de csak talán, saját magamra is rátaláljak.

TÍZ

Havanna, 1980-as évek. A La Estrella mulatóhely még mindig működik, de a régi fényét már rég elvesztette. A falak sötét, megkopott színei és a levegőben terjengő cigarettafüst érzékelteti, hogy itt titkok és bűnök lapulnak. Isabel, Maria anyja a bárban dolgozik, nemcsak egyszerű alkalmazott, hanem mélyebb kapcsolatokkal bír a mulatóhoz kötődő emberek között.

Az éjszaka közepén a hely tele van emberekkel, akik az életük elől menekülnek, a zene hangja felerősíti a vágyaikat és az emlékeiket. Isabel a pult mögött áll, a vendégeknek poharakat tölt. A dallamok egyre édesebbek, a zene ritmusában a régmúlt emlékei keverednek a jelen szenvedélyeivel.

Miközben a pult mögött sürgölődik, hirtelen a bár hátsó részéből előlép Miguel, a titokzatos férfi, akivel Isabel szorosabbra fűzte a kapcsolatot.

- Isabel, elmondtam már, hogy nem kellene ilyen későn itt lenned - mondja Miguel, a hangjában a határozottság mellett egy csepp aggodalom is ott van.

Isabel szeme felcsillan, mikor Miguelre néz. Mindig is vonzotta a férfi titokzatos aurája, de most a kockázat érzete is ott lappang.

- Miguel, én itt élek. Ez a hely az otthonom. - A szavak határozottan csengenek, de a belső kétségek már ott lappanganak.

Miguel közelebb lép, és a sötét szemeivel mélyen Isabel lelkébe hatol.

- Tudod, hogy ez a hely veszélyes. Az emberek, akikkel itt találkozol, nem mindig azok, akiknek mondják magukat.

- De én nem vagyok gyenge! - válaszolja Isabel, és a hangja szinte elkeseredett. - Meg tudom védeni magam.

Miguel arca egy pillanatra megfeszül, ahogy figyeli Isabelt.

- Ne tévesszen meg a bátorságod. Itt sokkal több rejlik a háttérben, mint gondolnád. - Az érzései keverednek a valósággal, és a férfi tudja, hogy mit kellene tennie.

Ekkor, mintegy válaszként a szavaira, a bár ajtaján egy sötét öltönyös férfi lép be. Isabel elsápad, ahogy a férfi tekintete végigfut a helyiség belsején. Azonnal érzi a feszültséget, ami a teremben lebeg.

Miguel észreveszi a férfit, és a feszültség szinte tapinthatóvá válik.

- Szükséged van rám, Isabel - mondja Miguel halkan. - Mindenképpen távol kellene maradnod tőle.

Isabel szemében tükröződik a kérdés: Ki ez az ember?

TIZENEGY

Ilyen nálunk egy családi vacsora: nagy asztal, fűszeres húsok illata, apám nevetése, anyám zsörtölődése, és az érzés, hogy minden majdnem olyan, mint amikor még otthon laktunk a tesómmal. Az apám már az első falatok után elkezd mesélni a napjáról, a bátyám, Balázs pedig megfűszerezi a beszélgetést orvosi sztorikkal, amik nekünk, akik nyilván nem végeztek orvosin, rettenetesen furcsák, anyutól pedig mindenféle vicces sztorikat hallunk a munkatársairól, akik többnyire a hírszerzésnek is dolgoznak.

Balázs most egyedül érkezett. Bár még nincs negyven, már elvált ő is, és van két kisgyereke, meg egy új kapcsolata, ahol hamarosan születik a gyerek. Többé nem nősül, ezt állítja. Egyébként jóképű, magas, sportos, mielőtt az orvosira ment, válogatott kosaras volt, de aztán választania kellett, és az esze győzött a szíve felett, amiért rajtam kívül mindenki gratulált neki a családban. Az én hősöm ő akkor lenne, vagy inkább lett volna - mert mára azért én sem pont úgy gondolom a dolgokat, mint korábban -, ha a szíve után megy, és mondjuk az NBA-ig viszi. Az orvosi pályát később is választhatta volna, szerintem. De mondom, egyedül vagyok a véleményemmel a családban, talán csak Balázs gondolja néha ugyanazt, mint én.

- Hogy vagy, Emma? - kérdi anyu, miközben a salátát keveri. Aztán a többiekhez fordul. - Emma összejött egy táncos fiúval, akit aztán lelőttek.

Hát gyönyörű esszenciája a sztorimnak, mondhatom!

- Nem jöttem vele össze! Csak összejöhettem volna vele. De sajnos lelőtték.

- Ez milyen országban történt? - emeli fel a fejét a tányérjából Balázs. - Nem is mondtad, hogy Kolumbiában jártál.

- Haha, nagyon vicces vagy - felelem, és kisöprök az arcomból egy sötétbarna hajtincset, mármint a sajátomat. Hosszú, hullámos a hajam, és imádom kiengedve hordani, csak akkor copfozom be, amikor tornázom vagy táncolok. - De próbáld szabadon ereszteni a fantáziádat, és gyere velem gondolatban a Parlament mögé. Ott történt, egy bár előtt.

- Kár, hogy nem a Parlamentben - mélázik el Balázs. - Már igazán lehetne egy kis vérfrissítés ott is, mert mire ezek kiöregszenek, egyedül leszek orvos az országban, mindenki más külföldön dolgozik addigra. Aztán be kell érnetek velem, ha valami bajotok esik.

- Hát reméljük, nem lesz szükségünk urológusra egyhamar - bólogat anyu. - Amúgy igen, látjuk, mi a helyzet, a háziorvosunk ezerháromszáz éves, és nincs utánpótlása. A múltkor kérdeztem a D-vitaminról, és ő mindvégig B-nek értette - mondja, és röhögünk. Dudás dokit gyerekkorom óta ismerem, és mindig süket volt egy kicsit, szóval ez ezerháromszáz éves korára már nem nagy ügy.

- Na szóval, ha nem olvasol híreket, az a te bajod - vágok le egy szeletet a fasírttal töltött húsból, ami anyu egyik specialitása -, de tényleg itt történt. Megismerkedtem egy sráccal, aki nagyon jó táncos. Abban maradtunk, hogy másnap találkozunk, kiment a bárból, és az utcán lelőtték. Budapesten!

- Uhhh. De miért? Valami gengszter volt?

- Nem hinném. Egy latin-amerikai szabadúszó újságíró, aki Johnnak nevezte magát, és ne, ne mondd, hogy ez álnév, eddig én is eljutottam. Amúgy a származása valószínűleg félig kubai.

Hallgatunk. Balázs valahogy sosem akarta elfogadni, hogy őt a nagyapánk Kubához kötheti, nem is érdekelte soha az ottani kultúra. Míg én szívesen utaztam volna a szigetországba mindig, Balázs ezt kizártnak tartotta, szerinte a kubaiak a „manana népe, és ő úgy látta a filmeken, meg „úgy tudja, hogy lusták. Na nekem erről nincs személyes tapasztalatom, az meg, hogy a nagyapám nem lusta, száz százalék.

- És miért lőtték le? - érdeklődik apám. Ő egyébként abból él, hogy páncélszekrényeket nyit ki olyan embereknek, akik egyszer bezárták, aztán vagy elhagyták a kulcsot, vagy elfelejtették a kódot, vagy mindkettő. Nem is hinnénk, milyen sokan vannak így, minden napra tele a naptára. Szóval ő nem lakatos, hanem páncélszekrény-specialista, és minisztériumok meg híres és fontos emberek is hívják őt, ha baj van. Anyámmal ők az igazi Dan Brown-könyvek hősei lennének: egy térképész és egy kincskereső specialista.

- Nem tudom. Engem is kihallgattak, mert velem látták utoljára táncolni.

- Még szerencse, hogy nem vele mentél el! - véleményezi a tesóm. - De mi állhat a háttérben, mit mondtak a rendőrségen?

- Fogalmuk sincs. Vagy ha van is, nekem nem számoltak be az indítékról.

- Megvan a tettes?

- Nincs, legalábbis nem tudok róla. Na de, tudjátok mit? Mesélek egy még érdekesebbet - folytatom. - Az egyik filmforgalmazó nem tud normál honort fizetni, viszont repjegyet és szállásárat igen, ezzel kipótolva a honoráriumot, és megrendeltek tőlem egy munkát. Én viszont úgy döntöttem, hogy Kubában fogom tölteni azt az egy hónapot, amíg készen leszek a filmmel.

- Kubában? - mered rám a tesóm. Anyu mosolyog, láthatóan annak örül, hogy így túl fogom tenni magam a majdnem-pasim halálán. Apu sűrűn pislog, és próbál mosolyogni.

- Igen. És kincset fogok keresni.

- Miféle kincset? - kérdi apám, aztán folytatja. - Azért ha páncélt kell nyitni, gondolj rám nyugodtan, segítek!

Mindenki nevet, én is, bár nem tartom annyira elvadultnak a gondolatát. Ezek után, ami eddig történt velem, bármit el tudok képzelni.

- Teljesen egyedül utazol? - kérdezi anyám, és a szemében aggodalmat vélek felfedezni.

- Igen.

- És hol fogsz lakni? Mit csinálsz majd, amikor nem dolgozol? Mit és hol eszel?

- Anyu, harmincnégy leszek hamarosan. Szállásom lesz, nyugi, már van olyan Kubában, mint az Airbnb itthon, csomó magánszemély kiadja a lakását. Vannak kis stúdiók, nézd meg a neten, Havanna legjobb, legszebb részein rengeteg kiadó kis stúdió van. És hogy mit eszem? Gondolom, kaja van, legalábbis úgy olvastam, ma már más a világ, mint amikor a nagypapa eljött. Szeretném felfedezni Havannát, sétálni az utcákon, táncolni, zenét hallgatni…

- Jó, csak óvatosan! Nem akarsz nagyapádtól tanácsot kérni előtte?

- Eszem ágában sincs! - tiltakozom. - Úgyis azt mondaná, maradjak a fenekemen!

- Én mindenesetre megkeresem neked a legaktuálisabb Havanna-térképeket, és átküldöm - mondja anyu. - Nem veszhetsz el Kubában, úgyhogy adok neked valamit…

A vacsora után kapok tőle egy kis tokot, amit mindig magamnál kell tartanom. Tuti valami nyomkövető, de hát egy térképésztől mi mást is kapnék?

- Egyébként van nálam egy régi könyv Kubáról, amiben talán van valami titok, amit meg kell fejtenem - mondom később, amikor még mindig az van a terítéken, hogy biztonságos-e egy nőnek egyedül elutaznia Kubába.

- Milyen titok? - kérdezi apu.

- Fogalmam sincs. De majd ott elolvasom, aztán kiderül.

- Figyi, ott azért írd meg a filmhez a fordítást - javasolja Balázs -, mert ha elfelejted, az gáz lesz. Egyáltalán lesz áramod, interneted?

- Hát gondolom, nem a busmanokhoz indulok, szóval, miért ne lenne?

A bátyám kérdőn néz rám, mintha ő sem tudná pontosan a választ.

- Szeretném, ha óvatos lennél - kér anyu. - Ha tényleg valami titkos bármi szerepel abban a könyvben, ne indulj el utána, légy körültekintő, Emma!

Megígérem nekik, hogy vigyázni fogok magamra. Segítek anyunak bepakolni a mosogatógépbe, aztán a tesóm hazadob az új kocsijával. Olyan lendületesen vezet, hogy néha attól tartok, kidőlök az ülésből.

- Na vigyázz magadra, Emma - köszön el a házunk előtt. - Ha bármi gond van, hívjál. Tudod, hogy bárhol ott vagyok egy nap alatt.

És most, amikor elbúcsúzunk, tudom, hogy nem viccből mondta, amit mondott. Jó érzés, hogy számíthatok rá.

TIZENKETTŐ

Krisztivel a reptér bejáratánál búcsúzunk el, és ahogy a reptér zaja körülöttem egyre halkul, mindinkább átjár a feszültség. Még a bőröndöm is egyre nehezebbnek tűnik.

- Ne felejtsd el, jelentkezz, amint megérkezel! - mondja Kriszti, az izgalom és az aggodalom keverékével a hangjában. Izgatottsága arról árulkodik, hogy ő is érzi: ez nem egy szokványos utazás. - Még ha áramszünet van, akkor is! Nem felejtetted el elvinni a feltöltött, vezeték nélküli töltődet, ugye?

- Nem, itt van nálam. De hogy az meddig lehet elég egy tartós áramhiány esetén, azt nem tudom - felelem vidáman. Én sem értem, miért vagyok jókedvű ettől a dologtól, hiszen a laptop a munkaeszközöm, de hallottunk már tollról és ceruzáról is, nem? És füzetek, tollak is jönnek velem. Senki sem mondhatja, hogy nem vagyok elég előrelátó.

- És ha összeszedem a repjegy árát, utánad megyek! - közli Kriszti. - Amúgy nem gáz, hogy ha szabadon akarsz újságot írni, akkor még egy kubai repjegy ára is gond? - kérdezi, és hirtelen nem is tudom, hogy Kubáról beszél vagy Magyarországról, Johnról-e, vagy saját magáról.

Aztán gyorsan megöleljük egymást, és behúzom a bőröndömet a reptér épületébe. Megkeresem a táblán, hogy melyik sorba kell beállnom. Viszonylag gyorsan megy a sor, feladom a bőröndömet, és kezdődhet a kaland!

Az út Párizsig gyorsan eltelik, leszámítva, hogy egy latinos pasi folyton bámul. Lehet, hogy bejövök tényleg a latinoknak? John előtt erre nem is gondoltam. Igaz, hogy a válásom óta az se nagyon jutott eszembe, hogy nő vagyok, de persze ez egy másik téma. Egyes-egyedül tánc közben éreztem meg a női energiáimat az elmúlt időszakban, aztán tessék, most egy repülőn egy bámuló, esetleg csak elbambult pasi elindít bennem valamit. Kihúzom magam, és igyekszem úgy ülni, hogy normálisan nézzek ki, bármit is jelentsen ez. Mindenesetre, bár korai az idő, nem akarok elaludni, mert az világégés lenne, ha mondjuk tátott szájjal aludnék, miközben egy helyes srác figyel.

Az út a Párizsba vezető átszállásig nyugodtan telik, de a férfi változatlanul bámul. Az arcomra süvít a légkondi. Egyszer csak, mintha csak jelezni akarna, a férfi elmosolyodik. Ez a pillanat olyan, mint egy váratlan fénysugár a felhők között.

Aztán jön a tülekedés Párizsban, mindenki rohan a csatlakozásához, és ami azt illeti, nekem sincs túl sok időm. Annyi akad, hogy vegyek egy kávét az egyik bisztróban, aztán papírpohárral a kezemben haladok tovább a kapumig.

A gépen viszonylag előre szól a jegyem, mármint nem a prémium osztályokra, de jó hír, hogy nem leghátul utazom. Bár nincsenek fóbiáim, jobban szeretek elöl ülni a repülőgépen. Majdnem tizenkét óráról van szó, és egy francia anya és lánya ül mellém, az apa a középső üléssorban kapott helyet. Mellettem a kislány ül, szóval még kényelmesnek is nevezhetném az utazást. Örülök is meg nem is, hogy a latin srác nem utazik velem. Így mindenképpen biztonságosabb.

Mivel tök nyugis a környék a gépen, megkockáztatom, hogy elővegyem a kézibőröndömből a könyvet, amit Havannába kell vinnem. Spanyolul írták, és bár nem az anyanyelvem, mégis spanyol szakon végeztem, és ugyan sokkal ritkábban használom a munkámban, mint az angolt, azért még egy száraz típusú szöveggel is viszonylag gyorsan meg tudok birkózni. A legjobb persze az lenne, ha izgalmas, párbeszédes szöveget kapnék, de ez a könyv nyilván nem ilyen.

Felütöm az első oldalt, és végigsimítok a papíron. Száraz, megsárgult pergamen, mégis jó érzés a kezemben tartani, és az is jó érzés, hogy értem a szöveget. Nem is tudom, mit csinálnék, mivel foglalkoznék nyelvtudás nélkül. Emlékszem, amikor nagyon kicsi voltam, a nagyapám sokszor beszélt hozzám spanyolul, aztán ezt mintha elvágták volna. Történt valami, vagy történhetett valami, ami miatt meggondolta magát, és egyik napról a másikra már csak magyarul beszélt hozzám. De a kezdeti dolgok, a gyökerek megmaradtak, és soha többé nem tartottam idegen nyelvnek a spanyolt.

A repülőút meglehetősen hosszú, de repültem én már legalább ennyit, ha nem többet, amikor az argentin filmfesztiválra utaztam, ráadásul az izgalom miatt, a kaland miatt nem is tűnik fárasztónak az utazás. A kaja pocsék, amit adnak, de ettől sem megy el a kedvem. A szöveggel nagyon lassan haladok. Bele-belealszom.

Két kisfiúról szól, akik barátok, és teljesen odáig vannak, amikor találkoznak Castróval. Felnéznek a huszonéves, bátornak leírt emberre, pedig még csak a korai kamaszkorban vannak, és megesküsznek arra, hogy segíteni fogják ezt a férfit a céljai elérésében. Ennyit hámozok ki, mert amúgy rengeteg leírás van az akkori Kubáról, amit Batista vezetett, és néha megint elálmosodom a szövegen.

Amikor Havannánál ereszkedni kezd a gép, gondosan elrakom a könyvet a kisbőröndömbe, és az arcomat a repülőgép ablakára tapasztom. A tenger felől szállunk le. Most először érzem azt, hogy egy kicsit hazaérkezem. Bár nem tudom, hová jutok, fogalmam sincs, milyen emberek élnek itt, mégis szapora a pulzusom az izgatottságtól. Melegséget érzek a mellkasomban, mintha mindig ide tartottam volna, csak eddig nem sikerült megérkeznem.

Én magam is csodálkozom ezeken az érzéseken.

Aztán, miután zöttyen a gép a betonon, és kiszálláshoz készülődünk, hátrafordulok, és majdnem felkiáltok meglepetésemben, amikor újra észreveszem a sötét hajú srácot, akivel egy gépen utaztam Párizsig. Ezek szerint ő is Kubába jött! Nahát!

Nem tudom megvárni, mert jóval hátrébb utazott, ráadásul nem is lenne észszerű egy vadidegen pasit bevárnom. Az útlevél-ellenőrzés gyorsan megy, és a bőröndöm is megérkezik. Várok egy kicsit, szándékosan lassítva a mozdulataimat, de a férfit sehol sem látom, így hát elindulok kifelé. Havannában már késő este van, ahogy kilépek a reptéri épületből, enyhén dohos, párás meleg csap meg, a távolban látok egy-két pálmafát is, nagyon izgalmas.

- Obispo környéke - mondom a sofőröknek, akik közül az egyik huszonöt dollárt ajánl, a többiek harmincért vinnének be. Fogalmam sincs, jó lesz-e ez, de túl sokat nem tudok tenni, elfogadom a huszonötös ajánlatot, és megmutatom a pontos címet is. A kocsim egy korosodó Lada, amibe nekem már nem volt otthon szerencsém beülni, de azt tudom, hogy a nagyapám még Budapesten is sokáig ilyen autóval közlekedett. Belül műbőr ülések, hengeres szélekkel, fejtámla nélkül. A sofőr a pontos címet kéri, én pedig megmutatom a neten.

Szerencse, hogy aktiváltam az otthon megvett, harminc napra szóló esim-kártyámat, amihez szinte korlátlan internet is tartozik, mert így az első pillanattól van netem. Ez nem az én okosságom, hanem utánaolvastam, és ez tűnt a legjobb megoldásnak.

Sokáig szinte sötétben haladunk, már-már azt hiszem, véletlenül vidékre megyünk a főváros helyett, de aztán kivilágított úton haladunk tovább.

Nem mondom, hogy fényszennyezést követne el a város, de azért még így is azt kell mondjam, hogy amit eddig Havannából láttam az úton, arra nyugodtan ki lehetne tenni a „Felújítás alatt” táblát. Gyönyörű, csipkés házak, színek, de a vakolat sok helyen hiányzik, adott esetben leesett erkély, szóval nagy levegőket kell vennem, hogy magamban realizáljam, hová is érkeztem. Lenyűgöző, fényűző stílusú házak, de a pénzhiány érződik, hiszen komplett falak is hiányoznak.

A sofőröm egyre szűkebb utcákba hajt be, felmerül bennem, vajon hogy fog innen kijutni? De mire ezt megkérdezhetném, már le is állítja a kocsit.

Kiszállunk, kiveszi a bőröndjeimet, a kicsit és a nagyot, én odaadom neki a pénzt, és bár azt olvastam, hogy a dollárt nem fogadják el, hát szó nélkül, nagy mosollyal az arcán teszi zsebre, és a házra mutat, ahová be kell csöngetnem. Egy kékre festett, helyes épület, négyemeletes, koloniális stílusban építve. Az ablakok berácsozva, de szinte mindegyik nyitva van belülről, amit nem is csodálok, mert így este is van vagy harminc fok. Na, légkondim az biztosan nem lesz itt, mosolygok, és megnyomom a Fuertes feliratot viselő csengőgombot.

Hamarosan egy nagy mosolyt, vidám arcot, fekete kontyot, színes pongyolát viselő negyvenes nő áll a kapuban, átölel, mögüle előbukkan egy férfi, a férje, borostás, rövidgatyás, mosolyog ő is, és megragadja a bőröndömet. A nő táncos léptekkel mássza meg a két emeletet, boldogan követem.

Ők a szállásadóim, Miranda és José. Ahogy leleveleztem velük, egy részt az amerikai rokonoktól jött pénzből hozzávásároltak a lakásukhoz, aztán leválasztották, nem is értem egészen a koncepciót, de az ígéretek szerint saját bejárattal egy külön kis lakásom lesz.

Rácsos ajtó előtt állunk, Miranda egy kulcscsomót ad a kezembe, a zárat nekem kell kinyitnom. Feltárul előttem a lakás, ami harminc napig az otthonom lesz!

Pici, fekete-fehér burkolattal kikövezett előszoba, ami egy kis konyha-nappali-hálóba vezet. Az egész lakótér nagyjából húsz négyzetméter, de álomjónak tűnik, igaz, a konyhát el is felejthetem, nagy szükségem otthon sincs rá. Van egy kihúzható kanapé, egy asztal, egy szekrény, és az előszobából nyílik egy zöld csempével burkolt, zuhanyfülkés fürdőszoba, vécével. Ennél jobbat nem is álmodhatnék!

Miranda ragaszkodik hozzá, hogy átmenjek vacsorázni, úgyhogy gyorsan előhalászom a bőröndömből a lányának hozott Superdry-pólókat, meg a csokikat, és követem őt a saját lakásukba, ami hasonlóan fekete-fehérre kövezett előszobából, és meglehetősen egyszerű szoba-konyha-fürdőszobából áll.

Miranda lánya egy gyönyörű, fekete hajú, kávébarna bőrű tizenéves teremtés, amikor meglátja a pólókat meg a sminkkészletet, amit még hoztam, a nyakamba borul, és esküszöm, sír is.

A házaspár mosolyog, beindítanak egy lemezjátszót, szól a kubai zene, a levegőben valamilyen frissen főtt étel szaga keveredik a párás kubai levegővel, engem pedig egy síró tinilány ölel boldogan.

Fura érzés, nagyon fura.

Mintha hazaérkeztem volna.

Most jut eszembe először, hogy oké, itt vagyok Havannában, de mitévő legyek a könyvvel, amit John adott oda a halála előtt? Kinek adjam, és miért?

TIZENHÁROM

Azt láttam, hogy Fidelnek van lendülete, ereje, karizmája. Hogy ő bármire képes, és ott van neki Che, ők együtt nyerő páros.

Hogy hogyan kerültem közel a tűzhöz? Talán egyszerűen csak véletlen. Vagy nem véletlen. A nagyanyám, akivel egy lakásban élünk, azt szokta mondani, hogy nincsenek véletlenek, hanem a sorsunk minden sarokköve ki van számolva. Aztán ha elrontjuk, akkor az már a mi bajunk. De a lehetőség ott van.

Akkor azt éreztem, hogy életem nagy lehetősége Fidel. Mert mim volt, de őszintén?

Volt egy szuper családom Havannában, de azt éreztem, hogy nem úgy akarok felnőni, ahogy az apám felnőtt. Én nem akartam már behódolni senkinek.

És azért, hogy az életemben sose hódoljak be, először is szépen behódoltam Fidelnek. Na nem örökre. Hanem tetszett, amit csinált, és az is, ahogy éveken át tette.

Che sorsa nagyon megviselt. Ő adta szerintem az ellenpontot Fidelnek. Ő volt a nyers erő, de ő volt az, aki visszahúzhatta volna Fidelt, amikor az elszállt volna a hatalomtól.

De hát tudjuk, mi lett.

A barátommal együtt gyakran jártunk tehát a titkos összejövetelekre, amelyekkel Fidel erejét akartuk a magunk módján növelni, és közben szép lassan mi magunk is önbizalmat kaptunk ettől az egésztől. Volt egy célunk! Titkos találkozókon ugyan, de a saját sorsunkat próbáltuk kovácsolni, barátokat szereztem, és azt éreztem, hogy Fidel jó lesz a hatalomban.

Aztán Fidelt és Raúlt bebörtönözte Batista rezsime, akkor nem tudtam, hogyan tovább.

Aztán rájöttem.

- Szervezzük meg mi azt, amit ők nem tehetnek! - mondtam Juannak, a barátomnak. Addigra már nagyjából felnőttünk Fidelék mellett. - Mire tizenöt év múlva Fidel kiszabadul, lehet, hogy meg is döntjük ezt a rezsimet!

Aztán két év lett belőle, nekünk pedig egy igazi, saját, titkos, mondhatni, földalatti forradalmi szervezetünk. Szerintem jobban szervezettek voltunk, mint Fidel emberei, elkeseredett emberek fiai tartottak velünk, és várták, hogy mikor kezdhetjük együtt a gerillaharcokat. Nem is az volt a baj, hogy a kubai nép egy része Batista mellett állt, ők meggyőzhetőek voltak, már csak azért is, mert az életminőségükre nemigen lehettek büszkék. A probléma az volt, hogy a maffia meg a Kubában befolyásos amerikai üzletemberek támogatták a diktátort, ugyanis sok mindent elnézett nekik. A maffia a virágkorát élte, menő kocsik, óriási bulik, folyt a rum, szivarfüstbe burkolózott az ország, mindenhol szólt a zene, ahol ők mulattak - és ott is, ahol nem -, volt tánc, voltak kurvák, és volt szex is.

Al Capone, Lucky Luciano - utóbbi maga választotta ki Batistát Kuba vezetőjének. Így aztán Batista vezetése alatt ment a szeszcsempészet, szállodákat és kaszinókat építettek az amerikai gengszterek, akik még maffiatalálkozót, egyszóval bűnözői kongresszust is rendeztek az általuk nagyon kedvelt Havannában. Egyszóval Amerikának a befektető üzleti körök miatt érdekében állt, hogy Batista vezesse az országot.

Mi azonban mást akartunk.

És én ki is találtam valamit, csakhogy a tervbe belecsúszott egy kis hiba. Mégpedig az, hogy az általam is bálványozott Fidelt és öccsét két év börtön után amnesztiával szabadon kellett engedni.

Ott volt a hadseregem, és attól tartottam, hogy Fidel elszúr velük valamit.

Nem tudtam, egyáltalán tudomására hozzam-e, hogy mi a helyzet, de tartottam tőle, hogy úgyis megtudná napokon belül.

Mindenesetre nagyon agyaltam, mit tudnék kitalálni, valahogy kicselezni Fidelt, mert volt egyfajta rossz érzés bennem, hogy pont akkor engedik ki őt és a katonáit, amikor belevághattunk volna az ország felszabadításába.

Leteszem a könyvet, és immár tudom, hogy a régies megjelenése ellenére ez a kötet valamikor a forradalom után, a hatvanas években készülhetett el. Jó, annak is van már vagy hatvan éve, de maga a kiadvány sokkal öregebbnek látszik, mint ahány éves lehet valójában. Nem nagyon értem, mert anyu megőrzött a gyerekkorából mesekönyveket, amik egyáltalán nem látszanak ilyen réginek. Még én is olvastam belőlük meséket.

A hajnal első fényei átszűrődnek a redőny résein, és a finom por a szobában táncot jár a fényben. Már most árad kintről a forróság. Felkelek és a zuhanyzóhoz megyek, de hiába nyitom ki a csapot, nem folyik a víz. Miranda tegnap megjegyezte, nem mindig jön víz a csapból, ezért tartalékolni kell belőle. Jól jön most a fürdőszobában műanyag edényben tárolt víz egy kis cicamosdáshoz. Az órám még csak fél hetet mutat, de otthon hat órával több van. Jetlages vagyok, és kidobott magából az ágy már órákkal ezelőtt.

Amilyen halkan csak lehet, kilépek az ajtón és bezárom magam után.

Az utcán azonnal megcsap a hőség, a levegő, annak ellenére, hogy hajnal van, nehéz és fülledt, mintha a város magába akarna szippantani.

Lassan, óvatosan indulok el a kihalt utcán, mintha csak forró fahasábokon sétálnék, igazából persze nem is mondtam túl nagyot, ezeken a macskaköveken lépegetve. A házfalakból is árad a hőség. Gyönyörű, koloniális stílusú, két-három-négy emeletes házak szegélyezik az utat, színes mind, de mindegyikről lekopott már itt-ott a vakolat. Miranda elmondta az este, hogy ők a házukat évente is újrafestethetnék, ha lenne rá pénzük a lakóknak, mert az időjárás rettenetesen megviseli az épületek állagát. Azt mesélte, hogy lent a tengerparton, a híres Malecónon az évben van pár olyan hét, amikor a szó szoros értelmében a tengervíz mossa a házak homlokzatát, azért is vannak olyan cudar állapotban ott az épületek. Igaz, hogy a legtöbb magántulajdonban van, és a tulajdonosok nemigen képesek finanszírozni az évenkénti felújítást.

A város még szinte teljesen alszik. Egy-két ember elbiciklizik mellettem a szűk utcácskán, aztán egy nagyobbra érkezem, ami tele van bezárt üzletekkel. Színek, beszűrődő fények, és egy lassan ébredő város. Itt a fánkos már nyitva van, veszek is tőle fánkot egy dollárért. Ez a reggelim, egy cukrozott, friss, finom fánk, életem egyik legjobb reggelije, pedig nem vagyok nagy édességimádó. De most, ahogy állok az egyik ház falának dőlve, az ujjaim ragadnak a cukortól, a süti friss és omlós, a cukor szinte becsurog róla a számba, és biciklis srácok kurjongatnak nekem, ahogy elhajtanak mellettem, tizenhat évesnek érzem magam, egy olyan lánynak, akinek mindene megvan a boldogsághoz.

Ami azt illeti, tizenhat évesen így is éreztem magam. És most megint!

Amikor végzek a fánkkal, lenyalogatom az ujjaimat, megtörlöm a kezem egy nedves törlőkendővel, és továbbsétálok. Egy nyitott ablakból zene szól, bekukucskálok: egy fiatal kubai nő kisgyereket tartva a kezében ringatja a csípőjét, és vele szemben egy pasi táncol. Hát itt ilyenek a reggelek.

Őszintén szólva jobban tetszik, mint nálunk a rohanós reggelek, nem is értem, hogyhogy nem itt él a nagyapám. Amit eddig láttam a városból, az nekem nagyon tetszik.

Kiérek egy nagy térre, ahol színes, régi autók várakoznak, ezek lehetnek az old timer taxik. Mellettük néhány kis sárga tuk-tuk-szerű motoros riksa, egyiknek a vezetője odakiabál nekem:

- Coco taxi, oké?

Ó, valóban, úgy néz ki a riksa, mint egy kókuszdió nagyban. Intek neki, hogy oké, és pár másodperc múlva a La Estrella bár egykori helyszínére tartok öt dollárért. Miranda szerint csak spanyolul szabad beszélnem, és ha nem szólok sokat, akkor vásárlás, taxizás közben simán elhitethetem magamról, hogy kubai vagyok. Ez azért lényeges, mert a kubaiknak nem a konvertibilis peso a fizetőeszközük, hanem a sima peso, és a kettős árazás alapján nagyjából ugyanannyi sima peso egy áru vagy szolgáltatás reális ára, mint amennyit konvertibilisben kérnek érte a külföldiektől. Egy konvertibilis peso ráadásul egy euró az átváltási árfolyamukon, szóval ha azzal fizetnék, elég gyorsan kifogynék a pénzemből. Azonban a dollárt vagy az eurót Miranda szerint mindenki jobban szereti a szigetországban, mint bármelyik pesót. Na a lényeg, hogy mostantól meg kell próbálnom kubainak eladnom magam, Miranda adott nekem sima pesót, próbáljam ki. Most még nem volt hozzá érkezésem.

Úgy száguldunk a taxival, hogy felnevetek. Egy alagúton haladunk át, aztán a tengerpartra érkezünk. A parton suhanunk végig, jobbomon a tenger, balomon gyönyörű, de lepukkant házak.

- Ez a Malecón - mutat körbe a sofőr. Ó, de csodálatos! Ez a hely lepusztultságában is varázslatos, egy pillanatig sem bánom, hogy itt lehetek.

A coco taxi megáll egy régi épület előtt, amelynek homlokzata már régóta nem látott friss festéket. Kiszállok, és a hőség szinte fojtogat. Az épület ajtaja nyitva áll, az ajtó nyikorogva mozog, ahogy a szellő mozgatja. A levegőben penészszag terjeng, óvatosan lépek be, és megérintem a falat. A hűvös fal egy pillanatra megnyugtat, de tényleg csak egy pillanatra.

- Van itt valaki? - kiáltok spanyolul, de a hangom csak visszhangzik a sötét folyosón. A félelem egyre inkább szorítja a torkomat, és hirtelen arra gondolok, hogy talán nem kellett volna idejönnöm. És mégis megyek befelé. Ki érti ezt? Ki érti azt az Emmát, aki megijedt, amikor a férje elhívta hegyet mászni Ausztriába, és inkább bezárkózott a lakásba, aztán most egy sötét, idegen, furcsa kubai romos mulatót fedez fel tökegyedül?

Az épület folyosója teljesen üres, de a falakon régi plakátok lógnak, amelyek a La Estrella mulató fénykorára emlékeztetnek. Hirtelen egy árnyékot pillantok meg, és a rémület eluralkodik rajtam. Ki az? Ki vagy te? Az árnyék közeledik, és aztán előtűnik egy alak.

- Emma! Ne félj! - szólít meg spanyolul, és megdöbbenek. Az a férfi, akit a repülőn láttam.

- Jesszusom! - kiáltok, a szívem a torkomban dobog. - Ki vagy te? Hogy kerülsz ide?

- Daniel vagyok, John gyerekkori barátja. Hívjuk őt Johnnak, de a valódi neve nem ez volt, majd egyszer elárulom azt is - mondja, és a hangja komoly. - John nem mondta, hogy ide fogsz jönni. Csak annyit mondott, hogyha vele bármi is történne, vigyázzak rád.

- Miért nem mondtad el ezt a repülőn? - kérdezem, és kábé milliónyi kérdésem van: honnan tudta, melyik géppel, mikor utazom Havannába, honnan tudta a reptéren, amikor nem rohant utánam, hogy találkozni fogunk? Semmit sem értek.

- Mert nem akartam, hogy pánikba ess - válaszolja, a szemében sürgetés csillog. - Gyere, most itt nem tudunk bemenni a lezárt termekbe. Menjünk el és beszélgessünk valahol, kell szereznünk egy lakatost, aki beenged.

- De miért, mi van itt? - kérdezem. Én csak megálmodtam egy helyet, ahol itt vár egy srác, aki mintha követett volna, akire rábízott egy másik férfi, akit megöltek. Miféle filmforgatókönyvbe csöppentem? Jó lesz megőriznem a józan eszemet, és nem elhinnem, hogy a saját rémálmaimat követem.

- El kell jutnunk a többiekhez - mondja Daniel, és a hangjában érzem a sürgetést. - Fontos, hogy tudják, hogy itt vagy.

- Kik azok a többiek?

- John mit mondott neked?

- Csak annyit, hogy… Kubába kellene elvinnem valamit.

- Mit?

- Ööö… nem tudom. Még be van csomagolva, és igazság szerint elraktam biztonságos helyre. - Attól még, hogy ez a helyes pasi, aki Danielnek nevezi magát, érdeklődik irántam, és azt mutatja, mintha vigyázna rám, egyáltalán nem biztos, hogy az, akinek mondja magát. Simán lehet, hogy a csomagot akarta már eleve megszerezni Johntól. Sőt továbbmegyek: még akár az is lehet, hogy ő lőtte le Johnt! Az is lehet, hogy átkutatta gyorsan a kabátját, vagy nem is tudom… szóval nem lehetetlen, hogy csak a csomag kell neki!

- Megőrzőbe? - csodálkozik rám.

- Igen - vágom rá.

- Gyere - szorítja meg  a kezem, és maga után húz. A taxi, amivel jöttem, már rég eltűnt, és mi egyre beljebb megyünk, a város mélyére tartunk láthatóan. A házak romos állapota egyre feltűnőbb.

- Daniel, mi lesz most, hová megyünk? - kérdezem, a félelem a hangomban egyre erősebb.

- Csak bízz bennem, Emma. - Daniel szemében komolyság csillog. - Meg kell találnunk a többieket, és meg kell beszélnünk, mi a teendő.

Hirtelen feltűnik egy új nyugati autó, nagy sebességgel rohan felénk. Az adrenalin azonnal végigfut rajtam, és a szívem a torkomban dobog. Ekkor viszont megjelenik egy coco taxi, és Daniel azonnal int neki.

- Itt van! - kiáltja, és a taxi gyorsan megáll mellettünk. - Gyere, Emma!

Miközben beszállunk, a sofőr érdeklődve néz ránk, Daniel gyorsan közli vele az úti célt. A taxi motorja felpörög, és elindulunk az ébredő utcákon. Az egyik házból latin zene szól, mintha most kezdődne a salsaóra.

Olyan az egész sztori, mintha egy filmbe csöppentem volna.

TIZENNÉGY

A coco taxiban zötykölődünk az utakon. A falakon színes graffitik, rajzok, egyre több az ember az utcán, színesek, lassúak, vidámak. A városban rengeteg a régi autó, egyik rózsaszín, a másik türkiz, a harmadik piros, a negyedik sárga, az ötödik zöld, mind gyönyörű tiszta, ragyognak, a márkájukat nem ismerem fel, de otthon tuti old timer rendszámot kapnának. Olyanok, mint egy film kellékautói, annyira gyönyörűek.

Ott ülök egy idegen pasival, aki jóképű, kellemes az illata, erős a karja, és állítólag John barátja. Ezt a Johnt sem igazán ismertem, ugyebár, és még most sem tudok róla túl sokat, miután megölték.

Miért kellene elhinnem, hogy Danielben megbízhatok? Azt sem tudom, hová visz. Kik azok a többiek? A napszemüveg elrejti a szemét. Pilótaszemüveget visel, egy fehér pólót és farmergatyát, aminek a térdénél van egy szakadás. Őszinte leszek: nagyon tetszik. De nem őrülhetek meg, mert már így is őrjítő ez a kaland.

- Ki vagy te, Daniel?

- Az őrangyalod.

- Na ne szórakozz már - húzódom el tőle. - Nem a mesékre vagyok kíváncsi, hanem az igazságra. Nem tudom, mit keresek melletted, és hogy találtál rám.

- Szerintem igazából te találtál rám, nem gondolod?

- De nem ám. - Azért egy pillanatra elhallgatok. A helyzet az, hogy valóban én mentem az Estrella bárhoz, de ő mit keresett ott? - És most hová megyünk?

- Egy társasághoz, nevezzük Rejtett Társaságnak. Így a legegyszerűbb megjegyezned.

- Köszi, de egyelőre nincs memóriazavarom.

- Akkor is így lesz a legjobb. A Rejtett Társaság nemcsak a titkok megőrzésével foglalkozik, hanem a múlt feltárásával is. Az információk, amiket birtokolnak, segíthetnek megérteni a történelmünket és a jövőnket.

- Szóval, egyfajta modern Indiana Jonesok? - próbálom elviccelni, hogy oldjam a feszültséget. Csak remélem, hogy nem kell majd elugranom a golyók elől, és nem fogok a templomok mélyén bujkálni.

- Amikor megtudták, hogy jössz, eldöntötték, hogy vigyázni fognak rád - feleli, és engem a harmincfokos hőség ellenére kiráz a hideg. Ébresszen már fel valaki! Lehetséges, hogy tényleg belepottyantam egy filmforgatókönyvbe?! Erről persze rögtön eszembe jut a munkám, vagyis, hogy három-négy hét alatt le kell fordítanom egy filmet. Megvan a film, és az eredeti spanyol szöveg word doksiban, de a magyar szöveget hamarosan meg kell írnom. Előbb meg is kell néznem a filmet, nyilván.

- Miért kellene vigyázni rám?

- Azért, kedves Emma, mert a mi John barátunkat a szemed láttára lőtték le, és mert adott neked valamit, ami nyilván nemcsak neki volt fontos, hanem másoknak is.

- Honnan tudod, hogy a szemem láttára lőtték le? - kérdezem, és amikor a sofőr lelassít egy utcasarkon, nagy levegőt veszek és váratlanul, de gyorsan kiugrom a taxiból. Nem vagyok biztonságban Daniel mellett! Ha tudja, hogy láttam a gyilkosságot, akkor valószínűleg ő is az ellenséghez tartozik!

Rohanni kezdek. Táskám a hónom alatt, és én szaladok a macskaköveken. Cikázom egyik utcából a másikba, időnként visszanézek, de szerencsére nem látom Daniel magas alakját. Talán nem jött utánam. Ha utánam jött is, előbb fizetnie kellett, és mire utolért volna, hiába futhat gyorsan, én ezerszer befordultam mindenféle mellékutcákba.

Szaladok tovább, ezerrel ver a szívem, csurog rólam az izzadság, aztán zeneszót hallok. Egy bár elé érek. Még alig van délelőtt, de a bár, ahogy a nyitott rácsos ablaknál látom, tele van turistákkal. Van, aki táncol, megint más csak álldogál és a bent játszó kubaiak zenéjét hallgatja. Sötét bőrű énekesnő integet, hogy menjek be. Én a rácsok közül bámulom őket. Istenem, itt vagyok, a zeném hazájában! Otthon vagyok, illetve itthon vagyok, anélkül, hogy egyetlen családtagom is eljött volna velem.

A nő még egyszer int, jöjjek be.

És minden olyan gyorsan történik.

Belépek, egy kubai zenész megfog, és magával húz. Egyik kezében csörgő, a másikkal vezet. Illetve nagyon nem csinál semmit, mégis táncolunk. A jó kis salsát. Tudom, hogy nem voltam benne eddig sem ügyetlen, nem úgy csináltam, mint Kriszti, aki aerobiknak fogta fel ezt a táncot, és semmi táncmozdulatot nem tett bele, csak a fitneszmozdulatokat. Nekem mindig mozgott a csípőm, néha még a térdem is külön életet élt, szóval most, hogy itt vagyok, a zene hazájában, hirtelen az összes otthoni gátlásom elmúlik, és csak a zene van, csak a tánc van, és csak mi vagyunk, akik táncolunk a bár kopott járólapjain. Valaki a kezembe nyom egy koktélt, belekortyolok, táncolok, és igen, most már biztos vagyok benne, hogy egy filmbe érkeztem.

Amerikaiak, kanadaiak táncolnak körülöttem a kubaiakkal, pénzt raknak nekik egy dobozba, a dobos srác szeme éget, égeti a bőrömet, sötét, égő tekintet, mosolygok, mint egy birka, és közben élvezem a salsát…

Aztán vége.

Szünet van, leteszem a félig teli poharamat, fizetek, és indulnék.

A dobos srác odajön hozzám, egy vastag fém söralátétet ad a kezembe, rajta a bár neve, ráragasztva egy matrica, amire kézzel egy telefonszámot és egy nevet írtak. Oscar.

Szétégeti a mellkasomat a tekintete.

Ránézek, összeakad a szemünk, az egyik bárasztalra akarom hajítani az alátétet, aztán még egyszer ránézek, megvonom a vállam, mosoly, és gyorsan becsúsztatom a melltartómba, nevetünk mindketten, aztán már az utcán vagyok, és megyek tovább.

Honnan a fenéből vettem ezt, hogy a melltartóba rakjak egy ilyen vastag alátétet, nem tudom, de megyek tovább, hová is? Egy fél pohár kubai koktél elvette volna az eszemet?

Valóban, hová menjek? Hová?

Kapkodom a lábam, szerintem a történelmi városrészhez érkeztem vissza, de nem tudom, nem vagyok biztos benne. Előveszem a telefonomat, kinyitom rajta a térképet, és látom, hogy visszajutottam valahogy a szállásomhoz kábé tíz perc gyalogolásra. De miért is menjek vissza? Dolgozni? Írni? Vagy tovább olvasni a könyvet?

Havanna azonban már beszippantott, elvarázsolt, a dallamával, a kopott, mégis szépséges házfalakkal, a girbegurba macskakövekkel, az illatokkal, a nyitott, rácsos ablakok mögötti élettel, a bárokkal, a színekkel, a hőséggel, a cukros fánk illatával, és mégis maradnék itt, az utcán, felfedezni a várost, felfedezni az embereket, és felfedezni a helyet, ahol a nagyapám született.

Sodor, visz magával az utca, mosolygok a fiúkra, akik bicajozva rám fütyülnek, ilyen otthon nincs, helyesek, aranyosak, nem akarnak semmit, de így jelzik, hogy tetszem nekik. Otthon egy átlagos nőnek érzem magam, itt pedig királylány lettem! Otthon már kiöregedőben vagyok a húspiacon, itt pedig királylányként járhatom végig a várost!

Persze a nagy örömömben azért nem tudok elfeledkezni Danielről, akit faképnél hagytam, és azt sem tudom, jól tettem-e, vagy baromira elhibáztam a dolgot. Ő nem tudja, hol talál engem, én pedig nem tudom, hol találom őt, szóval ennek az ismeretségnek valószínűleg itt a vége. Rejtett Társaság? La Estrella mulató? Hagyjuk már. Az a mese, itt pedig ez az igazi Havanna.

A maszkos férfi nem tudom, honnan került elém, csak azt látom, hogy egy kapualjból ugrik ki, a kezében valami fényes tárgyat tart, és mire felismerem, mi az, addigra egy ütést érzek a mellkasomnál.

Basszus, egy pisztoly!

Lelőttek!

Megtántorodom.

A férfi már nincs sehol, én viszont még mindig élek.

Fáj az egész mellkasom, de élek.

Benyúlok a melltartómba, hogy megmasszírozzam a sajgó testrészeimet, amikor beleakad a kezembe a söralátét.

Oscar száma félig elszállt róla, és rajta egy mélyedés. Egy-két milliméter maradt a mélyedés alatt a lemezből, ahogy a töltény belehatolt.

Oscar, a dobos megmentette az életemet.

Jövök neki eggyel.

Nagy levegőt veszek.

Ezek szerint én itt Kubában egy veszélyeztetett ember vagyok, valamiért valaki számára fontos lehet, hogy ne legyek itt. Mi ez az egész?

A földbe cövekelt lábaim újra megmozdulnak, és futni kezdek.

Már meg sem lepődöm, amikor egy kapualjból egy kéz nyúlik ki, és valaki beránt.

Vagyis meglepődöm, de az is átfut az agyamon, hogy talán mégsem kellett volna idejönnöm. Itt valaki nagyon pikkel rám. De miért?

A kéz gazdája magához szorít, érzem a zihálását, az édes kölniillatát, ami izzadságszaggal keveredik. Fehér a pólója, és nedves.

Magához szorít.

- Mi a francot csinálsz, Emma? - kérdezi. - Vadásznak rád! Én vagyok a testőröd, már mondtam! - suttogja Daniel, és bevezet a háznak egy csodálatos belső kertjébe. A mű-vagy igazi márvánnyal leburkolt udvaron dézsákban pálmák állnak, és felülről, a tető mögül besüt a nap, sávokban megvilágítva a pirosas márvány járólapokat.

Csodálatos pillanat.

Csodálatos, mégis rémisztő.

Daniel fogja a karomat, és magával húz. A háznak a túlsó utcánál van egy másik kijárata, ott megyünk ki, és azonnal felpattanunk egy ott letámasztott motorra.

- Erről nem ugorhatsz le, mert legközelebb nem fognak hibázni! - fordul hátra egy pillanatra, én pedig szorosan hozzá húzódom, ahogy nagy gázzal elindulunk. Megyünk egy ideig, ismét az alagút következik, aztán kifelé a városból, mintha egy kül-és kertvárosi részhez érnénk, amikor lassít. Poros negyed, kis kertek, felújításra vár a házak egy része, de látok külsőre nagyon rendezett villákat is a pálmák mögött.

A villa, amelynek a kertjébe érkezünk, réginek tűnik, mállik a vakolat itt-ott, de kikericssárga az eredeti színe, és pálmák állnak az ablakai előtt. Óriási feljáró van előtte, mintha egy csomó kocsival érkeznének ide vendégek, így képzelem el a havannai partikat még a maffia idejében. Hű, elég szörnyű, hogy már a való életben is ennyire filmes szemmel látok mindent.

Daniel letámasztja a motort, és benyit az ajtón. Nem engedi el a kezem, húz magával.

De nem a földszintre vagy az emeletre megyünk, ahogy gondoltam, hanem egy kamraféléből a pincébe vezető hűvös lépcsőkön indulunk lefelé. Kicsit belefáradok már, hogy rögtön egy Hannibal típusú film jut eszembe erről, és ez nem javít a hangulatomon. Felmerül bennem persze, hogy megszökjek újra, de itt most vadidegen helyen vagyok, még annyira sem jutnék el, mint amennyit sikerült megtennem a belvárosban.

Egy kivilágított, hűvös borospincefélébe érkezünk. A falain régi fotók, plakátok, és egyszer csak kilép egy másik helyiségből egy férfi. Magas, sötét ingben van és sötét nadrágban, alig van néhány szál sötét haja, amit hátraolajozva visel a fején.

- Daniel, köszönöm, hogy eljöttetek. Emma, örülök, hogy megismerhetem. Raúl a nevem, és kubai vagyok.

- Mindig jólesik, ha nem akarnak áldozatul szánni minket egy ősi rítus keretein belül - fújtatok. Én már tényleg nem tudom, hol vagyok és ki ez az ember.

Raúl elmosolyodik, de az arca komoly marad.

- A humornak mindig van helye, Emma, de most nem erről van szó.

- Hanem?

Raúl rám néz, mint aki nem is érti, hogy miért tettem fel ezt a kérdést.

- A könyv, amit John adott neked, kulcsfontosságú bizonyítékokat tartalmaz egy régi társaságról, amelyet sokan próbálnak elhallgatni, de most ifjú változatban összeáll ismét a dolog. Nemcsak hogy fontos ez a könyv, de valójában életveszélyes is.

- Kulcsfontosságú? - kérdezem, és a szívem egy kicsit összeszorul. Míg Daniel nem leplezett le, hanem hagyta, hogy csak egy csomagról beszéljek, addig ez a Raúl pontosan tudja, mit adott nekem John. - Miről van szó pontosan? Nem értem ezt az egészet.

Egy havannai ház pincéjében egy régi könyvről beszélgetünk, és nagyon úgy tűnik, hogy emiatt rám lőttek, üldöznek, és nekem fogalmam sincs, kiben bízhatok, ki az ellenség, és miért éppen én keveredtem bele ebbe a veszélyes kalandfilmbe.

TIZENÖT

- Ezt a könyvet sokan meg akarták szerezni. Olyanok, akik tudják, hogy ez a kötet veszélyes fegyver - magyarázza Raúl, a hangjában komorság érződik. - Most, hogy nálad van, te is célponttá váltál.

- Szuper - mondom, és próbálok nevetni, de a szívem hirtelen a torkomban dobog. - Én nem vagyok a legjobb a bujkálásban.

Raúl komolyan néz rám.

- Nem viccelek.

Daniel egy lépéssel közelebb lép hozzám, és megérinti a vállamat.

- Minden rendben lesz. Mi fogunk megvédeni téged. De a könyvet nem tarthatod magadnál.

Bármilyen furcsa, megint kiráz a hideg ezektől a szavaktól. Daniel szimpatikus, kedves, de nem tudom, hogy bízhatok-e benne. Lehet, hogy csak ilyen rafináltan szeretné megszerezni a könyvet, nem erőszakkal, hanem finoman. Az biztos, hogy bár Havanna csodálatos, és vár arra, hogy felfedezzem, a lakásba visszaérve muszáj lesz megbirkóznom ezzel a sokak által keresett könyvvel, vagyis mielőbb el kell olvasnom.

Raúl folytatja:

- A könyv csak egy kulcs, de sokan keresik. Nem is hinnéd, mennyien. Nekünk az a fontos, hogy nálunk legyen, mi adjuk tovább a benne lévő dolgokat, mert akkor elérhetünk egy óriási változást. De ehhez az kell, hogy minden adatot tudjunk, ami benne van. Nem kis gyűjtés eredménye.

- De ez a könyv új vagy régi? - csúszik ki a kérdés a számon, mert most nagyon úgy hallatszik, mintha friss dolgok szerepelnének a kötetben.

- Új is, és régi is - jön Raúltól a válasz. Na ezt értelmezze, aki tudja.

- És mi van, ha valaki megszerzi tőlünk… tőlem? - kérdezem.

- Akkor nemcsak a könyv, hanem a tudás is elveszik - mondja Raúl, és a szeme harciasan csillog. - És sokan fognak szenvedni a következmények miatt.

- Jól értem… - kezdem -, hogy ez a könyv, amit a John nevű férfi rám bízott, nem csupán egy tárgy, hanem valahogy híd a múlt és a jelen között?

- Emma, ez a könyv híd a múlt és a jövő között! - vágja rá Raúl.

- Ti ismeritek a könyv tartalmát?

- Ha ismernénk, akkor már lenne belőle több kópiánk. Annyit tudunk, igen, hogy mit tartalmaz, de a pontos adatokat nem. Ahhoz kell maga a kötet. Hol van, Emma?

- A… a… bőröndömbe bezárva.

Abban reménykedem, hogy nem tudják, hol lakom. Nagyon fura helyzet, mert akár meg is bízhatnék Danielben és a barátjában, de néhány napja már tudom, hogy nem mindenki az, akinek látszik.

- Mit tehetünk, hogy biztonságban legyen a könyv, és én is? - kérdezem. - Egyáltalán, mi a szerepem ebben az egészben? Én vagyok a futár, nyilván… aki átadja a könyvet, és mehet szabadon, nem?

- Ez nem így van, Emma - ingatja a fejét Raúl, és szomorúan néz rám. - Nem mehetsz szabadon, ha kiderül, hogy mi van a könyvben.

Semmit sem értek, úgyhogy csak várom a kifejtést, de hiába.

- Ne aggódj, Emma. Vigyázunk rád. Én személyesen fogok rád vigyázni, és megkérlek, hogy ne lépj le megint - érinti meg a vállamat Daniel. - Most az a feladat, hogy biztonságos helyen átnézzük a könyvet. A Rejtett Társaság megvéd mindannyiunkat, de előbb-utóbb ki kell választani egy új vezetőt.

- Kik tudnak a könyv létezéséről? - kérdezem.

- Sokan tudják vagy hallották, hogy van egy ilyen kiadvány. Sokan akarják megszerezni, higgy nekem - feleli Raúl. - Ki ezért, ki azért, de a lényeg, hogy akiktől félned kell, azok a könyv megsemmisítésére törekszenek. Ez a kötet afféle biblia nekünk, akik a változás emberei vagyunk, csakhogy a mi történeteink mind tényeken alapulnak. Sok-sok ember vére és verítéke van benne ebben a kötetben, Emma.

- És nincs belőle több példány?

- Volt egy korábbi verzió, de abból az a néhány példány, ami létezett, eltűnt. Nyilván megsemmisítették, akikre nem vetett jó fényt.

- És hol van ez a titkos társaság, akiknek szükségük van a könyvre, és mit kezdenek majd vele? - folytatom a kíváncsiskodást.

- A központ egy szivargyárban van - feleli Raúl. - Mindenképpen ott a helyed neked is, ha már te hoztad el a könyvet Kubába. Megérdemled, sőt a tagok megérdemlik a találkozást veled.

Nem vagyok én ebben annyira biztos. A sorsomat, ha nem is mindig tökéletesen, de eddig én irányítottam, most pedig két idegen férfi akarja átvenni az irányítást.

- És mi ez a titokzatos La Estrella? - kérdezem. - A mulató, aminek romjai a mai napig itt állnak a városban… mi ez?

- A La Estrella a politikai elit és a bűnszövetkezetek központja, találkozóhelye volt Havannában, ahol óriási pénzekről és életekről döntöttek. A La Estrella szelleme ma is él, ezért sem mer senki hozzányúlni - dörmögi Raúl. - Egy hely, ahol Kuba egy részét kiárusították. Egy hely, ahol sok generációra előre a jövőnkről döntöttek. Egy mulató, amelynek a falai, ha mesélni tudnának, akkor ma Kuba egy fényes, gazdag ország lehetne.

- És nekem mi közöm van ehhez?

- Ezt John tudná megmondani. Hogy miért éppen neked adta a könyvet, és nem olyasvalakinek, aki ismeri Kubát.

- De John meghalt! - kiáltom.

- Igen, úgyhogy nekünk kell majd kiderítenünk, hogyan kerültél a képbe, Emma - mondja vigasztalóan Daniel.

- És aki rám lőtt? Aki kirohant a kapualjból? Ő honnan tud egyáltalán a létezésemről?

- Nem tudom, Emma. Talán Johnt követték, és látták, hogy veled táncolt. Aztán téged követtek…

- Állj! Hiszen Johnt Budapesten lőtték le, és nem hinném, hogy akárki legyen is az ellenség, csak úgy utazgathat Kuba és a nagyvilág között! Honnan tudhatta valaki, hogy engem kell keresni, követni, mert nálam van a könyv?

- Emma, ezt mi sem tudjuk - tárja szét a kezét Raúl. - De a dolgok egyre veszélyesebbek, és sosem becsülheted le az ellenségedet. A lényeg, hogy ha hagyod, mi vigyázunk rád. Ha nem hagyod, akkor úgy járhatsz, mint John.

Jézusom. Na ez kellett nekem?!

- Rendben, Daniel. Elvihetsz az Obispo utcáig, de nem tovább. És megbeszélünk egy találkozóhelyet holnap reggelre, amikor nálam lesz a könyv.

- Holnap? De hát minden perc számít! - kiált Raúl, mintha hülye lennék.

- Igen. Súlyos jetlagem van, nem beszélve arról, hogy akiknél lakom, azoknak megígértem a mai programot. Gyanakodni fognak, és talán még a rendőrségre is elmennek, ha nem tartok velük.

Súlyos csend. Úgy látom, a rendőrség említése nem tölti el őket örömmel.

- És nem akarom, hogy tudjátok, hol lakom. Most érkeztem, idegen vagyok, nem bízhatok meg senkiben itt, mert senkit sem ismerek.

Raúl szomorúan néz rám.

- Bennünk megbízhatsz, Emma. Mi vigyázni fogunk rád.

Lesütöm a szemem. Raúl szavai őszinték is lehetnek, de annyi minden történt az elmúlt napokban, hogy nem… nem tudok megbízni idegenekben.

- Én csak a családtagjaimban tudok megbízni, Raúl.

A két férfi összenéz, egy pillanatra mintha felizzana a levegő, aztán Raúl széttárja a kezét.

- Rendben, Daniel elvisz téged a sétálóutcáig, és nem fog követni. Azonban meg kell ígérned, hogy vigyázol magadra, és hogy holnap elhozod nekünk a könyvet. Cserébe eljöhetsz velünk egy kirándulásra, hogy megértsd az összefüggéseket. Elviszünk majd, ha szeretnéd, a szivargyárba, a mi titkos kis központunkba.

Bólintok.

Elég korrektnek tűnik az ajánlat.

TIZENHAT

Volt egy pont, amikor Fidel és Che visszatért Mexikóból, hogy kihasználva a forradalmi hangulatot különváljunk, és a saját álmunkért, egy tudásalapú jóléti társadalomért harcoljunk. Hiszen Fidel maga mondta nekem, hogy ő mást akar. Ő állami tulajdonokat akar, ő vissza akar venni mindent a gazdag maffiózóktól, amivel részben persze egyetértettünk mi is, de csak kevesen láttuk előre azt, ami következett.

Che forradalmi lendülete és víziói kevesek voltak ahhoz, hogy Fidelt jó irányba fordítsák. Fidelt az Amerika-ellenesség mozgatta, és mindent beszántott volna, ami egy kicsit is „amerikai”. Államosított mindent, és a forradalmi hevület igen gyorsan átváltott egyfajta diktatorikus szemléletbe.

Mivel én fiatalabb voltam nála, és talán, Havannában végzett jogászként - ő is jogi doktor volt már - segítségére lehettem, főleg az angoltudásom miatt, nem akart eltávolítani a köreiből. Évek során különböző kisebb pozíciókat adott nekem, és időnként a véleményemet is kikérte. Igaz, eleinte gyakrabban, később ritkábban.

A csapatot nem akartam elereszteni. Voltunk néhány százan, akik még hittük, hogy a változás másféle is lehet. De attól kezdve, hogy Che már nem osztozott Fidel elvein, mert ő a változásban, a forradalomban, a baloldaliságban hitt, egyfajta kommunizmusban, Fidel pedig forradalmárból egyre inkább egy zsarnok uralkodóvá vált. Akkor még nem láttuk, mi lesz a vége. Még csak féltünk attól, hogy ez a mérhetetlen Amerika-ellenesség és a mindent bekebelezés, a „család”, amelyből kialakult egy új maffiaszerűség, évek, sőt évtizedek alatt lebont mindent, és elszegényít egy egész lakosságot, kivéve persze a kivételezetteket.

Mivel az én embereim nagy része is megijedt és látszatra behódolt - már aki nem emigrált Amerikába -, a rendszer fizetett kémei miatt újabb forradalom kirobbantására nem volt lehetőség. Elég korán láttuk, hogy ez nem a mi időnk.

Voltunk néhányan jogászok, akik titokban találkozgattunk. Köztünk nem kevesen - én is - hozzáfértünk adatokhoz, aktákhoz, szerződésekhez.

Mitévők legyünk, hogy legalább az utódainknak segítsünk?

Összegyűltünk a La Estrellában havonta egyszer, szerdán, egy nagy jogászbuli volt a fedősztori, de sokszor mások is jöttek. Az úgynevezett „belső ellenség”, akik közel voltunk a tűzhöz és képesek voltunk adatokat gyűjteni.

Valéria volt az első, aki kimondta:

- Ha mi nem, akkor majd a gyerekeink, az unokáink vagy a dédunokáink élni fognak ezzel, amit mi összeállítunk, és kisöprik az elnyomás maradékát is a hazánkból!

Valéria egyébként nem jogász volt, hanem a La Estrella vezető táncosa, gyönyörű, fiatal, kedves és okos. De ez a történet már nem ebbe a könyvbe tartozik.

A szerdai találkozókra hoztuk el az általunk lemásolt szerződéseket, és fürgén jegyzeteltünk. Kezdtük ezt a hatvanas években, aztán sokunkkal történtek dolgok, emigráltunk, szöktünk, meghaltunk, megnősültünk, börtönbe kerültünk, megesett mindannyiunkkal valami, de egyet megtartottunk: az ismereteinket Fidel haláláig és még azon is túl gyűjtöttük.

Amit itt láthattok, ebben a könyvben, az az esszenciális tudás. Az végigveszi, honnan, ki és mit „szerzett”, vagyis lopott. Ebben a könyvben benne van egy egész rendszer látlelete, egy ember, egy család víziója, egy forradalmár diktátorrá válásának jogi története, egy család és a hozzájuk közelállók meggazdagodása.

És ebben a könyvben, a végén, kódolva ott van egy szerzőgárda is.

Ahogy Valéria mondja: a mi árnyékkormányunk.

Amit majd, talán egyszer a leszármazottaink a kezükbe vesznek, hogy Kubát az élhető országok közé kormányozzák.

A papír szándékosan régi. Erről a könyvről csak az tudja, hogy mit jelent, aki benne élt. Reméljük, árulók nincsenek - de illúzióink sincsenek, vagyis bizonyosan ki fog szivárogni az „ellenséghez”, hogy létezik ez a könyv, a vádirat mindazok ellen, akik kirabolták és kifacsarták ezt a népet.

Reméljük, hogy az idő kereke és ez a könyv majd változtat, megváltoztatja sok fiatal sorsát.

Ha mi még itt leszünk akkor, biztosak lehettek benne, hogy örömmel segítünk.

Jesszusom. A könyv, amit a kezemben tartok, valójában Kuba legfontosabb könyve lehet! Benne minden, ami árulás, minden, ami árthatott a mai népnek, egy diktatúra lenyomata tényekben!

Igen, ott vannak a másolatok, szerződésekről, részletezve, kiről szól, mit vett meg, mennyi van a szerződésre írva. Földhivatali papírok, még a politikából is ismert nevek. Emlékszem, egyszer olvastam valami cikkben, hogy Castro bár puritánnak tűnt az életében, valójában imádta a luxust, saját szigete volt Kubában, luxusingatlanjai, luxusjachtja, rengeteg szolgálója. De az uralkodásáért meg is fizetett súlyos paranoiájával, mert folyton azt hitte, meg akarják ölni. Ami igaz az igaz, tettek rá kísérletet nem is egyszer, főleg, ha jól emlékszem, amerikaiak.

Ez a könyv sokaknak lehet értékes.

Főleg persze a mai népnek, ami nem kevés, úgy emlékszem, tízmillióan élnek itt, nagyjából annyian, mint Magyarországon. Ha otthon is lenne egy ilyen könyv… relatíve keveseknek szinte halálos ítélet, sokaknak, a népnek a jövő ígérete. Egy forradalom kezdete… bármi lehetne, ha a könyvben szereplő adatok, oldalak nyilvánosságra kerülnének.

Most már értem, miért ilyen fontos ez az egész Raúlnak, Danielnek. Elképzelem, hogy John külső segítséget akart, azért csempészte ki az országból a könyvet. Hogy miért éppen Magyarországra jött vele, és miért engem szemelt ki arra, hogy visszahozzam Kubába a kötetet, arról fogalmam sincs. De hogy miért kellett visszajutnia a könyvnek?

Talán eljött az ideje egy új „forradalomnak”?

Miért érzem, hogy ez az én személyes ügyem is, amikor csak egy futár vagyok?

A filmmel kell foglalkoznom, és felfedeznem Havannát.

Meg talán elmennem abba a bizonyos szivargyárba. A kíváncsiságom nem hagy nyugodni.

TIZENHÉT

- Milyen volt a napod? - kérdezi Daniel. Az Obispo utcában, ahol tegnap elváltunk, az egyik házfalnak dőlve vár rám. Kezében egy doboz kóla, és felém nyújtja. Azt hittem, ez kábé a „nem kapható” kategória Kubában.

- Honnan szereztél kólát? - kérdezem.

- Itt minden van, tudod? Csak tudnod kell, hol találod.

- Ó, tényleg? - Eddig nem sokat láttam a városból, szinte csak házfalakat, meg az utcákat, de az az egy-két kis bolt, amibe bekukucskáltam menet közben, szinte üres volt.

- Igen. A lázadásokat elkerülendő, már bárki nyithat egy-egy kis üzletet, és akár európai áruja is lehet. Te, mint európai, simán hozhatsz ide bármit konténerben. Így aztán csak tudnod kell, hol árulják, amit keresel, és az sem árt, ha van rá pénzed - magyarázza, és megfogja a kezem.

- Oké, és honnan van pénzük a kubaiaknak?

- Hát az átlagembereknek csak onnan, ha van Amerikában rokonuk. És majdnem mindenkinek van egy-két emigráns rokona, vagy több is. Ők küldenek pénzt az itt maradottaknak. Mindenki arra számít, hogy egyszer majd… vége lesz itt a dolgoknak - mondja halkan. - És akkor minden emigrációban élő kubai örül, ha a hazaküldött pénzéből van a családjának egy nyaralója mondjuk Varaderón, vagy egy plusz lakása Havannában. Hát így mennek itt a dolgok. Évtizedek óta kivárással.

- De azt mondod, most már sokkal lazább a rendszer? - pattintom fel a kólásdobozt.

- Igen, nem lehet szigorúbb. Egyrészt az öreg halála… a testvére már egy puhább rendszert tudott csak vinni. Másrészt, már lassan mindenki kiöregszik. A társadalom egyre erősödik. Sok a fiatal, aki nem máshol akarja elérni a boldogságot, hanem egy boldog Kubát akar!

Most érzem, hogy ő is közéjük tartozik.

Mivel a fiatalokat említette, az arcát nézegetem, szerintem velem lehet egyidős, és milyen szuper, hogy ő itt fiatalnak számít, tőlem pedig mindig kérdezgetik, mikor lesz már gyerek. Harmincnégy évesen talán van időm. Lehet, hogy Danielt otthon is fiatalként kezelnék, mert férfi. Csak a nőket nézik más szemmel az emberek.

Belekortyolok a kólába. Igazi íz. Tegnap Miranda áthívott vacsorázni, a babos rizs mellé adott büszkén kubai Tukólát, hát ember legyen a talpán, aki megissza.

Süt ránk a nap, támasztjuk a falat, és nézzük az embereket. Sok helyi megy a dolgára, van, aki fánkot árul, más a festményeit rendezi el, hogy minél több turista lássa, a sarkon egy bárban hangol egy zenekar, és már kezdik elárasztani a turisták a környéket. Egy nő kubai táncos ruhában megy át az úton, hosszú, narancssárga szoknyát, fényes topot visel, a fején egy tiaraszerűség. Srácok járják az utcát bicajjal. Most nyit az ajándékbolt, Havanna óvárosa kezd életre kelni.

- Elhoztad? - kérdezi végül Daniel.

- Igen - felelem.

- És belenéztél?

- Persze.

- Akkor már tudod, miért ilyen fontos ez nekünk.

- Sejtem. Csak azt nem tudom, mit lehet tenni. Én azt látom, hogy a tényfeltáró újságírás sem tud semmit előrevinni olyan társadalmakban, még ha létezik is ez a műfaj, ahol diktatúra van, és a diktátor családja és belső köre tulajdonol szinte mindent. Értem én, hogy itt vannak a szerződések, és akkor mi van? - rázom meg a fejem.

- Hát, ha a kubai nép, amely némán tűrt sokáig, megtudja, megismeri az összefüggéseket, és látja, hogy amíg ők rizsen és babon éltek, egy csomó tábornok meg isten tudja ki, villákat és területeket „vett” magának, meg kiváltságokat szerzett, akkor azért felgyulladhat mindenkiben a tűz, és a sokat szenvedett nép összeállhat egy új, szebb jövőért - mondja hevesen, majd hozzáteszi: - Egy karizmatikus ellenzéki vezetővel.

- Oké, drukkolok - felelem. - De azt még mindig nem értem, mi az én szerepem az egészben.

- Hogy mi? - mosolyog, és kézen fogva magával húz. - Az, hogy részese leszel a változásnak.

A homlokomat ráncolom, de aztán megadom magam.

Újra kislány vagyok, ahogy megyek mellette, kézen fogva, egyre tempósabban, míg egy mellékutcában megtaláljuk a leparkolt motorját.

Pár perccel később beállunk a már ismert régi ház kertjébe a külvárosban, ahol Raúl vár minket.

Óvatosan veszi ki a kezemből a kötetet.

- Ugye Daniel már elmondta, miért fontos, mindennél fontosabb minden kubai számára ez a könyv? - kérdezi tőlem.

- Igen. Láttam, tele van lemásolt szerződésekkel, ügyletek leírásával, de én nem vagyok jogász, nem sokat értek belőle. Meg hát nem is ismerem a szereplőket, nyilván.

- A könyv nemcsak egy történelmi emlék, vagy maga A Történelemkönyv, hanem titkos információkat rejt a La Estrella múltjáról, a bűnszervezetek és a politikai elit közötti kapcsolatról. John pontosan tudta, mit csinál, amikor átadta neked.

- Tehát ezért ölték meg? - kérdezem. - John halála nem pusztán egy személyes leszámolás vagy ilyesmi volt, hanem a könyv kellett valakinek?

- Igen - feleli Raúl. - Biztos, hogy a gyilkos vagy gyilkosai keresték is nála a könyvet, de nem találták meg. Ezért terelődött rád a figyelmük. Gondolom, látták, amikor találkoztatok.

- Mindenki látta, mert egész este együtt táncoltunk!

- Igen. Ezért is lőtt rád tegnap valaki, de látod, a sorsod is azt akarja, hogy mellénk állj, hogy a csapatunk tagja legyél, ezért védelmet kaptál.

- Hm. - Már nem is tűnik annyira jó ötletnek ez a kubai nyaralás. - De bármikor megtalálhatnak?

- Mi vigyázunk rád - bólogat Raúl. Ez, tekintve, hogy ő maga hatvan körül járhat, és egyetlen ember körülötte Daniel, nem tölt el nagy boldogsággal.

- Én meg akartam ismerni Kubát - mondom halkan. - És nem testőrökkel közlekedni, mert valaki meg akar ölni csak azért, mert Budapesten táncoltam egy latin pasival…

- Bármit megtehetsz - próbál vigasztalni Daniel. - Esetleg a hajszínedet egy kicsit megváltoztatva… senki sem ismerne rád.

Ó, basszus. Ha valamire büszke vagyok, az a dús, sötétbarna, enyhén hullámos hajam. Elképzelem, hogy néznék ki mondjuk szőkén, és röhögnöm kell, pedig a helyzetem nem kifejezetten vidám.

- Ne aggódj, Emma. Közösen megfejtjük a kódot, az a kulcsa mindennek - mondja Raúl. - Azután már biztonságban leszel, leszünk. Mert a kódolt szöveg a végén olyan számunkra, mint egy garancia, egy örök biztosíték.

- Hogyhogy? Ugyan nincs meg a kód, mégis tudjátok, mit rejt a kódolt szöveg?

- Csak azt tudjuk, hogy ott egy magasabb erő lakozik.

- Ó.

Na, ez tényleg nagyon hiányzott nekem, gondolom. Hogy még ilyen spirituális bonyodalom is jöjjön a képbe.

- És ha nem sikerül megfejtenünk? - kérdezem. - Mi van, ha valaki követ minket most is?

Daniel megszorítja a kezem.

- Nem fogunk megijedni, Emma. Emlékezz, azért vagy itt, hogy megvédjünk.

- Tényleg mint valami kalandfilm - felelem, és közben arra gondolok, nem azért vagyok itt, hogy megvédjenek, hanem azért, mert meg akarták szerezni tőlem a könyvet.

- Csak azt ne kérdezd, hogy van-e titkos ajtó, amin keresztül elmenekülhetünk, mert az nem fog jól működni.

Raúl egy pillanatra megáll, és a könyvet egy puha törölközőbe csavarja, mintha csak a legértékesebb kincsét óvná.

- Az üzenet és a kód megfejtése nem csak ránk tartozik. Ha megértjük a könyvet, megérthetjük John halálát, és azt is, miért vagy célpont.

- Tehát a könyv nemcsak egy bűnügyi történet, hanem egy egész összeesküvés középpontja? - kérdezem, és a fejem hirtelen tele van elképzelésekkel. - És ha sikerül megfejtenünk, talán megtudjuk, hogy kik állnak a háttérben?

- Azt már tudjuk, mi most mást keresünk, ki akarjuk kódolni a végét. A szerződéseken majd dolgoznak a társaink a háttérben - feleli Raúl. - És a kikódoláshoz is van egy szakemberünk, de sajnos éppen kórházban van, megoperálták.

- Ó. Akkor nekünk kell megfejtenünk?

- Megpróbálhatjuk. De amint Amon kijöhet a kórházból, elkezd dolgozni rajta.

- Mi baja van?

- Vakbélgyulladással operálták. A családjának kellett Amerikából beszereznie a műszereket, steril eszközöket, mire ideértek a dolgok, már perforált a vakbele.

- Miért, nincs a kórházban szike, meg egyéb, a műtéthez szükséges dolgok?

- Emma, nagyon jó orvosaink vannak, de felszereltség híján ők sem képesek csodát tenni.

- Ajjaj. - Most újra belegondolok, milyen szerencsés vagyok, hogy a dobostól kapott lemez megmentette az életemet. Ezek szerint itt még rosszabb kórházba kerülni, mint Magyarországon, pedig az már nagy szó. - Én ismerek egy kincskeresőt. Vagyis apámat, aki végül is kódokat fejt meg, mert az a szakmája. Abból él, hogy minisztériumoknak, nagy szervezeteknek, de akár magánembereknek is segít kinyitni az általuk bezárt páncélszekrényeket, amiknek elfelejtették a tulajdonosai a kódját, vagy elhagyták a kulcsot.

- Nagyszerű! - lelkesedik Raúl. - Akkor rajtad a sor. Fotózd le neki ezeket a kódolt oldalakat, és küldd el titkosított végű üzenetben, például Viberen, hogy segítsen.

TIZENNYOLC

- Na mesélj, Emma, milyen Kubában? - Anyu igazán örül, hogy már nemcsak szöveges üzenetekben kommunikálok vele, hanem felhívtam Viberen.

- Izgalmas nagyon - felelem. Legalább nem hazudtam. - Havanna gyönyörű, de még nem volt időm felfedezni, csak a hangulatát éreztem meg.

- Hát persze, határidős munkád van, emlékszem - mondja vidáman, a gyomrom összeugrik ettől a szókapcsolattól, hogy határidős munka. Egyelőre, érkezésem óta bele se néztem a szövegbe, amin dolgoznom kell. - És milyenek a szállásadóid? Vannak már ismerőseid ott kint?

- Miranda és a családja nagyon kedves. Már kétszer vendégül láttak vacsorára, a lakás is nagyon aranyos. Megismerkedtem egy kubai sráccal, nagyon helyes, de nincs köztünk semmi.

- Csak légy óvatos! Mindenki el akar menni onnan! - hangzik anyu figyelmeztetése. - Ezért bárki elvenne téged feleségül, csak el Kubából!

- Már miért akarnának elmenni innen? Varázslatos ez a hely!

- Ó, igen? Kérdezd meg nagyapádat.

- Nem szívesen beszél Kubáról.

- Hát, ha megtudja, hogy esetleg kubai fiúd van, akkor fog beszélni róla, hidd el nekem! Ez az egy, amivel megindíthatod a csapot, higgy nekem!

- Ó. - Ez kicsit úgy hangzik, mintha anyu már lett volna hasonló helyzetben, szóval nem forszírozom a dolgot tovább, de amit mondott, megjegyzem magamnak. - Mindegy, szóval fincsi meleg van, mindig szól a zene, az emberek táncolnak az utcán…

- És már hallottad Havanna dallamát?

- Tessék?

- Nagyapád gyerekkoromban azt mondta, Havannának van egy dallama. De csak az hallja meg, aki szerelembe esett a várossal.

- Hát, nagyon sok zenét hallottam…

- Az nem az. Nagyapád szerint tudni fogod, amikor Havanna dallama szól a füledben.

- Á… oké. Nos, anyu, egyébként azért is telefonálok, mert a fordításomhoz kapott kiegészítő szövegben van valami extra kódolt titkosírás - füllentem. - Ezt ki kéne kódolni, most ne kérdezd, miért, de apu segítségére van szükségem.

- Biztos örömmel segít, imádja az ilyen kihívásokat! Tudod, hogy a keresztrejtvényeknek is ő a tíz magyar vásárlóból az egyik vevője! - humorizál. - Szóval, küldd át neki, és biztosan megnézi még lefekvés előtt.

Majdnem elfelejtettem, hogy míg nálunk délelőtt van, náluk már esteledik Magyarországon.

- Köszi, anyu, légyszi szólj neki, hogy mindjárt küldöm, addig nehogy lefeküdjön, amíg nem néz rá, jó?

- Persze. És mondd, van mit enned?

- Havanna tele van éttermekkel. De még nem ültem be egyikbe sem. Az utcán ettem, fánkot, meg egy olasznál egy szelet pizzát. És vettem mangót, eszméletlen finom.

- A vitamin nagyon fontos - mondja, mintha még mindig hatéves lennék. Elmosolyodom, aztán elbúcsúzom tőle.

- És most annyit tudunk tenni, hogy befonjuk a hajad copfba, kapsz egy sima baseballsapkát, és kubaiasan kellene öltöznöd, akkor nyugodtan el tudsz vegyülni a tömegben - mondja Daniel.

Így hát egy óra múlva úgy nézek ki, mint egy kubai nő, csak egy kicsit karakteresebben. Vörös rúzs, két copfba fonott haj, fekete baseballsapka, kopott fekete póló, fekete miniszoknya, strandpapucs. Akár kubai is lehetnék. Hozzáteszem, az eredeti megjelenésemmel is lehetnék kubai, főleg mert ez az az ország, ahol a lakók bőrszíne a hófehértől a teljesen feketéig bármilyen lehet, de egy kis karaktert most ráhúztunk ezzel a vörös és feketével. Mindenesetre már nem olyan vagyok, mint egy turista.

- Csak határozottan kell menned az utcán, és mindenkinek spanyolul válaszolni, aki bármit kérdez - véleményez Daniel. - Ha szeretnéd, veled tartok. Most nincs más dolgunk, mint elvegyülni Havannában, és megnézni, milyen is itt a dolce vita.

Jól hangzik, úgyhogy bólintok. Vegyük be Havannát, amíg apám a kódokat próbálja megfejteni Budapesten.

TIZENKILENC

- És te? Hogy kerültél ebbe az egészbe, és mit kerestél a repülőn, amivel Havannába jöttem? - fordulok Danielhez. Az óvárosban kezdünk, és mi tagadás, ez a városrész valósággal magához tapasztja a látogatókat a vibrálásával, a zenével, az omladozó színes házak között is vidáman élő helyiekkel. Az az érzésem, mintha itt az egész élet az utcán folyna, mindenki kint van, és még aki a lakásban vagy a belső kertben tartózkodik is, mindezt nyitott ablaknál teszi, bárki láthatja és figyelheti az ittenieket.

- Nekem ez egy küldetésem. Raúl adta a feladatot, és van mit megbosszulnom. A nagymamám, Valéria…

- Jesszusom, a táncosnő? - idézem fel, milyen összefüggésben hallottam már ezt a nevet. - A La Estrellából?

- Igen. Ő lett a vezetője. Tudod, tulajdonos nem lehetett, de vezethette, és helyt adhatott titkos megbeszéléseknek.

- Igen, és? - Nem is leplezem, mennyire érdekel a történet. - Ő a te nagymamád?

- Igen. De két férfit is elveszített a… vezetők miatt - mutat az ég felé a mutatóujjával, mintha még most sem merné kimondani Castro nevét, aki Kuba múltját és jelenét meghatározta, és, legalábbis ismereteim szerint, tulajdonképpen romlásnak, hanyatlásnak indította, és ott is tartotta. Egy kommunista diktatúrában, amit még most, hogy a rendszer puhulni és talán hamarosan véget érni látszik, még mindig súlyosan megszenvednek az itt élők. - Egyikük emigrált, a másikuk pedig börtönbe került és meghalt.

- Uhh. Jaj.

- Igen. Ezután ismerte meg a nagyapámat, amikor úgy tűnt, hogy már senki sem jöhet az életébe. De gyönyörű nő volt, és…

- Oké, de miért került börtönbe?

- Azért, mert szervezkedett.

- Úgy érted, a rendszer ellen?

- Hát igen.

- De ez mikor történt?

- Valamikor a hatvanas években.

- Hány éves a nagymamád?

- Nyolcvan, épp nyolcvan múlt. Miért?

- Csak számolgatok.

- Oké, anyám hatvankilences. Én pedig kilencvenes vagyok, így oké?

- Vagyis a nagymamád huszonöt évesen szült, anyukád pedig huszonegy éves volt, igaz?

- Ja, ja, de miért fontos ez?

- Csak azért, mert én már harmincnégy vagyok - nevetem el magam -, és mindig számolgatok, hogy mások mikor szültek, hogy időben vagyok-e még - vallom be. Daniel velem nevet.

- Én is harmincnégy vagyok.

- Igen, kiszámoltam.

- És még közel sincs gyerekem.

- Úristen, ne viccelj már velem, te férfi vagy! Időd, mint a tenger, ahogy nálunk mondani szokás.

- Itt, Kubában nem így van.

- Oké, szóval a nagymamád miatt vagy benne ebben az egészben, az egykor tündöklő táncosnő, Valéria miatt, igaz?

- Most is tündököl.

- Okés. De hogy kerültél Magyarországra?

- Valéria megbízásából.

- Ó. De miért? John miatt?

Ekkor megszólal a zene egy bárból, ami az utca közepén áll, és nem túlzás azt mondanom, hogy mindenki megmozdul rá. A turisták futólépésben rohannak arra, mintha valami világhírű zenekar koncertezne.

- Hemingway egyik kedvenc bárja - mutat a helyiség felé. Már én is látom a sárga táblát a bejárat felett: La Bodeguita Del Medio. Uramanyám. Egy kubai zászló lóg a cégtábla felett, és maga a ház nem túl jelentőségteljes. Előtte a macskakövön már összegyűlt a tömeg, van, aki a bejáratban áll, más, aki már nem fért oda, a rácsokhoz dugja az arcát, úgy figyeli, mi történik bent.

Daniel magával húz, és bemegyünk. Teljes meglepetésemre odabent van még hely nekünk. Egy kongás áll az ajtónál, ősz hajú nő énekel, teljes zenekar kíséri. A falak kékre festve, tele képekkel, azokról a hírességekről, akik idelátogattak. Daniel rendel egy koktélt nekem, aztán, pont akkor, amikor a zenekar örömzenébe kezd, magával húz a kis bár közepére. Amerikaiak között kezdünk táncolni. Ráteszi a csípőmre a kezét, és egyszerre indul a keze, a lába, a csípője. Anyám, ne! Salsa Havannában, egy tök helyes kubai pasival, mi lesz ebből?!

De a zenészek játszanak, mi pedig elkezdjük elfoglalni a teret. Daniel, basszus, ugyanolyan jól táncol, mint John. Igen, tudom, hogy a vérükben van a zene és a tánc, de hogy ő is ugyanilyen határozottan és jól vezessen, pedig csak egy koktélra ugrottunk be…

Nem tudom, meddig tart ez az egész, csak azt, hogy amikor újra a macskaköves utcára lépek, már nem egészen ugyanaz az ember vagyok, aki oda bement. Szerencsém, hogy ezt nem kell senkinek elmagyaráznom részletesen, mert nem tudnám úgy megfogalmazni, hogy más megértse, de valami megváltozott bennem. Az a gond, hogy én magam sem tudom, mi ez a változás, csak azt érzem, hogy minden más lett.

Daniel elvisz egy erdőbe, előtte megállunk a nagyon híres havannai temetőnél, ahol megmutat egy-két kriptát, ami szerinte fontos nekem.

Őszintén, még a föld fölött lebegek, tehát nem tudom, mit keresünk itt és miért kellene végignéznem a sírokat.

Aztán elmegyünk az erdőszélre, egy csomó trópusi növény között lehet sétálgatni, ott parkol egy csomó színes old timer, ide hozzák az utasaikat egy kicsit megpihenni a hőségben a pálmák és liánok alatt.

Visszafelé elvisz Havanna „Rózsadombjára” is, ahol a leggazdagabbak villái sorakoznak. Egy-két ház előtt lelassít, hogy benézhessek, leeresztett redőnyök, ápolt kertek, modern autók. Aztán lemotorozunk a városba, hogy megmutassa a magyar nagykövetség épületét. Komoly kis erődítmény a város „szép” részén, a Vedado negyedben, Havanna szívében. Elmegyünk egy erődhöz, aztán vissza az óvárosba.

Egy kapualjba betolja a motort, és gyalog megyünk tovább, egészen egy zárt, forró térig, amelynek egyik oldalát egy gyönyörű, hófehér, csipkés templom határolja. Ez a Katedrális-tér. Előtte egy sötét bőrű férfi fehérbe öltözve szaxofonon szomorú dallamot fúj, egy fehérbe öltözött szivaros nő turistáknak jósol. Süt a lábunk alatt a kő. Daniel elmondja, hogy a jósnő egy santera, a turistáknak jövendöl, a férfi pedig egyébként egy híres zenekarban játszik, de nagy a családja, és sokakat tart el, úgyhogy itt keres egy kis mellékest.

- Szeretnélek meghívni egy ebédre - mondom. Gondolom, hogy akár a többi kubainak, Danielnek sincs pénze arra, hogy egy belvárosi étteremben egyen, de én nagyon szeretnék így ebédelni, hogy közben nézem a havannai forgatagot. - Mondjuk itt - mutatok egy kis étteremre a tér mellett.

- De hát ezek turistahelyek! - húzza fel a szemöldökét. - Egy csomó pénzt elkérnek, csak azért, mert látják, hogy külföldi vagy! Itt egy kubai nem eszik!

- Nem baj, én szeretnék. Most az egyszer! - kérlelem, hogy fogadja el a meghívásomat. Így aztán egy kis vállvonogatás után bekísér az étterem teraszára, és ott elmondja a pincérnek, hogy a barátnője az életben egyszer szeretne egy kirakatétteremben ebédelni. Alig tudom megfűzni, hogy rendeljen ő is egy kaját.

Végül halat kérünk, babbal és rizzsel hozzák ki. Előttünk egy kubai lány régi könyveket árul, szemben egy kisbolt, mindenféle csecsebecsével, hűtőmágnessel.

- Szereted a kubai ételeket? - kérdezi Daniel.

- Hát… nem annyira - vallom be. - Túl sok a bab, kevés a fűszer, legalábbis nekem.

- Tudod, miért van ez?

- Gondolom, mert nincs élelmiszer.

- Igen, és így a kubaiak igazából nem tudtak megtanulni jót főzni! Hiába van fűszer, ha nincs mit megfűszerezni. De a nagyanyám kajáját csak egyszer kóstolnád meg… az igazi, fűszeres, autentikus karibi étel!

- Oké, ha egyszer majd meghív - nevetek. Aztán, mivel annyi amerikai szót hallok, megkérdezem: - Nem az van, hogy amerikaiak nem jöhetnek Kubába? Itt szinte mindenki amerikai.

- Vagy kanadai - egészít ki. - Hát elvileg nem jöhetnek, nincs is közvetlen járat, de jönnek, rengetegen, szerencsére! Elmennek Cancunba, onnan átrepülnek Havannába. Ennyi. Az útlevélbe direkt nem pecsételnek Kubában, tudod. Így aztán „fű alatt”, de tulajdonképpen legálisan virágzik az amerikai turizmus. Hála az égnek. Jó sok pénzt itt hagynak.

- Hmmm… ez tényleg jó. De mennyivel szebb lenne, ha Kuba egy nyitott ország lenne, ahová szabadon lehetne utazni, és ahonnan szabadon elmenni!

- Aki el akart menni, az elment - tárja szét a kezét Daniel. - Voltak nyitottabb időszakok.

- A nagyapám is elment.

- A nagyapád kubai volt? - nyitja tágra a szemét.

- Hát persze. Igen. Most is az. Nyolcvanhat éves, és a legstrammabb a családban - nevetek.

- Hűha, akkor hát ez hozott téged Kubába, igaz? Hogy a nagyapád szülőhelyét felderítsd.

- Nem sokat mesélt róla.

- …

- A nagyapám egy csónakon menekült - mesélem, amit otthon hallottam. - Miamiban szedték ki belőle őket, a partközelben léket kapott a hajó, a végén majdnem elsüllyedtek. De szerencsére mindannyian megúszták, akik a csónakban voltak.

- Csónak vagy hajó?

- Uhh. Ne már, nem tudom, azt hiszem, négyen voltak.

- Akkor az lehetett csónak.

- Oké. Mindenesetre izgalmas menekülés lehetett. Nem tudom, mert nem igazán mesél a dolgokról.

Hallgatunk, nézzük a forgatagot, eszünk, aztán Danielnek befut egy üzenet, és int, hogy indulnunk kell. Nem mond semmit, csak húz maga után. Pénzt rakok az asztalra, aztán hagyom, hogy vezessen.

A téren konkrétan átrohanunk, és szaladunk a motorhoz, hogy aztán gyorsan elhagyjuk vele az óvárost.

HÚSZ

- Mi történt? - kiabálom bele a fülébe. De ő csak húzza a gázt, nem reagál. Érzem, ahogy szép lassan befurakszik a bőröm alá a félelem, ami aztán pánikká változik. Le kellene ugranom mögüle! Ki tudja, egy jóképű férfi képében nem akar-e elrabolni! Most már mindent tud rólam, legalábbis majdnem mindent. Még azt is, hogy a nagyapám kubai! Mivel a nagypapa sosem mesélt Kubáról, hacsak nem kisgyerekkoromban, amire nem emlékszem, így akár az is lehet, hogy nem volt a rendszer ellensége, és nem azért menekült el az országból, mert utálta az egészet, hanem mert túl sokat tudott. Vagy mit tudom én. De simán lehet, hogy ez a Rejtett Társaság, amelyik le akarja váltani a rendszert, bosszút akar állni mondjuk annak régi támogatóin. Mi van, ha a nagyapám is a rendszer támogatói közé tartozott, és most rajtam keresztül akarják megbosszulni, amit tett?

Hát nem ez lenne a logikus?

A gondolatok csak úgy cikáznak a fejemben, egyik ijesztőbb, mint a másik. Egyik pillanatban arra gondolok, hogy Daniel elrabol, és megzsarolják majd a családomat. A másik pillanatban pedig azt látom magam előtt, hogy ő és Raúl megkötöznek, és magamra hagynak valami barlangban, hogy aztán fotókat csináljanak a holttestemről, és azt küldjék körbe mindenkinek, aki támogatja esetleg a rendszert… Hát honnan tudjam, mi a terve? A tenyerem izzad, ahogy fogom az oldalát, és egyre inkább csúszik le a kezem róla.

Elhatározom, hogy amint lehet, megszököm.

Már az országúton vagyunk, a szélén stoposok, van, aki bringát tol, más tehenet vezet, pálmafák szegélyezik az utat, és ezerrel tűz a nap.

Egyszer csak lefordulunk róla, és egy kicsit lassítunk.

Most majd leugorhatok, de hol vagyunk egyáltalán?

- Kicsit előbb jöttünk Cojimarba, holnapra beszéltük meg! - kiáltja a fülembe hátrafordulva. - De muszáj ellenőriznem valamit, mert úgy néz ki, hogy eltűnt a nagyanyám!

- Micsoda?

- Igen. De nyugi, még kitalálhatunk valamit!

Egy keskeny úton gördülünk a városkába, az út végén ott vár minket a tenger, és néhány kockaház. Társasházak, ilyen otthon is van néhány városban, egy letűnt kor emlékei, nagyon is élő lakókkal.

Daniel begördül az egyik kapujához, és lesegít a motorról. A szemembe néz, és ez a barna szempár most bizalmat sugároz.

Egészen össze vagyok zavarodva.

Becsönget az egyik lakásba, majd, amikor nem kap választ, előveszi a kulcsát és kinyitja a kaput. Rohan a lépcsőn felfelé, én utána. Az első emeleten csönget be egy lakásba, de nem nyitnak ajtót. Ezt is kinyitja kulccsal.

Hófehér, modern, tiszta lakás, teljesen minimál berendezéssel. Fehér konyha, egy kanapé fehér szövettel letakarva, fehérre festett asztal, a falon színes festmények, mindegyik trópusi tematikájú. A bejárattól átlátni a végéig: egy szép kis teraszban végződik, ahonnan látni a tengert. Ez Daniel nagymamájának, Valériának a lakása.

És teljesen üres.

Daniel a hűtőszekrényhez megy, kinyitja, aztán azon belül a mélyhűtőt is. Bár a fridzsider szinte üresnek látszik, Daniel kihúz egy papírt a mélyhűtőből, megnézi, aztán darabokra tépve kiviszi a vécébe, hallom, hogy lehúzza.

- Mi történt? - kérdezem.

- Nincs baja. Elment, mert mennie kellett. Elő fog kerülni. Van ilyen, megtörtént már. Valéria az egyik legizgalmasabb ember Kubában, aki túl sokat tud - magyarázza. - Az emberek szeretik és támogatják. De van, aki szívesebben látná őt holtan. És most megmozdultak az erők mindkét oldalon.

- Van olyan, aki nem kívánja itt a változást? - kérdezem.

- Hát persze. Akiknek mindenük megvan: hatalmuk, vagyonuk, import élelmiszerük, és mindig használható útlevelük. Akik hűségesek ehhez a rendszerhez, mert anyagilag megéri nekik.

- Akik lopnak…

- Így is mondhatjuk. Egy nagy nemzeti lopásban vesznek részt, aminek politikai ideológiája van. Nyilván, ha nem ebben a helyzetben lennének, és nem félnének egy elszámolástól, akkor ők is a szabad Kubára vágynának. Csakhogy túl sok már a bűn, amit elkövettek, kollektív bűnöket, a felmenőikkel együtt. Ebből már nagyon nehéz szabadulniuk.

- És ilyenkor hová megy a nagymamád?

- Azt nem tudom. De sokan fogadják őt szívesen. Amikor rosszat érez, csak elmegy, hogy begyűjtse a pozitív energiákat.

- Ó. Imádom Kubát - csúszik ki a számon. Hiszen otthon mikor hallhatnék ilyesmit, hogy valaki, aki valamiért nem érzi jól magát lelkileg, vagy van valami gondja, elmegy másokhoz pozitív energiát begyűjteni?

Valamivel később egy kertben ülünk. Bár másnapra terveztük, Daniel javasolta, most nézzük meg a házat, amiben Hemingway élt. Bár belépni nem lehetett, így is láttam, hogy hol alkotott, és erről azonnal az jutott eszembe, hogy a filmfordításba még bele sem kezdtem, sőt mi több, még magát a filmet sem néztem meg.

Egy kellemes kert, egy csomó pálmafa, egy villa, amit ideje lenne felújítani, mert már az utolsó utáni pillanatnak látszik így is. Ugyanolyan leharcolt a villa, mint Havanna maga, és akkor Kubából mást még nem is láttam.

Daniel azt meséli, ment a harc, hogy kihez tartozik a Hemingway-villa, az amerikaiakhoz-e vagy a kubaiakhoz, aztán senki sem törődik vele. A pénz nem a világhírű író lakhelyének felújítására megy, hanem, ahogy Daniel mondja, „magánzsebekbe”.

A sárga villa kopott, sokat látott lépcsőjén ülünk, amikor üzenet érkezik apámtól.

Ránézek a telefonra, és izgatottan felkiáltok:

- Apu megfejtette a kódot! Neveket rejtenek a kódok, átküldi a dekódolást, és megfejthetjük a neveket!

Ennyire izgatott már rég voltam.

Hihetetlenül büszke vagyok az apámra!

És ott, a Finca Vigía kertjében elkezdjük a dekódolást.

HUSZONEGY

A fűben fekszem, Daniel mellettem hasal, és egy füzetbe jegyzetelek. Még szerencse, hogy mindig van nálam füzet, toll, ceruza, radír. Ez mind még az online korszakban is sokat jelenthet, különösen Kubában. És különösen azért, mert hiába jegyzetelnénk a mobiltelefonba, ha az egyszer csak lemerül. Ezért hát a füzetbe írunk, és tök jó, szerintem Hemingway, aki mellesleg, ha jól emlékszem, nemcsak világhírű író, hanem kém is volt, és most az alkoholista jelzőt direkt nem használom, szóval talán büszke is lenne ránk. Bár ahogy elnéztem, elég jóban volt a kubai vezetéssel, szóval, ha a céllal nem is értene egyet, de az esetleg tetszene neki, hogy éppen az ő villájában dekódolunk valamit, ami kapcsolódik a kubai politikához. Ki tudja, hová jutott volna gondolatban, ha nem lesz akkor öngyilkos, hanem tovább is figyeli, merre tart Kuba. Ezek a kérdések cikáznak bennem, de egyre durvább, ahogy a neveket megfejtjük.

Minden egyes névhez tartozik minimum még egy, de esetenként több is. A leszármazottak neve.

- Azt tudod, Emma, hogy mi most Kuba jövőjét tarthatjuk a kezünkben? - kérdezi Daniel.

Fogom a tollamat, és rámosolygok. Annyira izgalmas, ami velünk történik, bár egyik nevet sem ismerem, amit megfejtünk! De az, hogy akár történelmet is írhatunk most, még ha csak a dekódolással is, egészen elképesztő.

Apám szépen leírta, melyik betű milyen kód alá van rejtve. Ezeket én lemásoltam, és most a másolatom alapján dolgozunk.

Apu igazi nagyágyú, nem sokat szórakozott, hanem nekiállt és elkészült.

- Igen, sejtem. De mivel én nem vagyok itt otthon, fogalmam sincs, mi történhet, ha elkészülünk a listával.

- Nem vagy otthon? Hát kubai vagy, vagy mifene?

- Én?

- Te.

Nem merem elmondani neki, hogy volt már egyszer ilyen érzésem, éppen akkor, amikor azt tervezgettem, hogy nekivágok az utazásnak.

- Hmmm…

- Igen, a nagyapád vére. Az ott van benned. Ott van a hajadban. Tudtad, hogy ilyen vaskos, sötétbarna hajuk csak a kubai lányoknak van?

- Ne már.

- Dehogynem - hajol közelebb. - És a szád. Az is vastag, sötétpiros, mint egy kubai lánynak.

Nézem őt. Egészen sötét a szeme, szinte izzik.

És akkor megcsókol, ott a fűben. Hemingway pálmái alatt.

Fogalmam sincs, vajon Hemingway idejében is itt álltak-e ezek a pálmák, de ha igen, akkor elmondhatom, hogy a sokat látott kókuszpálmák most talán egy történelmi csókot látnak.

Daniel szája kemény, a tenyere is az, egy kicsit száraz vagy kérges, de a karja sima, finom és izmos. Ha nem nyilvános helyen lennénk, ki tudja, mi történne.

- Jézusom - lihegem, amikor szétválunk, szerintem csak azért, mert egy turistacsoport érkezett.

- Mit jézusom? - kérdezi suttogva.

- Hát ezer éve… nem volt a csókban a szívem - csúszik ki a számon a mondat, és el is szégyellem magam. Mert valójában a férjem és a válásom után John volt az első, akinek hagytam, hogy megcsókoljon. Aki egyáltalán közel férkőzhetett hozzám - és biztos, hogy a tánc miatt.

Most pedig itt van egy srác, akinek eddig hittem is meg nem is, aki szintén kubai, és ki tudja, mire gondol, milyen sztorikon nőtt föl… és ez a fiú az első, aki úgy igazán megmozdít bennem valamit.

- Miért, ezer éve összetörték a szívedet? Vagy mi történt veled?

- Férjnél voltam, és a férjem úgy érezte, ha már nem tud belőlem hegymászó társat nevelni, akkor keres magának valakit, aki ugyanúgy szereti a hegyeket és a veszélyt, mint ő.

- Hűha! Nem szeretted a veszélyt?

- Miért, ki az a hülye, aki szereti?

- Hát például itt vagy te, aki a tűzzel játszol, nem igaz? - mutat a füzetre, és közel húz magához. Érzem a teste forróságát. - Most fejted meg, kik a kubai ellenállás tagjai, kik az igazi örököseik, és nem beszélek arról, hogy a könyv pontosan tartalmazza a szerződéseket, mindenféle ügylet leírását, ami alapján ugye lebuktatható az összes tolvaj…

- Ja, de ez azért mégsem hétezer méteres magasságban történik - nevetek fel. Tényleg, attól sokkal jobban félnék, ha fel kellene másznom egy hegyre. Vagy egy kötélre, vagy bármire. - Folytatjuk?

Így jutunk el majdnem a végéig. Daniel ismeri a legtöbb leszármazott nevét, örül, ha megtalálja valamelyik barátját. Ott hasal mellettem és megcsókol.

Büszke kubai.

Most érzem először, hogy nem játszik kettős játékot. Büszke azokra, akiknek a neve felmerül Kuba új építőkockáinak lerakásakor.

Visszacsókolom, puhán, finoman.

- Elmegyünk a tengerpartra? - kérdezi hirtelen. - Tudok egy-két érintetlen helyet, ahol…

És bár nemet akarok mondani, igen lesz belőle.

HUSZONKETTŐ

1960. HAVANNA

Apám egyik napról a másikra tűnt el, aztán amikor hírt adott magáról Miamiból, elvették a lakásunkat is. Mindez egy éve történt, és azóta vidéken élünk anyával és a két testvéremmel. Mivel én vagyok a legidősebb, mindjárt betöltöm a tizenhatot, nekem kell dolgoznom. Egy éve dolgozom anya mellett a tésztagyárban, és az számít örömünnepnek, ha van alapanyag. A testvéreim pedig tanulnak.

Én is szeretnék tanulni, aztán talán apa után menni. De még nem tudom biztosan, mert anya nagyon-nagyon dühös rá. Apa ugyanis valamilyen pártvezető-féleség volt, és a lakásunkat is neki köszönhettük Havannában. Aztán egy delegációval elment, és soha többé nem jött haza. Valójában Mexikóba ment egy versenyt megnézni, amit jutalomból kapott, és onnan egyenesen Miamiba indult vagy szökött, nem tudom, de tény, hogy attól kezdve minden megváltozott. Milyen szépen éltünk, milyen szép családban, és arról volt szó, hogy tanulni fogok!

De apa önző volt, elment, Miamiból írt nekünk valakin keresztül, mi meg itt maradtunk négyen.

Tehát így kerültem Havannába.

A mulató neve La Estrella.

Egy szép, színes épület, ahol a maffia egyik székhelye volt. Itt osztogatták szét a pénzt, ami a kaszinókból és a hotelekből jött. Mindannyian tudtuk, hogy ez az év az, amikor mindenkinek vége. Egy évvel ezelőtt Castro mindent visszavett, vagy hogy úgy mondjam, elvett, és az amerikai maffiának sem állt jól a szénája. Egy év alatt mindenkit elüldöztek, volt olyan kaszinó, amit felgyújtottak… Apám pedig, most, hogy Castro mellett akár nyugodtan kiállhatott volna, inkább elmenekült a maffia hazájába.

Hát ezért jöttem én Havannába, a La Estrellába.

Ezt a nevet még apámtól hallottam.

Tizenhat éves vagyok, vékony, és tíz éve otthon táncolok. Kitáncoltam magamból jót és rosszat, dühöt és szomorúságot egyaránt. És most megjöttem, úgy érzem, készen vagyok. Lehet, hogy tévedek.

De nem fogok egy tésztagyárban megöregedni és negyvenévesen belehalni az egészbe. Nem fog a lelkem meghalni húszévesen.

Nem. Bármi legyen is ebben a mulatóban, nekem itt a helyem, itt fogok pénzt keresni, és hazaküldeni a családomnak.

És nem leszek olyan, mint az apám, aki jól benyalt Fideléknek, aztán az első adandó alkalommal távozott.

Én nem fogok benyalni nekik.

Ahol csak lehet, fúrni és bomlasztani fogom a rendszert.

- Mit mondtál? Kornélia? - kérdezi a nő. Vastag a szemüvege, vastag a szemöldöke, és egy csomó szám van előtte egy papíron.

- Valéria - felelem.

- Jól van, Valéria. Elindítom a zenét, és mutasd, mit tudsz.

Abban a táncban minden benne van. Anyám és apám elcseszett kapcsolata, a pofonok, amiket a tesóimnak adtam, pedig talán nem kellett volna, az elveszett gyerekszobánk, az elveszett álmaim.

Minden benne van, ami előrevisz, és minden, ami a múltamra utal.

A fekete ruha elszakad a derekamnál, és kilátszik a hasam, de én csak táncolok tovább.

Még akkor is táncolok, amikor a zenének vége.

Aztán összeesem a színpadon. Tudom, a nő azt hiszi, hogy direkt volt, de nem. Majdnem belehalok ebbe, és nem a mozgásba, hanem a szívem fog felrobbanni.

- Táncolhatsz - mondja a nő. Lizának hívják, és még a maffia idejében került ide, de mivel jó besúgó volt, meghagyták a helyén. Mindezt csak később tudom meg, most viszont majdnem elájulok az örömtől.

Az első esti fellépésemen annyit keresek, mint a tésztagyárban egy hónap alatt, pedig itt sincs nagy fizetés. De a mulatság kell a népnek, ezt Fidel megmondta. Ha már nincs mit enni, legalább mulatni lehessen.

Lizánál lakom, egy másik lánnyal egy szobában, és anyámnak két hét után hazaviszek annyi pénzt, amiből tud elég szárazbabot, tejet és rizst venni.

Mostantól én vagyok a pénzkereső a családban.

A férfi, majdnem. Csakhogy nő vagyok, tizenhat éves lány, akinek a hormonjai mindjárt tombolni kezdenek.

HUSZONHÁROM

Daniel érintése olyan, mint amikor az ember először találja el a dallamot a zongorán. Nem tudom ezt másképp megfogalmazni.

A testem úgy szólal meg, ahogy ő szeretné. Játszik rajta, és a testem zenél.

Mindezt a tengerparton, egy kunyhóban, ahol a főszezonban állítólag szörfkölcsönző működik. Mindenesetre Daniel be tud jutni, és ennél kalandosabb nem is lehetne a dolog.

Kézen fogva sétálunk a sötétben, és azt mondja, most elvisz a Malecónra, Havanna ütőerére, mert ott kell csókolóznunk, a mellvéden, hogy sohase felejtsük el ezt a napot.

- Nem folytatjuk a kódokat?

- Majd. Most megmutatom neked, hogy miért érdemes Kubában élni - feleli. A kezemet fogja, amíg a motorjához visszaérünk, és elszáguldunk Havannába. - Még tankolni kell, van nálad konvertibilis peso? - kérdezi. - Mert kubai pesóért épp nincs sehol üzemanyag.

Anyám, milyen eszement ez az egész. Összeszedem a pénzemet, amit a reptéren váltottam, és a kezébe nyomom. Tankolunk pár litert, aztán továbbmegyünk a sötét, meleg estében.

Havanna forrósággal vár minket. A Malecón egy széles tengerparti járda, nem nevezném sétánynak, mert nem olyan, mint mondjuk Balatonfüreden a sétány, hanem tényleg egy széles járótér, mellvéddel a tenger felé. Egy csomó helyi fiatal ücsörög a mellvéden, többségük szerelmes, igen, fél Havanna ide jár csókolózni, mosolyodom el.

- Amikor itt a hurrikánszezon, a hullámok kiérnek a házakig - mutat több autósávval odébb, a házak felé Daniel. - Ezért akár évente is lehetne tatarozni őket.

Most nem látom, milyen az állapotuk, de nyilván elég leharcoltak.

- Itt egy csodás ország, és nincs továbblépés - rázom a fejem.

- Ne hidd, hogy csak a pénz miatt - mondja. - A helyzet az, hogy sok kubainak igenis így jó, ahogy van. És most ne a politikai elitre gondolj! Hanem azokra, akik beérik egy kis rizzsel, egy kis babbal, kevés munkával, sok hintaszékes ücsörgéssel, az „Élj a mának!” szlogennel. Egy kis tánc, egy szivar leesik valahonnan, és nekik nem kell több. Ezért nem ment előre Kuba! - sorolja harciasan. - Ha mindenki szeretné, hogy egy független, gazdag ország legyünk, akkor talán nem itt tartanánk!

Daniel forradalmi lelkű srác. Komolyan, amikor tini voltam, arról ábrándoztam, hogy egy ilyesmi férjem lesz, de most egy kicsit megijeszt ez a fajta harciasság.

De nincs időm ezen gondolkozni, mert megcsókol, és újra szétárad bennem valami, valami, amit még sosem éreztem.

A bérelt lakásomban egyedül készülődöm aztán aludni, alig várva, hogy másnap találkozzunk. Mivel Hemingwayt nagyjából letudtuk, Daniel azt mondta, mehetünk a dohányföldekre, vagyis a szivargyárba, Vinalesbe, ahol a dolgokat, vagyis a szebb jövőt megtervezik, nagy titokban.

HUSZONNÉGY

1962. HAVANNA

Egy orosz sportdelegációt kell vinnem mulatni. Fidel szerint megbízható vagyok, de már nem tartjuk azt a fajta közeli kapcsolatot, mint régebben. A csapat atlétákból áll, és a vezetőiket az esti vacsora után elviszem mulatni. A kövér szakosztályvezető azt kéri, legyenek ott „helyes lányok”. Így jut eszembe a La Estrella bár. Igazság szerint még sosem jártam ott. Engem a tánc nem úgy érdekel, mint általában a férfiakat. Persze hogy a véremben van, de a táncosnők nem hoznak lázba. Nem mondom, hogy nem szeretek táncolni, de nincs semmi vonzó számomra abban, hogy mulatóba járjak. Ami pénzt keresek, azt félreteszem, vagy élelmiszerre költjük a családdal, és nem bárokra.

De most elviszem őket. Nem a legjobb az oroszom, de annyit tudok, hogy ne adjanak el ezen a nyelven.

A La Estrella az egyik legmenőbb, mégsem olyan híres, mint a Hotel National show-ja. Kisebb, családiasabb, meghittebb. És olcsóbb is, ami nem utolsó szempont.

Amikor elmentek az utolsó maffiózók is Kubából, nem is elmentek, hanem elmenekültek Castro haragja elől, akkor lett egy kis csend. Picike csend, nem tartott sokáig, mert Fidel rájött, hogy muszáj szórakoztatnia az embereket, ahhoz, hogy továbbra is elfogadják őt. Mert egy dolog a forradalom, meg az amerikaiak elüldözése - akkor, amikor a maffia tartott a kezében mindent, aminek a bábja Batista volt. Az elnök maga valóban csak egy báb volt, és az elüldözésével véget ért a kaszinókorszak is, pedig az amerikaiak második kaszinóvárosa Las Vegas után éveken át Havanna volt.

A mulatóban már megy a műsor, amikor a vacsora után odaérünk. Élőben játszik egy zenekar, és egy tánckar áll a színpadon, amikor odakísérnek minket a páholyunkba.

A szakosztályvezető izzad, mint a kutya, pedig nem öltönyben van. Az inge csuromvíz, az ajka vaskos, a szeme dülled, mint a malacnak.

És kire gerjedne rá, mint a show egyik legfiatalabb lányára? Egy gyönyörű, friss, izmos, csinos lányra, akinek a legszínesebb a jelmeze, és a legkevesebbet mutatja magából. De így is látjuk, hogy pici a melle, mint egy fél alma, lapos a hasa, hosszú, izmos a lába. A haja vaskos és az egyik számnál kiengedi, majdnem a fenekéig érnek a hullámos tincsei.

A szakosztályvezető az egyik számnál berohan a színpadhoz, a biztonsági őrök sem tudják, vagy talán nem is akarják megállítani.

Ahogy elkapja a lányt, letépi róla a ruhát. A közönség egyszerre hördül fel.

Nem tudom, mi történik velem, de egyszeriben ott vagyok a színpadnál, és erőnek erejével lerántom a lányról ezt az embert, és kilököm a színpadról. A többi már a biztonságiak dolga.

Hát jó, másnap nem a legjobb nekem, amikor megkapom a lecseszésemet. És akkor örüljek, hogy Fidel a „barátom”, és nem dobatott börtönbe, hanem csak három hónapra levett a delegációkról.

Amit nem is bánok.

Valériának hívják, és a világ leggyönyörűbb nője.

Egy fiatal, ártatlan lány, aki örökre elrabolja a szívemet.

De hogy mi lesz így velünk, azt nem tudom, mert nem hagyhatom, hogy a szerelmem egy mulatóban táncoljon, ugyanakkor nem tudok neki lakást varázsolni, de még normális megélhetést sem.

Éljen és pusztuljon ez a mostani Kuba, ezt kívánom.

HUSZONÖT

Éjjel a La Estrella megelevenedik előttem. Álmomban még a zenét is hallom, egy zenekar játszik, és egy fiatal nő táncol az első sorban, mögötte a tánckar. Amikor lemegy a sok visszatapsolás után a színpadról, egy férfi lép oda hozzá egy csomaggal. A nő először nem akarja elvenni a csomagot. Barna papírban van, és spárgával kötötték át, a papíron egy kanyargós, kígyót formázó jel vagy szimbólum látható feketével nyomva.

A nő végül lerakja az öltözőjében, aztán újra ott áll a színpadon. Formás a teste, ezért jönnek ide a férfiak, meg a táncáért. De ő közben nem a férfiaknak, nem magáért táncol. Hanem Kubáért.

Ziláltan ébredek ebből az álomból, és a csomag képe meg a rajta látható kígyós logó vagy szimbólum csak nem hagy nyugodni. Gyorsan pisilek, fogat mosok, még szerencse, hogy este raktam vizet a lavórba meg a poharamba, mert a zuhany pár csepp után üresen nyekereg, épp nincs víz. Nem olyan nagy dolog most, mert este le tudtam zuhanyozni. Lassan megszokom, hogy néha kimarad az áram, máskor a víz, szóval nem ijedek meg egy kis vízhiánytól. Gyorsan felkapok egy farmerszoknyát meg egy fehér pólót, kiveszek a még otthonról hozott készletemből egy csomagolt nápolyit, ez a reggelim, leveszem a töltőről a mobilomat - szerencsére éjjel feltöltődött -, elrakom a hordozható power bank töltőmet, biztos, ami biztos, és már lent is vagyok az utcán.

Daniel egy friss, langyos, cukros fánkkal vár. Ha Havanna, akkor mindig a cukros fánk illata ugrik majd be, ebben szinte biztos vagyok. Pedig olyan sokféle illata van a városnak, például tegnap a Malecónon sós tengerillatot hozott a levegő, amit sosem fogok elfelejteni.

Daniel megölel, és a csókja olyan édes, mint a fánk.

Nevetünk.

- A La Estrelláról álmodtam - újságolom. - És szerintem a nagymamádról. Meg egy csomagról. És még egy szimbólumról is.

Elmesélteti részletesen az álmomat, aztán azt kérdezi, akarom-e megnézni a La Estrellát újra. Mert amikor ott találkoztunk, szinte semmit sem láttam. Na még jó, hogy nem, éppen pánikban voltam.

Bólintok. A mulató már másodszor jelent meg álmomban. És bár nem hiszek az álmok jelentőségében, ez mégiscsak fontos lehet. Talán.

Felpattanok Daniel mögé a motorra, és megölelem a friss, dezodorillatú, izmos testét. Nehezemre esik nem szorítani, de mégsem tehetem meg, hogy előadom itt a szerelmes nőt.

A levegő megtelik a tenger sós illatával. A szívem a torkomban kalapál, ahogy érzem, hogy egyre mélyebbre jutunk Havanna múltjában, és a romos házak árnyékában újabb titkok várnak ránk.

Daniel a La Estrella bejáratánál állítja le a motorját.

- Miért maradt meg ez a mulató? Ha ez volt az ellenzék találkahelye, akkor miért nem semmisítette meg a rendszer?

- Ha ezt megsemmisítik, akkor azzal elismerik, hogy féltek és félnek az ellenzéktől. A La Estrella annak köszönheti fennmaradását, még ha romosan is, hogy a rendszer nem akarja megmutatni, mitől fél, mennyire fél - magyarázza.

Bejutunk az ajtón, és ismét ott állunk a sötétségben. Daniel megfogja a kezem.

- Gyere, megnézzük, találunk-e valamit, ami hasonlít az álmodban látottra.

- És ha nem?

- Akkor nem. Még azt sem tudom, mi lesz, ha látsz hasonlót. Azonkívül, hogy akkor az álmaid fontosak, nem hagyhatjuk őket figyelmen kívül.

Beljebb merészkedünk, a folyosó egy hatalmas terembe vezet, amelynek a végén egy színpad áll. Most üres, kihalt, mint ahogy üresek a felhasadt párnás székek is. Egy elhagyott fejdísz hever a színpadon.

- Nézd! - mutatok a színpad felé. A hangom furcsán visszhangzik a teremben.

- Mit? - kérdezi Daniel, mert még nem látja azt, amit én.

A színpad oldalán ott egy régi díszlet, vastag kartonból, amin ott tekergőzik egy kígyó. Közelebb megyek, a lépcsőn felóvakodom, és finoman letörlöm a díszletről a port.

- Nézd, itt van, amiről álmodtam - suttogom elhűlten. - Ez a kép volt az, amit álmomban láttam.

- Ez mi lehet? - lép közelebb, és ő is segít a törlésben, majd mindketten lefotózzuk a képet. Neki nincs nete, így csak én tudom továbbküldeni, és hát kinek másnak küldeném, mint apunak. Jó, ő nem ilyen kódokat szokott megfejteni, de hátha tud segíteni.

Hátralépek, hogy ő is elkészíthesse a felvételét, amikor a színpad padlója megreccsen alattam, és a pillanat törtrésze alatt bezuhanok valami sötétségbe. Kiáltok, ahogy talajt érek.

Mi ez a csapda?

Miért kellett idejönnünk?

HUSZONHAT

1962. HAVANNA

- Meg kell tenned - suttogja a fülembe Valéria. Nagyot sóhajtok.

- Ismertem őt.

- És? És? Én is ismertem, amikor elkezdtem itt táncolni, egyszer ide hozta a barátait. Külön táncoltatott engem a barátainak, és együtt tapsoltak nekem! A végén a barátai végigtapogathattak!

- Valéria, ez a személyes bosszúd lenne. Bosszút állnál azért, mert megaláztak. És ezzel egyet is értek, de…

- De?

Ahogy rám néz, ahogy ég az a szempár, amibe szerelmes vagyok, attól a szívem hevesebben ver. És azt is tudom, hogy ő sokkal inkább temperamentumos, mint én. Nem gondolja át minden szemszögből a dolgokat, csak a saját szemszögét ismeri. Ami önmagát illetően szerencse, de másokra nézve nem annyira az.

Talán éppen ezért imádom ennyire. Mert képes elköteleződni egy eszme mellett, egy ember mellett, és nem változtatja meg az elveit.

- Nem fogok megölni egy embert - súgom a fülébe. - Nem vagyok gyilkos!

- Akkor bűnös leszel, ezt akarod? - tol el magától. - Ez az egy lehetőségünk van, és egy egész nép kívánja ezt! Angel, majdnem te vezetted a forradalmat! - emlékeztet arra, amit szeretnék elfelejteni. Igen, majdnem. De én másfelé vittem volna a dolgokat, és nem a nagy Amerika-ellenesség lett volna a fő célom. Az igen, hogy a maffia hatalmát megtörjem, és magukat a maffiózókat elüldözzük Kubából, Batistával együtt. De az, hogy a népet bezárjam, és Amerikától elzárjam, a megélhetéstől elzárjam, na azt nem. Mégsem fogom megölni azt az embert, akit egykor ismertem, és egy ügyért együtt kezdtünk harcolni.

- Ezt oda kell adnod a szakácsnak! - adja a kezembe a fiolát a gyógyszerrel. - Nem tehetsz másképp, Angel, ha szereted Kubát, és meg akarod menteni egy őrülttől!

Valéria az én jobbik vagy rosszabbik énem. Ebben a pillanatban a rosszabbiknak érzem. Minden kívánságát át tudja rajtam futtatni. Mindent, ami fontos.

De ezt mégsem.

A szakácsnak oda is adom a fiolát.

Csakhogy fájdalomcsillapító van benne.

A méreg pedig megy a tengerbe.

Nem biztos, hogy jó döntés volt, nem vagyok biztos benne, hogy így kellett tennem, de nem vagyok képes arra, amire Valéria kért.

Hiába ő a szerelmem, nem tudok olyasmit megtenni, ami ellenkezik az elveimmel. Túl puha vagyok. Vagy puhány. Igen, akár mindkettő.

Én indítottam el ezt a valóban földalatti mozgalmat, összegyűjtve mindent, ami lehetséges, és ott álltam az álmok kapujában. Ha Fidel nincs, akkor a hadserege is megzavarodik, összeomlik, átáll.

De én nem vagyok képes valakivel végezni, aki egykor majdnem a barátom volt.

Igaz, akkor sem lettem volna képes rá, ha nem álltunk volna közel egymáshoz korábban.

Valéria, amint megtudja, hogy megvolt a vacsora, és Fidel életben van azóta is, kérdőre von: - Mit tettél? Miért nem tetted meg, amit egy egész nép várt?

- Megtettem - felelem. Mert hát mégiscsak adtam valamit a szakácsnak. - Én odaadtam.

- És?

- Lehet, hogy előkóstolta valaki. Talán az halt bele.

De persze Valéria hetekig tartó alapos munkával kinyomoztatja, hogy senki sem halt bele egyik vacsorába sem, amit Fidel adott valamilyen kommunista ország vezetőinek, úgyhogy attól kezdve nem hagyja, hogy megcsókoljam.

Sőt, azonkívül, hogy az adatokat együtt dolgozzuk fel a könyvbe, gyakorlatilag semmit se hagy nekem.

A cégnél, ahol dolgozom jogászként, azt mondják, meg kell tanulnom jól oroszul és magyarul, mert hamarosan szükség lesz arra, hogy elutazzak Fidel érdekében. Azon csodálkozom, hogy Fidel, azonkívül, hogy egy időre bebörtönzött, miért hagyja, hogy dolgozzak. Igaz, éhbérért, igaz, állami cégnél.

Hiszen sejtheti, hogy nem változtam meg. Még ha nem is tudja biztosan, hogy az ellenállást vezetem, amennyiben vezetésnek tekinthető, hogy összehoztam a mi szervezetünket, akkor is veszélyes lehetek rá nézve. Talán ezért akar eltávolítani, külföldre küldeni, és nem újra börtönbe vetni vagy kidobni az állásomból? Hogy odakintről ne legyek veszélyes rá nézve?

Valéria engesztelhetetlen.

Hiába vallom be, mit tettem, nem bocsát meg.

Szerinte ez volt az egyetlen lehetőségünk, és mivel nem éltünk vele - így mondja, többes számban -, most akár évekig, évtizedekig nem lesz változás Kubában. És amit mi tehetünk most, az már tényleg csak annyi, hogy gyűjtjük az adatokat az utókornak.

Bűntudatom van, hogy elszúrtam.

De azt is tudom, hogy így nyugodtabb a lelkem.

A saját lelkiismeretemet választottam a nép lelkiismerete helyett.

Nem tudom, hogyan tovább.

HUSZONHÉT

Annyira sötét van, hogy a saját kezemet sem látom.

Egy nagy robajt hallok, a frász jön rám, amikor megérzem Daniel kezét a testemen.

- Jézusom, utánam ugrottál? - kérdezem. - Azt sem tudom, hogy lehet kimenni innen.

- Vedd elő a mobilod, csináljunk fényt!

Jó ég, na erre pont nem gondoltam. Bekapcsolom az elemlámpát a telefonomon, és elkezdem mozgatni. Daniel hasonlóan tesz a sajátjával.

- Ez valami titkos alagút - állapítja meg. Valami zörejt hallunk, felsikítok, ő a zaj forrása felé fordítja a fényt. - Csak egy patkány - nyugtatgat, de hát engem kitört már a frász az egésztől. Patkány, titkos alagút, pókok, pókhálók, kubai politika… Nekem ez irtóra sok. Szeretnék inkább otthon lenni, egymagam, és dolgozni, álmodozni arról, hogy majd jön egy férfi… aki éppen itt van, és megsimogatja a vállam.

- Hová vezethet? - kérdezem. Óvatosan mozdulok, mert a lábamnál ott a beomlott színpad.

- Ez egy titkos ajtó - mondja Daniel, mintha csak a gondolataimban olvasna. - Visszarakjuk szépen alulról - és fel is emel valamit, majd nyögve beakasztja. Most még sötétebb minden.

- Miért raktad vissza? Most hogy fogunk kimenni?

- Nem tudom, jár-e ide mostanában még valaki, de nem kell, hogy rögtön lássa, mi történt. Ha be tudtam rakni, akkor ki is tudom venni, nem?

- Nem tudom - suttogom, és szipogni kezdek. Ez túl félelmetes. Átölel.

- Emma, szerintem ennek az alagútnak van egy másik kijárata is, nem gondolod?

- Uhh.

- Gyere, induljunk el, és nézzük meg, mit találunk!

Előttem megy, és én mögötte botorkálok. Javasolja, hogy csak ő világítson, mert akkor nem merül le egyszerre mindkét mobil. Neszek, surrogások, szerintem itt nem csak patkány van, de igyekszem fegyelmezni magam. Mindenféle fadarabok, bútordarabok között bukdácsolunk.

- De mi lehet ez? Menekülő útvonal? Hogy amikor jöttek a kormány emberei ellenőrizni, gyorsan le lehessen lépni? - érdeklődöm.

- Fogalmam sincs. Azt hittem, mindent tudok Valériától, de úgy látszik, van, amit elhallgatott előlem, vagy nem tartotta fontosnak elmondani.

Hát nem tudom. Daniel vállát fogva haladok előre, és arra gondolok, azért ez az alagút olyasmi, amiről talán érdemes tájékoztatni a másikat, főleg, ha megbízzuk az ország megmentésével.

Továbbmegyünk, és egyszer csak Daniel felkiált, meg is torpan.

- Mi történt? - sikítok.

- Egy ajtó, a francba! Be van zárva!

Átnyúlok a karja alatt, mert már én is látom. Egy vasajtó, a fenébe!

- Milyen zár van rajta? - kérdezem.

- Én csak egy kulcslyukat látok.

- De valami régi?

- Hát úgy fest a dolog. Vagyis… várj, ez egy modernebb zár, nézd! - világít oda a telefonjával. Mint egy Elzett-zár, olyasmit látok. Gyorsan rányomok a telefonomra, van-e netem. De természetesen nincsen, éppen Kubában találnék a föld alatt internetet?

- És be van zárva?

- Hát úgy tűnik.

- Akkor ugyanott kell kimásznunk, ahol beestem?

- Hacsak ki nem nyitjuk vagy be nem törjük ezt az ajtót.

- Hmm… várj csak. Nekem van egy kulcstartóm az apámtól kapott tolvajkulccsal. Csak poénból hordom a hátizsákomon - kezdek kotorászni a táskámon. - Szerinte ez segíthet, ha bajba kerülnék, de még sosem használtam.

Izgatottan próbálom levenni a hátizsákomról a kulcsot a karikájával, remeg a kezem, ahogy próbálkozom, de beletörik a körmöm.

- Próbáld a hátizsákkal együtt! - javasolja Daniel. - Segíthetek?

Közösen próbáljuk beilleszteni a tolvajkulcsot a zárba. Egyszer csak belecsúszik, mint a kés a vajba. Ahogy apu mutatta, finoman mozgatom, iszonyú izgi az egész. És egyszer csak elfordul!

Jesszus, sikerült!

Majdnem felugrom örömömben.

Daniel lassan, óvatosan megtolja az ajtót, hogy az teljesen kinyíljon.

A túloldalról jön egy kis fény. Vagyis az is lehet, hogy az alagút végét találtuk meg?

Halkan, lassan belépek Daniel után, aztán felsikítok.

Egy másik helyiségbe jutottunk, amelyben egy széken egy alak ül.

A nagyapám.

Egy kés áll ki a mellkasából.

HUSZONNYOLC

1962. HAVANNA

- Nem mondhatod, hogy már nem tart a szerelem! - kiált oda Eliza, amikor táncolunk. Most a saját bulinkon vagyunk, helyesebben Elizáén, aki szintén tizennyolc, és a szomszéd srácék tornatermében szoktunk illegál bulikat rendezni már évek óta, csak hétvégén, mert a srác szülei gondnokok a suliban és beengednek minket. Persze teljesen akusztikus a zene, van egy zenekarunk, akik ezzel keresnek is időnként egy kis pénzt, hogy fellépnek rendezvényeken, hasonlóan titkos körülmények között többnyire.

Itt más táncolni, azokkal vagyok, akiket megismertem, mióta Havannában lakom. Senkit sem zavar, hogy nem tanultam tovább, vagy hogy a táncommal férfiak szemének kell tetszenem. Itt nem egy táncosnő vagyok a La Estrellából - ahová egyébként továbbra is rettenetesen nehéz bejutni -, hanem a barátjuk.

- Ugyan! - legyintek. És tovább nyomom a salsát, aztán a cha-cha-chát, tudom, hogy mindenki jól táncolja itt, de nyilván én a legjobban. Ezért hát minden srác akar velem táncolni, így csak később érek vissza Elizához. A zenekar szünetet tart. Nem merünk sok lámpát felgyújtani, csak két villanykörte ég, de így a legtutibb a buli. Már megy a mojito is, Juan apja rumgyárban dolgozik, hozott egy pár üveggel, cukrunk, lime-unk meg szódánk egyébként is volt, szóval a hangulat elég magasan van.

- Na, mesélj! - jön oda a szünetben Eliza. - Mi történt a vadítóan sármos Angellel?

Röhögünk. Angel valóban a legszebb férfi, akit valaha is láttam.

- Nem tett meg valamit, amire pedig lett volna lehetősége - felelem.

- Ó. Szex?

Megint nevetünk. Aztán intek, hogy nem.

- De ne találgass, annyira durva!

- Huhh, csak nem a… - mutat a plafon felé a kezével - csak nem az van, hogy bár ki tudta volna - húzza el a nyaka előtt a kezét -, de nem tette meg?

- De igen - vágom rá. Még szerencse, hogy Eliza hasonlóan érez, mint mi. De az összeesküvésekért akkor is börtön jár, jobb esetben; a rosszabbikat most fel sem idézném.

- Ó, basszus… áruló? - néz rám szomorúan.

- Nem hiszem. Csak gyáva.

- És mi lesz veletek?

- Nem működhetünk együtt, mert túl gyáva hozzám.

- Hátha erősebb lesz valamitől, nem? Esetleg bátoríthatnád.

- Ilyen alkalom nem lesz többször - rázom meg a fejem. Az az idióta Angel, a mai napig nem tudom feldolgozni magamban, hogy megölethette volna Fidelt, de nem tette! Nem tudta megtenni! Az erkölcsei fontosabbak voltak, meg a gyávasága, mint egy tízmilliós nép sorsa! Hiába szeretem őt, hiába libatőrös az egész testem, ha csak rám néz. Hát hogyan tehetném meg azt, hogy vele leszek, hogy tegyük fel, feleségül megyek hozzá, ha ennyire gyáva, ha ennyire a saját sorsát helyezi több millió ember sorsa elé? Ez önzőség és gyávaság.

Úgy táncolok a buli további részében, mintha az életemért táncolnék.

Azt remélem, kitáncolom Angelt magamból, és soha többé nem lesz rám hatással.

Mert különben az életem egy fabatkát sem ér majd.

HUSZONKILENC

- A nagyapám! - kiáltok fel és kővé meredve állok. Lecövekeltem, Daniel mobiljának fénye a nagypapámra, a halott nagypapámra irányul.

Aki sokkal fiatalabb, mint most. Olyan fiatal, mondjuk, vagy annál is fiatalabb, mint amilyennek gyerekkoromban láttam.

Most értem meg, hogy volt egy kubai gyereke.

Egy kubai fia… Az ájulás határán vagyok.

- Ez viaszból van - szólal meg Daniel, és közelebb merészkedik a székhez. Erősen megvilágítja az alak arcát, majd megérinti a kezével. - Gyere, nincs gáz, ez egy viaszszobor.

- Brhhh - csak ennyit tudok mondani, és semmi kedvem közelebb lépni a nagyapám „fiához” vagy bárkihez is. - De mit keres itt? És miért áll ki belőle kés?

- Bosszú? - kérdezi. Közelebb lép. - A szívében van a kés, ez azt jelenti, hogy nem tud rendesen szeretni. Nem engedi a kés.

- Jézusom. Huhh. Ez a nagyapám is lehetne, ő sem tudott soha normálisan szeretni engem.

- Gyere, Emma, mennünk kell! Nem álldogálhatunk itt, mert ki tudja, hogy jutunk ki. Ez csak egy föld alatti szoba, de nem a kijárathoz vezet. Lehet, hogy vissza kell fordulnunk, hogy innen kimehessünk, nem tudom.

Óvatosan surranok el a bábu mellett. Annyira élethű, hogy igyekszem nem ránézni, még a szeme is olyan, mint a nagyapámé. A tekintete olyan kemény.

Ahogy elmegyek mellette óvatosan, a másik kezemmel nekiütközöm valaminek, és nagy zajjal leomlik az a valami.

Daniel visszalép.

- Jól vagy, minden rendben?

- Igen, de nézd! - suttogom. Egy csomó kézzel írt papírlap hever körülöttünk. - Ezek micsodák?

Leguggolunk a porba, és ott próbáljuk kisilabizálni az írást.

- Emma, ez egy másik lista!

- Lista?

- Valami olyasmi. Kik az árulók? Az árulókat sorolja fel, akik beálltak ugyan a belső ellenállásba, de vagy beépített ügynökök voltak, vagy egyszerűen elárulták az ellenzéket.

- Ó. De erre mi szükségünk? Ez már a múlt.

- Igaz. Attól még fontos lehet, például majd a történelemkönyvekben. Úgyhogy szedjük össze a dossziét, és próbáljunk meg kijutni innen mielőbb, hogy elindulhassunk Vinalesbe, dekódoljuk az összes nevet a könyvből, szóval mi készen legyünk teljesen!

Így megyünk át egy másik, alacsony helyiségbe. Vigyáznom kell, be ne verjem a fejem.

Ahogy belépünk, Daniel mondja, lemerülőben a telefonja, kezdjek világítani az enyémmel. Szerencsétlenkedem a mobilommal egy ideig, majd kigyullad a fénye. Egy raktárféleségben vagyunk, poharak, tányérok, régóta itt porosodó konyhai dolgok sorakoznak a polcokon, de a lényeg, hogy itt egy ajtó, vasajtó, ugyanolyan zárral, mint az előző, úgyhogy újra a tolvajkulcsomat keresem.

Ekkor zajt hallunk. Nem surrogást, hanem zörgést. Mintha megindultak volna utánunk. Jesszus, valaki jön mögöttünk!

Daniel megragadja a kezem, hátha benne van a tolvajkulcs. Idegességemben nem találom, pedig a hátizsákomon lóg. Daniel keze segít a keresésben, aztán átveszi a telefont, és rávilágít a hátizsákomra.

A lépések egyre közelednek.

Igyekezzünk! - ordítja bennem a saját belső hangom.

Végre megvan a kulcs, behelyezem a lyukba, megmozgatom, és nyílik!

- Siess! - súgja Daniel, mert halljuk, hogy szinte már a mi helyiségünkben van az illető, aki jön utánunk. Résnyire tárom, kiugrunk az ajtón, aztán döngve visszacsapjuk. - Rohanás! - kapja el a kezem Daniel. Futva tesszük meg az utat a motorig, amit nyilván látott az illető, aki üldöz minket.

Felpattanunk, elindulunk.

Az ám, de a második sarkon köhögni kezd a motor.

- A francba, leszívták a benzint! Itt kell hagynunk! - bosszankodik Daniel. Leugrunk a motorról, amit egy ház előtt letámaszt, aztán futunk tovább. Közben a telefonjáról elintéz még egy hívást, és rohan velem. - A térre megyünk - mutat az utca végére. - Egy barátom elvisz minket Vinalesbe.

Már a tüdőm kiköpöm, mire a térhez érünk.

Ott egy rózsaszín old timer autóból integet egy jól fésült, harmincas pasi.

- Gyertek, mert hosszú az út!

- Sietnünk kell - lihegi Daniel. - Előbb oda kell érnünk, mint ez a valaki, aki tudja, hol volt a Rejtett Társaság titkos találkozóhelye, sőt az alagutat is ismeri.

Alig kapok levegőt, ahogy beesek a kocsi hátsó, lefóliázott ülésére. Komolyan, mintha vastag fóliával lenne bevonva a hófehér ülés. Mondjuk nem csodálom. Daniel előre ül, hogy navigálja a barátját, aki előtt ilyen nyíltan beszél a titkos dolgokról. Ezek szerint ő is benne van a rendszerváltók csapatában, vagy miben.

- És hogy tetszik Kuba? - fordul hátra pár perccel később a sofőr, amikor már az autópályán robogunk.

És erre mit mondjak?

Itt találtam egy srácot, amilyet mindig is kerestem, aki kihozza belőlem azokat a dolgokat, amiket eddig senki.

Itt öltek meg egyszer majdnem, és csak egy nőcsábász dobos telefonszáma mentett meg a haláltól.

Itt láttam meg a fiatal nagyapámat holtan.

Itt keveredik össze a nyaralás egy nyomozással, és itt van az, hogy még semmit sem dolgoztam, amióta csak megérkeztem.

Itt van az is, hogy még egy normális kaját nem ettem a babon, rizsen meg valami ízetlen-fűszertelen húson és halon kívül, de örüljek, hogy legalább tudtam mit enni.

És itt van az otthon, villan be a felismerés újra.

Ijesztő ez a gondolat.

HARMINC

1962. HAVANNA

Most kellene egy kis szünetet tartani az életemben. Ehelyett újabb delegációt kapok, pedig már végzett jogász vagyok, és most afféle sportvezető lettem, vagy mi.

A legszörnyűbb, hogy minden külföldi sportdelegációt el kell vinnem a La Estrellába.

Arra a helyre, ahol boldog voltam, ahol beleszerettem egy lányba.

Valéria előlépett üzletvezető-helyettessé, és vele kell tárgyalnom, ha nagyobb csoportot tervezek hozzájuk vinni.

Úgy néz rám, olyan hidegen, mint egy rosszakarójára.

Semmi nincs már abból a lányból, aki szeretett engem, aki mellett önmagam lehettem.

Megeshet, hogy igaza van, és én vagyok a gyáva. Ő olyan bátor, hogy mellette csak gyáva lehet az ember.

És amellett, hogy üzletvezető-helyettes, ugyanúgy fellép, mint korábban. Van egy saját száma is, amikor felhív valakit a színpadra, és valamit művel vele. Általában egy férfit szokott körbetáncolni, mindenki vastapsára, kicsit bolondot, kicsit szerelmes férfit csinálva az illetőből, így az övé az igazi siker.

Kérem, ma este az oroszok kapitányát hívja ki. Kosárlabdacsapat, valami tornára érkeztek. A kapitány a legmagasabb, egy arrogáns fiú, jó lenne leszerelni, mert még másnap is én leszek a kísérőjük.

A show-t ismerem.

A lányokat ismerem.

Azt is tudom, mikor jön Valéria kis privát betétje, amikor a férfiak felhorkannak.

Már előre nézem Gizovin arcát - ő a kapitánya a csapatnak.

És megszakad a szívem, mert érzem, hogy nem tehetek semmit többé azért, hogy Valériát visszakapjam. A minden mindegy állapotában vagyok. Kubáért sem tudok mit tenni, Valériáért sem.

Kijön a színpadra, hoz egy széket. Ez új, eddig ez a kellék nem szerepelt.

Szétnéz, a lámpák most a közönséget világítják meg.

A tekintete a szemembe fúródik.

Jön, jön, jön felém, majd amikor már egészen közel ér, megfogja a kezem, és szinte elránt magával.

Szinte belém szorul a levegő, ahogy követem őt a színpadra.

Leültet a székre, táncolni kezd körülöttem, majd elővesz egy nyakkendőt, a nyakam köré tekeri, és mintha egy póráz lenne, úgy játszik vele.

Aztán egyre nehezebben kapok levegőt. Egyre inkább azt érzem, hogy ez a nyakkendő ki fogja szorítani belőlem az összes szuszt.

Vörösödik a fejem, de nem próbálok védekezni.

Ha itt kell meghalnom azért, amit tettem, illetve amit nem tettem meg, akkor megérdemlem.

Akkor ereszt el a szorítás, amikor már majdnem elájulok.

Valéria táncol, én már nem is láttam, miféle mozdulatokat adott elő, szerintem az ájulás határán lehettem.

Egy finom lökéssel irányít vissza a csapathoz.

Aztán utánam jön… de mégsem utánam.

Odamegy a csapatkapitányhoz, Gizovinhoz.

És se szó, se beszéd, megcsókolja.

Itt az idő, hogy értsek a szóból.

HARMINCEGY

Végigalszom az út egy részét, aztán Daniellel elővesszük a könyvet, hogy megfejtsük azokat a neveket, amelyeket még nem kódoltunk ki. Az autópályának nevezett országút egy idő után elfogyott alólunk, és ami helyette van, az eléggé nehezen lenne autópályának, de akár országútnak is minősíthető. Tehenet terelnek rajta, kordékat húznak, bicikliznek, de még gyalogolnak is az út szélén. Egészen elképesztő, hogy így kell megtennünk vagy kétszáz kilométert. De elég hamar belealszom az utazásba, csak időnként ébredek fel egy-egy bukkanónál. Inkább alszom, mint hogy azon gondolkodjam, hogy a fenébe kerültem bele ebbe az egész történetbe, ami inkább ijesztő, mint szórakoztató, és a francba - én mégis szuperül érzem magam benne. Hát normális vagyok?

Pálmafák között járunk, amikor egyre lassítunk. Már csak az utolsó oldal marad hátra, vagy tíz név, de most becsukjuk a könyvet. Ahová csak a szem ellát, minden zöldell, kivéve a távolban néhány sziklát. Pálma, banán nő az út szélén, és a dohány! Ezt már Daniel mutatja, hogy dohányföldek, amíg csak ellátunk, bizony, ez Vinales falu nagy kincse, a dohány. Igaz, ahogy Daniel mondja, ez is állami tulajdonba kerül, ebben a szigetországban a dohány nagy kincs, világhírű szivarok készülnek belőle, és a szivar - nemzeti kincs. Minden szivargyár állami tulajdonban van, persze az államnak kötelezően leadott kilencven százalék után a maradék tízből a földek gazdái is készíthetnek szivart, de az sosem lesz olyan jó, mint a profi szivargyárban préseltek, mert nincsenek olyan jó eszközeik.

- Kis magokról vetik a dohányt, és három hónap, mire aratásra kerülhet a sor - magyarázza Daniel. - De persze nem ezért jöttünk ide, mégis beleláthatsz majd abba, hogy hogyan készül a kubai szivar.

Közben begurulunk a falu színesre festett házikói közé. Valami hihetetlen színűek a házfalak: az élénkvörös, a hupikék, a sárga, a zöld - mind-mind elfedik, hogy valójában milyen lerobbantak ezek a kis házikók is. Viszont a festés új rajtuk, itt valószínűleg nem teszi tönkre a tenger sós párája a vakolatot, vagy pedig gyakrabban tudják átfestetni a házakat, fogalmam sincs, de nagyon tetszik. Ahogy lassítunk, már halljuk is a nyitott ablakokon keresztül a zenét. Mintha csak az utcákon szólna, de keveredik. Sokan már végezhettek a munkával, és zenélnek, van, ahol magnó - igen, magnó, 2024-ben! - szól, a lényeg, hogy dallamokon úszunk be Vinales színes házai közé.

- Ha lesz időnk, itt is körülnézhetünk - mondja Daniel, és valakinek kiinteget az ablakon. - De most, hogy Valéria is veszélyt észlelt, és a La Estrella alagsorában valaki utánunk jött…

- Nem beszélve arról, hogy leeresztették a benzinedet - egészítem ki.

- Igen, és ne felejtsük el, hogy rád lőttek az első nap. Szóval valami készül, de egyáltalán nem tudom, hogy mi az. Ha valahol, akkor a szivargyárban a saját csapatunk elmondja, amit tud. De ehhez előbb be kell regisztrálnunk téged látogatóként, csak úgy jöhetsz be, ha végignézed, ahogy a szivar készül.

- Ó, hát… oké. Úgyse láttam még ilyet.

Aztán egyik pillanatról a másikra már hallgatom egy Che Guevara-sapkát viselő kubai fickó meséjét a gyár bejáratától arról, hogy a dohányföldek magántulajdonúak, de, ahogy Daniel is mondta, a termés kilencven százalékát, a jobb minőséget, vagyis a felső szárakról szüretelt dohányleveleket be kell szolgáltatni. Ez a jó minőségű, híres kubai szivarok alapja, mint a Partagasé, a Romeo y Julietáé, vagy akár Fidel egykori kedvencéé, amit egyébként ő tett világhírűvé: a Cojibáé. Az alsóbb levelekből nem lehet ilyen jó minőségű szivart gyártani, és a termelőknek általában a legalsó szárrészekről szüretelt növény maradhat meg, tehát a technológia hiányosságai mellett a nem annyira jó dohányminőség is az oka annak, hogy a magánemberek nem tudnak olyan jó szivarokat készíteni, mint a helyi gyárak.

Persze mindenki igyekszik egy kicsit megtartani a legjobb minőségből is - kacsint a Che Guevara-sapka tulajdonosa, és ezen nem csodálkozom. Ahol minden ilyen módon ellenőrzött, ott mindig muszáj csalni az életben maradáshoz.

Végigvisz a termeken, amelyekben kubai zene mellett válogatják a dohányleveleket, a legjobbakból sodorják, tömítik a szivart, és a legvégső termekben pedig címkézik. Szigorúan számozottak a címkék, hogy ne lehessen kilopni a kész árut, de azért nincsenek illúzióim.

A végén pedig vásárolni is lehet, konvertibilis pesóért, és bár nem erre kellene a pénz - hogy mire, a tankoláson kívül, azt most pontosan nem tudom -, de veszek a nagyapámnak egy szép hosszú szivart. Igaz, még azt sem tudja, hogy itt vagyok Kubában, de majd mesélek neki.

Amikor végigmegyünk a soron, és már a kijárat felé ballaghatnánk, hirtelen mellém lép a biztonsági őr és visszaterel. Keresem Danielt, de nincs mellettem. Egyet tudok, a könyv biztonságban van a hátizsákomban.

Az őr egy belső ajtóhoz vezet, amit a kulcsával kinyit előttem. A pillanat törtrésze alatt bent vagyok.

- Hahó, Emma! - Raúl fogad a túloldalon. - Daniel is itt van. Bemutatom neked néhány segítőnket, mindegyikük a mozgalmunk szíve-lelke. Négy férfi és egy nő bólint felém. - Most ebédszünetük van, gyorsnak kell lennünk.

- Te is itt dolgozol? - meredek rá.

- Én minőségi ellenőr vagyok több szivargyárban, és most idejöttem néhány napra.

- Ó - bólintok.

- Emma, Daniel mondta, nálad van a könyv.

- Igen - sóhajtok. Most jelenik meg Daniel is a háttérben, a kezében tart egy dossziét, amit a La Estrella pincéjében találtunk. - De attól tartunk, valaki a nyomunkban volt Havannában.

- Mindig a nyomunkban van valaki - közli Raúl, és a többiek helyeslően bólogatnak. A nő és az egyik srác kifejezetten fiatalok, talán húsz körüliek, a másik három férfi sem több harmincnál. - Ezzel meg kell tanulni együtt élni. Ezt az országot annak idején besúgók országává változtatták, és még mindig a vérükben van azoknak, akik ennek a rendszernek a kegyeltjei. Ezzel csak azt akarom mondani, hogy bár a többség változást akar, vannak, igaz, kevesen, akik mindent megtennének azért, hogy maradjanak a régiben a dolgok. De ha mi cselekszünk, akkor nem lesztek, nem leszünk veszélyben.

- Nem volt időnk a könyvben szereplő összes név dekódolására - mondja Daniel. - De most, hogy Emma elhozta, gyorsan megcsináljuk, nektek pedig odaadom ezeket a jegyzeteket, amelyek a régi besúgók nevét rejtik, hátha jutunk valamire, amíg ti is ráértek.

A levegő édes, füstös, mintha régebben sokat szivaroztak volna itt. Valószínűleg így is volt, de mára, gondolom, füstérzékelők lehetnek a gyárban. A fiatalokból nem is nézem már ki, hogy szenvedélyből szivaroznak, inkább csak egy-egy ünnepen.

Daniellel egymás mellett ülünk, és az elkészített kódfejtő cédula segítségével nekiesünk ismét a neveknek. Nem sok van hátra, csak az a pár név, amire a kocsiban már nem jutott időnk.

Az utolsók között szerepel Valéria neve, és mint a jövő: Danielé! Azt hiszem, itt könnyebbül meg igazán. Eddig halálra izgatta magát szerintem, csak nem mutatta - mi van, ha nem szerepel Kuba jövőjének alakítói között?

- De hát ez csak egy jóslat - súgja, mégis mosolyog. Nem akarja, hogy a többiek észrevegyék, milyen jókedvű lett.

- Folytassuk! - súgom vissza.

Még egy név, és két leszármazottja neve. Aztán a végére már csak egyetlen név maradt.

Nem mondanám, hogy nem vagyok csalódott, de biztos vagyok benne, hogy a nagyapám az utolsó, és engem lehagyott az, aki írta a könyvet, mert hiszen nem is vagyok papíron kubai. Meg hát egyébként sem, nem igaz?

Az utolsó név azonban nem a nagyapámé.

Hanem az enyém.

Emma Tihanyi.

Ez kétségtelenül én vagyok.

Meghökkenve meredek magam elé.

HARMINCKETTŐ

1962. HAVANNA

Meg akartam büntetni őt. Nem büntettem meg még soha senkit, és nem is terveztem ilyesmit, legfeljebb ez ellen a buta rendszer ellen, ami lealacsonyít minket, a népet. De Angel teljesen kikészített pont azzal, hogy nem tudta megtenni, amire szinte az egész csalódott nép vágyik, vagy legalábbis a gondolkodóbb tömegek. Az ellenem való, a szerelmünk ellen való árulásnak vettem a dolgot. Senkivel sem tudtam ezt megbeszélni. Annyira titkos volt, helyesebben lett volna a megbízatás, hogy nyilvánvalóan, a saját érdekemben sem mondhattam volna el senkinek, így, hiába lett néhány barátnőm a klubban, és még olyanok is, akik egy követ fújnak velem, legfeljebb a szerelmi csalódásról beszélhettem volna velük. De arról szót sem ejtek.

Amilyen heves volt a szerelmünk Angellel, olyan gyorsan lett vége.

Attól tartok, kiábrándult belőlem. Én pedig dühös vagyok rá.

Van tartásom, nem fogok beszélgetést kezdeményezni vele.

Azzal az orosz kosaras sráccal véletlenül alakult úgy a dolog, hogy megcsókoltam. Esküszöm, nem szoktam ilyet tenni. De ahogy ránéztem Angelre, minden haragom összegyűlt. A harag, a szerelem, a vágy…

És megcsókoltam azt a nyakigláb csapatkapitányt.

Esküszöm, semmit sem éreztem iránta.

Két héttel később tudtam meg, hogy Angel elment, és nem jön vissza.

A szívemből tépett ki egy darabot ezzel a döntésével.

A lányok, akik tudták, mi volt köztünk, mondták, milyen szerencsés Angel, hogy ezt megtehette, és milyen szemétség tőle, hogy itt hagyott.

Hát igen.

Ha egyetlen szóval is említi, hogy elvinne… igaz, papírjaim nem voltak, de talán tudtam volna szerezni.

Csakhogy Angel nem akart magával vinni, mert ő már nem szeretett. Nemcsak a mozgalmunkat árulta el azzal, hogy nem tette meg, amit tennie kellett volna, hanem engem is, azzal, hogy el sem köszönt, és örökre elhagyott.

Az orosz kosárlabdázók a zárórendezvényük után eljönnek újra a La Estrellába.

A hórihorgas csapatkapitány többször odaint nekem, várakozón és vágyakozón.

A végén odatáncolok mellé, és megcsókolom.

Többé nem megy vissza a nagy Szovjetunióba, hanem marad velem Kubában.

HARMINCHÁROM

- Emma! - fogja meg a vállam finoman Daniel. Miután nem reagálok, erősebben kezdi rázni. - Emma, figyelj már! Rajta vagy a listán, és ráadásul a legvégén - suttogja. - Ez, mivel a nagyanyám és utánam vagy, szerintem egy fordított lista.

- És az mit jelent? - súgom vissza. A többiek a dossziéban talált régi papírokat nézegetik, írogatnak, látszólag nem foglalkoznak semmi mással, csak a nevek érdeklik őket.

- Arra gondolok, hogy nagyon sokat jelent. Nagyon-nagyon sokat!

- Jézusom. Lehetne, hogy ne kelljen hozzád is egy kódfejtő segédlet? - súgom a fülébe. A testemről ömlik az izzadság, a szívem a torkomban kalapál. Mindenre számítottam, csak erre nem. Hogy rajta vagyok Kuba megmentőinek listáján, ráadásul Daniel szerint előkelő helyen.

- Azt jelenti, hogy neked lesz a legnagyobb szereped Kuba újjáépítésében, megújításában!

- Daniel, te viccelsz.

- John nem véletlenül adta neked a könyvet. Bárki másra is rábízhatta volna, nem? - kérdezi halkan.

- Oké, de honnan tudhatta, hogy a nagyapám kubai? Ráadásul nincs is rajta a listán, ne viccelj már!

- Akkor miért nem hagyta annál a Mariánál, akiről meséltél? A kubai lánynál?

- Talán mert jobban tetszettem neki - nevetem el magam. - Talán azért hívott el a bárba, mert valóban táncolni akart egy olyan lánnyal, aki tetszik neki!

- Igen. Igen, ez nagyon romantikus lenne így, belátom - támasztja a fejét az öklére az asztalon, ahogy összebújva suttogunk. - Csakhogy, Emma, Johnt megölték amiatt a könyv miatt, amit neked adott, hogy hozd ki Havannába, szóval ne legyenek illúzióid. Gyönyörű vagy, de szándékosan ment oda hozzád, tudta, hogy veszélyben van, és a könyvet biztonságban akarta tudni.

- Ki a fene írta ezt a könyvet?

- Azt nem tudom, de azt igen, hogy messze földön legendás ez az írás. Vagyis mindenki, akinek egy kis köze is van Kubához, ezt keresi. Mindenki, aki változtatni akar, és mindenki más is, aki nem akar változtatni, és nem szeretné, ha ez a könyv az ellenállók kezére kerülne.

- Ó, basszus! De hát mit tudnék én tenni Kubáért? Most mondd meg - hajtom le a fejem. Tényleg egészen elképesztő ez az egész. - És a nagyapám miért nem szerepel benne, hát állítólag ő alakította meg ezt a Rejtett Társaságot annak idején, nem?

- Nem tudom, Emma. Fogalmam sincs. Talán azért, mert elhagyta Kubát.

- Daniel, én pedig nem is jártam mostanáig itt! Most vagyok először Kubában, szóval szerintem ez teljesen lehetetlen. Ez az egész, úgy értem.

Vége az ebédszünetnek. Raúl és a többiek elindulnak. Raúl még odalép hozzánk:

- Találtatok valamit?

- Hát csak annyit, hogy Emma is benne van a körben.

- Ó, ez nagy szerencse! - feleli. - A munkaidő lejárta után elviszlek titeket itt egy helyre. Ma este, bármi történjen is, mulatni fogunk!

Elmosolyodom. Ez Kuba. Itt akár rózsaszín lovak is hullhatnak az égből, lehet éhínség vagy áramszünet, mulatni nem felejtenek el az itteniek.

A többiek felmennek, mi ott maradunk a kis titkos szobában.

- Nézzük meg az iratokat mi is - javaslom.

- Rendben.

- Azért elég hosszú az árulók listája, nem gondolod? - emelem meg a paksamétát.

- Van benne más is. Leírások, hogy mikor, hol buktatták le magukat az illetők.

- De erre mi a fene szükség van? - fakadok ki. - Mert azt még elhiszem, hogy a könyv, meg a végén azok listája, akiknek segíteniük kell vagy segíteni tudnának egy változásban, fontos. Fontos lehet most is és a későbbiekben is. De egy olyan gyűjtemény, ami a múltról szól, és azt írják le benne, hogy ki volt állami beépített ügynök a titkos ellenzékben, mondjuk, ezerkilencszázhetvenben, hát az szerintem ma már teljesen lényegtelen.

- Azért lapozgassuk egy kicsit, ki tudja, nekünk mindent látnunk kell, mert ezek szerint tényleg ránk épül majd a megújulás - mondja olyan határozottan, hogy még csak ellenkezni sem tudok. A dossziéból por száll, ahogy ledobja az asztalra.

- Hé, óvatosan, hát megsérül ez a könyv, ami a titkos kincs Kuba jövőjét illetően - nevetek, de félig-meddig igaznak gondolom, amit mondok. Még ha egy óriási, hihetetlen történetbe csöppentem is bele pár nappal ezelőtt.

Elkezdjük nézegetni, olvasni a kézzel írt szövegeket. Nevek, alattuk, hogy hogyan árulták el a társaikat. Hová kerültek, milyen kinevezést kaptak, hol laktak. Egy komplett ügynöklista, rémes és nem mondom, hogy nem izgalmas. Egy olyan kortörténeti dokumentum, amelyre egy Kuba szakos történész megnyalná mind a tíz ujját. Vagy talán ölni is képes lenne miatta.

Belemélyedünk a lapokba, de gyorsan haladunk. Nekünk ezt nem kell kijegyzetelnünk.

Az utolsó előtti laphoz érünk.

Egyetlen név szerepel rajta, mindenféle további leírás nélkül. Egy név.

Angel Fernandez Reno.

A nagyapám.

Ájulás környékez.

- De hát… - kezdem, és érzem, hogy könny tolul a szemembe. - De hát azt mondta, hogy…

- Ó, ne viccelj, ezt most szépen elrakjuk - fogja, és összehajtja a papírt, aztán bedugja a nadrágzsebébe.

- De hát… Kuba történelme, és…

- Oké, ezt majd később megbeszéljük. Most nézzük, mi van még, mert kezdek rosszat sejteni.

Az jár a fejemben, hogy azonnal fel kell hívnom a nagyapámat. Vagy a nagyanyámat, hogy adja ide a nagyapámat. Tudnom kell, mit tett és miért tette.

De Daniel nem hagyja, hogy ezen meditáljak. Megütögeti a karomat, haladjunk.

Az utolsó laphoz érünk.

Rajta szintén egyetlen név.

Raúl Hernandez Ignacio.

Daniel arca elsápad, nem is fehér, hanem zöld lesz. Fogja a papírt, összehajtja, és berakja ezt is a nadrágzsebébe.

- Azt hiszem, Emma, elég nagy szarban vagyunk - suttogja. - Raúl most az ellenállás vezetője, és közben beépített ember…

- De kicsoda ez a Raúl? - fakadok ki. Mert persze találkoztam vele többször, csakhogy semmit sem tudok róla. - Hogy lett ő a vezető?

- Hát nem tudod? - bámul rám. - Annak idején az ő apja volt a nagyapád legjobb barátja. Juan Ignacio és Angel Reno a legjobb barátok voltak, ezt minden kubai tudja. Már akkor is vágtam ezt, amikor még fogalmam sem volt róla, hogy te Reno unokája vagy.

- Ó. És ez mi a fenét jelent?

- Sok mindent, de most elsősorban azt, hogy rohadt nagy veszélyben vagyunk - megölel, és meg is csókol, aztán a fülembe súgja. - Hallod, jönnek. Remélem, nem találták meg ezeket az oldalakat, még nem tartottak ott.

- Ó, a fenébe… - suttogom.

- Oké, viselkedj úgy, mint aki nem tud semmiről. Majd azt mondjuk, hogy a papírokba csak belelapoztunk, mert nem volt rá időnk, meg amúgy sem vinne előre, ha régi dolgokról olvasnánk. Talán elhiszi Raúl.

- De ez most mit jelent? Az ellenzék szempontjából mit jelent, Daniel?

- Hát, hogy elég nagy szarban vagyunk. Meg kell buktatnunk Raúlt, de ez nagyon nem fog békésen menni. Szóval… nem tudom. Hadd gondolkodjam. Valériát meg kell találnunk, és beszélnünk kell vele. Ő is közeli barátja volt Juannak, vagy ismerte, szóval talán tudja, mitévők legyünk. És azt sem tudjuk, van-e még beépített ember a Rejtett Társaságban… ezek után.

- És addig?

- Addig elmegyünk este Raúlékkal bulizni, és igyekszünk úgy tenni, mintha semmi sem történt volna.

Hű, ez szép. És már halljuk is, hogy a folyosón lépések közelednek. Újra szünetet kaptak a dolgozók a szivargyárban.

HARMINCNÉGY

1963. HAVANNA

Igornak hívják a vőlegényemet. Két hete kérte meg a kezem, de igazából már rég tudjuk, hogy össze fogunk házasodni. Máskülönben nem is maradhatna itt, márpedig nemcsak szerelmes belém, hanem Kubát igazi paradicsomnak tartja. Na ja, Moszkvához képest! Bár sosem jártam Moszkvában, de hallottam róla ezt-azt, és mondanom sem kell, csak az állami propaganda sugallja, hogy milyen klassz hely, egyébként minden más forrás szerint borzasztó, és menekülnének az emberek, ha lenne hová, és ha szabadon elhagyhatnák a Szovjetuniót.

Igor kedves, magas, sportos, és tényleg fülig szerelmes belém. Vigyáz rám, szinte már a testőröm.

Mindenkit elhajt mellőlem, akire csak egy kicsit is gyanakszik, vagy akit jóképűnek talál, ami azért fura, mert én valójában hűséges típus vagyok. És Angel eltűnésekor megfogadtam, nem várok a sohára. Nem várok vissza valakit, akinek annyit sem értem, hogy elköszönjön tőlem. És nem, ne mondja nekem Juan meg a barátai, hogy Angelnek összetörtem a szívét. Ugyan már, ha összetörtem volna a szívét, akkor nem így viselkedik. Hűvösen, nem teperve, hogy visszaszerezzen, hanem inkább beajánlja nekem Igort, aztán pedig elhagyja a szülőhazáját. Áruló lett!

Akkor, amikor ez megtörtént, elhatároztam, hogy bármit tesz is velem, bárhogyan is akar egyszer visszatérni, nem fogom megengedni neki. Na de, ez nem is történt meg, immár lassan egy év is eltelt, és még csak hírt sem kaptam róla.

Tehát Igornak semmi oka a féltékenységre.

Mondhatnám, hogy Igor az esetem, de valójában nem teljesen. Főleg azért nem, mert úgy őriz, mint egy foglyot. A lányok szerint ez nagyon klassz dolog. De én nem vagyok hűtlen, és megőrülök ettől a szoros követéstől. Hát nem a kosárlabdapályán vagyunk, az ég szerelmére!

De most megkérte a kezem, és az esküvő napját is kitűztük.

Hogy jól döntöttem-e?

Hát vegyük úgy, hogy igen. Mivel nem vagyok szerelmes, legalább képes voltam hideg fejjel döntést hozni, és Igor jó férjem lesz. Ráadásul elismerik itt, Kubában, hiszen válogatott szovjet kosaras volt, és most a kubai bajnokságban is vezető szerepe van. A legmenőbb havannai csapat igazolta le, szóval, mi bajunk lehet ebből az egészből?

Sok, igen, sok.

De akkor ezt még nem tudom.

Az esküvőt a tengerparton tartjuk.

- Ugye, még nem volt esküvőd? - kérdezi viccesen az előkészületek során.

- Dehogy volt, mindig viccelsz! - felelem, és nevetek.

Igencsak keserédes ez a nevetés.

Angellel, talán viccből, talán komolyan összeadott minket egy santera, vagyis egy helyi kubai papnő.

Azt mondják, amit a santera összeköt, azt nem oldja fel se ember, se isten.

Hát így jártunk. De ettől még férjhez tudok menni Igorhoz. A santerával hármasban voltunk, szintén a tengerparton, tehát erről senki sem tud hármunkon kívül.

Ha mélyen magamba nézek, azt mondom, ez egy nagyon-nagyon rossz előjel.

De ha csak felszínes vagyok, és szeretnék az maradni, akkor azt mondom: amiről csak én tudok, az a saját titkom, vagyis mi bajunk lehet ebből az esküvőből?

Na ugye, hogy semmi.

HARMINCÖT

Vinales csodás színes házai között sokkal nagyobb az élet, mint azt egy vidéki kubai faluról gondolnám. De az is igaz, hogy nemcsak én vagyok itt turista: az amerikai és a kanadai angol lépten-nyomon felbukkan, de német szót hallani sem ritkaság. Magyarokat nem hallottam, de meggyőződésem, ha itt töltenék egy hetet, akkor honfitársaimmal is összefutnék.

Ha.

Ha csak egy sima nyaraláson lennék, és nem éppen az imént szembesültem volna azzal, hogy a nagyapám áruló, hogy a kubai ellenzék vezetője áruló, és hogy nekem szerepem lehet Kuba újbóli felvirágoztatásában. Nekem, aki egyszerű filmforgatókönyv-fordító vagyok! Igaz, az elmúlt egy-két hétben csupa olyasmi történt velem, ami, hogy úgy mondjam, nehezen fér bele az „átlagosba”. Kezdve Johnnal, a lelövésével, aztán a csomag… Ami a legszebb az egészben, hogy itt van nekem Daniel, akiben a találkozásunk után nem mertem megbízni, de most már ő a legfőbb bizalmasom, és ő az, aki nélkül ezt, amiben éppen vagyunk, biztosan nem tudnám és nem is merném végigcsinálni. Ezer kérdés van még, és ha csak pár fontosra is választ kapok ezek közül, akkor már nem volt hiába ez az egész kubai utazás.

Most a nagy élet éppen sötétedés után kezdődik, egy kékre festett, tornácos kertes házban, a kertben fű van és pálmafák, utóbbiak törzse napelemes fényfüzérrel kivilágítva. Még csak nemrég ment le a nap, és nemrég jöttünk ki a szivargyárból. Raúl elment a motelbe, ahol ilyenkor megszáll, mi pedig a sofőrünk egyik ismerősénél fogunk aludni, néhány konvertibilis pesóért cserébe. Mivel épp nem volt víz a fürdőszobában, így egy kis nedves törlőkendős cicamosdás után átvettem egy fekete topot, fekete farmersortot, a fekete tornacipőmet, és máris készen álltam a bulira. Daniel farmerben, fehér ingben hozza az igazi macsó kubait.

Mire indulnánk, már sötét van - ahogy lemegy a nap, szinte rögtön besötétedik, mint minden olyan helyen, ami ennyire közel van az Egyenlítőhöz. A falu nem annyira sötét, mint mondjuk Havanna. Ahogy Daniel mondja, itt mindenkinek van hasznos munkája, egy kis jutalék is le-leesik, vagy turistáktól a jó kis dollár, és feketén, mint mindent, a napelemes ledes világítást is be lehet szerezni. A tengerparton a sós pára, a viharok és a szél már sok napelemet tett tönkre Daniel szerint, de itt egy kicsit védettebb a környék. Meg hát nincs is a házak tetején napelem, sokan inkább a kertben használnak kisebb világítós szerkentyűket. Mindenesetre Vinales isteni hangulatban várja az éjszakát: színes házacskák, forgatag az utcákon, kivilágított kókuszpálmák, és innen-onnan zeneszó.

A kék tornácos ház két sarokkal van odébb a szállásunknál, és Raúl már a bejáratnál vár minket egy-egy Cuba Librével. Ez Daniel kedvenc koktélja, és mint kiderül, itt nem Tukóla helyettesíti az igazit, hanem valódi Coca-Cola került a rum mellé, igaz, majdnem kiköpöm a tüdőmet az első korty után. Hát az biztos, hogy több a rum, mint a kóla, érdekes lesz ez az este.

A kertben már játszik egy zenekar, az énekesnő szűk fekete ruhában nyomat egy lassú, kissé bús latin számot, beszáll mellé a szaxofonos, a dob adja a ritmust, konga, csörgő, a fejembe szálló Cuba Libre, Daniel ölelése, és ahogy ölel, már ritmusra mozog a teste.

Salsára vált az énekesnő, a vastag copfja ritmikusan ütődik a hátához, a száján gyönyörű piros rúzs, mosolyog, idomai a testre simuló kis ruhájában a dallamra mozognak. Daniel a kezemet fogva, táncolva húz a kertben a lekövezett kis részhez, mások már a teraszon táncolnak, mi a kövön, odahúz magához, aztán elereszt, játszik velem, mint macska az egérrel, mint férfi a nővel. A lehető legjobb, amit tehetünk, hogy a zenére összesimulunk. Mambo number 5 következik, lendületes, Daniel megérint, forgok, előre-hátra lépünk, a csípőm talán már egész jól mozog, Tamás, a tánctanár büszke lehetne rám, ha látná. Ő mondta el, hogy a salsa tulajdonképpen egy „megfűszerezett mambó”, vagyis, amikor azt hiszem, hogy salsát táncolok, valójában mambózom. Ez nekem túl sokat nem jelentett, de most erre a számra, úgy érzem, megugrik a pulzusom, mintha a vérem is gyorsabban keringene a testemben, ami biztos hülyeség. Most, ahogy táncolok Daniellel, egy kicsit valóban kubai vagyok, bennem van a karibi dallam, és bennem van a ritmus is. Amikor táncolok, akkor nincs semmi gondom a világon, erre jövök rá most. Nekem olyan a salsa, mint másnak a futás vagy a relaxáció, én most semmire sem gondolok, hanem maga a tánc, a dallam, a ritmus vagyok én magam is.

Tüzes és gyors, meleg és lassú, ez vagyok, a tánccal együtt.

Ahogy vége a számnak, a zenekar egy lassúbb dalra vált, és valaki megfogja hátulról a csuklómat.

- Szabad? - kérdi spanyolul. Megfordulok.

Raúl égő fekete szemét látom. Haja hátrafésülve, a ráncai komorabbá teszik az arcát. Daniel bólint, mintha biztatna is. Jövök, motyogom, és máris Raúl oldalán mozdulok. Ő feljebb visz, a teraszra, lépcsőről lépcsőre táncos lépésekkel megy, én követem. Ő is fehér ingben van, az ujja felgyűrve, mintha valami munkára készülne, fekete, régimódi nadrágot visel, de elegáns az egész. Ha nem tudnám, ki ő, talán nem találnám olyan félelmetesnek, de most, hogy egy régi papírból kiderült: ő Kuba ellenzékének egyik árulója, jeges hideg rohangál végig a gerincemen.

Lassan indul a tánc, de minden egyes mozdulata mesél valamiről. Még nem értem a nyelvét, de tudom, hogy olvasnom kellene benne.

- Azt tudtad, hogy nem is salsa a neve, hanem casino? - kérdezi. Mély hangjától ismét a hideg ráz. - Az eredeti kubai salsa a casino, és történeteket mesél el.

A fejem ingatom, és a csípőm mozdítom. Félelmetes, furcsa, lassan induló tánc egy lassú számra, de a mozdulatok mégis bennem vannak. Ugyanaz, mint a salsa.

- Miféle történeteket? - kérdem hangosan, megpróbálva átkiabálva a zenét.

- Menjünk beljebb - mutat a bejáratra. Óvatosan lépek át a küszöbön. Nincsenek bútorok, csak egy bárpult rögtön az első helyiségben, ott van egy fénysor az italok felett, és egy jóképű sötét mixer keveri a koktélt. Beljebb már csak ledes fényfüzérek világítanak titokzatosan, és kevésbé süketítő a zene. Elmegyünk a bárpult előtt, érzem a rum édeskés illatát, aztán Raúl behúz egy nappaliszerű, parkettás, üres szobába, ahol csak a falakra akasztva világít néhány kis izzó. Vibrálnak, mint a karácsonyfaégők.

Szivarillat száll a levegőben, egy pár táncol, egy szivarozó férfi ül a sarokban a földön.

Raúl egészen közel lép hozzám.

- A kubai salsa az összes salsa őse - mondja hátborzongató hangon. - A casino előadta a születéstől a halálig, az összes hétköznapi problémán át mindazt, amit elő lehet adni.

Puff. Megfogja a derekam, és beállít, ahogy az argentin tangóhoz szokták beállítani a partnert. Aztán a földbe gyökerezve állunk, mert elhallgat a zene. Úgy néz rám, mint vadász az őzre. Nagyon ijesztő.

Ezek után a hallgatag másodpercek után megszólal a Guantanamera. Csodásan szól, egy kicsit dzsesszesen.

- Ez az alapja mindennek. Egy munkáshimnusz, ami valójában egy gúnyos kis dal. Tudsz róla?

- Nem.

- Nahát, spanyol szakos és nem tud róla! - rázza a fejét. - Lelépek Kubába, ott nő a pálma, szarok a világra - adja tudtomra egy szlenges fordítással, hogy szerinte nagyjából miről szól ez a dal.

- Igen, ez a híres kubai mentalitás - mondom. - Láttam én is a „szarok a világra”-stílust.

- Ugyan, ugyan, mit láttál te…

- Valóban láttam.

- Hát persze. - Hátul megfogja a farmersortom övtartóját, és miközben fordul, engem is megpörget. Aztán a végén megint egymással szemben vagyunk. - De a lényeg, hogy a kubai történetmesélő salsa, ami nem is feltétlenül volt páros tánc, elveszítette a varázsát, mert jött egy lázadóbb, erőszakosabb, társastáncos, páros táncos változata. Illetve több - mondja, és már folyamatosan táncol. Én pedig szájtátva hallgatom, mert bár jó ideje tanulok salsázni, mégsem jártam utána a történetének. - Benne van minden, érzések, érzelmek - mondja, és behúz táncolni. A zene lágyból egyre keményebb lesz, és a ritmusa is gyorsabb. Mivel az alaplépésekkel már nincs gondom, csak a csípőmre figyelek, és arra, hogy mielőbb kiszabaduljak innen.

Ki, Danielhez.

Raúl egyre gyorsabban táncol. A kora ellenére elég jó kondiban van. Aztán újra megszólal.

- Érzések, barátság. Szeretet. - Összeér a testünk, érzem az ingén, hogy nedves. - És a gyűlölet - mondja.

Megforgat, és forgat, forgat, míg a fejemben visszhangoznak ezek a szavak. Barátság. Szeretet. Gyűlölet.

Majdnem összeesem a forgás végén, vissza kell nyernem az egyensúlyomat, és mire ez megtörténik, Raúlt már nem látom sehol.

A szívem hangosan dörömböl a mellkasomban, és azt érzem, hogy menekülnöm kell, de nincs hová.

Meg kell keresnem Danielt.

HARMINCHAT

1963. HAVANNA

Igor válogatott kosárlabdázó volt a Szovjetunióban, és egy év kihagyás után a kubai válogatottba is bekerülhetett. Ez azért is jó, mert vezethetem a La Estrellát, Igornak rengeteg az edzése, és versenyekre is utazik a csapattal, főleg Dél-Amerikába.

A lányok szerint igazi álompár vagyunk: a magas, csendes férfi, és a legjobb táncos kubai nő - a legjobb táncost is ők mondták, nem én aggattam ilyen jelzőket magamra. Még azt is mondják rám, hogy gyönyörű, de ezt szándékosan nem veszem figyelembe, holott a tükörben a fellépések előtt viszonylag elégedett vagyok magammal.

De Igor nem igazán szereti, hogy fellépek.

Azért engedi a La Estrellát, mert vezetem is a mulatót, így kevesebbet táncolok, meg, ahogy ő mondja, kevesebbet „flörtölök” a vendégekkel. Már ezerszer megmondtam neki, hogy így kapják a lányok is a pénzüket, a borravalóból, hiszen a fizetés állami, és azzal semmire sem megyünk. Igaz, így se nagyon. A jegyrendszerben az a szörnyű, hogy arra vonatkozik, ami amúgy alap lenne: rizs, kenyér, némi hús, tej. Utóbbi nem nagyon van, de hát miért is lenne? Egyre kevesebb az élelmiszer. Nincs Amerika, ahonnan bejöhetne, vannak szovjet élelmiszerkonzervek, hát mit mondjak, nem a kaviárt küldik, az biztos. A kubai gazdaság nagyjából a nullával egyenlő. Hús nemigen van, a mezőgazdaság nem fejlődik, én nem tudom, mi lesz ebből a mi gyönyörű szigetünkből. Cukornád van, dohány van, kávé van. Így aztán van rum, és van zene, de ezek csak a mához elegek, a holnaphoz kevés.

Igor nem tudja, hogy nálunk van az ellenállás központja, amit még Angel és Juan épített fel, egy hálózat, ami most szinte tetszhalott állapotban van.

Angelről valaki hozta a hírt, hogy Magyarországra került, istenem, azt se tudom, az hol van, de hogy mit csinál, kivel él, arról semmit sem tudok. Na nem mintha akarnék! Angel minden szempontból elárult.

És most nélküle kell megoldanom a dolgaimat, a hazánk dolgait, mert hogy ezt az országot fel kell szabadítanunk, annál nagyobb cél nem lehet.

- Kérem a következőt! - dugja ki a fejét az ajtón egy unott arcú nő. Felpattanok. Nem tudom, mi vár rám odabent, de nincs más választásom.

- Én vagyok - mondom, és már bent is vagyok a rendelőben. Az orvos keresztrejtvényt fejt, pocakos, és közömbösen néz rám. A lányok mégis őt ajánlották. Diszkrét, nem drága, és tudja a dolgát. Bemutatkozom.

- Na, meséljen.

- Nem akarom megtartani - suttogom.

- De hát férjnél van!

- Igen. - A lányok mondták, hogy furcsállani fogja, mert azt megérti, amikor egyedülálló, fiatal nők jönnek abortuszra, de hogy egy férjezett nő?

- És miért? Bántja a férje?

- …

- Na. Mondja csak - áll fel, és elkezdi a műszereket összeszedegetni. A hideg ráz a fémes hangtól. - Mikor menstruált utoljára? Meg fogom vizsgálni. De addig is válaszoljon.

- Mert… mert nem vagyok szerelmes belé.

- Hahhahha - kacag erőltetetten a kövér orvos. - És ez most mire érv? Csak nem ezért nem tartja meg a gyereket?

- Én… én…

- Ugyan már! Maga egészséges tizenkilenc éves, felnőtt nő. Miért nem akarja megtartani a gyermekét?

- A férjem… nem akar gyereket - hazudom. - Elválik, ha megtartom.

- Elválik? - mereszti nagyra a szemét. - Aztán miért? Egy ilyen mutatós nőtől elválni?

- …

- Na, tényleg nem értem.

Elveszem a vattát, amit ad, hogy törüljem meg a szemem. Bele is fújom az orrom; rám ragad a vastag, fullasztó vatta. Olyan érzés, mint amilyenben magamat érzem. Fullasztó az egész.

- Igen, elválik, és nekem végem a családban is, külföldi a férjem, ő tart el mindenkit, és…

- Lazítsa el magát. Dőljön hátra teljesen - utasít, és a következő pillanatban bent érzem magamban az ujjait. Kemény és fájdalmas a vizsgálat. - Hát ez már nagyjából tízhetes terhesség! Mikor menstruált utoljára? - kérdezi. Halkan mondom a dátumot, és magamban nyugtázom, hogy pontosak a számításai.

- És most mi lesz?

- Ha komolyan gondolta, és nem fogja megbánni, akkor elvégezzük.

- Mikor?

- Most. Nincs túl sok ideje már, így is nagy lesz a vérzés. Kap érzéstelenítést, és elbódítom egy vattával, de ne számítson tartós alvásra. Igyekszem gyors lenni, de nem lesz egy igazi fiesta, de hát ugye valamit valamiért.

Utálom ezt a dokit. Csakhogy ő ezt nagyüzemben csinálja, teljesen titokban, és még nem vérzett el utána senki, állítólag. A kemény vizsgálóasztalon fekszem, és azon gondolkodom, jól döntök-e. Egyedül döntöttem, mert Igor éppen Chilében van a csapattal, de egyrészt nem akarok gyereket, mert ebbe a rendszerbe teljesen fölösleges és kilátástalan egy gyereket szülni, mi lesz belőle? Táncosnő? És ha kiöregszik? Igen, ezek tőlem furcsa és öreges gondolatok, de én a jövőmet a politikában látom. Meg itt a bár, ha csak ki nem dobnak innen, de megtanultam, hogyan kell egy ilyet elvezetgetni.

A másik, hogy nem vagyok szerelmes Igorba.

Nem akarok tőle gyereket.

A szerelemgyerek, az még csak rendben lenne, bár a lányok szerint túl fiatal vagyok ehhez.

Szóval eldöntöttem, és kész.

Az orvos előre kéri a pénzt.

Amerikai dollárom van, amit látva elhomályosodik a szeme.

Az abortusz olyan, mint egy zavaros lázálom. Néha felriadok belőle, akkor azt mondják, lazítsak, aztán fáj nagyon, aztán újra alszom… és a végén felültetnek, az orvos és az asszisztense.

Vattát kapok a fehérneműmbe, és egy jótanácsot: ha nem akarok gyereket, akkor ne feküdjek össze a férjemmel.

A bárból két lány vár rám kint, a ház előtt. Hazabotorkálok velük, ég, sajog a hasam, a hüvelyem, mindenem.

Üres a méhem, és üres a lelkem is.

Nem tudom, hogyan tovább, de Igorral már nem akarok tovább házasságban élni.

HARMINCHÉT

Rohanok a kertbe, majdnem fellökök egy lányt, aki éppen a ház felé tart.

Danielt keresem mindenütt. Szembejön velem az egyik férfi, aki a szivargyárban is ott volt, ő is nézte a papírokat. Rám mosolyog. Kedves a mosolya, bár bajusza van, és azt én nem igazán kedvelem. Nincs erőm visszamosolyogni, mert belém hasít a kérdés: ő vajon barát vagy ellenség? Barát vagy ellenség?

Úristen, hová jutottam? Miféle dilemmáim lettek?

Daniel egy pálmafa törzsének dőlve beszélget valakivel, a kezében egy hosszú szivar.

- Jesszusom, te szivarozol? - lépek oda hozzá. Átölel.

- Egy kubai férfi természetesen szivarozik, nem? - kérdezi. A szivar füstje édeskés és kellemes, és most valahogy megnyugtatólag hat rám. - Egyébként sem kell leszívni.

- Felőlem - sóhajtom, és csak hagyom, hogy összeérjen a testünk, a mellkasunk. A közelségétől megnyugszom.

- Még egy tánc? - kérdezi. Leteszi a szivart, és odahúz a táncrészre. A zenészek egy Enrique Iglesias-számot játszanak, Súbeme la radio, tekerd fel a hangerőt, salsával kezdünk, aztán Daniel átölel, és a testével táncoltatja a testemet. Elengedem magam, és hagyom, hogy a testem kövesse a teste hullámzását. Egy szeretős-ölelős tánc latin ritmusokra. A végére a nyakam csókolja, lassan felkúszik a szája a számig.

Ott ringunk a kubai estében, a pálmafák alatt, egy kubai zenekar adja a szerelmünkhöz és a szenvedélyünkhöz az aláfestést, szivarillat száll a levegőben, aztán jön a Bailando, csupa Iglesias-világsláger, amiket itt Kubában is imádnak. Jön a salsa, már érezzük egymás ritmusát, érzem azt is, hogy már-már úgy táncolok, mint a kubai lányok, talán Kuba be is fogadna, ha nem járna valaki a nyomomban, és Raúl védene minket, nem az ellenség táborát erősítené.

- Menjünk - mondom végül Danielnek. Sehol sem látom Raúlt, és ez nyugtalanít.

Suttogunk a vinalesi utcán, mintha csókolóznánk, de valójában meg kell beszélnünk, mi a terv. Nem tudunk csak úgy elmenni innen, és főleg nem tudunk Raúl elől eltűnni.

- Szerintem vissza kellene jutnunk Havannába - mondom. Minden az ellen szól, hogy maradjunk. - Azt sem tudjuk, ő hol szállt meg…

- Nyugi. Nem fog bántani. Nem tudja, hogy tudjuk. Emlékezz vissza, a papírok a zsebemben vannak, nyugalom!

- Hátborzongató volt vele táncolni - suttogom bele a fülébe. - Ahogy nézett… biztos voltam benne, hogy tudja, hogy tudjuk.

- Ugyan, ez csak a fantáziád… Dehogy, honnan sejtené, hogy tudjuk?

- Nem érted, ő egy áruló!

- Oké. Végigcsináljuk úgy, ahogy tudjuk. Majd holnap visszamegyünk Havannába. Veszünk jegyet egy buszra, és visszazötyögünk. De most itt alszunk, semmi gond nem lesz!

- Aludj velem! - csúszik ki a számon.

Mindketten alig vártuk, hogy idáig jussunk.

Reggel hétkor a háziak kukoricalepényt tálalnak nekünk, aztán Daniel intéz egy gyűjtőtaxit, amiben még van hely. Egy Zsiguli érkezik értünk, nagyon durván néz ki, ilyeneket már gyerekkoromban se nagyon láttam. Belül barna műbőr ülések, és üvölt a rádióból a kubai zene. Az anyósülésen egy szalmakalapos turista pöffeszkedik, talán amerikai lehet, nem látunk belőle túl sokat se a beszálláskor, se a hátsó ülésről, de az biztos, hogy nem véletlenül jött Vinalesbe, nyitott ablaknál szivarozik. Minket beterít a szivarfüst, és rám jön egy köhögőgörcs, de a pasi nem dobja el a szivart. Hörögve készül az országút felé a kocsi, nem sokat remélek tőle, mert egyszer leáll még a faluban. A sofőr kiszáll, kinyitja a motorháztetőt, babrál valamit, aztán beül, ráadja a gyújtást, és a motor nagyot hörrentve beindul. Hűha, ez aztán valami. Gurulunk a szép kis házak között.

- Van valami tervünk? - kérdezem. A fél éjszakát azzal töltöttem, hogy megpróbáltam kitalálni, mi legyen. Azon gondolkoztam, felhívom a nagyapámat, de ettől két dolog is eltántorított, az egyik, és ez a nyomósabb, hogy nem volt jel a telefonomon, a másik, hogy hogyan is magyarázzam el neki pár perc alatt ezt az egészet? És van még egy harmadik is: ha össze is foglalom, mit kezd vele?

- Igen. Valóban meg kell keresnünk Valériát. Van is egy sejtésem, hogy hová ment.

- De akkor Raúl rá is veszélyes lehet?

- Hát valószínűleg igen.

Útközben halkan arról beszélgetünk, hogyan válhatott Raúl árulóvá. Daniel azt mondja, sokkal könnyebb a rendszer barátjává, sőt seggnyalójává válni, mint ellenségévé, mert utóbbi rengeteg veszélyt hordoz.

- Ha csak nyalsz felfelé, akkor valami jutalmat is kaphatsz - vonja meg a vállát. - Főleg ha ilyen helyen kémkedsz, mint a Rejtett Társaság. Ha Raúl közöttünk marad, akkor minden tervünkről előre értesülnek. Hiába jönne el a nap, amikor tenni tudunk valami komolyat, minden egyes tagot le fognak tartóztatni, aztán jöhet a kubai Gulág.

- Ne viccelj már! - kérem, de közben tudom, hogy nem is olyan elszállt a teóriája. - Azonban - jut eszembe - éppen te mondtad, hogy most már benne van az alkotmányotokban például a magántulajdonhoz való jog, és akár külföldiek is vehetnek lakást, szóval puhább a rendszer, mint régen.

- Oké, de egyetlen legális párt van, és az foggal-körömmel ragaszkodik a hatalomhoz, mint ahogy a vezetés is. Lehet, hogy puhultak a dolgok, de ez még mindig a kommunizmus eszméje, amit követnek, és még mindig csak az boldogul valahogy, aki lop, csal, vagy akinek van olyan rokona, aki külföldről pénzt küld neki! Hát próbálj venni tejet, ha csak kubai pesód van… vagy…

- Oké, értem - fogom be a kezemmel a száját. Semmi más nem hiányzik, mint hogy tényleg valami baj érjen minket a lázadó hangnem miatt épp most, amikor a papírok szerint nekünk kellene Kubát kivezetni ebből a válságból. Ami egy vicc persze, vagyis az lenne, ha nem én magam látom a nevem abban a könyvben… ráadásul a legfontosabbak között felsorolva.

- Ühüm - bólogatok. - A könyv nálunk van?

- Ott kellett hagynunk. Ha elhozzuk, akkor a Rejtett Társaság tulajdonát vesszük magunkhoz.

- És most, gondolom, Raúlnál van - bólintok.

- Le kellett volna fotóznunk - kap a fejéhez.

- Bizony ám! - felelem.

- És te most mosolyogsz?

- Hát… igen, mosolygok.

- Ez nem valami vicces.

- Nem, de tudod, nem mindenki felejtette el lefotózni az oldalakat.

- Még jó, hogy neked több eszed volt, mint nekem - feleli. - A telefonodon vannak a fotók?

- Dehogyis. Nincsenek nálam.

Csak az igazat mondom, de most, hogy az utolsó mankómat kirúgták, a könyvet, amiért John az életét kockáztatta, és nem akarok nagy szavakat használni, de tulajdonképpen én is - szóval most már, amíg nem muszáj, senkinek nem árulom el, hogy a könyv lapjai Kriszti barátnőm telefonján találhatóak. Legalábbis nagyon remélem.

Havannáig alszom egyet Daniel vállán. Az éjszaka minden szempontból felkavaró volt. Daniellel aludni szuper, mégis felkavart érzelmileg, de teljesen nem tudta elterelni a gondolataimat arról, hogy Raúl áruló, és mindent tud rólunk. Nem látom, hogyan tovább. Nemhogy a kubai nagy áttörést nem fogjuk tudni megszervezni, hanem az is kétséges, hogy hazajutok-e élve Kubából valaha is.

Az a tánc Raúllal nem arról árulkodott.

HARMINCNYOLC

A taxi a Malecónon áll meg. Ahhoz képest, hogy milyen széles az út, amit egyik oldalról az éppen haragosan hullámzó tenger határol, a másikról pedig a kopott, fényüket vesztett, de így is hangulatos, jórészt egyemeletes házak, nem túl nagy a forgalom.

- Az üzemanyaghiány - rázza a fejét a sofőr. - Alig van benzin, az is aranyárban. Az isten áldja már meg a vezetőinket! - mondja kétértelműen.

Az egyik ház mellett lehúzódik, mi pedig elbúcsúzunk tőle és a mogorva utastól az első ülésen, aki csak morog valami see you-szerűt.

Daniel a kapuhoz megy, és elkezdi nyomni az egyik csengőt, remélve, hogy van áram. Az áram mostanában, ahogy mondja, jön-megy, de azért a többnapos áramszünet remélhetőleg nem fog megismétlődni. Bár Daniel inkább abban bízik, hogy igen - mert az már lázadást szülhet. A nép, a - szerinte - birka nép hallgat, tűr, kivár. Hogy mire várnak, az jó kérdés, Daniel szerint egy karizmatikus vezetőre. Hiába mondtam neki, hogy Fidelnek volt karizmája, aztán tessék. Azt felelte, lehet az ember karizmatikus, de nem diktátor és a népe ellensége egyszerre.

- Ki az? - szólal meg a kapuban egy női hang.

- Én vagyok, Valéria unokája. Daniel. Nálad van Valéria?

- Te vagy? Daniel? - a bejárat résnyire kinyílik, majd amikor felismeri Danielt, egy tipikus kubai fejkendős asszony kinyitja az ajtót. - És ez a lány?

- A menyasszonyom - feleli. Bokától tokáig vörössé válok. Vagy még feljebb is.

- Ó! Hát akkor gyertek be! Aztán mi járatban vagytok?

Nem tűnik olyan öregnek, hogy ne értette volna meg, Valériát keressük. A lakásnak olyan kellemes, régi illata van, talán dohány, jázmin, fahéj illatának keveredése, az egész ház és a lakás mintha magán viselné Kuba viharos és nem is oly vidám történetét. Az ablakok kitárva, beárad a város párás, fülledt, forró levegője, a nappali közepén egy vastag fából készült asztal, rajta papírok és egy szivardoboz.

- A nagyihoz jöttünk - feleli Daniel határozottan. A nő egyébként olyan hatvan körüli, de lehet, hogy több, és jól tartja magát. Vagy kevesebb, és rosszul, ugye, ez felfogás kérdése.

- És miből gondolod, hogy itt van? - néz ránk gyanakodva. Közben a rózsaszín hajturbánt igazgatja. Egy szál otthonkában van - tényleg! -, amin barna és piros virágminták virítanak, és egy flip-flopban. Már csak egy régi porszívó hiányzik a kezéből egy retró reklámfilmhez.

- Figyelj, Olívia, ne szórakozz velem! Az arcodon látom, hogy rejtegetsz valamit. Nekem ne füllents, kérlek. Itt van a nagyanyám, és beszélnünk kell vele. Mégpedig most!

Mintha vezényszó hangzott volna el, ebben a pillanatban a másik helyiségből léptek hallatszanak, aztán megjelenik az ajtóban egy lenyűgöző külsejű idős nő. Magas, ősz, majdnem hófehér hajú, karcsú a dereka, szűk fekete farmernadrágot és egy fehér inget visel. Lehet, hogy férfiing. Fel van hajtva az ujja, és az alja csomóra kötve a hasánál. A haja rövid, a száján vörös rúzs. Ruganyosnak, izmosnak tűnik. Hát semmi esetre sem nyolcvannak látszik, az biztos. Már ha ő Valéria. Kétségkívül extravagánsan öltözik, nem is csak a korához, hanem a többi idős vagy idősödő kubai nőhöz képest is.

- Daniel, Daniel - mondja enyhe megrovással a hangjában. - Hát nem hagytam üzenetet, hogy minden rendben van? Miért kell idevezetned az ellenséget?

- Nagyi… khm… Valéria - lép hozzá közelebb a fiú, aztán átölelik egymást. A nagyi átnéz Daniel válla fölött, engem vizsgálgat. Úgy érzem, a nagyszülői ölelés valójában arról szól, hogy engem meztelenné tegyen a szemével.

- Ő Emma, a szerelmem. Magyar-kubai, és mindent tud.

- Ó - ereszti el Danielt, és közelebb lép hozzám. - És mit kell tudnom nekem Emmáról?

- Hát… fordító vagyok, a nagyapám Kubában született, és… és én hoztam el egy könyvet Budapestről.

- A könyvet. A Könyvet! - mondja izgatottan Daniel. - John Emmának adta oda a könyvet!

- Helyes, és itt van nálatok?

- Raúl elvette. A csoportnál van. Vagy Raúlnál.

- Hm.

- Nagyi, sajnos van egy rossz hírünk.

- Igen?

- Raúl áruló. - Valéria rezzenéstelen szemmel néz minket. - Igen, áruló. Találtunk erre nézve is dokumentumokat és el is raktam a zsebembe. Régi papírok voltak. Nézd! - nyúl be a zsebébe. Két papírt húz ki belőle, az egyiket kisimítja és odaadja Valériának. - Ezeken a papírlapokon az árulók szerepeltek, mindenféle esetleírással. Elhoztuk ezt, meg amin Emma nagyapjának neve olvasható.

- Micsoda, Emma nagyapja áruló? - mered rám félelmetesen Valéria. Legalábbis számomra igencsak félelmetes most ez a tekintet.

- A dokumentum szerint igen.

- Ó, és ki ő? Hátha ismertem - masszírozgatja a homlokát, majd eszébe jut valami. - Ezek szerint Emma is lehet beépített ember, nem?

- Istenem, nagyi. Ebbe fogsz… ebbe fogunk beleőrülni. Hogy nem tudjuk pontosan, kiben bízhatunk meg, és kiben nem - fakad ki Daniel. - Az az egy viszont biztos, hogy Emmában megbízhatunk.

- Igen? És honnan tudod ilyen biztosan? - kérdezi, mintha ott sem lennék. Akár egy tárgyról beszélgetnének, nem egy emberről.

- Mert szerepel a neve a könyvben.

Óriási csend. Valéria úgy néz rám, mint aki szellemet lát. Megpróbálom állni a pillantását, de nem vagyok valami nagy mester a szemezésben, különösen, ha ilyen komolyan bámulnak rám. Aztán kivesz a dobozból egy szivart. Karcsú és rövid rudacska, nem olyan nagy és testes darab, mint amit a férfiak szívnak a bárokban, sokkal nőiesebb. Ügyesen lecsippenti a végét, tulajdonképpen a saját körmével, majd meggyújtja.

- Azt mondod…

- Igen. Méghozzá Emma neve a legutolsó a könyvben.

- A legutolsó. - Valéria most már suttog, és érdeklődve nézeget engem. Úristen, mi fog ebből kisülni! Eléggé zavarban vagyok attól, hogy nem tudom, most számomra jól vagy rosszul alakulnak a dolgok.

- Igen. Ezek szerint övé Kuba öröksége, nem, nagyi? Ő tudja kivezetni az országunkat ebből a… katyvaszból, nem?

Valéria nem válaszol, csak kifújja a füstöt, ami lassan, kacskaringós vonalban kanyarodik körénk, mintha egy láthatatlan történetet írna a levegőbe. A tekintetében ott a kétely.

- Nagyi, ne kezdd ezt! Teljesen biztosan ott állt a neve. Tihanyi Emma, érted? Ez az ő neve.

- Gratulálok. - Valéria hangja kicsit fals, nem tudom, miért. Talán mert nem ilyennek képzelte el a „megváltót? Hát nem is leszek az. Talán azért, mert nem az unokája szerepel a legutolsó oldalon? Az az igazság, hogy szívesen odaadom neki a „helyezésemet.

- Köszönöm.

- Azért nincs minden teljesen rendben - folytatja Daniel. - Mert Emma nagyapja nemhogy nem szerepel a könyvben, hanem, ahogy említettem, ott virít a neve a másik dosszié egyik papírján.

- Megnézhetem?

- Persze - nyúl be ismét a zsebébe, kihajtogatja és Valéria felé fordítja a papírt, amin a nagyapám neve olvasható.

HARMINCKILENC

1963. HAVANNA

Minden este itt vagyok, és minden este ugyanaz az érzés fog el. Amikor kilépek a színpadra, látom a fényeket, érzem a dohány, a rum és a parfüm keveredett illatát, ami nekem Havanna illata, és tudom, hogy ha csak pár percre is, de mindjárt a magamévá tehetem ezt az egész helyet. Minden porcikámba beférkőzött már a La Estrella bár fülledt, vibráló atmoszférája. A mulató tele van férfiakkal, akik úgy néznek rám, mintha én lennék a megtestesült álmuk. És egy részüknek talán az vagyok, legalábbis az a Valéria, aki a színpadon táncol.

Már csak egy tánc van hátra. Nem vagyok fáradt, attól a pillanattól kezdve nem, hogy megszólal a zene. Nekem ezek a zenék adják Havanna dallamát. Magamon érzem a közönség tekintetét, és ma este hálás közönségem van, már az előző részben is odáig voltak értem. A testem minden mozdulata harmóniában van a dallammal, a lábam pontosan úgy mozog, ahogy a ritmus diktálja, és a csípőm hullámzása mintha csak a zene lüktetésére válaszolna. A színpadon nincs helye a fáradtságnak vagy a gondolatoknak - ott én vagyok a mozgás, a zene és a vágy.

A férfi akkor lép elő, amikor a tánc végén a csípőm megáll, a karjaim pedig a levegőben maradnak, és várom a tapsot. Egy csokor vörös rózsával közelít. A virágok illatát messziről megérzem. Ahogy kezembe adja a csokrot, suttogva mond valamit, amit nem hallok teljesen, de a mosolyából tudom, hogy a szavai hízelgőek.

Aztán észreveszem Igort a sötétben, a bár egyik félhomályos sarkában. Tekintete hideg, merev.

Igor arca már azelőtt vörös az indulattól, hogy bármit is tenne. Tudom, hogy nem kellene idegeskednem, hiszen a közönségnek és az idegennek is csak azt adom, amiért idejöttek: illúziót, egy kis ízelítőt abból, amit sosem birtokolhatnak. Mégis, ahogy látom, hogy a férjem lassan, vészjósló léptekkel közeledik, már a testtartásából tudom, hogy az indulatai mélyebben gyökereznek, mint amennyit egyetlen rózsacsokor vagy egy pillantás kiválthat.

Ahogy a férfi udvarias mosollyal távozni készül, Igor megállítja. Egy pillanatra minden elcsendesedik körülöttem, és csak a feszültség marad, amely lassan, mint a fojtogató köd, kezd körülölelni minket. Igor szinte megrázza a csokrot adó férfit, mintha azzal akarná jelezni: itt nem ő az, aki ajándékokat osztogathat. Én megdermedve figyelem őket, a zene még mindig halkan szól a háttérben, de a pillanat sötétsége mindent elnyom.

- Hagyjuk ezt - mondom halkan, próbálva enyhíteni a helyzetet. - Hagyd őt békén, Igor. Ez csak egy tánc volt.

De Igor már nem tud észszerűen gondolkodni, úgy elöntötte a fos az agyát. A következő pillanatban előrelép, és mielőtt bárki felfoghatná, mi történik, meglöki a férfit, aki megbotlik, majd a térdére esik. Igor minden gyors mozdulatával azt üzeni: ez itt az ő területe, az ő nője, és senki nem veheti el tőle a dicsőséget, amit önként sosem adott volna másnak. Elkezdi szorítani a másikat a nyakán, egyre erősebben, mintha minden benne dúló feszültséget belenyomna abba a pillanatba. A férfi próbálja kiszabadítani magát, de Igor nem enged. Az egész bár figyelme ránk szegeződik, és érzem, hogy a levegő megtelik a növekvő félelemmel. Nem először fordul elő, hogy Igor elveszíti a fejét, de most a dühe olyan mélyről jön, amilyet még soha nem láttam tőle.

- Igor, engedd el! - próbálom megragadni a karját, de rám sem néz, szeme a férfiéba mélyed, mintha egyedül ők ketten léteznének ebben a bárban, vagy akár az egész városban.

A férfi érthetetlenül motyog valamit, valószínűleg békülékenyen próbál megszólalni, de Igor ezt hallani sem akarja. Egy utolsó, gyors mozdulattal lök rajta egyet, és a férfi hátratántorodik, egészen a bár szélén álló asztalokig. Az egyik székben megbotlik, elveszíti az egyensúlyát, és tompa puffanással a földre zuhan.

Az emberek a háttérben visszahőkölnek, néhányan már a kijárat felé indulnak, de a legtöbben maradnak, mint akik egy rémült és felkavart álomban bámulják az eseményeket. Igor megdermed, mintha csak most fogná fel, mit tett. Az egész olyan gyorsan történt, hogy még fel sem fogtam igazán, mi zajlik körülöttem.

A férfi nem mozdul. Csak fekszik ott, csendben, a rózsák szétszóródva körülötte és egy növekvő vértócsa a feje körül. Elszorul a torkom, és próbálok lépni, hogy odamenjek hozzá, de Igor megállít, hideg és éles tekintettel néz rám, mintha én lennék minden haragjának célpontja.

- Te… ezért nem akartál tőlem gyereket - suttogja a fogai közt. - Mert más férfiak figyelméért ácsingózol.

Most ebben a szörnyű helyzetben elbizonytalanodom: talán rájött, hogy elvetettem a gyerekét? Feltűnt neki, hogy pár hétig elhúzódtam tőle, és talán rájött?

Ezt nem tudhatom meg, most biztosan nem.

Mielőtt bármit mondhatnék, két rendőr lép a bárba, és Igorhoz mennek. Az egyikük rám néz, sajnálattal a szemében, és akkor tudatosul bennem, hogy mi következik.

Igor börtönbe kerül.

Másnap reggel, egy egyedül töltött éjszaka után - ami persze megesett már máskor is, csak olyankor Igor edzőtáborozott vagy valamilyen tornán volt - az utcák még üresek, a levegő megőrizte az éjszakai eső illatát, és a nap első fényei lassan megvilágítják Havanna kopott, fáradt színű házfalait. Nem tudok visszamenni a bárba, nem bírom elviselni a gondolatot, hogy újra abban a fülledt helyiségben legyek, ahol minden megtörtént. Kétszer is elindulok az ajtó felé, de mindkét alkalommal visszafordulok.

Leülök az ágy szélére, hogy valahogy megbirkózzam a bűntudattal, amit tegnap este óta érzek. Fel-felvillan előttem Igor arca, ahogy utoljára láttam őt a rendőrök között, megbilincselve, a másik pillanatban a férfié, aki ott feküdt a földön, élettelenül, körülötte a szétszóródott rózsák. Képtelen vagyok kiverni ezt a képet a fejemből.

Én okoztam, az én hibám, ettől a gondolattól nem tudok szabadulni. Tudtam, hogy Igor féltékeny, de azt hittem, képes vagyok irányítani az életünket, és tudom kezelni a dolgokat. És hogy majd jobb lesz: Angel lassan a múlt homályába vész, Igor pedig rájön, hogy megbízhat bennem. Hogy rájön: bár élvezem a mulatót, a táncot, de szeretni tudom őt. Az utóbbi időben csak ez a gondolat tartott életben, hogy minden táncom, minden mosolyom csak egy eszköz, egy szerep, amit játszom. És most…

Igor börtönben van. Úgy érzem, mintha engem zártak volna be. A gondolataimmal, félelmeimmel és a bűntudatommal összezárva nem lesz könnyű tovább folytatni az életemet. Nem látom a reménysugarat, hogy egy ilyen gyilkosság után, még ha nem is ez volt Igor célja, valaha is kiszabadulhat.

Nem tudom, hogyan tovább.

Az utcán lépdelek, a város lassan ébredezik, és mintha Havanna nem is lenne annak tudatában, hogy valami visszafordíthatatlan esemény történt az éjszaka. Az emberek köszönnek, egy srác fütyül utánam a biciklijéről, de minden zaj távoli, idegen, mintha nem is ebben a világban lennék. Nem szoktam reggel bemenni, a mi munkaidőnk este kezdődik és gyakran hajnalig tart. Ahogy haladok a La Estrella felé, érzem, hogy a lábam súlyos, minden lépés nehéz, mintha a múlt éjszaka súlya nyomna, az, amit tettem - vagy amit nem tettem.

Valaki rám néz, jobban megnéz, mint szoktak - bár igen, meg szoktak nézni az emberek -, és attól tartok, mindenki tudja. Mindenki tudja, hogy elvetettem a férjemtől születendő gyerekemet, és hagytam, hogy a férjem megöljön egy másik férfit, aki virágot hozott nekem. Micsoda céda, gondolják. Havanna nagyváros, de a pletykák itt gyorsabban terjednek, mint ahogy a repülők eljutnak A-ból B-be. Fürkésző tekintetek, mintha mindenki, aki mellett elmegyek az utcán, tudná, mi történt. Hogy én is bűnös vagyok.

Végül szerencsére megérkezem a bárhoz. Belépek a sötét helyiségbe, az orromat megcsapja az áporodott füstszag, valami édeskés illattal keveredve. A színpad most üres, a helyiség kong az ürességtől, de az előző éjszaka emléke itt lebeg a levegőben. Ahogy leülök egy székre, érzem, hogy Igor bármelyik pillanatban megjelenhetne az ajtóban.

El sem hiszem, hogy most már tényleg nincs itt. Azt hiszem, a szerelem, amit iránta éreztem, nem volt olyan erős - bár Angel után nem tudom, hogy lehet-e valaha is újabb szerelmem, olyan intenzív, mint az volt -, de most, hogy Igor nincs itt, hatalmas űrt hagyott maga után. Rájövök, hogy még mindig számítottam rá, még mindig ott volt bennem a lehetőség, hogy egy nap rendbe hozhatunk mindent. És ez a lehetőség most eltűnt. A bűntudatom erősebb vagy a tehetetlenség érzése, nem tudom, de csak ülök ott, a füstös félhomályban, miközben az élet csendben halad tovább. És nem tudom, mi lesz velem.

NEGYVEN

Valéria arcán először látok valódi riadalmat. Az eddig higgadt és erős nő, aki előttünk állt, most sápadt és remeg. Leereszkedik a kopott bársonyszékre, ujjai markolják a karfát, mintha attól félne, hogy bármelyik pillanatban elsodorhatja valami. Daniellel összenézünk.

- Valéria… jól vagy? - kérdezem halkan, közelebb lépve hozzá. A szemei tágra nyíltak, úgy néz rám, mintha kísértetet látna.

- Igen, jól… csak… - szinte suttog, de az arcán látszik, hogy ez nem igaz. Bármennyire próbálja megőrizni az erős, magabiztos álarcot, a papírlapon látott írás mélyen felkavarta. - Csak egy pillanat… túl sok minden…

- Túl sok minden? - kérdezi Daniel is feszülten, próbálva valamiféle magyarázatot kicsikarni belőle. - Mi történt, Valéria? Tudnunk kell. Mit láttál a papíron?

Valéria tekintete ide-oda ugrál közöttünk, mintha próbálna válaszokat keresni, mintha azt hinné, hogy viccelünk vele. De az én agyamban is cikáznak a kérdések. Az egyik különösen feszít, szinte kirobban belőlem:

- Valéria… tényleg igaz, hogy a nagyapám elárulta Kubát? - A hangom halk, de határozottan cseng, és érzem, hogy a gyomromat egy fémkesztyű markolja, amíg a feleletre várok.

Valéria nagy levegőt vesz, az ablakon túl a Malecónt pásztázza a szemével, de nem válaszol azonnal. A csend minden egyes másodperce csak növeli a feszültséget.

Végül Valéria rám néz, de csak lassan, bizonytalanul ingatja a fejét. Kitér a válasz elől, mintha egy olyan titkot tudna, amit nem képes, vagy nem akar megosztani. Ekkor egy másik kérdés csúszik ki a számon.

- Mit jelent, hogy én lehetek Kuba megmentője?

Erre a kérdésre Valéria csak bólint, de a tekintetében nincs semmi megnyugtató. Próbálom feldolgozni, amit láttam, és elfogadni, hogy attól a nagyapám még a nagyapám, bármit tett vagy tehetett is fiatalkorában Kubában.

Hirtelen dörömbölnek az ajtón. Daniel nyitja ki.

- A szomszéd vagyok - int egy sötét bőrű, ősz hajú férfi. - Olívia, rossz hírek jöttek! Hurrikán érkezik, már éjjel, talán előbb is! Azonnal készülni kell, be kell deszkázni az ablakokat. Áramszünet lesz mindjárt!

A hír mindenkit felzaklat. Daniel arca megfeszül, Valéria megdermed, de a pillanatnyi rémület után furcsa nyugalom szállja meg. Utasításokat kezd osztani, miközben az ablakhoz lép, hogy felmérje a helyzetet.

- Daniel, segíts, kérlek, hozz deszkákat! Emma, gyere velem, megnézzük, mit lehet tenni az ablakokkal - mondja Valéria, és újra visszatér az a határozott nő, akit az imént megismertem.

Ezután mindannyian feszülten dolgozunk, igyekszünk minden ablakot biztosítani, még a legapróbb réseket is lezárjuk, ahogy csak lehet. Valéria irányít minket, látszik, hogy nem először készül ilyen viharra. Még a szomszédoknak is segítünk, miközben kint már fúj a szél. Szinte folyamatos a mennydörgés, mintha jelezné, hogy a hurrikán nem vár.

Amikor a szomszéd házban az utolsó ablakot is biztonságba helyezzük, visszamegyünk Olívia lakásába, és az ajtót is bebiztosítjuk belülről. Nem tudom, van-e értelme ennek, de még sosem láttam hurrikánt, és remélem, most sem fogok. Valéria odaszól Danielnek:

- Nézz ki az utcára, nem maradt-e valaki ott, aki most esetleg veszélyben van.

Daniel bólint, és az ajtó felé indul. Kihasználom a helyzetet, és Valériához fordulok.

- Valéria… - kezdek bele óvatosan. - Kérlek, mondd el, mi az igazság. Miért változtatott meg ennyire az, amit a papíron láttál?

Egy ideig hallgat, az ujjai fáradtan simítanak végig a régi, faragott ablakkereten, majd mintha saját magának suttogna:

- Tudod, Emma, vannak dolgok, amiket az ember még önmaga elől is próbál elrejteni. Hazugságok, félelmek, csalódások, amikre úgy tekintünk, mintha nem is léteznének… és akkor bukkannak fel, amikor már réges-rég eltemettük őket.

Hallgatok, hagyom, hogy beszéljen. Tudom, hogy ezek a szavak nem könnyen törnek fel belőle, és hogy minden egyes mondattal egyre közelebb kerülök ahhoz, hogy megértsem a titkot.

- Te azt kérdezted, Emma, hogy a nagyapád… - elakad egy pillanatra, mintha a gondolataiban keresné a megfelelő szavakat. - …hogy elárulta-e Kubát. - A szemében megjelenik valami fájdalmas, valami sötét, amit még nem láttam. - Tudod, egy nemzet elárulása néha egészen mást jelent, mint amit mi gondolunk róla.

- De… - kezdek bele, ám megállít egy finom kézmozdulattal.

- Talán sohasem fogsz biztos választ kapni erre, Emma. Néha a történelem is csak egy történet, amit azok írnak, akik megélték. És néha azok, akik megéltek valamit, nem a teljes igazságot mesélik el. Vagy nem látják az igazság minden arcát.

Ahogy ezt mondja, érzem, hogy a válasz ott van a szavai mögött, de nem akarom elfogadni. Elhinni.

De hát fontos ez most? Fontos ez most nekem, a hurrikán előtt percekkel vagy órákkal, hogy a nagyapám ötven vagy hatvan évvel ezelőtt elárult-e valakit vagy valamit a szülőhazájában? És igen, a racionális válasz csakis a nem lehet. De érzelmi válaszom is van. Mégpedig az, hogy: igen. Igen, fontos. Micsoda hülyeség! Miért is fontos?

A másik kérdésemre adott „válasza”, az a bólintás, amit korábban kaptam, most ismét eszembe jut. Valéria valóban azt hiszi, hogy nekem, egy fiatal lánynak, aki talán csak véletlenül keveredett ebbe az egész történetbe, valamilyen, akár csak apró szerepe lehet Kuba jövőjében. És ez a gondolat egyszerre rémisztő és felemelő.

A csendet hirtelen Daniel hangja töri meg az ajtóból:

- Remélem, mindenki biztonságban van. Valaki volt az utcán, de mire odaértem volna, eltűnt. Mivel nagy a szél, és hordja a port, de minden mást is, nem láttam, ám valószínűleg bement az egyik házba.

Valéria bólint, láthatóan megkönnyebbülve. Odalép hozzám, és a vállamra teszi a kezét. Szavak nélkül is megértem, hogy valahol támogat és talán bízik bennem, hogy eljön az a pillanat, amikor megértem, mit kell tennem. A vihar egyre közeleg, és bár a házban most csend honol, mindannyiunkat körülvesz és behálóz valami láthatatlan feszültség, mint a vihar előtti csend.

Ahogy Daniel becsukja az ajtót, újra csend borul a szobára. Kint az ég nyilván sötét már, nem látjuk, mert az ablakokat deszkák fedik.

- Az ilyen napok a régi időket juttatják eszembe - mondja Valéria, és halványan elmosolyodik. - Tudod, Emma, volt idő, amikor azt hittem, hogy egy ilyen vihartól újrakezdhetünk mindent. Hogy mindent elmoshat, ami eddig történt, és tiszta lappal indulhatunk.

Közelebb húzódom hozzá, hátha tovább mesél. Tudom, hogy van mit mesélnie. Biztos vagyok benne. De nem faggathatom, inkább csak csendben várhatom, hogy folytassa.

- Emma… bármit is hoz ez az éjszaka, ne feledd: az élet tele van olyan pillanatokkal, amikor választanunk kell. És néha nem az a fontos, hogy vajon jó döntést hozunk-e, hanem hogy megtegyük azt a lépést, amire senki más nem lenne képes.

A szavai úgy hatnak rám, mintha egy titkos üzenetet próbálna átadni. Csakhogy én nem a kódfejtő apám vagyok! Honnan tudnám, mit akar tudatni velem valójában? Mintha azt akarná mondani, hogy valami nagyobb cél, valami elkerülhetetlen dolog vár rám, amit egyedül én tudok beteljesíteni. Súlyos bent a levegő, és mindjárt lecsap a vihar. Kint a szél már vészesen süvít, mintha egyre közelebb kerülne a hurrikán szíve. Csak remélem, hogy mindössze a szelét kapjuk, a szívét nem.

Némán ülünk, hallgatva a külső zajokat, a közeledő vihar lépéseit.

Ahogy a bedeszkázott ablakok a fizika törvényei ellenére így is rezegni kezdenek a szél erejétől, hirtelen valami megmagyarázhatatlan érzés kerít hatalmába. Mintha ez a nap egy fordulópont lenne, ami örökre megváltoztathatja az életemet.

NEGYVENEGY

1968. HAVANNA

Igor halála után egy évig nem táncoltam. Nem is tudtam volna. Mintha a testem egy része, amivel addig mozdulatokban fejeztem ki érzéseket, érzelmeket, teljesen eltompult volna. A zene mindenütt körülölelt, a La Estrellában, a város zajaiban, még az utcai árusok kiáltásaiban is, de nem hallottam meg. Csak az üres csend, ami kipárnázott, elszigetelt, és így telt el az az év, a zenétől, a tánctól távol.

Igor elkapott valamilyen fertőzést a börtönben - valami olyan betegséget, amiről senki nem beszélt, és amiről nem is kérdezhettem. Talán az évek óta omladozó cellák, talán a szegényes étrend, talán a saját haragja mérgezte meg. Nem tudom. Mielőtt ítéletet hirdettek volna, meghalt, és én egyedül maradtam. Itt maradtam a bűntudattal, a magánnyal, és azzal az egyre inkább szorító és elnémító érzéssel, hogy nemcsak őt hagytam cserben, hanem magamat is.

Nem mentem fel a színpadra, csak a mulató ügyeit intéztem.

Hiányzott Igor, és vádoltam magam. Fájt az egész, ami történt. A legjobban mégis Angel miatt fájt a szívem. Annyi éjszakát töltöttem azzal, hogy újra és újra lejátszottam a fejemben azt a pillanatot, amikor elment. Minden okom megvolt, hogy ne bocsássak meg neki - hiszen végül nem tudta megtenni, amit vállalt. Tulajdonképpen kijátszott, és hazudott is nekem. Egyszer lett volna ott a nagy lehetőség, de Angel nem tette meg, amit vállalt. Nem tette meg a szabadságért - amiért mi mindnyájan kockáztattuk az életünket. De most, amikor minden elcsendesült körülöttem, és Igort is elveszítettem, kezdtem megérteni: Angel is érző ember volt. Olyasvalaki, aki nem tudott megölni egy másik embert, még akkor sem, ha azt hittük, ellenségek vagyunk.

Érdekes. Egyik férfitól azt vártam, hogy öljön meg valakit - értem, miattunk, a népért. A másik férfitól azt vártam, hogy ne bántson senkit.

De ez már mind a múlté.

A gyászév letelte után kezdtem újra megengedni magamnak, hogy érezzek. A fájdalom ott volt, valahol mélyen, mint egy régi seb, de már nem uralta az életemet. Visszatértem táncolni is a La Estrellába, és amikor először ismét a színpadra léptem, éreztem, hogy mégiscsak az vagyok, aki mindig is voltam: táncos, aki a zenével lélegzik.

A bár megváltozott egy kicsit, de én is más lettem. Néhány fellépés után ismertem meg Rodrigót, aki mintha a semmiből bukkant volna elő. Magas, mosolygós férfi, igazi spanyol külsővel, barna bőr, sárgásbarna szem, sötét haj, sportos alkat, és úgy nézett rám, mintha én lennék a világ egyik csodája. Ő volt a Habana Libre Hotel menedzsere, és bár akkor már talán túlzottan is távolságtartóvá váltam a férfiakkal szemben, valami vonzott hozzá. Talán a könnyedsége, talán az, hogy nem volt tolakodó, csak jött és várt.

Egyik este, amikor már zárni készültünk, még mindig ott ült a bárban. A pultban számoltam a bevételt, amikor megszólított.

- Gyönyörű előadás volt, Valéria - mondta mosolyogva, és láttam, hogy tényleg komolyan gondolja. - Ritkaság, aki ennyire át tudja adni magát a zenének.

- Köszönöm, Rodrigo - feleltem egy félmosollyal. - A zene és a tánc néha az egyetlen, amim van.

Leült mellém, és egy pillanatra mindketten a bár tükrében néztük magunkat, kettőnket. Ő, a magas, határozott férfi, és én, a még talán mindig fiatal, igazi kubai lány, aki újra próbálok visszatérni a világba.

- Miért mondod ezt? - érdeklődött. - Annyi minden van benned, Valéria. Nehéz elhinni, hogy egyedül a tánc tölti ki az életedet. - Elmosolyodtam, de a mosolyom mögött ott volt az évek alatt összegyűlt fájdalom. - Tudod - érintette meg a kezem -, néha az élet új lehetőségeket kínál, pont akkor, amikor már nem is várnánk. Néha egy gyászból új kezdet születik.

- Tehát a Habana Libre menedzsere filozófus is? - kérdeztem játékosan, próbálva könnyedebbé tenni a hangulatot, de Rodrigo nem nevetett. Nézett rám, mint egy kiskutya, sárgásbarna, meleg tekintettel, amiből biztatást olvastam ki.

Azon az estén végül hosszú órákig beszélgettünk. Ő a hotelről mesélt, arról, hogyan működik egy ilyen hatalmas gépezet a város szívében, én pedig megosztottam vele egy keveset a múltamból, amennyit sírás nélkül el tudtam mondani.

A következő hetekben egyre többet találkoztunk Rodrigóval. Nem hivatalosan, hanem csak úgy, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Esténként a La Estrellában várta, hogy végezzek, vagy egy-egy délután én mentem be a Habana Libre hatalmas halljába, és csak figyeltem őt, ahogy dolgozik. Volt benne valami magával ragadó: a természetessége, ahogy a szálloda minden részlete fölött ott őrködött, és az a hihetetlen közvetlenség, ahogy az emberekhez szólt. A Habana Libre egykor, még az államosítás előtt Hilton-hotel volt, és azóta is a város vérkeringésének része. Az összes orosz meg szocialista delegáció általában ebben a hotelben szállt meg.

Egy este, amikor a bár már kiürült, Rodrigo eljött értem.

- Valéria, ha lenne kedved, elvihetnélek valahová… - kezdte bizonytalanul. Én csak felnevettem, ahogy szoktam, ha nem tudom, mit is kellene mondanom.

- És mégis hová vinnél, Rodrigo? - kérdeztem játékosan.

- Oda, ahol talán megértenéd, miért szerettem beléd - válaszolta halkan, és éreztem, hogy a szavai mélyebben érintenek, mint ahogy szerettem volna.

Aznap este elvitt egy csendes partszakaszra, ahonnan a város fényei messze voltak, egy üres részre, ahol leültünk, és a tenger hullámait hallgattuk. Rodrigo akkor ölelt meg először, és ahogy belezuhantam az ölelésébe, olyan volt, mintha minden fájdalmam végre elcsendesedne. Talán azért, mert ő nem várt semmit, nem akart megváltoztatni. Csak ott volt, és egyszerűen szeretett.

Idővel már nem tudtam elképzelni az estéimet nélküle. Szerettem azt a biztonságot, amit ő adott, szerettem azt a vagány mosolyt, amit csak nekem tartogatott. Mintha végre találtam volna valakit, aki képes elviselni mindent, ami velem és a múltammal együtt jár. Még egy idő után arról is beszéltünk, hogy bár kiváltságos helyzetben vagyunk, mindketten megdöntenénk ezt a rendszert, ha tudnánk. Aztán beavattam a titokba: a La Estrella az ellenzék törzshelye is. Ide úgy jöhetnek be a Rejtett Társaság tagjai, hogy nem kell belépőt fizetniük. Mindenki szervezkedik valahol, a saját környezetében, hogy egy igazi, nagy szervezetté váljunk. Amit Angel és Juan elkezdett, azt nem hagyhattam félbe, és én voltam az egésznek a motorja.

Aztán, amikor egy nap megtudtam, hogy gyereket várok, úgy éreztem, végre valami igazán tiszta, valami új kezdődhet az életemben.

Egyik délután, miután elmondtam Rodrigónak a hírt, együtt ültünk a Habana Libre egyik csendes sarkában.

- Mit gondolsz, milyen apa leszek? - kérdezte halkan, mosollyal az arcán, de a hangjában némi aggodalmat éreztem.

- Olyan apa leszel, amilyenre nekünk mindkettőnknek szüksége van - feleltem, és magam is meglepődtem, milyen határozottan jöttek a szavak. Most már csak arra vágytam, hogy végre boldog és teljes családom legyen, és sejtettem, hogy Rodrigo megadhatja nekem mindazt, amit eddig el sem mertem képzelni.

Az évek során megszoktam, hogy mindig van valami, ami visszatart, valami, ami a múltban gyökerezik és nem enged előre. De ahogy Rodrigo mellettem állt, és ahogy napról napra nőtt bennem az új élet, úgy éreztem, hogy lassan megszabadulok a múlt terheitől.

Rodrigo mindennap egyre közelebb hozta hozzám ezt az új életet. Szerencsére nem akart igazán esküvőt, és én sem vágytam rá. Ott volt Angel, akihez valami rejtélyes, láthatatlan szál fűzött, valami, amit soha nem fogok teljesen megérteni, de talán a santera kötése lehetett, ami miatt évek elteltével sem tudtam szabadulni tőle. Azt gondoltam, hogy ha most egy új házasságot kötnék, az ismét nem lenne szerencsés, mert valamiért nem tűnik jó ómennek Angellel az előzményünk egy új házassághoz.

Egy este, amikor éppen egy hosszú nap után ültünk le otthon babot és rizst vacsorázni, Rodrigo megkérdezte:

- Nem hiányzik, hogy a nevemet viseld? Hogy hivatalosan is a feleségem legyél?

Lassan megráztam a fejem, és megszorítottam a kezét.

- Nem. Nekem ez így tökéletes. Nem kell papír ahhoz, hogy a társam légy.

Rodrigo nem erőltette tovább a dolgot, és őszintén boldognak láttam így is. Ami azért volt nagyszerű számomra, mert biztonságot adott, hogy elfogadta a múltamat is, engem is, anélkül, hogy meg akart volna változtatni.

Ahogy a hasam egyre gömbölyödött, a La Estrellában a fellépés is nehezebb lett. Bár a tánc még mindig része volt az életemnek, és a közönség is visszavárt, lassan beláttam, hogy most valami más következik.

- Most már nem csak a te álmod vagyok - mondtam Rodrigónak egy nap mosolyogva, miközben a hasamra tettem a kezemet.

- Nem - válaszolta lágyan. - Most már mindketten álmodunk valami újat.

A szavai megnyugtattak, és megéreztem azt a biztonságot, amit évek óta kerestem. Arra jöttem rá, hogy végre békében hagyhatom a múltat. Angel árnyéka halványult, Igor emléke is egyre fátyolosabb képként élt bennem. Rodrigo volt az én valóságom, a családom, és hálás voltam, amiért a régi abortusz ellenére is sikerült teherbe esnem.

- Valéria, gondoltál már arra, milyen lesz, amikor megszületik a kisbabánk? Amikor majd itt fog rohangálni körülöttünk? - kérdezi most Rodrigo.

Elmosolyodom, ahogy elképzelem ezt az életet. A képzeletemben egy kislány szaladgál a hotel tágas aulájában, apja munkaidejének végén, hogy együtt hazamenjünk, Rodrigo pedig követi őt, nevetve, mintha semmi sem lenne fontosabb annál, hogy együtt lehetünk.

- Igen - mondom halkan, magamban elmerengve. - Olyan életet akarok neki adni, amelyet én sosem élhettem meg. Olyan biztonságot, amilyen nekünk sosem adatott meg.

Rodrigo gyengéden megcsókol, és a tekintetében látom, hogy megérti. Tudja, hogy ez az új élet nem csak egy gyerek érkezése. Ez egy lehetőség arra, hogy lezárjam a múltat, és valami újat kezdjek. Valamit, amiben most már nem vagyok egyedül.

De azt is tudom, szeretné, ha nem tenném ki magam annak a veszélynek, amit a Rejtett Társaság léte jelenthet. Két tagunk egy gulágos munkatáborban dolgozik, lebuktak, elfogták őket, de nem árultak el minket. Bármikor előfordulhat az is, hogy valaki, akit elfognak, lépre megy, és feldob mindenkit. Ha lesz egy kisgyerekem, akkor már nem lehetek olyan bátor és bevállalós, mint amikor még csak magamért tartoztam felelősséggel.

Most este egy baráti találkozóra és persze táncra készülünk Rodrigóval, és amikor belenézek a tükörbe, hosszú idő után először látom azt a Valériát, aki egykoron voltam: boldog és elégedett. A La Estrella nyüzsgése, az emlékek, amelyek éveken át kísértettek, most mind csak emlék. Mintha a múltbeli fájdalmakat és csalódásokat mind leraktam volna valahol, hogy ne cipeljem tovább magammal.

NEGYVENKETTŐ

A ház körül egyre fokozódik a szél süvítése. Az ablaküvegek remegnek, mintha minden pillanatban megadnák magukat a természet haragjának. Idebent sötét van, az áram elment, és csak a Valéria kezében lévő gyertya halvány fénye világítja meg az arcunkat. Valéria szinte mozdulatlanul ül, a gyertyát figyeli, mintha az egyetlen dolog lenne, ami biztonságot adhat ebben a félelmetes éjszakában.

Hirtelen dörömbölés hallatszik a lenti bejárati ajtón, majd valaki kintről kiabál. Daniel azonnal felugrik, és az ajtóhoz lép.

- Várjatok, valaki az utcán van! - mondja izgatottan, és egy pillanatra rám néz. - Nem hagyhatjuk odakint!

A szívem hevesen dobog, és mielőtt bármit mondhatnék, Daniel már ki is nyitja az ajtót, leér a bejárati kapuhoz, az ajtó pedig azonnal becsapódik mögötte. Nem hagyhatom, hogy egyedül bóklásszon odakint! Nem habozom, én is követem, de alig lépek ki a házból, a vihar szinte azonnal leterít, elsodor. Mivel az eső is szakad, csuromvíz leszek egy pillanat alatt.

Az utcán egy férfit látok, aki a kalapját szorítja a fejéhez, miközben próbál megkapaszkodni egy oszlopban. Daniel feléje fut, és kiabálva próbálja elérni:

- Gyere be! Itt nem maradhatsz, veszélyes!

A férfi lassan felemeli a fejét, és egy pillanatra összenéznek. A szél megpróbálja lerántani róla a kalapot, de ő nem engedi. Mintha fontosabb lenne számára egy rohadt kalap, mint a saját élete!

Végül Daniel elkapja a karját. Ekkor látom, hogy nem egy fiatal ember. Ahogy küzdenek az ajtó felé, odaugrom, és megragadom az idegen másik karját, akinek ebben a pillanatban leviszi a szél a kalapját.

- Az ember a taxiból! - üvölti Daniel, aztán berúgja a bejáratot. Egy pillanat, és bent vagyunk a biztonságban.

Csuromvizesen megyünk fel a lakáshoz, én elöl, aztán utánam ők ketten. Belépünk a sötét lakásba, Daniel azonnal elkezdi ledobálni magáról a vizes ruhákat, én pedig ránézek az utastársunkra.

A meglepetéstől tátva marad a szám.

Az utastársunk, akit majdnem elvitt a hurrikán, nem más, mint a nagyapám!

- Jézusom, nagypapa, te hogy kerülsz ide? - kérdezem. Átölel, magához szorít.

- Nincs semmi baj, Emma, ilyet már átéltünk mi is néhányszor fiatalkoromban. Nem lesz semmi gond, hidd el!

- Én elhiszem, de te hogy kerülsz ide? - értetlenkedem. - Együtt utaztál velünk a taxiban, és nem szóltál, hogy te vagy az?

- Inkább csináljunk valamit a ruháinkkal, mert eláztatjuk a lakást! - javasolja. Most is utál Kubáról meg a saját dolgairól beszélni? Kicsit furcsa nagypapa, az tény.

Olívia törülközőket és lepedőket ad mindannyiunknak, kicsit megszárítkozunk, törölgetjük magunkat a ruhában, majd már nem csöpögve botorkálunk be a sötét nappaliba.

Ahogy becsukjuk az ajtót, csak állunk a sötét szobában, próbálunk levegőhöz jutni.

Valéria közeledik a gyertyával. Lépésről lépésre feljebb emeli a gyertyát, és megnéz minket a fényében. Aztán lassan, nagyon-nagyon lassú lépésekkel elindul a nagyapám felé. Angel - aki a nagyapám, és régebben szinte mindig a keresztnevét hívtam - mellettem áll, és úgy érzem, mintha reszketne. Jóvágású és jókötésű öreg, még a keze sem remeg, de most olyan, mintha elektromosság rázná. Megfogom a karját, mégse rogyjon itt össze nekem, de ő elhúzódik. Nocsak.

Valéria a gyertyával már ott van szinte az orra előtt. A nagyapám magas férfi, de Valéria sem alacsony. A gyertyát a nagyapám orrához tartja, úgy vizsgálja az arcát, miközben ő maga halálsápadt. Ez az egész totál ijesztő lenne számomra, ha valami kastélyos filmben látnám.

Olyan vizuális csalódást élek meg, miközben kint dübörög, dörög az ég, az égiek teszik a maguk dolgát, haragosan, az eső hangját el-elnyomva egy hatalmas dörgéssel, mintha a gyertya fénye egyre sötétebb árnyékokat vetne a falakra. A levegő megtelt olyan furcsa feszültséggel, amitől futkározik a hideg a hátamon.

Valéria majdnem megszólal, amikor a gyertya lángja hirtelen elalszik, és mi ott maradunk a vaksötétben. Egy hang töri meg a csendet, mintha egy állat hangja lenne, ami közvetlen közelről érkezik - esküszöm, úgy megijedek, hogy a szívem is kihagy egy-két ütemet, mielőtt gyors dübörgésbe kezdene. Az állati hang átvált zokogásba, aztán jön néhány csattanás, majd egy hatalmas dörgés, és egy pillanatra csend lesz, iszonyú nagy csend - utána egyszerre hallatszik egy férfi és egy nő sírása. Keveredik sírásuk hangja. Lehunyom a szemem, és nem tudom, miért és honnan - olyasmi ez, mint amikor álmomban a La Estrellát megláttam -, de tudom, hogy mindketten siratnak valami régi, elveszett dolgot. Vagy érzést.

Őrületes vihar tombol odakint, de minket nem a hurrikántól való félelem, hanem saját félelmeink tartanak fogva. A két ember fájdalmas zokogása olyan, mint amikor valaki visszatartja a sírást, aztán egyszer csak kirobban belőle. Nem tudom, mitévő legyek. Még sosem láttam a nagyapámat sírni. Most sem látom ugyan, de hallom, és egyszerre sajnálom, meg tehetetlen is vagyok. Nem tudom pontosan, mi történik, csak azt, hogy Valéria és Angel valószínűleg hosszú idő elteltével találkoznak újra. Hogy előtte mi volt, az számomra rejtély, de valami nagyon komoly dolognak kellett lennie…

Végül a nagyapám rekedten szólal meg:

- Nem gondoltam volna, hogy valaha is visszatérek ide - mondja halkan, de mégis olyan, mintha üvöltene.

- Hogy kerültél ide? - hallom Valéria hangját.

Angel vesz egy nagy levegőt, mintha minden erejét össze kellene szednie ahhoz, hogy válaszoljon.

- Valakit keresek. Valakit, aki… talán soha nem is létezett igazán. - A szavai elhalnak, és egy pillanatra elfordul tőlünk, mintha a saját belső démonaival küzdene. - De mégsem tudtam nyugodni, és itt kellett lennem… meg kellett találnom azt, amit éveken át kerestem.

- Angel - suttogja Valéria.

- Annyi minden történt, Valéria… és én mindig azt hittem, hogy gyűlölsz engem.

- Lehet, hogy gyűlöltelek, Angel - suttogja, a hangja remeg. - De még annál is jobban szerettelek. És soha nem bocsátottam meg magamnak, hogy hagytalak elmenni téged. Mindig azt gondoltam, ha visszatérsz… talán másképp alakulhatott volna minden.

A szavaik megtöltik a szobát valami mély szomorúsággal. A múltjuk itt van közöttük, mintha a levegőben lebegne, és az az érzésem, hogy a csend lassan elnyeli mindkettőjüket.

Ekkor gyullad meg újra egy gyertya, Olívia érkezik vele.

Látom Valéria és a nagyapám körvonalait, ahogy összeölelkezve állnak.

- Maradj itt - kéri Valéria. - Vihar van.

Angel egy pillanatra tétovázik, de aztán bólint. Mintha értené, hogy van még valami, amit ezen az éjszakán be kell fejezni. Nem tudom, mi történt az imént, és mi zajlik nagyapám és Valéria között, de hogy ez a valami legalább olyan fontos, mint ami talán éppen most Kubával történik, az biztos.

NEGYVENHÁROM

1966. BUDAPEST

Az Oktogonnál a házasságkötő terem előtt állok. Az épület kívülről is szürke, barátságtalan, de belépve sincs sokkal jobb benyomásom. Egy gyenge, olcsó művirág dekoráció próbálja ünnepélyesebbé tenni a helyet, de a halványan pislákoló fény csak még ridegebbé teszi a falakat. A menyasszonyom, Sophie végigsimít a karomon, és rám mosolyog. Tudom, hogy szeret, hogy hisz bennem, és ez a pillanat olyan valóságos, amennyire csak lehet. Mégis, egy részemben ott van a nyugtalanság - hogy a családomból senki sincs itt, és hogy talán soha nem lesz teljesen az enyém ez az élet.

Sophie szülei eljöttek. Az apja, egy magas, komoly francia férfi, aki egyszerre tűnik elismerőnek és távolságtartónak, és a félig magyar anyja, aki szinte végig mosolyog, mintha minden kétsége szertefoszlott volna a boldogságunkat illetően. Úgy néznek rám, mint aki valóban részese lehetne ennek a családnak. De a gyomrom mégis görcsben áll, ahogy az anyakönyvvezető monoton hangon belekezd a szertartásba.

Egy pillanatra lehunyom a szemem, és szinte hallom Valéria hangját, látom az arcát. Azt az utolsó tekintetet, amikor elhagytam őt, és amit sosem voltam képes elfelejteni.

Ráadásul a santera összekötött minket. Végigfut az emlékeim filmje előttem: amikor a parton, mindketten fehérben jeleztük, hogy igen, elfogadjuk a santera döntését, és mi is ugyanazt akarjuk. Együtt maradni egy életen át.

És én tényleg, valóban ezt akartam!

Most nem hibázhatok. Azért is vagyok itt, mert egyetlen döntésem miatt a múltam évek óta kísért, és ezt Sophie-val gyógyítom.

Az anyakönyvvezető egy kis blablabla után felteszi a kérdést. Minden szavát tökéletesen értem. Két év alatt szinte a nulláról eljutottam a magyar nyelvben odáig, hogy néha már észre sem veszik az akcentusomat.

Az anyakönyvvezető kérdése után szinte vágni lehetne a csendet. Érzem Sophie szüleinek tekintetét magamon, látom a halvány mosolyt Sophie ajkán, az anyakönyvvezető pedig csak áll ott, egy fáradt, szigorú nő, aki talán hetente több ilyen esküvőt is levezet, és éppen ezért nem sokat jelent neki ez a ceremónia. De nekem most ez minden.

- Igen - felelem határozottan.

Sophie arca ragyog, a keze szorosabban fonódik az enyémbe. Az anyakönyvvezető folytatja a szertartást, a szokásos hivatalos szavakkal, de a blablára már alig figyelek. Egy pillanatra újra Kubában járok, a forró, izzó utcákon, a zene és a szabadság ígéretével a levegőben. Valéria ölel, szeret, és táncol.

Na éppen ezekre nem szabad gondolnom.

És aztán magam előtt látom Juant, ő az a tévedésem, amit, vagy inkább akit soha nem bocsátottam meg magamnak.

Megpróbálom elűzni az emlékeket, de Valéria szavai visszhangzanak bennem. „Amit a santera összeköt, azt nem választja el más, csak maga az, aki összekötötte.” Akkor nem hittem ezekben a szavakban. Úgy gondoltam, megfelelő döntéssel, eltökélt akarattal megváltoztathatom a jövőmet, szabadon választhatom az utamat. Mégis, mindaz, amit tettem, épp ellenkező hatással volt rám: bármilyen messzire is futottam Kubából és Valériától, a santera szavai még mindig fogva tartanak.

Az anyakönyvvezető tovább beszél, de minden mondata egyre csak azt erősíti bennem, hogy most nem hibázhatok. A múltban megtörtént mindaz, amit nem tudtam megjavítani, nem tudtam jóvátenni. De Sophie itt van, és ő hisz bennem, a jövőnkben, ezért el kell felejtenem a múltamat, Kubát, Valériát, mindent.

Az egyszerű szertartást követően Sophie szülei odalépnek és gratulálnak nekünk, Sophie anyja könnyes szemmel ölel meg, az apja megrázza a kezem, és egyetlen szó nélkül biccent, majd magához ölel ő is.

Ahogy az ajtóhoz érünk, Sophie megtorpan, és a szemembe néz.

- Angel, minden rendben?

- Igen, minden rendben. Csak egy pillanatra elkalandoztam.

Nem mondhatom el neki, mi jár a fejemben, nem ronthatom el ezt a pillanatot. Ez az új kezdet, és mindent meg akarok tenni azért, hogy ez egy jól működő házasság legyen.

Ahogy az utcára lépünk, Budapest szürke körútján találjuk magunkat, a kopott vakolatú, szép házak között, az úton elhúz csilingelve egy villamos. Emberek sietnek, lökdösődnek, egy ilyen különleges napon - ami számukra semmit sem jelent.

De nekem ez a nap igenis más. Ez mostantól a nap, amely lezárta a múltat és új lapokat mutat nekem.

Minden annyira más, mint Havanna forró, zsibongó utcái, ahol soha nincs megállás, ahol a nap perzseli a bőrt, és tenger van, szerelem van, tánc van és zene van. Budapest sokkal színtelenebb város, mint Havanna, kevesebb a fény, de számomra minden szempontból biztonságosabb. És itt, ebben a városban legalább megnyugodhatok, lecsillapodhatok Sophie mellett.

- Angel, szeretnéd, hogy meghívjuk a családodat? Talán később, amikor majd… amikor már mindent elrendeztünk, nem lenne jó ötlet meghívólevelet küldeni nekik? - kérdezi váratlanul.

A szívem összeszorul. A családom.

Csak pénzt tudok küldeni. A fekete bárány vagyok, aki elment, otthagyott mindenkit, rendszerellenes volt, áruló volt, mit tudom én, mi volt.

Egyszer talán majd hazamehetek, de most duplán áruló vagyok, hogy Juan beköpött, amikor elkapták. Remélem, Valéria tud erről, mert mindig istenítette Juant.

Kuba messze van, és én itt élek, Magyarországon, távol a forradalmi érzésektől, távol attól a helytől, ahová persze bármikor visszamennék, de nem hinném, hogy valaha is megteszem.

- Talán egyszer… de nem hiszem, hogy valaha is ideérnének - felelem.

Elválunk Sophie szüleitől, elsétálunk a Nyugati pályaudvarhoz. A pályaudvar hatalmas, acélszerkezetű épülete magasodik felettünk. Budapest ebben az órában elképesztően forgalmas, és én örülök, hogy itt lehetek, és nem őrültem bele a történtekbe.

Ahogy elhaladunk egy kávézó előtt, Sophie megtorpan.

- Van kedved beülni? Ezt a napot meg kell ünnepelnünk - örvendezik, és látom a szemében azt a kedves, játékos csillogást, amit annyira szeretek benne. Egyikünk sem gazdag, de ez sosem számított nekünk. Sophie minden apróságban képes megtalálni az ünnepet, és valahogy nekem is megmutatta, hogy az élet lehet ennyire egyszerű, ennyire tiszta.

- Persze - felelem, és belépünk a kávézóba, amely zsúfolásig tele van emberekkel. Vágni lehet a cigifüstöt, feketekávé illatát érzem, és most egy kicsit megint időutazásban vagyok, de erről el kell terelnem a figyelmemet. Találunk egy szabad asztalt a sarokban.

Ahogy a kávénkat kortyolgatjuk, Sophie végigsimít a karomon.

- Angel… tudom, hogy nem mindig volt könnyű neked. De most már itt vagyunk, egy új kezdet előtt. Csak mi ketten. - A szavai olyan gyengédek, hogy a mellkasomban valami megolvad. Sophie-ban az a jó, hogy ő már megértette: a múltam olyan, mint egy második bőr, amit nem tudok levetni. De sosem kért arra, hogy elfelejtsem, csak arra, hogy próbáljam meg újraírni vele együtt.

Megszorítom a kezét, aztán beszélgetünk mindenféléről, barátokról, a családjáról, a kollégáiról, majd már alkonyodik, amikor kilépünk a kávéházból. Az esti fényekben a város egész másképp fest, mint világosban, szebb, fényesebb arcát mutatja.

Egész a Duna partjáig sétálunk. Hűvös az este, de beszélgetünk, így nem fázunk.

- Amikor megérkeztél Budapestre, gondoltad, hogy itt fogsz élni? - kérdezi Sophie, miközben a Dunára nézünk. Sophie itt tanult az orvosin, és most gyerekeket gyógyít, saját bevallása szerint eszébe sem jutott volna, hogy miután végez, máshol éljen. A nagymamájánál lakott diákként, és jobban szereti Budapestet, mint azt a fura nevű francia kisvárost, ahol felnőtt.

- Nem tudom - felelem, és jó, hogy most, a csendben és az esti nyugalomban végre ki tudom mondani, amit évek óta rejtegettem. - Mindig azt hittem, hogy az otthon valahol máshol van. Kubában, talán. De most már nem vagyok biztos ebben.

Sophie kicsit közelebb húzódik, megáll, és a fejét a vállamra hajtja. Azt hiszem, sohasem mondtam neki, mennyire hálás vagyok azért, hogy itt van mellettem, és azért, hogy segít meglátnom, hogy az élet lehet egyszerű is. Nem kell mindig küzdeni, és nem kell mindig menekülni.

- A santería, amiben kubaiként én is hittem, azt mondja, hogy ha valami összekapcsol két embert, azt nem választhatja el semmi - mondom, és érzem, hogy Sophie kíváncsian néz rám. - Ezért féltem attól, hogy nem tudok majd veled új életet kezdeni. Hogy talán a múlt… mindig elér engem.

Sophie furcsán felnevet, de ez a nevetés nem gúnyos, inkább olyan, mintha próbálná megérteni azt, amit még én magam sem tudok pontosan megfogalmazni. Vagy csak zavarban van.

- Talán igazad van - vonja meg a vállát. - Talán épp azért találkoztunk mi is, mert valami minket is összeköt. Lehet, hogy nem olyan erős, mint a santería, de én bízom magunkban. Mit gondolsz?

- Először is… most már hivatalosan is a férjed vagyok - mondom egy mosollyal, hogy kissé oldjam a feszültséget. - És azt hiszem, mindenekelőtt tanulnunk kell ezt az új életet, amibe most kezdtünk bele. Budapestet már ismerem, téged is ismerlek és szeretlek, és most hivatalosan is együtt fogunk élni. Te vagy az, aki megtanítod nekem, hogy nem szabad, hogy a múltunk irányítson. Bár megéltünk dolgokat mindketten a múltban, attól még lehetünk szabadok.

Ezt most hiszem is. És akarom. És persze félek is a jövőtől, mert egy csomó mindent nem bocsátottam meg magamnak.

NEGYVENNÉGY

A hurrikánnak csak a szele érinti a szigetet, mégis hihetetlenül veszélyes lenne odakint. Ilyenkor ez a megoldás, már tudom. Mindent bedeszkázni, áram nincs, van gyertya, és idegrendszer kell hozzá.

Ez nem egy sima vihar, a természet haragja valamiért most részben Kubára zúdult. A gyertyaláng ingadozik, a fény játszik a falakon, mintha a múlt árnyai táncolnának körülöttünk. Odakint a világ egy nagy káosz, és valami mégis felszínre tört a mélyből, ami összekapcsol bennünket. Olyan szimbolikus az egész: kint süvít a szél, dörömböl az eső, dörög az ég, és ez bizarr illusztráció a saját belső küzdelmeinkhez is. Mintha egy titkos találkozón vennék részt, figyelek, hallgatok, holott ezernyi kérdésem lenne. Főleg a nagyapámhoz. Ahogy üti a lenti ajtót az eső és próbára teszi a szél, ahogy dübörög a vihar, úgy érzem, mi négyen egy különös játék szereplőivé váltunk.

- Angel, rengeteg kérdésem van hozzád, de az az első, amit az unokáink miatt mindkettőnknek tudnunk kell, hogy Raúl valóban áruló?

A nagyapám megköszörüli a torkát.

- Ha úgy vesszük, sajnos igen. - Furcsa hallanom őt spanyolul beszélni. Olyan kubai az akcentusa, hogy még a származása ismeretében is meglepődöm. Magyarul nem beszél nazálisan, de spanyolul egy kicsit orrhangot vesz fel, és mintha teljesen eltűnne a beszédéből a „g és a „d, ahogy a kubaiaknak is. - Az a célja, hogy megszüntesse a Rejtett Társaságot.

- De miért? - fakad ki Daniel. - Egy csomó mindent neki köszönhettem, mentoromnak tartottam, és azt hittem, ő szeretné majd Kubát vezetni.

- Ugyan, fiam - szólal meg lágyan a nagyapám -, Raúl már jócskán elmúlt hatvan, és ez az ország soha többé nem fogja idős emberek kezébe adni a hatalmat! Kubának elege van az öreg vezetőkből, a középkorú vezetőkből. Ha valaki jöhet, az fiatal lesz, figyeljétek meg!

- Ezt honnan tudod… hogy Raúl áruló? - kérdezem. Furcsa, nagyon furcsa, hogy spanyolul beszélek az egyébként magyarul kiválóan beszélő nagyapámmal.

- Vannak forrásaim, Emma. Inkább arról kellene beszélnünk, te hogyan és miért keveredtél életveszélybe!

- Várj, Angel! - Valéria már-már kiabál. - Arról, a legfontosabbról megfeledkeztünk. Nem Raúl a lényeges, hanem te. Aki elárultad a hazádat. Az árulók közt tart a dokumentum is számon!

- Igen, elárultam.

Hatalmas csend, aztán egy dörrenés a távolból. Az égiek háborúja csak nem enyhül.

- De azért tettem, mert veszélyben voltatok, mindannyian. Én nem a Társaságot árultam el, Valéria, bár azt is rosszul tettem, amit tettem, hanem az egyik találkozóhelyet.

- Amit Juan vezetett - sóhajt nagyot Valéria.

- Igen. Juan kettős játékot játszott a kezdetektől…

- És te ezt tudtad? - esik neki Valéria. - Egyáltalán, honnan veszed ezt az információt?

- Én magam hallottam, amikor azt hitte, hogy csak ő van ott. A kommunistákkal egyeztetett.

- És aztán…

- És aztán elhagytam a hazámat.

- Juannak pedig nem sokkal később nyoma veszett!

Csend.

- Itt hagyta nektek örökül Raúlt. A kissrác bosszút esküdött az apja miatt.

- Akit meg… megöltél? - kérdi elcsukló hangon Valéria, és ami azt illeti, nekem is a torkomban dobog a szívem, amikor felmerül az gyanú, hogy a nagyapám megölt egy embert.

- Én nem öltem meg.

- Hanem ki?

- Én csak elmondtam Rafáelnek, amit hallottam. Ő Raúl riválisa volt a Társaságban.

- Jaj, Angel - Valéria szinte nyöszörög. - Ennyi ármányság, ennyi árulás! És ez a társaság akarta megdönteni annak idején Fidel hatalmát? Ha én ezt tudom… Ez a sok hűhó semmiért. Bevállaltunk egy csomó mindent, egy eszméért, és akkor néhány ember kicsinyes harca miatt nem sikerült…

- Nem azért nem sikerült, Valéria.

- Hanem miért?

- Azért, Valéria, amit a santera mondott.

Csattanás, mennydörgés, majd mély csend.

Ennek a viharnak már sosem lesz vége.

NEGYVENÖT

1962. VARADERO

A kihalt tengerparton ülünk. Varadero, mióta államosították, szinte teljesen kihalt, a szállodák félig üresek, legfeljebb szovjet delegációk töltenek pár napot vagy hetet ezen a csodálatos helyen. Szeretném, ha a miénk lenne ez a csodás, fehér homokos part, ez a szikrázóan kék Atlanti-óceán, és nagyon szeretném, ha a miénk maradna ez az érzés, örökre.

Még mindig reszketek a szertartás után, de ott ülünk még hárman, miután összekötött minket Jara, a santera. Imák, énekek, fehér virágok, felajánlások Olodumarénak, a legfelkavaróbb órán vagyunk túl, főleg, ha a kötésre gondolok. Hátborzongató volt megtenni, mégis minden idegszálam azt jelezte, hogy ez a legjobb döntés. Valójában nincs is más döntési lehetőség, csak az, hogy mi már együtt maradunk, nem lehet bennünket szétválasztani. Angel elmélázva ül és a kezem fogja.

Olyan szép minden.

A nap, a tenger, a part, és mi is szépek vagyunk.

Óriási dolgokra képesek.

Mi leszünk azok, akik Kubát felszabadítjuk.

És közben mindig, mindig szeretjük egymást.

Veszélyes szövetség, de Jara szerint minket egymásnak teremtett az isten.

Angel azt mondja, lehet, hogy el kellene mennünk, hogy odaát, Amerikában megerősödjünk, és onnan is lehetne intézni a dolgainkat, de én nem akarom elhagyni Kubát. Itt születtem, itt nőttem fel, itt tapsolnak nekem a színpadon, itt lettem szerelmes… Nem hiszek abban, hogy kívülről ki lehetne robbantani egy forradalmat. Ehhez belül kell lenni, itt kell lenni az országban, tudni, hogy mi történik az emberekkel, hogy milyen életük van, hogy mit szeretnének, milyen vágyaik vannak, miről álmodnak…

- Még egy szót mondanék arról, hogy volt egy álmom - lép hozzánk a santera. - Mindketten szerepeltetek benne.

- Ó - állok fel a homokból. - És mi volt abban az álomban?

- Az volt benne, hogy te, Valéria - mutat rám - mindig, mindig hű leszel mindenhez. És te, Angel, átadod a tudásodat valakinek. A véreddel fogod megírni Kuba történelmét.

- Tessék? - hökken meg Angel.

- A véred, mindkettőtök vére vezeti majd.

- A gyerekünk?

- Hát így is mondhatjuk.

- Angel - mondom, amikor a santera már nincs velünk, csak mi fekszünk fehérneműben a tenger partján, és a szemünkbe tűz a nap -, lenne valami. Te ismered a szakácsot a rezidencián.

- És?

- Lesz valami parti a jövő héten.

- És? Van meghívód?

- Az nincs, de szereztem egy ciánkapszulát.

- És mit akarsz vele?

- Tudod te jól. Fel kellene ajánlanod egy kis dollárt, amit össze is gyűjtöttem, ennek a te szakács barátodnak, hogy tegye bele Fidel ételébe. Ennyi, és minden gondunk megoldódik.

- Megőrültél, Valéria?

- Jó, csak egy ötlet, de nagyon kérlek, gondolkozz rajta.

NEGYVENHAT

- Ennyi megfejtés után - kezdem krákogva, mint aki még mindig nem tudja, előállhat-e a kérdéseivel -, szeretném megtudni, mi ez az egész könyv, miért nekem kellett elhoznom a csomagot, ki volt John, ki akart engem megölni Havannában, és mit tehetek ezért az országért, ha már szerepel a nevem a könyvben? Továbbá te, Angel, mint nagyapám, hogy kerülsz ide? Anyutól az volt az utolsó hírem, hogy Franciaországban vagy…tok.

- Meg akartalak óvni ettől az egésztől, Emma.

- Hmmmm… Ezért nem meséltél soha Kubáról?

- Tudtam, hogy engem már vén csatalónak tartanak, de a fiatal, energikus, tanult emberektől félnek. Az iskolázottság a legnagyobb ellenségük. Erőnek erejével is távol akartalak tartani ettől az egésztől.

- De hogyan… mikor került bele a nevem… ebbe a történetbe?

- Akkor, amikor Danielé.

- És ki írta bele? Ki írta a könyvet?

- Ugye, milyen jókat kérdez az unokád, Angel? - kérdez közbe Valéria. - Talán mondd meg neki, hogy ki a könyv szerzője… A könyvé, amit sok-sok éve keres mind a kubai ellenállás, és itt az összes ellenállási csoportra gondolok, nemcsak a Rejtett Társaságra, mind pedig a vezetés…

- Én írtam a könyvet - hangzik nagyapám egyszerű, de határozott válasza. - Ezzel tartoztam Kubának. Viszont Emma nevét nem én tettem bele.

- Hanem?

- Hanem valószínűleg a santero, akivel találkoztál is. Annak a santerának az unokája, aki minket összekötött Valériával.

- Tessék? - Szerintem vagy megbolondultam, vagy totál érthetetlen ez az egész hadova, amit a nagyapám előad.

- Valériával összekötött minket a santera, ő egy jós is, aki mindent lát, ami majd megtörténik. Az ő lánya, de az unokája is követte a santería vallást, és az unoka santero lett.

- Másodállásban - teszi hozzá Valéria, én pedig csak a homlokomat ráncolom, mert fogalmam sincs, hová vezet ez a beszélgetés.

- Mivel nem élt folyamatosan Kubában, sokat utazott, vitte a vallást, a szertartásokat körbe a világban - folytatja nagyapám. - Johnnak is nevezték.

- John - suttogom.

- Igen. Johnnal találkoztam Budapesten, és azt mondta, megvan a név neki, ami még hiányzik a könyvből. Én állítottam, hogy nem hiányzik semmi, meg hát honnan is tudhatta volna, egyáltalán mi szerepel a könyvemben… de hát ő santero volt, Emma, és olyan dolgokat is tudhatott, amiről soha senkinek sem beszéltem. Azt mondta, a könyvnek most már Havannában a helye, ezért keresett meg. Mert szerette volna, ha változik valami.

- De mi volt a terved a könyvvel, és hol rejtegetted? - kérdezem.

- Az volt a tervem, hogy majd… halálom után visszajut Kubába. De ez a santero - hallom a hangján, hogy mosolyog - mást akart. Tudta, hogy mikor jött el a pillanat. Eljött hozzám a könyvért… szegény. Azt mondta, elviszi Havannába. Ha tudtam volna, hogy veszélyben van, és hogy ezzel téged is veszélybe sodor… dehogy adom oda! Ott volt a könyvespolcon, a dolgozószobámban.

- Vajon ki ölte meg őt? És engem ki akart… megölni?

- Nagyon sokan pályáznak itt arra az időre, amikor majd lesz egy kis anarchia, és meg lehet szerezni a hatalmat - feleli nagyapám helyett Valéria. - Ráadásul a könyvnek híre kelt, már évek óta, sőt akár évtizedek óta beszélik, hogy egy emigráns megírta a Rejtett Társaság teljes krónikáját. Senki sem tudta, mi van benne, de a szálak nyilván Angelhez vezettek.

- Nekem azért van egy tippem. Amikor John nálam járt a könyvért, akkor elmondta, hogy Raúl miféle játékot játszik. A Rejtett Társaság múltját és hálózatát megtartva, gyakorlatilag a fiatalokat akarja kiütni onnan. Csakhogy ezt ő onnan tudhatta, hogy az anyjához, aki santera, eljárt Raúl, és mesélt neki. A santera mondta neki, hogy nem lesz ez így jó, hagyja abba a színlelést és a kettős játékot, mert rossz vége lesz. De Raúl nem hagyta abba - meséli nagyapám. - A santera mesélt erről a fiának, így jutott el hozzám ez az eléggé bizalmas információ.

- Oké, akkor most már csak az a kérdésem - vágok közbe -, hogy a régi dokumentumokban, ahol az árulók neve is szerepel… miért van ott Raúl neve?

Csönd.

- Ezt talán senki sem tudja. Mint ahogy azt sem - folytatja Valéria -, hogy pontosan mikor születtek azok az iratok. Valamikor akkortájt, amikor… kevesebbet jártam be a La Estrellába. De hogy ki jött rá, hogy Raúl áruló, azt nem tudom, így azt sem, hogy ki írta oda.

- Nem tudom, hogy most menekülnöm kell, vagy támadnom, vagy hogyan is kerültem ebbe az egészbe. Még mindig nem tudom - kötöm az ebet a karóhoz.

- A vér, ahogy a santera mondta - dörmögi nagyapám. - Eleinte azt hittem, Valériától lesz majd gyerekem, és ő lesz Kuba megmentője. Aztán anyádat féltettem, majd jöttél te… de az az igazság, hogy mire te megszülettél, már nem gondoltam arra, hogy beválhat a jóslat. Ez az én meggondolatlanságom volt, hogy nem vigyáztam rád, ne kerülj bele.

- Tehát azért vagyok itt, mert egy jós megjövendölte ezt ezerkilencszáz…

- …hatvankettőben - feleli egyszerre Valéria és a nagyapám. Hű, a mindenit. Ezért lőttek rám!

- Vagyis, ez nem valami karma, hanem csak egy jóslat - folytatom, és egész könnyű lesz minden. Már az ég se dörög olyan nagyon. - Vagyis, akár figyelmen kívül is hagyhatom, mint azt a jóslatot, amit mondjuk Mallorcán kaptam tizennégy évesen, hogy tornásznő leszek, és…

- Nem, Emma - szól sajnálkozva nagyapám. - A santera nem egy sima jós, tudod. Sokkal több annál.

- Rendben - hajtom hátra a fejem, arra várva, hogy csak most hagyjuk abba, mi is, a vihar is, és ébredjek rá, hogy csak egy sima, jó kis nyaraláson vagyok itt Kubában, süt a nap, koktél van a kezemben, és a tengert bámulhatom.

- Évek óta menekülök, de most talán elérkezett az idő, hogy visszaforduljunk és megküzdjünk a múlt árnyaival - mondja a nagyapám váratlanul. - Juan a barátom volt, és mindig is az marad. Soha nem akartam őt elárulni. Az álmom, hogy egy napon visszatérhetek Kubába, hogy a népemért harcoljak, mindörökre összekapcsolt minket.

Valéria lassan a gyertya felé nyúl, és a fényben látom, ahogy csillog a szeme.

- Az elkövetkező napokban nekünk kell a belső ellenállást összeszednünk és irányítanunk. Nem hagyhatjuk, hogy Raúl felaprítsa és magáévá tegye, amit felépítettünk. Minden egyes embert meg kell találnunk, aki más, szebb jövőt akar magának és a gyerekének. Mert ha nem lépünk, a jövőnk még sötétebbé válhat. És itt van ez a két gyerek: Emma és Daniel… ők még tehetnek azért, hogy egy jobb világ jöjjön.

Semmi mást nem akarok, mint élvezni egy kicsit a pillanatot, anélkül, hogy menekülnöm kelljen. De nem szólok.

Viharos nap volt, minden szempontból.

Nagyon sok alvásra van szükségem, hogy összeszedjem magam.

Én nem ilyennek képzeltem azt a napot, amikor a nagyapámmal együtt Havannában lehetek. Komolyan nem ilyennek képzeltem.

NEGYVENHÉT

A hurrikánt kísérő vihar végre elcsendesedik, és a reggel első fényei áttörnek a felhők között. Az égbolt szürke, de az eső már nem zuhog. Kosz, faágak, kiszakadt gyökerek, betört ablaküvegek jelzik, hogy a természet majdnem győzött előző nap.

Daniel mellettem áll, és érzem, hogy a vállaimra nehezedő súly most valahogy könnyebb.

Lépkedek mellette, megfogja a kezem, én pedig megszorítom az övét. Forró a keze, és jó hozzá tartozni. Nem tudom, meddig tart, de most nagyon jó. Az egyik házból zene szól, szomorkás, lassú salsa, ami, ahogy közeledünk, úgy gyorsul be, és úgy válik számomra vidámabbá. És most, ahogy eljövünk a ház mellett, hirtelen belém hasít, hogy ez az. Ez Havanna dallama.

Megyünk tovább a vihar pusztításának nyomában, látom, hogy a szomszédok kiözönlenek a házukból, segítenek egymásnak a romok eltakarításában. Az emberek együttműködnek, mintha a vihar után mindenki ráébredt volna, hogy a közösség ereje a legfontosabb.

- Ez nagyon jó - mondom Danielnek, és a szívem megtelik reménnyel. - Talán ez a lehetőség, amire vártunk.

Ahogy továbbmegyünk a szomszédos házak felé, nyugtázom, hogy az emberek valóban fáradtak, de a szemükben ott van a tűz. Az összefogás érzése egyfajta erőt ad. Azok, akik eddig csak árnyékok voltak a városban, most végre láthatóvá válhatnak azzal, hogy segítenek.

Amikor az egyik közösséghez érünk, Daniel hirtelen felpattan egy farönkre, és beszélni kezd az emberekhez. Tátott szájjal bámulom.

Ez a srác, aki eddig rejtőzködött, és valahonnan a föld alól menedzselt valamilyen titkos mozgalmat, amit ők ellenállásnak neveznek, de már, ha jól értem, a hatvanas évek óta eredmények nélkül szervezkednek, feláll egy fadarabra, és elkezd beszélni az emberekhez arról, hogy változás kell, és a változás meg is érkezik, ha mindenki összefog, ha mindenki egy jobb, kiszámíthatóbb életre szavaz, és nem arra, hogy a vezetés meg a rokonok továbbra is szétlopják a népet.

Arról beszél, hogy míg egyes vezetők magángéppel utaznak külföldre, ahová kubaiként nem is igen lehet eljutni, meg luxusházaik, jachtjaik vannak, amit mind a néptől ellopott pénzből vettek, addig ők, a helyiek, a gyerekek nem jutnak tejhez! Addig az élelmiszereket jegyre tudják megvenni, vagy méregdrágán egy ügyeskedőtől!

Pár perce még csak mi álltunk ott, most egyre szorít a tömeg. Futkos a hideg a hátamon attól, ahogy Daniel beszél, karizmatikus, büszke, bátor és erős. Ő, aki a vihar ideje alatt, míg nagyapám és Valéria a múltról beszélt, szinte végig hallgatott, most megmutatja magát. Karizmatikus vezetőnek vizionálom. Büszke vagyok rá, ahogy a tömeg éljenezni kezd. Igen, kevesen voltunk, amikor kezdte, de most egyre többen vagyunk. Ötvenen, százan, kétszázan, vagy már ötszázan is?

Mire a rendőrök megérkeznek, már egy többezres találkozóra jönnek.

Nem is tudják igazán, mitévők legyenek, oszlatni igyekeznek, nem folyik vér, szerencsére.

És én tudom, hogy ez nem az utolsó ilyen alkalom volt. Sem a szigetország számára, sem nekem.

Büszke vagyok, Danielre, nagyapámra, a múltamra.

És szeretnék egy kicsit nyaralni is.

EPILÓGUS

- Mit csinálsz?

- Tervezgetek, és találkozgatok fiatalokkal, titokban. Hiányzol! Mikor jössz vissza?

- Tudod, hogy visszajövök - mosolygok rá a mobilon. Daniel a barátainál bujkál, de egyes közösségekben fel-felbukkan, főleg fiatalok között, hogy lelkesítse őket. Tábort kell összegyűjtenie most ahhoz, hogy elérje a célt, amit még a santera is neki jövendölt. Nagyapám, mellesleg, szintén Kubában maradt, mert szeretne ott lenni Havannában a fontos pillanatokban, ezért a nagyanyám úgy megsértődött rá, hogy ő pedig Franciaországból nem jött haza. Valéria férjére rákérdeztem, de Daniel azt mondta, a nagypapája elvált Valériától, szóval ez nem a mi dolgunk. Egyébként sem az én dolgom, de van bennem egy kis félelem attól, hogy Angel felrúg mindent, és nyolcvanhat évesen új életet kezd… Kubában. Hogy ez sem az én dolgom? Hát igen, de a katalizátora voltam valaminek.

Daniel a barátainál, Angel és Valéria ismeretlen búvóhelyen, a fél kubai hatóság őket keresi, mellesleg Raúlt letartóztatták, mert éppen rosszkor és rossz helyen akart ő is beszédet mondani, kihasználva a felkeléseket, meg azt a tüzet, amit Daniel lobbantott fel a hurrikán „farvizén”. Nagyapám azt üzente neki, hogy azért nem hozatja ki a börtönből - bár nem nagyon hiszem, hogy lennének még kapcsolatai -, mert meg akarta öletni az unokáját, azaz engem.

Egyedül én jöttem haza Magyarországra, és most folyamatosan írom a forgatókönyvet, mert vészesen ketyeg az óra.

- Szeretném, ha visszajönnél, ha együtt tudnánk ezt végigcsinálni… ezt is - mondja Daniel. Ő, aki egy helyes srác volt egy kis robogóval, ma Kuba leendő vezetője, illegalitásban, egy karizmatikus, pajkos mosolyú, elképesztően jóképű férfi, levágatta a haját, rövid haja szinte mindig kócos, de ez jól áll neki, meg az a fiatalság, az a hév, az a tenni akarás is, amit látnak az emberek is. Nem akarom elhinni, hogy egy ilyen mesébe csöppentem, ahol ráadásul enyém lehet a legkisebb királyfi.

De ez most mégis úgy látszik, hogy igaz. A királyfi egy eldugott ház teraszáról facetime-ozik velem, a saját telefonomról, a saját Airalo-kártyámmal, amit nem tudnak beazonosítani.

- Visszajövök, nyugalom - felelem. Kriszti barátnőm szerint én lennék a világ legnagyobb hülyéje, ha elereszteném ezt a fiút, és becsuknám a fülem a santera jóslatára.

- Már nagyon várlak.

Elbúcsúzunk, aztán kimegyek a teraszra, hogy lenézzek a városra. Tetszik így Budapest, karácsony előtt, minden világít, érezhetően közeledik az ünnep. Hallom, hogy nyikordul a szomszéd teraszon az ajtó. Fiatal pár lakik ott. A fiú jött most ki, nagy mosollyal nyugtázza, hogy én is kint fagyoskodom egy dzsekiben.

- Te valóban Kubában voltál? - kérdezi.

- Néha én sem hiszem el, de valóban - nevetek.

- Én… azzal szeretném meglepni Editet, a barátnőmet, hogy veszek karácsonyra két repjegyet Havannába. Szerinted Kuba jó hely egy lánykérésre?

- Hajjaj, a legjobb!

- Egy pálmafa alatt, a tengerparton? Mert ott semmi mást nem lehet csinálni, csak táncolni, meg a tengerparton héderelni, nem igaz?

Bólintok, hogy bizony, így van, ez az én Kubám a legjobb hely a lánykérésre. De tényleg.

A SZERZŐ UTÓIRATA

Ez a könyv más, mint a többi regényem. Igen, persze, a többi sem egyforma, nekem mindig az ad lendületet, kedvet az íráshoz, hogy megint új arcomat kereshetem meg, és talán nektek is azt mutathatom meg a történetszövésemben.

Ez a kubai történet egy színtiszta, felszabadító táncos-zenés szerelmi sztorinak indult. De mint oly sokszor - tudjátok -, a szereplőim megint más irányba vittek. Na nem mintha szerelem ne lenne benne. Csakhogy, bár az egész kitaláció, fikció, azért a mai kubai berendezkedésről, és annak ellenzőiről sokat írok, mondhatjuk, erre épül a történet. Mint ahogy az előző negyvenöt megjelent regényemben, így most is egyfajta „vezetés” volt az írásban, amit nem tudom, honnan kapok, de amikor regényt írok, akkor furcsa tudatállapotba kerülve olyasmiket írok le, amit nem is akarok, olyan szöveget, olyan szereplőt formálok, amiről, akiről eleinte fogalmam sincs, hogyan került be a nagy egészbe.

Ezt én már elfogadtam, és azt is tudom, hogy nem érdemes küzdeni ellene, nem érdemes a szereplőt „büntetni, „átváltoztatni, vagy a történetszálakat javítgatni, mert nem véletlenül érkezik éppen akkor éppen az a szereplő és éppen az a történet.

Így hát, ez a regény egy kicsit (kül)politizál, de hozzáteszem, az egész a képzeletem műve, és ne is azzal az igénnyel olvassátok, hogy ez egy látlelet egy társadalomról. Ez csak a fantáziám műve, megszalad az olykor, mint most is.

Szóval, csak nyugodtan, akár ma induljatok Kubába, imádni fogjátok!

És talán találkoztok Daniellel Havannában.

És esetleg még Emmával is.

Éva