FEJŐS ÉVA

Szilveszter

NEW YORKBAN

Copyright © Fejős Éva, 2023

© Erawan Könyvkiadó, 2023

Szerkesztette: Münz András

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Tördelte és a borítótervet készítette: Müller Péter

Borítókép: Freepik.com

Elektronikus formátum

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-63-8

2022. NOVEMBER

BUDAPEST

- Majd én bemegyek - mondom, hosszas csend után.

Mindenkinek van valami alibije, hogy ne tegye. A karácsony a családé, a gyerekeké, a menyasszonyé, meg a tököm tudja, kiké, a lényeg, hogy itt vagyok én, az egyedülálló, közel harmincéves kollégájuk, aki nélkül nemigen működne a cég, de nem hiszem, hogy erre emlékeztetném őket valaha is.

Amit tettek, megtették, és én ezért köszönettel tartozom nekik, még ha anyám másképp gondolja is.

- Ez az, Martin! - áll fel a főnök, felmutatja a hüvelykujját, és már a telefonján basztatgatja az offshore cégeinek ügyvédeit, vagy csak a nőket nézegeti, akik az amcsi cégnél dolgoznak neki, és igen sokszor ruhátlanul tartózkodnak a stúdióban. Mindent a szemnek, semmit a kéznek, van egy ilyen belső szlogenünk.

Anyám minden egyes nap ír egy sms-t, a következő szövegek variációival:

Fel kell mondanod annál a disznónál!

Csodálkozom, hogy még nem csaptad be magad mögött az ajtót! Te nem így bánsz a nőkkel!

A kedvemért rúgd már le a tökét annak a szemétládának!

Könyörgök, mérgezd meg a kávéját a hímsovinisztának, aztán szállj fel egy repülőre és vissza se nézz!

Hát ő az én anyám, mit tegyek, szeretem, még ha időnként ennyire ciki is. Elég korán megszült engem, szóval néha a csajomnak nézik, ami csak húszévesen volt gáz, ma már röhögünk rajta.

Akkor persze nem röhögök, amikor az ötödik típusú sms-sel indít reggel:

Nem hiszem el, hogy az a kiscsaj elvitte a szíved. Menj, mondj fel ma a tetű főnöködnél!

Az a kiscsaj mellesleg nem kiscsaj, és nem vitte el a szívem. Vagyis, a franc tudja, ma már egyre kevesebbet gondolok rá. Azt hiszem.

- Martin, a céges karácsonyi bulin szívesen zenélsz, igaz? - fordul vissza az ajtóból a főnök, és ahogy bal keze hüvelyk-és mutatóujját amolyan „zsésen" összedörzsöli - hiszen a jobban a telefonját tartja -, kivillan a Boss öltöny ujja alól az arany Hublot a csuklóján.

- Hát - vonom meg a vállam, ami azt jelenti, hogy „nem tudom, esetleg azt, hogy „egy frászt, vagy talán azt, hogy „örömmel". Szóval eléggé felkavar a gondolat. Holott már rohadtul nem vagyok az a tinédzser srác, akinek megszalad a pulzusa egy ilyen kérdéstől.

De hát annyi minden történt az elmúlt években, hogy amikor kapok egy ilyen kérdést itt, Budapesten, akkor rögtön egy New York-i kép villan elém, meg egy csomó lehetőség, amivel nem éltem.

- Na, nem ingyen kérem.

Tudom, tudom, anyám első vagy harmadik tanácsát kellene most megfogadnom.

Ehelyett kinézek a budapesti télbe az irodaépület óriási panorámaablakán, ráébredek, hogy szállingózik a hó a belvárosban, és ez a mostani lehetne életem harmadik legszuperebb karácsonya, ha be tudom fogni a pofám akkor, amikor nem tudtam befogni a pofám.

- Oké - nézek vissza rá, és pont leszarom, hogy győzedelmes mosollyal az arcán vonul ki a tárgyalóból.

Hazafelé beugrom a patikába.

Annyira szánalmas, amit most teszek.

De hamarosan betöltöm a harmincat (harmincat!), és rohadtul tudnom kell, hogy van-e még értelme a hátralévő negyven-ötven és a többi évnek.

Vagy zárjam le most az egészet.

Nem tudom, örüljek-e annak, hogy mostanában a receptek fent vannak a felhőben. Igaz, a munkám miatt örülnöm kell neki, végre talán kifelé tartunk az őskorból, de ebben sem vagyok biztos.

Viszont, mennyivel egyszerűbb lenne, ha egy darab papír lenne a kezemben. Simán mondhatnám, hogy nem is nekem kell a cucc, én csak kiváltom a nagyfaternek, persze.

Mondjuk a nagyfater szerintem kiválóan elvan nélküle. Az apám is, csak ő másképp. Neki a szex szerintem az élete. A zene mellett. Bár a franc tudja, használ-e ilyesmit, amire én készülök.

Ha normális lettem volna az elmúlt pár évben, most ezt is tudhatnám. A normalitás szubjektív, de most nincs időm ezen gondolkozni, mert soron következem.

A nőhöz kerülök. Ez jó hír, mert a pasi úgy néz ki, mint George Clooney, az a jóképűen öregedő típus az őszülő hajával, aki nekem nyálas, a csajok meg korosztálytól függetlenül odáig vannak érte. A nő szigorú szemmel nézegeti a TAJ-kártyámat, aztán még a személyimet is elkéri. Komolyan nem tudom, hol a francban vannak a személyiségi jogaim ilyenkor?! Miért kell egy patikusnak is megtudnia, hogy pontosan ki is az, akinek harmincévesen péniszgondjai vannak?!

Martin White a nevem - ma már.

Nem így születtem, eredetileg az anyám családnevét viseltem, és tizenéves koromig gőzöm sem volt róla - elképzelni sem mertem volna -, hogy az apám egy világhírű amerikai rocksztár, Wayne Sunny White. Innentől megvan az is, hogy miért szólnak a fejemben gyakran ilyen-olyan dallamok, többnyire azok, amiket még sehol sem hallottam.

Tizenkét éve ismertem meg apámat. Az volt életem legjobb karácsonya. Apám tényleg az APÁM lett, és ezzel szerintem mindent elmondtam.

Rengeteget köszönhetek neki, és ha nem baszok el mindent - nem is olyan nagyon régen -, akkor ma nem egy amerikás magyar playboy vezető informatikusa vagyok egy olyan cégben, aminek a tulajdonosai különböző offshore cégek, és a bevételek nagy része nők testének mutogatásából származik, szóval anyámnak igaza van, jobb lett volna, ha apám útján megyek tovább. Talán nem a szexőrült úton indultam volna el - bár végül is azt se bánnám -, hanem a zenein.

De az életem megváltozott. Tizenkét éve még azt hittem, egyenes út vezet a színpadra, és talán nem csak a magyar színpadokra.

Kétszer szerepeltem a Rolling Stone magazinban, egyszer apámmal és a bátyámmal, egyszer pedig egyedül, ami nagy szó.

Mindegy, a nagy zenei korszakommal, azt hiszem, leszámoltam.

Ahogy Virág eltűnt, úgy tűnt el a zene is az életemből.

És most indulok, hogy kipróbáljam ezt a gyógyszert egy olyan lánnyal, aki nem a Virág, és akivel, ha egyszer is sikerül, akkor ledobtam az átkot magamról, legalábbis most már tényleg nagyon remélem.

HÁROM HÓNAPPAL KORÁBBAN

NEW YORK

- Ez most már tényleg így marad? - mered a plafonra, aztán vissza a bekötözött térdére. Behúzná még az álom, de nem hagyhatja. A jó hír, hogy felébredt. A rossz, hogy egy kórházi szobában tartózkodik. Egy Wayne Sunny White soha, de soha nem végezné kórházban!

Azonban most pontosan ez a helyzet. Egy New York-i magánkórház egyszemélyes szobájában fekszik, és van ideje elmélkedni a mögötte lévő nyolcvanegy évről. Oké, az kerekítve nyolcvan, de ez mégis talán túl sok, annak ismeretében, hogy milyen dolgok várnának rá hónapokkal, esetleg csak hetekkel később - hát nem is tudja, mire számítson. Arra-e, hogy itt végzi be, vagy arra, hogy pár hét múlva kisétál a kórház kapuján.

Ebben a pillanatban talán az előbbire lát nagyobb esélyt.

De persze nem lenne WSW, aki egy csomó mindenen keresztülment, ha feladná.

Nyílik az ajtó.

Egy női arc, mosolygós. De ő kiszúrja az aggodalmat a szemében.

Mindenesetre Mary-Ann nem látogathatná meg, amíg ő ilyen szarul néz ki. Nem is láthatná őt így!

- Mondtam, hogy ne gyere be! - Ennyire futja. Szörnyen rekedt a hangja, bassza meg az altatóorvos, tényleg bepereli, ha elmegy a híres énekhangja.

- A menedzseredként jöttem. - Mosolyog a hangja. Bassza meg ő is, galádul kihasználja, hogy nincs éppen formában.

- Khrrr.

- Értem - lép beljebb a nő óvatosan, és úgy araszol az ágya felé, mintha valami kibaszott tojásokon egyensúlyozna. Wayne úgy érzi, képtelen kimondani, amit szeretne. Bár kérdés, hogy mit szeretne igazán - az semmiképpen sincs ínyére, hogy így látja őt a nő, akit szeret. - A helyzet az, Wayne, hogy most kaptam meg a hírt, hogy tiéd szilveszterre a Ceasar’s.

Lehunyja a szemét. Félig alszik, talán, amikor megjelenik előtte a Las Vegas-i kaszinó színpada. Egy csaj, aki várta. Ott volt az első sorban.

Annyi minden volt előtte… és az a csaj…

Úristen. Most is kívánja… azt az érzést, azt a helyet… és azt a nőt-e?

- Wayne, te piszok disznó, neked most is erekciód van? - Mary-Ann hangja téríti vissza a valóságba. Felnevet, bár hang nem jön ki a torkán.

A nő a kórteremben a lehető legszebb nő, akit valaha is látott. Oké, sokáig nem is nézte meg a negyven-ötven körülieket… valójában ma sem nézi meg őket. Kivéve Mary-Annt. Most például egy kötött, bézsszínű ruhát visel, ami totál a testére simul, és még egy húszévesnek sincs ilyen jó teste, mint a menedzserének. Vagyis. Na. A feleségének.

De ki tudja, kimehet-e innen valaha. A helyzet elég szar, és az is kérdés, lábra áll-e még valamikor. Bár erről nem szokott gondolkodni, mert lebeszéli magát minden esetben, ha eszébe jut, most mégis ott lüktet benne a szám. A nyolcvanas. Mások ilyenkor már leteszik a mikrofont, és örülnek, hogy lyuk van a seggükön.

De ő két hete még a színpadon állt!

És, a francba, hát nem a legjobb koncertjei egyikét nyomta le? Még az a vén fasz Steven is eljött sztárvendégnek. Meg Jon, aki furcsa módon mintha egy nap alatt változott volna át külsőleg kamaszból nagyfaterré. És hát Slash, de erre most szintén nem akar gondolni, mert akkor eszébe jut a fia, igazából a két fia, akik mindketten kurva jók a zenében, de mindkettő egyformán hülye, és ő, Wayne cseppet sem tudja, kitől örökölhették a hülyeség-gént, ezt a számítógépes vagy mi a franc gént. Sajnos mindannyiszor, ha ezen gondolkodik, arra kell jutnia, hogy ezt csakis tőle örökölhették, a zenével való dacolással együtt - holott talán tehetségesebbek, mint ő -, mert mindkettőnek más az anyja. Szóval csak az apa ugyanaz, na.

Csesszék meg mindketten. Hát ő nem fog életeket menteni, épp elég a sajátját megmentenie. Ha tudja.

- Beszéltem a dokival - zökkenti ki a gondolatsorból Mary-Ann.

Wayne, ha nem esne most nehezére minden mozdulat, és nem lenne bekötve a karjába az infúzió, legszívesebben befogná a kezével mindkét fülét.

Csak úgy menekülhet, ha behunyja a szemét, és jó gyorsan visszaképzeli magát a legutóbbi koncertjére. Mivel két évig nem koncertezhetett, hasonlóan a többiekhez, amiatt a nyomorult vírus miatt, most végre élete legjobb korszakát élte, de tényleg. Tárt kapuk várják mindenhol. Még Kínában is. És ha az a fasz elnök nem hívta volna fel, hogy ezt a Kínát egy kicsit még felejtse el, diplomáciai okokból, az ő kedvéért, meg ilyenek…, akkor tényleg végignyomná a bulikat a világ legnépesebb országában. Na de mindegy, van helyette egy csomó ázsiai koncertje is. Lenne.

Pedig tényleg milyen érzés volt, amikor Steven feljött mellé a színpadra, egy pillanatra látta magukat kívülről: a két vén fasz, aztán együtt lenyomták a Hűtlent, meg valami szar Aerosmitht, ami a közönségnek legalább akkora kedvence, mint az ő számai.

- Igazából semmi okod vénnek nevezni Stevent, mert pár évvel fiatalabb nálad - figyelmeztette egyszer Mary-Ann, de nehogy már bárki is megmondja, hogy mit gondoljon valakiről. Még maga az elnök is kockáztat ezzel ezt-azt, bár neki talán megbocsátja, hogy irányítani akarja, mert tényleg egy vén fasz, gondolja, és azt is, hogy ő maga mennyivel jobb fizikai meg lelki állapotban van ezeknél az embereknél.

Illetve csak volt.

- Hívd meg Martint a temetésemre - suttogja végül. Muszáj kinyitnia a szemét, hogy lássa Mary-Ann reakcióját.

- Hogy dugulj már el, Wayne, szarok rád, mind a hat gyerekedet meghívtam jó előre a temetésedre! - mondja dühösen.

- Hét van, Mary-Ann, ne felejtsd el - motyogja, és a felesége szeme könnyes lesz.

- Jó, fejezd be. Itt lesznek szilveszterkor, legalábbis Martin itt lesz, még ha nem tudja is.

- Szóval bekrepálok szilveszterre.

- Jó nagy bulit rendezünk, Wayne. Még a családot is meghívjuk.

- A legutóbb, amikor meghívtuk a családot, tömegverekedés lett belőle.

- Oké, a verekedőket nem hívjuk el. Tudod, a Ceasar’s-be. Las Vegasba.

- De mit mondott az orvos? - kérdezi, majd másodperceken belül, mintha újra egy kábítós cuccot tennének a fejére, belezuhan egy színes, zavaros álomba.

2022. DECEMBER

KALIFORNIA

Gyertek - szólítja fel őket huszadszorra Lina, és maga után húzza a gyerekeket. Ha valaki egyszer azt mondja neki, hogy négy gyereke lesz, és abból ketten ikrek, hát röhögőgörcsöt kap. Jó, most nem neveti halálra magát, mert két négy és fél évessel egyszerre leküzdeni mindent - a vírusoktól a játszótéri balhékon át az óvodába vezető út reggelente történő megtételéig -, hát az nem is annyira egyszerű. Ők akarták a gyereket, igen, és hát Nicholasnak van valami különös képessége arra, hogy ikergyerekeket nemzzen. Két fiút. Néha röhögnek is azon, hogy Nicholas csak simán ki akart szúrni vele, nehogy egyszer véletlenül meglásson egy másik zenészt, aki „menőbb, mint Nicholas". Ő is nevet ezen, persze azt is tudja, hogy valamilyen karmikus kapcsolódás köti a férfihoz, ami egy kicsit azért meg is ijeszti, de az esetek többségében igazán hálás azért a tizenkét évvel korábbi találkozásért.

De most egy ideje másképp mennek a dolgok. A lezárások alatt jöttek rá, hogy nem is annyira oké, ami a Szilíciumvölgyben történik. Egy csomó minden megváltozik, nem is olyan sokára.

Vicces az egész, egy mondatban úgy tudná összefoglalni, hogy mindig más kell, mint ami van. Ezt persze sosem mondaná meg Nicholasnak, mert a férfi netán mindent visszacsinálna.

Holott most szándékozik elkezdeni élni, és Lina vele fog tartani.

A kocsiban Ancsi várja őket. Már tizenhat éves. Kicsi tini, a legjobb fajtából. Lina néha nem is érti, miért ilyen jó gyerek a lánya. Ő maga sokkal lázadóbb volt, lázadt minden ellen, ami ellen csak lázadhatott, és hát a lázadását igen klasszul koronázta meg a Wayne-nel tizenévesen eltöltött hétvégén. Valójában megtett mindent akkor, ott, a budapesti koncerten és azután is, hogy Wayne figyelmét felkeltse. A koncerten ez nem sikerült, de utána, Siófokon igen. Ott várta a Palace-ban, hogy a rocksztár érkezése után tíz perccel már másra se vágyjon, csak a férfi ágyába. Annyira odavolt és rajongott érte, hogy neki tartogatta a szüzességét. Három nap őrületes szerelem, három nap, de akkor bármit odaadott volna érte. A lázadó tizenhét éves valóra váltotta a vágyát - most már felhúzza a szemöldökét, ha visszagondol az akkori vágyaira. De hát ilyen volt, megkapta, amit szeretett volna, igaz ugyan, hogy csak három napra. Hát aztán lett is belőle rendes kis kalamajka, és a lázadásnak egy időre véget is vetett Martin érkezése.

De Ancsi nem ilyen. Okos, szorgalmas, finom, udvarias, nem álmodik rocksztárokról.

Legalábbis Lina nagyon reméli.

- Te tényleg el tudod képzelni, hogy a covidos év után nem sokkal újra egy évig, netán kettőig online tanulsz? - csatolja be magát. A srácok hátulról McDonald’sos papírjátékokkal kezdik dobálni őket.

- Hát miért ne. Majd levizsgázom. Tudod, hogy jól megy nekem - vonja meg a vállát a lány, és lesimítja egyenes, szőkésbarna haját. Olyan kis vékony, gondolja Lina. Sportolnia kéne.

- Oké, de a barátaid?

- Megvárnak, meg lesznek újak is, nem? Te mondtad - vet rá egy félmosolyt a lány.

- Okés. És apa?

- Apa majd… eljön oda is, nem? Meglátogat.

- Persze - bólogat, és most, amikor fültövön találja egy papírkártya, rajta valami Marvel-figura, egyáltalán nincs kedve Gáboron meg az apai erőfeszítésein gondolkozni.

- És te? Te tudsz onnan dolgozni, anya?

- Tudod, hogy mindenhonnan tudok.

- Jó, de egy csomót szoktál utazni.

- Igen. Hát most is fogok, nem? Fogunk. Együtt!

Nevetnek, és Ancsi, aki cseppet sem lázadó tizenhat éves, hozzábújik egy pillanatra. Hát ezt Martin mellett sosem élte meg. Kérdés persze, hogy Martinnal meg akarta volna-e élni ezt a bújós anya-gyerek kapcsolatot? Valószínűleg nem. Egyáltalán, hogy a fenébe tudta felnevelni a fiát, fut át az agyán a kérdés, de nem válaszolja meg. Hámori Lina eddig elég nagy túlélő volt, meg hát lázadó is, és valahogy megélt tényleg a jég hátán is. Kesztyűárusból lett menő trendkutató, és bár voltak az elmúlt években is hullámvölgyei, alapvetően előrevitte a szemlélete, na meg a rutinja.

- Martinnal nem találkozunk?

- Nem tudom - feleli. Neki is furcsa még mindig ez a távolság, és bár Martin döntéseit nem értette meg igazán, mostanra már nagyjából elfogadta. - Talán szilveszterkor.

- Oks.

- Tudom, hogy nagyon szereted - rázza meg a fejét. Néha igenis bánja, hogy így alakult. Néha meg azt mondja, a lehető legjobban alakult az élete. Csak olyan nehéz mindig lezárni egy szakaszt, és belelépni egy újba. Mint most is.

- Nagyon remélem, hogy normális óvoda lesz ott is - néz hátra a lány az öccseire, miután elkap egy hátulról érkező papírbombát.

- Hát normálisnak azért nem nevezném - mondja vidáman Lina Minden vadiúj lesz az életében, és/de sokkal többet lesznek együtt.

A Szilíciumvölgy mindent adott nekik, csak időt nem. Most majd minden megváltozik, egy totálisan új élet felé robognak.

2022. DECEMBER

BUDAPEST

- Ugye jól áll? - néz rá Tamara, és teljes mértékben kiolvasható a mosolyából, hogy csakis igent fogad el válaszul. Tamara, gondolja Virág, a csupa igen, a csupa mosoly és a bókok világában él. Most az egyik leghíresebb mesterfodrász göndöríti a haját, aki végig ott marad a fotózás alatt.

- Csodás! - mosolyog vissza rá, és immár ötmilliomodszor megkérdezi magától, hogy ugye, jól döntött.

De persze most is tudja, hogy ez a döntés megalkuvás volt, és hogy a lakáshitelét nem tudná a Greenpeace-fizuból fedezni. Pedig minden álma a Greenpeace, és sejti, hogy meg is kapta volna az állást, ha nem ezt választja.

Koller Tamara és másik három híresség PR-osának lenni tulajdonképpen nagyon jó munka is lehetne, de Virág azt sem tudja elfeledni, hogy Tamara férje, a milliárdos üzletember, akinek olyan közeli kapcsolata van a politikával, hogy egy csomó beruházást állami és EU-s pénzekből finanszíroz, tökéletesen ellentéte annak, amit ő fontosnak tart. Tamara férjének egy csomó környezetszennyező üzeme van, ezért neki valóban nem itt lenne a helye.

- Izgulok a sajtótájékoztató miatt - vallja be a lány, miközben a fodrász egy hajkefével tekergeti hosszú szőke hajtincseit. - Tudod, hogy a nyilvánosság előtt nem jönnek a szavak a számra.

Kivéve a beköltözős show-t, gondolja Virág, de végül nem mondja ki. Tamara a homályosan értelmezhető „modell" szakmát említi, ha kérdezik, hogy honnan jött, mielőtt Koller Egon mellett felbukkant, és Virág jobbnak látta mindig, ha nem néz alaposan utána.

- Nincs rá okod, tudod jól, hogy megfelelően felkészítelek, mint mindig - nyugtatgatja. - Egyébként is, ne felejtsd el, hogy jó dolgot teszel. Segítesz, és senki sem fog olyasmit kérdezni, ami kellemetlen lenne számodra.

Mert, gondolja tovább magában, a „kellemetlenkedő" újságírók tiltólistásak lesznek az eseményen.

- Jó, hát még van addig pár nap. Annyira hihetetlen, hogy karácsonykor robbantjuk a hírt! - lelkendezik a lány. - Rettenetesen odavagyok! Ugye te is?

- Igen. Persze.

Nem felejtheti el, egyetlen percre sem, hogy Koller Tamara fedezi tulajdonképpen a lakáshitel-törlesztését. A másik három celebből pedig megél. Még néha félre is tud tenni utazásra. Valamit valamiért.

De majd egyszer, ha rászakad a lottóötös - aminek zéró az esélye, mert nem lottózik -, vagy valami nagy pénz áll a házhoz, akkor odakúszik a küszöb alatt a Greenpeace-hez a sok diplomájával meg a zöldfilozófiájával. Bizony. Még csak harmincéves lesz, vagyis már harmincéves - érdekes, nappal úgy gondolja, hogy „még, de ha éjjel felébred egy rémálomból, akkor az lüktet benne, hogy „már harmincéves -, és fel tud mutatni magának egy csomó mindent, ami 2022-ben már nem is annyira egyértelmű. Két diploma, két nyelvvizsga, egy jó állás, egy kis lakás, amire a hitelt már csak huszonhárom évig fogja fizetni, egy szuper bringa, meg egy másik, kevésbé szuper, de lopásbiztos kerékpár. Életmódjából fakadóan szép izmos láb, karcsú derék, és tényleg izgalmas állás, ahol mindenkivel találkozhat, akivel csak szeretne. Majdnem mindenkivel.

De nincs meg a kincs, mire vágytam, szólal meg benne rendszeresen egy hang. A kincs, amiért porig égtem. Egy vers, amivel még egy másik bolygón felvételizett a Színművészetire.

Mindegy, olyan rég volt már, csak egy emlék, és kész.

- De tudod, Virág, a legfontosabb, hogy nekem megfelelően kell ám prezentálnom az Egont - sóhajt Tamara. - Nagyon kell ügyelni arra, hogy jó színben tűnjön fel, mert rengeteg az irigye, és nem kell még több utálót szerezni… Bár - sóhajt egy még az előzőnél is nagyobbat -, ha rám néznek, ha engem látnak, ugye rögtön mind irigy lesz. A nők azért, mert… - mutat magára, a sztárfodrász hevesen bólogat, ám amikor Virág felé fordul, a szemét forgatja - …mert jó nő vagyok, úgy igazán, érted, nem az, aki túltolja ezt meg azt… - mutat először az arcára, aztán lágyan végiglegyint a teste előtt. - A pasik meg péniszirigyek, ezt nem kell mondanom?! - Egyszerre kérdez és kijelent, miközben kacag. - Mióta bent voltam a Csalivillában, azóta aztán még durvább a helyzet. Hiába mondtad, hogy ne menjek… - szegezi rá játékosan az ujját Virágra. - Végül is a PR-omat erősítette.

Most Virág sóhajt, diszkréten, és arra gondol, hogy az ismertség és a PR nem ugyanaz, és való igaz, ellenezte, hogy Tamara bemenjen egy ilyen napi tévéshow-ba, egy vetélkedőbe, de Tamara kezelhetetlen és irányíthatatlan. Lehet, hogy Koller Egon valamennyire képes őt irányítani, de senki más.

- Igen, arra törekszünk, hogy ez a kampány az odaadó, önfeláldozó, önkéntes segítő arcodat mutassa be. Arról szól majd, hogyan gyűjtöd egybe a rászoruló szervezeteket, hogy extra karácsonyi támogatást szerezz nekik az arcoddal, a saját felajánlásaiddal.

- Ohh, igen. Várj, ki lehet az? - ugrik fel a csengőre, majd felderül az arca. - Biztos az új síruhámat hozták meg a Louis Vuittonból. Képzeld, nem volt a méretemben, egy számmal kisebbet kellett rendelnem. Na, mindjárt jöhet a smink és a ruha!

Egy órával később még a ruhán hadakoznak, a stylist, megbízásának megfelelően, letisztult, finom, hétköznapi viseletre alkalmas darabokat hozott, Tamara pedig ragaszkodna a fenékig kivágott, aranyflitteres estélyi ruhájához, de legalábbis az óriáslogózott Louis Vuitton kosztümjéhez, és a nappali helyett a hálóhoz.

A kompromisszum még távol, amikor hazaérkezik a férj. Virág megkönnyebbül: amilyen nehéz kezelnie Tamarát, annál egyszerűbb Egont. A férfi a megoldások embere, és nem a problémákat keresi, ezért még egy negyedóra sem telik el, amikor Tamara leül a nappaliban egy egyszerű székre, farmerban, márkajelzés nélküli fehér pólóban, finom sminkkel, hogy belemosolyogjon a kamerába és elkészüljön róla néhány szolid fotó. A második képhez előkerül a kutya is, tehát a dolgok mégiscsak kezdenek jól alakulni.

Virág felveszi a dzsekijét, és kimegy a teraszra. Kétszer járt már ezen a teraszon, egyszer tavasszal, amikor megbeszélték a dolgokat Tamara képviseletéről, egyszer egy nyári összegzésen, és ha valami, akkor ez a kert volt az, amit elfogadott volna a házból. Az ősfákat, a fenyőket, a sövényt a természetes kőkirakásokkal - ezek egyikét sem nézte ki az üzletemberből, és hát Tamarából még annyira sem.

Amint kilép, földbe gyökerezik a lába. Bár hónak se híre, se hamva nem volt a városban idáig, Kollerék kertjében az összes fenyőfa ágán hó pompázik.

- Műhó - lép mögé észrevétlenül Egon. - Tamara ötlete volt - vonja meg a vállát.

Virág mosolyog; azt már megtanulta, hogy a hivatalos mosolya mögé ne lehessen belátni. Azt azért újra megkérdezi magától, mi a fene szüksége volt Koller Egonnak, a negyvenéves, jóképűnek nevezhető, vállas és valójában mindig együttműködőképes férfinak erre a feltöltött szájú, homlokbotoxolt egykori CKM-címlaplányra, aki rémülten igyekszik még mindig huszonkét évesnek látszani, mint a címlapfotózása idején, holott a lap immár több mint kilenc éve megszűnt. Ennek Virág utánajárt, amikor kiderült, hogy egy kicsit sakkozni kellene Tamara életkorával. Hiába mondta neki, hogyha kiderül, akkor az hatalmas presztízsveszteséget jelent, és nem éri meg három évért belefutni ebbe az időzített bombába.

Mindegy, Tamara makacsul kitart amellett, hogy ő mindössze harminchárom éves, sőt mi több, Virág nemrégiben azt látta, hogy a Velvet harminckettőnek tüntette fel, és ez az információ nyilván Tamarától magától származott. De a harminchat az harminchat, és ha kiderül a valós kora, akkor majd szépen magyarázkodni kell. Mi szükség erre?

- Klassz - bólint.

Egon úgy áll ott egy szál ingben és zakóban, mintha huszonöt fok lenne. Virág összehúzza magán a dzsekit.

- Hát nem tudom, mi a véleményed a feleségem médiaszerepléseiről - nem kérdezi, hanem közli. Virág legalábbis nem érzi úgy, hogy valójában válaszolnia kellene. - Van a vállalati kommunikációs vezetőnk, Róza, meg a marketingvezetőnk, András, és mind a ketten úgy vélik, hogy jól sült el Tamara szereplése a valóságshow-ban - bizonygatja. Tudván, hogy Virág ellenezte. - Végül is.

- Végül is… igen.

Most nem hozakodik elő a kommentekkel, amelyek nyilvánvalóan nem érnek fel a város csúcsára.

- Jó, mert tudod, azért szeretném kikupálni őt rendesen.

Mosolyog a férfi, és most Virág nem szeretne belátni a mosolya mögé.

- De te majd segítesz, nem igaz?

- …

- Jók a kapcsolataid is…

- Hát elég sok színészt meg előadóművészt ismerek - neveti el magát a lány, és megfogadja, hogy amint talál egy olyan állásajánlatot, ahol összesen annyit fizetnek, mint Kollerék, otthagyja a fenébe a show-bizniszt.

- Nem is rájuk gondolok.

- Hát a politika a te pályád - mereng a hófödte fenyők felé. - Ott nincsenek ismerőseim.

- Nem is a politikára gondolok - nyújtózkodik a férfi, mintha csak most kelt volna ki az ágyból. - Egyébként te nem kedvelsz engem?

- Én?

Jesszus, kezd szürreálissá válni ez a társalgás, gondolja Virág.

- Igen. Nem szeretsz a szemembe nézni.

- Pfff… - fújtat, aztán mondja, amit végül is igaznak tart: - A szemekből lehet olvasni. Én tudok, és ezt a tudásomat a magánéletben nem szeretném használni.

- Az én szememből olvasni? - borzolja meg rövid, fekete haját a férfi. - Hát azt kötve hiszem.

- Akkor rendben - állja a tekintetét. - Nem szeretek titkokat megtudni az ügyfeleimről és családtagjaikról.

- Ó, titkokat! Na azokat nem így szokás megtudni nálunk - mondja. A szája mosolyog, a szeme hideg marad. - De azért szeretném, ha jóban lennénk - teszi hozzá.

Szép a kert, nem nyúltak hozzá olyan kegyetlenül, mint azt az újgazdagok teszik manapság, hogy kivágnak mindent, ami ott élt, ami évtizedekig burjánzott, árnyat és oxigént adott, hogy aztán jöjjön a gyepszőnyeg meg a külföldről behozatott pálmafák. Azonban csupáncsak a kert tetszik neki ebben a pillanatban.

- Szerintem jóban vagyunk - feleli végül.

Egon egészen közel lép hozzá, szinte szúrja Virág szemét a tekintete.

- Ennél jobban kell jóban lennünk.

- …

- Nem biztos, hogy ugyanarra gondolsz, amire én.

- Igyekszem nem gondolni semmire - szögezi le. - Mert ha félreértettem a dolgot…

- Úgy kellene jóban lennünk, hogy mozgósítod a kapcsolataidat.

- Minden kapcsolatomat mozgósítom. A kampányra is. Az összes sajtókapcsolatomat.

- Nem a sajtóra gondolok.

- Nem? - tátja el a száját. Az összes tőkéje a sajtókapcsolatai. Mi a fenét gondol róla ez a férfi?

- Nem bizony. Hanem a világsztár rokonságodra.

Pár másodpercbe telik, mire leesik a tantusz. És akkor nem tudja, sírjon-e vagy nevessen.

- Csak nem Wayne? - kérdezi, amikor visszanyeri a lélekjelenlétét.

- Dehogynem.

- De hát… úristen, én már két éve nem vagyok vele semmilyen kapcsolatban! Szakítottunk… Martinnal - mondja ki a fiú nevét. Mintha egy redőny szaladt volna le a szeme előtt.

- Akkor keresd meg.

Ránéz a pasira, nevetni próbál, de érzi, hogy csak egy grimasz lesz belőle.

- Isten ments - rázza meg a fejét.

- Akkor - harapja be a száját a férfi -, igen, akkor viszont nagyon nehéz lesz a továbbiakban ezen a pályán boldogulnod.

- Hogy micsoda?

- Jól értetted. Nem nagy szívesség, és jól meg fogunk fizetni érte.

- De miért? Nem értem. Mit kellene tennem?

- Megszerezni Wayne Sunny White-ot.

- Megszerezni?

- Reklámarcunknak.

Felröhög.

Aztán otthagyja az egészet a fenébe, Egont, Tamarát, a fotóst, a sminkest, a stylistot. Felpattan a biciklijére, hogy leereszkedjen a hegyről, vissza, a normális életbe.

Koller Tamara és a férje szarjanak sünt, lehetőleg naponta többször.

2011. JÚNIUS

BUDAPEST

Virág megy előttem, és jézusfény az egész csaj. Eléggé remeg a lábam, ha az előző éjszakára gondolok. Most feküdtünk le harmadszor, és aki tudja, hogy mi történt január elseje és június között, az meg is értheti, miért adok hálát a rockistennek, meg mindenféle szenteknek, hogy visszatért hozzám.

Most ott lépked előttem, és látom, hogy sír, meg érzem is a vállán, hogy sír, pedig ő mondta, hogy na és, ez nem az életed vége, csak egy séta, és ha akarod, nem is veszed komolyan. Ő nem fogja komolyan venni, erre esküdözött még éjjel az ágyban. Nálunk voltunk, anyám tutira tudta, hogy Virág ott alszik, mert ma reggel két tányér volt kikészítve nekünk a konyhában. Na de Virág már hajnalban hazament, pontosabban hazakísértem, mert át kellett öltöznie, smink meg minden.

De most, nézem azt a brutál jó izmos lábát, ami kilátszik a fekete szűk szoknyából, milyen jól áll neki a magas sarkú szandál, úristen, erőlködnöm kell, hogy ne álljon fel már megint a farkam.

Sosem gondoltam, hogy ilyen jó lesz tizennyolc évesnek lenni.

Szerelmesnek lenni.

Rockzenésznek lenni.

Ez az az élet, amit megálmodtam magamnak, egy kicsit el is érzékenyülök most, hogy az udvaron meglátom anyámat, aki a világ második legjobb nője, magas, csinos, mindig vidám, tűsarkúban, és ott a húgom, a nagyszüleim, szóval mindenki itt van… majdnem mindenki…

Megkapom a virágokat, anyámtól Virág is kap egy szép nagy csokrot.

Imádom anyát, a világ legjobb feje, az tuti.

Ti ma itt álltok az élet kapujában, mondja az igazgató, azt kívánom, mindig nyúljatok vissza a gyökereitekhez, és törekedjetek az égig, minél magasabbra! Repüljetek!

És akkor énekelünk, meg végigjárjuk a kertet, szorítom Virág vállát, és basszus, nem tudom, hogy van, de rohadtul vissza kell fognom a könnyeimet, pedig ez csak egy ballagás, csak egy nap az életünkből, semmi érdekes, ezt Virág megmondta, hogy ez csak egy icipici lépcső az álmaink felé.

- Neked mik az álmaid? - kérdezte éjszaka.

- Hát én… énekes leszek. Zenész. És te leszel a csajom.

- A nagy frászt, Martin White, én a feleséged leszek.

- Ó. Ezt még meg kell emésztenem - feleltem, és röhögtünk, de nagyon, tényleg nagyon jó volt ezt hallanom, hogy a feleségem akar lenni, pláne az előzmények ismeretében, meg egyébként mindenhogyan.

- És még…? És még mi leszel?

- Hát, szerintem… színésznő. Mit gondolsz?

- Azt, hogy szuper leszel a színpadon.

- Egy csomó jó szerepet fogok eljátszani.

- Naná. Én meg majd tapsolok neked.

- Jó, de lehet, hogy csak a bölcsészkarra vesznek fel.

- Akkor is tapsolok, hidd el. Minden este.

Olyan egyszerű, nem?

Mégis megható.

És akkor, amikor már tényleg eléggé a bőgés határán állok, észreveszem, hogy egy pasi jön befelé az iskolaudvarra. Szétválnak előtte az emberek. Fekete farmerban, fehér ingben és ezüst bőrdzsekiben jön befelé, a haja összevissza kuszálva, határozottan lépked és egy gitárformájú csomagot tart a kezében.

Azt a kurva!

Az ájulás, a bőgés és a helyből magasugrás között vacillálok, de igazából nem én irányítom a dolgokat.

Wayne „Sunny" White messziről felismer, és kurvára nem zavarja, hogy már megindultunk a ballagós sétánkra, jön felém, határozott léptekkel.

És amikor odaér, jelenlétére megáll az egész sor, halk morajlás hallatszik, mindenki abbahagyja az éneklést, Wayne pedig odahúzza a fejemet magához, ad egy puszit, és a kezembe, konkrétan a virágcsokrokra nyomja a gitárt.

- Most a te köröd jön, fiam.

Oké, azt mondja valójában, hogy „It’s your turn, son", mert nem tanult meg magyarul, és nem is fog soha.

De hát én ott bőgök, és alig tudom felvenni a tempót. Virág büszkén lépdel előttem, hát a világ leghíresebb rocksztárjának a fia fogja a vállát, ugye, én meg talpig vörösödve arra várok, hogy ez a pillanat soha, de soha az életben ne érjen véget.

Wayne már biztos elment, gondolom.

De nem, ott vár, megvárja a ballagás végét. A nagyszüleim úgy néznek rá tisztes távolból, mint egy darab tehénszarra, de hát biztos megvan rá az okuk.

Wayne már aláírt egy csomó papírt meg ballagási blúzt, és most hozzám fordul: - I have a big surprise for you, son.

Egy nagyon nagy meglepetésem van számodra, mondja, és abban a pillanatban tényleg nem tudom, jó lesz-e ez nekem, vagy fenekestül felfordítja az egész életemet.

2011. MÁJUS

NEW YORK

- Szerintem ezt a gyereket hazavisszük, mit gondolsz? - vigyorog Wayne, és reméli, hogy a mélyről, váratlanul feltörő érzelmeit sikerül a vigyora mögé rejtenie. Ilyenkor szokott jönni az, hogy „te igazán hülye vagy, Wayne", de meglepő módon Mary-Ann nem húzza elő ezt a kártyát. Csak mosolyog bágyadtan. - Mi a franc van, még csak le se szarsz valami beszólással? - förmed rá. Iszonyú idegesítőnek találja, hogy hiába ismeri a nőket már tízezer éve, és volt meg neki legalább annyi is az életében belőlük, mégsem tudja kiszámítani Mary-Ann reakcióját. De neki most már, úgy látszik, ami a szívén, az a száján. - Figyelj, én már láttam… izé, szülő nőt… de te kifejezetten furcsa vagy! Minden oké?

- Ühüm.

- Ühüm? Aggódom.

- Milyen szülő nőt láttál egyébként?

Na jól van, helyben vannak. Csak ki kellett csúsznia a száján ennek a mondatnak, és vissza is tér a régi Mary-Ann. Átfut az agyán, nehogy az a baja legyen egyébként, ami a South Parkban annak a rajzfigurának.

- Te tudod, mi az az izé, az a nyavalya, ami annak a Cartmannek van? A South Parkból?

- Tourette? - bámul rá a nő, és látszik a szemén, hogy fogalma sincs, hogy jön ez ide, éppen most. - Te is furcsa vagy.

- Ja. Nincs nekem Tourette-em? Mit gondolsz? - kérdezi aggódva, és nekitámaszkodik a falnak.

- Tényleg. Most, hogy mondod. Biztos Tourette-ed van, végighazudtad cirka az egész életedet.

- Gúnyolódsz?

- Dehogyis. Csak hát a Tourette az egyfajta krónikus igazmondás, nem? Ez azért nem a legfontosabb jellemvonásod.

- Hát… De minek kellett kimondanom, ami eszembe jutott, érted. Ezért tartok ettől a szindrómától.

- Nem kell félned, Wayne. Ettől biztosan nem - neveti el magát, aztán megpróbál feljebb helyezkedni az ágyban.

- Segítsek? És egyébként mikor jönnek a… tudod.

- A…?

- A gyerekkel, érted.

- Mindjárt. Vizsgálják, aztán hozzák.

- Ó. Hát. Na. A kórházból kiment valami hír, hallottad?

- Wayne, tíz perccel ezelőtt még a műtőben voltam, oké? Hiába akartam megszülni ezt a gyereket, a te - mutat rá a férfira - közbenjárásodra szó sem volt róla, hogy kinyomjam.

- De hát én csak… érted, azért beszéltem itt azzal a fószerrel…

- Aki történetesen a klinika igazgatója…

- Mit tudom én, kicsoda, hozzá vezettek oda - vonja meg a vállát. - Azt se tudom, hogy hívják.

- Oké, szóval rögtön császármetszés lett.

- Hozzáteszem, Mary-Ann, igazán elnézést kérve azért, hogy emlékeztetlek: a korod miatt. Mert, ugye, már elmúltál negyven, és az én saját doki haverom elmondta, hogy gáz lehet belőle. A gyereknek. Ha nem tudod kinyomni.

- De, cseszd meg, Wayne, talán megbeszélhettük volna, nem? És nem a vajúdásom kezdetén ér el hozzám a hír, hogy a híres WSW közbenjárt cirka az elnöknél, hogy nem nyomhatom ki a gyerekemet?!

- Ó, cseszd meg te, Mary-Ann - sóhajt, és leül a nő ágya szélére. - Én csak jót akartam. Hogy ne kelljen ott kínlódnod a csodás kis hüvelyeddel, meg ilyenek. És ne legyen gáz a gyereknek, persze - teszi hozzá gyorsan.

- Hogy te milyen egy rettenetes hímsoviniszta alak vagy! Csak magadra gondolsz, ugye?

- De most ezt miért mondod, segíteni akartam, hogy neked ne fájjon, a gyereknek meg ne legyen baja abból, hogy mondjuk beszorul, vagy rátekeredik a köldökzsinór a nyakára, vagy… tudom is én?! Nem vagyok egy kibaszott nőgyógyász. - Megfogja a nő kezét. Még egy infúzió is csöpög a karjába. De egyáltalán nem néz ki rosszul, állapítja meg, és arra jut, minden valószínűség szerint ő néz ki szarabbul a mai izgalmak miatt.

- Oké - sóhajt Mary-Ann. - Akkor mondd a hírt.

- Hát nézd meg te - nyújtja oda a telefonját. - Ott van a The Hollywood Reporter címoldalán.

Elveszi a telefont, és egy sóhaj kíséretében olvasni kezd.

- A világhírű rocksztárnak megszületett a hetedik gyereke! - olvassa. - Ó, Wayne, a fenébe, nem az volt, hogy majd mi, ha megbeszéltük a dolgokat, kiadjuk a hírt? Hát nekem ez a szakmám, és…

- Jól van, hagyjuk most ezt, nem akartalak felbosszantani.

- A hetvenéves rocksztár, Wayne Sunny White immár hétgyerekes apa lett. Az énekes nem csupán zenéjével, hanem szexfüggőségével is kivívta egykor a közönség figyelmét, állítása szerint egyszer még kezelték is szexfüggőség miatt egy klinikán - olvassa tovább, majd elképedve mered Wayne-re. - Mi ez a szarság, Wayne?

- Hát én honnan tudjam? - vonogatja tovább a vállát. - De, Mary-Ann, ez már engem nem érdekel. A múlt az a múlt, és kész.

- Akkor miért mutatod meg pont most?

- Hát mert az a hülye szindrómám van, tudod, az, ami Cartmannek. Szerintem. Na, mikor hozzák már azt a gyereket?

- Még nem láttad?

- De, amikor lemérték és felöltöztették. Ám aztán három másodperc múlva elvitték. Csak annyit láttam belőle, hogy üvöltött. Vagyis hallottam.

- Izgi.

- Na, szóval… tovább is van az a cikk.

- A legkisebb gyerek anyja a rocksztár menedzsere, akivel nemrég kötötte össze hivatalosan is az életét. Megtudtuk, hogy Wayne Sunny White különleges dolgot talált ki a hetedik gyereke születése alkalmából… Mi ez a különlegesség, Wayne? - néz fel Mary-Ann.

Ekkor nyílik az ajtó. Belép egy nő, sötétbarna, egyenesre vasalt, vállig érő haj, vakító fogsorú mosoly, világos nyári ruha, ami kihangsúlyozza izmos alakját, bronzos bőrét.

- Jézusom - sziszegi Mary-Ann, és ameddig csak tudja, magára rántja a paplant. Majdnem annyira elbújik alatta, hogy csak a szeme látszódjon. - Michelle?

- Helló, Mary-Ann. Bejöhet a férjem is egy gratulációra? - kérdezi a nő, majd felbukkan egy óriási csokor mögül Amerika legismertebb arca, szintén talpig fehér mosollyal.

- Szenzációs hír, gratulálunk! - mondja a férfi. Mary-Ann az énekes felé fordul.

- Wayne, te iderángattad az elnököt és a first ladyt?!

- Tudom, hogy Michelle a példaképed - mondja, és máris az elnökkel ölelkezik.

- Igazán, Mary-Ann, én azért jöttem, mert olvastam a jelentkezésedet, és… - mosolyog Michelle.

- Micsoda? - kerekedik nagyra az énekes szeme. Az elnök már a virágot helyezi el.

- Ó, hát én nem tudtam - harapja el a first lady.

- Semmi baj - hangzik az ágy felől. - Volt idő, amikor ki akartam ugrani ebből az állásból - grimaszol Wayne-re, akinek most először nem igazán jönnek a frappáns mondatok.

- Dehogyis, csak vicceltem! - nevet fel a first lady. Mary-Ann szemében is ott a mosoly.

- Jól van, hát én… azt hiszem, nem találkozom mindennap az elnökkel, ezért zavarban vagyok - vallja be Wayne.

- Nálam nem jobban, hát mégis, mire buliztuk volna annak idején a legjobbakat, ha nem a Rock’n’Sun-ra? - szól közbe mély hangján az elnök. - És még a randidalunk is egy rockos WSW-szám volt.

Wayne nem tudja, jó ötlet volt-e az elnöki házaspárral meglepni a frissen szült feleségét. Talán nem. Mindenesetre - úgy érzi - zavartan álldogál mindvégig, amíg Obamáék ott vannak. Szerencsére nem több néhány percnél.

Akkor még fogalma sincs róla, hogy nemcsak a kis jövevény, hanem az Obama-házaspár is felborítja majd a nyugalmát, és újraírja az élete könyvét.

2022. DECEMBER 16.

BUDAPEST

- Egy-két-há… - számol be José. Úristen, de rég nem hallottam már ezt. És hát el is szaladt azóta a világ. Nélkülünk, vagy mi a tök.

Na mindegy, nem filózom, vállaltam, és a srácok is vállalták, pedig José azóta már egy menő magyar zenekarban dobol, és van egy saját stúdiója, abból él valójában, hogy hangmérnök és kiadja a stúdióját. Roli meg, a basszusgitáros, aki szintén a régi banda alapító tagja volt, ráadásul a gimis osztálytársam, ma már egy angliai kórházban urológus. De most együtt vagyunk, és José beszámol, aztán felcsendül egy régi dalunk. Röhej, de úgy érzem, mintha villámcsapás érné a testemet, a fejemtől a talpamig átéget, beleborzongok, röhej és kész.

Belépünk a gitárral. Egyébként egy régi dal, le van szarva, nem is ezzel kellett volna kezdeni, senki sem ismeri, de nekem valaha fontos volt.

Mindegy, ki hallott már olyanról, hogy Elcseszett képek, meztelen évek? Igen…? Valaki hallott róla? Gratulálok, akkor te is 2010-ben voltál tinédzser, és még az is lehet, hogy valaha eljöttél az egyik koncertünkre.

A közönség, akik közül nagyjából mindenkit névről ismerek, a harmadik taktustól őrjöngésbe kezd. De komolyan, ilyen élményben utoljára akkor volt részem, amikor az apámmal… na hagyjuk is. Szóval, tényleg igazat mondott Roli, hogy nem kéne kihagyni ma WSW egyik nagy sikerét sem, még ha nyilvánvalóan szarabb is az előadásmód, mint az eredeti.

Na de itt senkit sem érdekel különösebben az előadásmód. Baromi furcsa, hogy ráadást követelnek, és még - őszintén - nincsenek is annyira berúgva. A saját sportcsarnokunkban vagyunk, mert a cégnek ilyenje is van, egy neves mixer keveri a koktélokat, és kitart a rajongás azután is, hogy lejövünk a színpadról - konkrétan a HR-és a marketingrészleg visz a vállán, mint egy futballsztárt.

Huhh, megrészegít az érzés, pedig egy csepp alkoholt sem ittam. Sőt nem is terveztem alkoholt inni.

De ez most egy kicsit sok így nekem, a találkozás Roliékkal, a zene, az apám dala, a Hűtlen, szóval egy sört rögtön elfogadok.

Miután lejövök a színpadról, a szőke csaj a HR-ről olyan mély nézést ereszt meg, hogy elgondolkodom. A múltkor, amikor volt az a bejövős lány, hát hiába vettem meg a gyógyszert, ugye. Bevettem, de arra gondoltam, hogy tuti ez se fog működni, úgyhogy inkább megléptem az egész elől. Aztán este megnéztem egy pornót, és hiába intéztem el magam, két napig baromira nem párkapcsolati helyzetekben időnként váratlanul felállt a farkam. Már azon gondolkoztam, hogy kivárom, mire Roli hazaér, és színt vallok neki - mégiscsak ez a szakmája, nem? A farkak. Oké, együtt nőttünk fel, és hát vannak homályos emlékeim holmi gimis szünetbeli reiszolási versenyekről, szóval talán nem röhög ki, hanem komolyan vesz, mint urológus doki.

De persze most már eszembe sem jutna a farokgondjaimról beszélni vele.

- Martin az egyetlen olyan informatikus az egész életemben - szól bele váratlanul a főnök a színpadi mikrofonban, amitől többekben megáll az ütő, már úgy értem, azokban, akik nem a családtagjai meg a haverjai, mert ezekből a kutyaütőkből elég sokan lebzselnek már a cégben, főleg a menedzsmentben, és ők nem fosnak be semmitől sem -, aki érti az emberi nyelvet.

Rám mutat, én meg felemelem a sörömet, hogy megköszönjem a bókot. De persze jöhet még a feketeleves, ki tudja. A főnök száz foggal mosolyog.

- Nagyon sok informatikussal dolgoztam és dolgozom, itt is sokan vagytok, és pontosan tudjátok, hogy Martin a tolmács az emberi nyelv és a kockanyelv között. Ezért is ő az informatikusok vezetője, mert érthetően fogalmazza meg a problémákat.

Egyáltalán nem értem, miért kell ezzel kiállnia a színpadra, nekem már elmondta többször, hogy ez van. Ahhoz képest, hogy anyám gimiskoromban folyamatosan azzal basztatott, hogy nem beszélek eleget, meg a kommunikációm így és úgy, hát tulajdonképpen csoda, hogy egy beszélő lény lettem, aki megérti, amit mondanak neki? Amúgy persze a geek kollégáimról én is tudnék mesélni, hozzáteszem, ha azt választottam volna, amit valójában akarok, akkor tutira nem az informatika felé fordulok. Jó, hogy megláttam benne ezt-azt, de ha valaki megkérdezné, ez az-e, amit régen kigondoltam magamnak, hát bevallanám, hogy egy francot. De értem a dolgot, Nicholas nagyon átváltoztatta a gondolkodásomat, és ez a tudás, amire egyébként nem vágytam korábban, ad egy biztos megélhetést bárhol, bármikor.

- Tehát, Martin a mi létünk fontos eleme, a koncerttel is megköszönöm neki a sok segítséget, és ezennel bejelentem, hogy januártól ő lesz a cégünk partnere, és egyben informatikai igazgatója!

Csrrrr.

A mexikói sör kizuhan a kezemből.

Roli, aki mellettem áll, hátba vereget.

- Martin, jól vagy? Falfehér vagy, haver!

Taps, ordibálás, mintha egy akváriumban lebegve, a víz alatt néznék egy filmet. Kék, zöld, fehér fények váltakoznak, kapok pár újabb hátba veregetést, aztán pezsgő is érkezik, majd rögtön egy ismert dj vág bele a buliba a színpadon.

A főnök úgy megy el mellettem, hogy meglegyinti a karomat, aztán már ott sincs, sokakkal kell még előünnepelnie a karácsonyt.

A szőke a HR-ről olyan szemeket mereszt rám, mintha egy filmsztár lennék.

Meglököm Roli vállát a vállammal:

- Lépjünk le!

- Biztos? Nem azt mondtad, hogy maradjunk vacsorára?

- Biztos. Jozé már elment?

- Látom a hátát.

- Akkor szedjük össze, és üljünk be valahová hármasban - javaslom. Még mindig egy akvárium mélyén érzem magam. Még a színes halak is itt köröznek körülöttem, némelyik gratulál, kezet nyújt, puszira érkezik és a többi.

A főnök már eltűnt, és mire a vezető jogászunk ideverekedné magát hozzám a tömegben, gyorsan, határozottan, de leginkább feltűnésmentesen lelépünk.

- Hát ez baromi jó! - gratulál később José. - Lesz egy saját céged?

- Igen, látjátok, végül is… mindenki megtalálta az útját - így Roli.

- Nem tudom - teszem le a söröspoharat az asztalra. Mindjárt érkezik a kaja, abban a sörözőben vagyunk, ahol utoljára évekkel ezelőtt találkoztunk. Meg ahol anyámmal történt az a nagyjelenet. Szóval a MOM-ban vagyunk, és nem tudok nem gondolni arra, hogy Virág mindig a földszintre járt kávézni, amikor megbeszélése volt. Na persze nem esténként.

- Mit?

- Hát hogy nekem ez lenne-e az utam.

- Egy órája ajánlották fel, hogy társtulajdonos lehetsz egy hatalmas cégben! - néz rám Roli megrökönyödve.

- Ja, aha. Egy hatalmas kamucégben!

- Micsoda? Most zenéltünk nekik egy rakás pénzért. Láttuk, mennyi alkalmazottjuk van - értetlenkedik José, és a copfba fogott haját piszkálgatja. Azon tűnődöm, ilyenek akartunk-e lenni tizenkét évvel ezelőtt, amikor nagy reményekkel elindultunk azon a versenyen. Meg úgy egyáltalán. Az életben.

- Okés, de ugye feltűnt, hogy az alapjövedelem miből van? - rázom meg a fejem. Utálom, hogy anyámnak igaza van. - Kurvák, meg minden, ami ezzel jár. Csak éppen nem itthon, de az alapcégnek itt egy nagy részlege.

- Aztán? - vonja meg a vállát José. - Mi közöd hozzá? Már rég nem az a cég, amelyik a nőkhöz köthető, nem igaz? Ráadásul olvastam, hogy tőzsdére is mennek, meg ilyenek.

- Hát én nem tudom. Azért a modellkiközvetítés, a fotózások, filmek, a mindent a szemnek-cirkusz ma is főprofil, még ha nem is itthon. Itt van más. De… Szóval értitek. Míg munkavállaló vagy egy ilyen helyen, addig akár oké is lehet, jól keresel és a többi. De tulajnak? Amikor a cégét offshore cégek tulajdonolják? És még mondok valamit. Lehet, hogy az a terv, hogy a tőzsdére menjen, de amíg az a kérdés, hogy Juanitát ott Brazíliában csak őrzi a cég őre, amíg villant egyet egy kamera előtt, vagy fegyverrel kényszeríti a vetkőzésre, hát addig nehezen tudom ezt a tőzsdedolgot is elképzelni.

- Hű, Martinkám, ez tényleg forró - ütögeti meg a lapockámat Roli. - De akkor mi a francért dolgozol náluk, amikor ezer helyen dolgozhatnál? Mondjuk a napfényes Kaliforniában…?

- Hát mert… - kezdem, és éppen jókor érkezik a rántott húsom ahhoz, hogy ne fejezzem be a mondatot.

- De tényleg, annyi lehetőséged van - vonogatja a vállát José. Hátradől, ahogy a vega kaját lerakják elé, kicsit félrehajol, hogy lássa a szememet a pincér kezétől, és hozzáteszi: - És volt is. Csak kár, hogy még egyikkel sem éltél.

2011. AUGUSZTUS 12.

ÁBRAHÁMHEGY

- De hát felvettek a bölcsészkarra! Nem hiszem el! Most ezt miért csinálod?

Eldőlök a fűben. Hanyatt, és a két karom széttárva. Valahol egy kicsit drámainak tűnik még saját magam számára is a mozdulat, látom az eget, látom saját magamat a fűben, és látom a Balatont is, ahonnan az előbb feljöttünk, és ha megrebben a szemem, látom a lányt is, aki ott áll fölöttem, száll a haja, mintha elektromosságtól szikrázna körülötte a levegő, egy farmersort és egy fehér póló van a fekete bikinijén, ő a legszebb lány a világon, és képes volt beközölni azt, amit.

Pedig eddig olyan kurva jó volt az egész, olyan volt, mintha nem is velem történne. Még ez az évzáró vagy gimizáró hétvége is Szárazéknál. A fél osztály itt van. Még a kertben is sátoroznak, de kit érdekel. Az idő szuper, a kilátások annál inkább.

Legalábbis eddig azok voltak.

- Tudod jól, hogy nem tehetek mást - tárja szét a kezét. - A bölcsészkar tökre nem nekem való. A Színművészeti meg bukta. Nem fogok ezer évig évente felvételizgetni. De az tuti, hogy a bölcsészkar nem való nekem.

- És az való, hogy kimész Londonba, ahol mosogatóként végzed? Az annyira menő, nem?

- Meg kell tanulnom rendesen angolul.

- Asztrid óráján meg lehetett tanulni - morgok. Lehunyja a szemét. Lehet, hogy igazságtalan vagyok vele? Mert nekem volt okom angolul tanulni. Ez akkor sem volt kérdés, amikor még nem tudtam, ki az apám. Mert ha valaki zenélni akar, akkor beszéljen a zene nyelvén. Mármint angolul. Az anyám ezt kicsi koromtól belém verte, és, ki tudja miért, talán éppen azért, mert biztos volt benne, hogy egyszer majd találkozik apa és fia. És hát hogy nézett volna már ki, ha nem tudunk egymással közös nyelvet találni? - De egyébként te is beszélsz angolul. Már csak egy kicsit… gyakorolnod kell.

- Jó, de én kint akarok tanulni, nem érted?

- És miből fogod fizetni? - nyitom ki a szemem. Virág az érettségi után szinte tejszőkére festette a haját, ami szerintem nagyon izgalmasan áll a lebarnult, feszes bőréhez.

- Mit?

- Mondjuk az angliai tanulmányaidat.

- Ja! Hát mondom, előtte egy évig megtanulok rendesen angolul, meg pénzt keresek.

- Hát persze.

Ezt nem hiszem el, baszki. Ha valaki meséli nekem, hogy ez történik, hát nem hiszem el. Virágot itt hajtom már egy fél éve, és most tényleg úgy álltak már a dolgok, hogy akár… akár hamarosan össze is költözhetnénk. Szerintem anyám nem állna ellen. Akár mindennap szexelhetnénk, úgy értem, legálisan. Virág nyugodtan becuccolhatna hozzánk.

És akkor most tessék, kitalálja, hogy kiköltözik Londonba mosogatólánynak.

Baszhatjuk a terveinket.

- Neked könnyű - térdel mellém. - Te tök jól beszélsz angolul, neked nem kell megteremtened a jövődet, mert ha gáz lenne, a faterod kihúz a csávából. Igazán lövésed sincs arról, hogy milyen, amikor ki akarsz szabadulni otthonról, mert levegőre, szabadságra van szükséged. Levegő, érted? - ismétli, és megrázom a fejem. - Le-ve-gő.

- Itt rengeteg a levegő - csúszik ki a számon.

- Cssss… - int le. - Nem erre a levegőre gondolok. Hanem arra, ami életben tart. Levegő, ami nélkül megfulladok.

Hát most erre mi a fenét mondjak? Egyáltalán nem tudok csajokkal kommunikálni. Mi a franc az a hiányzó levegő? Életben tartja a levegő, ami itthon nincs. Ugyan már!

- Figyi, nem lehet, hogy túlzásba vitted?

- Micsodát?

- Hát a wellnesszes életmódodat. Ott kell a levegő, nem?

- Martin, hát nem érted? Eddig minden rólad szólt, a te zenédről, a te vágyaidról, a te apádról, a te családodról. Én csak egy szereplő vagyok benne, és kész - mondja, és végül ledobja magát ugyanúgy hanyatt, ahogy én fekszem. Nem térek magamhoz attól, amit mond. Én kurvára, egyáltalán nem így éreztem! Mármint, hogy bármi is rólam szólna.

- Az én életem rólad szól - fogom meg a kezét. Finom, meleg, puha a tenyere.

- Okés, persze. Te lehet, hogy így érzed. De én úgy érzem, hogy tőlem senki sem kérdezte meg, mit akarok, akarom-e tényleg a bölcsészkart, mit fogok csinálni… semmit sem. Eddig ment a szöveg az apádról, aki tényleg jó fej, meg a zenéről, meg hogy muszáj lesz elvégezned az egyetemet, hogy kimehess, és ilyenek. És a Gibson-gitár, meg társai.

- Mmm. - Most, hogy így sorolja, ez tényleg mind igaz. De, kérdezem, ki a fene ne használná a lehetőséget, amivel a világhírű apja előállt? Hogy ha majd itthon tanulok, akkor utána megmutatja nekem, amit csak tud? - Oké, de ebben nincs benne az, hogy veled meg a te jövőddel ne foglalkoznánk - szorítom meg a kezét, aztán odafordulok hozzá teljes testemmel. Átölelem. Befeszül a teste, de aztán hagyja. Még egy csókot is hagy. Nem annyira hosszan, mert utána folytatja.

- Nem, Martin, nem így van, egyáltalán.

- Micsoda?

- Ahogy mondod. Mert én nem vagyok főszereplő ezekben az ábrándokban.

- Már hogy a fenébe ne lennél? - ülök fel. Ezt már nem is bírom fekve hallgatni. - A saját sorsomban benne vagy te is. Minden egyes álmomban benne vagy!

Közben, ahogy hallom, amit mondok, beindul a mondataim elraktározása. A sorsomban vagy. Ez egy dalcím lesz.

- Hát persze.

- De mindig úgy mesélek neked arról, amit szeretnék, hogy benne vagy te is! Ott vagy velem! Mellettem!

- Hát, Martin, az a rossz hírem, hogy én is szeretném megvalósítani magam - közli halkan, de határozottan.

- Londonban mosogatólányként?

Okés, nem bírtam ki, hogy ne tegyem fel ezt a kérdést.

Felpattan, és elrohan. Persze rohanok utána, de már fent van a teraszon, és az egyik idióta barátnőjével folyik bele valami párbeszédbe.

London? Na ne már. Neki London, nekem Amerika.

Mi lesz ebből? Nem engedhetem el.

Új ötletem, amibe végül is belemegy, hogy a sátrunkban alszunk a kertben. Nem hülyeség, mert végigdugjuk az egész éjszakát, aztán még hajnalban is egy menet. Olyan kanos vagyok, hogy nem is gondoltam, ilyen létezik. De bomba jó.

Nem nagyon akarok belegondolni, hogy Virág kimegy Londonba, és a finom kis kezével nem az én farkamat igazgatja be a hüvelyébe.

Ki kéne találnom valamit.

Reggel megismétli, hogy Londonban folytatja. Már szeptembertől.

- Ne szórakozz már, hát augusztus közepe van!

- Na és? - pislog ártatlanul a hosszú szempilláival.

Most először érzem úgy, hogy ez az egész már egy lejátszott sztori. Egy olyan történet, amibe talán nem is lesz beleszólásom.

Nesze neked, felnőttkor.

Anyám nem mondta, hogy ekkora szívás lesz.

Aztán arra gondolok, amit apám felajánlott.

Hát a franc tudja, lehet, hogy arra kell igent mondanom, és nem a Műegyetemre, meg Budapestre, meg Virágra, a londoni egyetemistára, meg az ő puha kezére.

2022. DECEMBER 16. ÉJJEL

KALIFORNIA

- Bocs, hogy ilyen későn hívlak.

- Későn? Nálad van későn. Én még le sem feküdtem.

- Oké, anyu - mondja azon a hangján, ahogy mindig, amikor valamit akar tőle. Lina nem tudja, miért, de libabőrös lesz. Talán azért, amin mostanában sokat töprengett. Hogy van-e valami, valami nagyon fontos, amit elmulasztott Martinnal kapcsolatban. Az anya, aki valamit nem vett észre.

De még most sem tudja, volt-e ilyen, és ha igen, mi az. Csak egy megérzés, egy villanás. Reméli, hogy csak a lelkifúr. Az mindig volt, igen.

- Akkor hát találkozunk karácsonykor?

- Nem lehetetlen - feleli a fia egy-két másodperc tétovázás után. Lina agyában megszólal a vészcsengő. Valami nem oké, nem igaz?

- Mi történt?

- Huhh, hát nehéz lenne egy mondatban összefoglalni.

- Na de mégis. - El sem tudja képzelni, mi történhetett, leszámítva, hogy a fasz és nyilvánvalóan az Interpol által is hamarosan keresett főnöke felcseszte Martin agyát. De a fia annál sokkal nyugisabb, mint hogy emiatt tíz órát repüljön. Ki tudja, persze.

- Hát annyi, hogy kaptam egy lehetőséget, amit át kell gondolnom, veled is beszélnem kellene, és a tesómat sem láttam ezer éve. Vagyis a tesóimat.

- És apádat - teszi hozzá.

- Oké, persze. Hogy van?

- Gondolod, összejárunk? Nagyjából ugyanazok a forrásaink.

- Mary-Ann?

- Az internet - nevet fel. - Bár te abban sokkal jobb vagy.

- Jó, hát én annyit tudok, hogy koncertezni fog. Vagyis jól van. Remélem - mondja.

- Na, esetleg fel is hívhatod, mert tudod, ő az apád, és még nincs késő.

- Jó, majd. Inkább azt akartam kérdezni, hogy miért szidod mindig a főnökömet.

- Én? - húzza fel magát. - Nem szidni szoktam, hanem fel akarom nyitni a szemed! Az az ember most mossa tisztára a te segítségeddel a bűnnel, prostitúció segédletével megkeresett véres pénzét! Ugyan már, nehogy ne tudd! Te, mint a vezető informatikusa, igazán belelátsz mindenbe.

- Semmi különösbe. Én csak a rendszerrel foglalkozom.

- Az a te bajod. Utánanézhetnél annak a gazembernek, jobban tudod, mint én, hogy hol kell keresgélned.

- Jó, de nem ezért hívtalak. Hanem hogy a karácsonyt megbeszéljük. Vagy a szilvesztert.

- Karácsony Kaliforniában, szilveszter New Yorkban - mondja. Aztán hozzáteszi: - És utána vízre szállunk.

- Vízre?

- Két év egy hajón, Martin.

- Micsoda?

- De jó lesz, hidd el.

- Ez valami új trend, anya? Amit ki kell próbálnod?

- Ez az életem - feleli. De persze azonnal megvan maga a trend is, pont neki, a trendkutatónak ne lenne meg? - Kiszállók, így nevezik őket.

- És Nicholas kiszáll? - A fia egyetlen szavát sem hiszi, vagy nem akarja elhinni. - Ezt ugye nem mondod komolyan?

- De igen. Mert ez a szarság felzabálja őt, Martin.

Hallgatnak. Tudja, hogy ezzel a fiú lelkét marcangolja, de akkor is tudnia kell.

- Ugyan már - szólal meg Martin halvány hangon. - Minden valamirevaló programozó a Szilíciumvölgyben akar dolgozni.

- Tudom. De ez az a hely, ami kiszívja az életet minden valamirevaló programozóból, Martin.

Igyekszik magabiztosan beszélni, miközben ő maga sem tudja, működni fog-e, amit tesznek. Talán tényleg szintet ugranak.

Talán együtt zuhannak majd.

2011. AUGUSZTUS 22.

NEW YORK

- Áll még az ajánlatod? - kérdezi egy vékonyka hang. Elfogódott, zavart, imádni való.

- Naná - vágja rá. - Már tulajdonképpen melyik? - kérdezi aztán gyorsan. Nehogy már a fia, ez a magyar gyerek kifogjon rajta és összekarcolja a szívét! Pont a magyar gyereke.

Most már van egy hetedik is, aki biológiailag nem az övé, mégis ő az apja.

Igen, ott van a kicsi, váratlanul sokkal erőteljesebben követelve a helyét a szívében, de ez a magyar fiú, a maga esetlen vagányságával marad, nem mozdul onnan, olyan, mintha saját magát látná benne, a tizennyolc éves Wayne-t, akinek azért gyakran jött volna jól egy kis segítség, egy kis apai támogatás, amiből persze semmi sem lett.

- Hogy érted? - kérdezi vékony hangján. - Azt mondtad a ballagásomon, hogy meggondoltad magad, és jöhetek. Most ezt akkor hogy értsem?

- Úgy, hogy vagy kihúzod ide a segged, és elvégzel egy normális egyetemet, vagy semmire nem tudok garanciát adni.

- De hát… fel se vesznek. Itthon vettek fel. Azt mondtad, itthon kell tanulnom, emlékszel?

- Ja. - Tényleg ő mondta neki. De akkor még… akkor még annyi mindent másképp gondolt. - Csak átgondoltam. Ha zenélni akarsz, akkor a legjobb, amit tehetsz, hogy ideköltözöl. És a te tudásoddal biztos bejutsz így, utólag is. Segíthetek… Igen, tudok segíteni.

- Szóval ez az ajánlatod.

- Te szórakozol velem? - nevet fel. - Hát persze, hogy ez.

- Anya…

- Gondolom, alig várja, hogy ő is legálisan, hosszú távra kiköltözhessen.

- Hát… ja.

- Akkor mi lesz?

- Jövök! - vágja rá.

Csend, majd elnevetik magukat.

Megbeszélnek néhány részletet. Wayne egyáltalán nem hitte már, hogy Martin kiköltözne, annyira tartotta magát ahhoz, hogy mégis inkább Magyarországon marad, és ott jár majd egyetemre. Igaz, hogy nem vették fel a Zeneművészetire - hogy miért, erre Wayne-nek megvan a saját magyarázata -, de az a kiscsaj elég erősen pörgette Martint a tökénél fogva.

- És mi van azzal a Virággal? - kérdezi.

- Ja… ő… hát - dadog Martin. Szegény gyerek, ebből a szempontból nem egy igazi White. Egy igazi White-ot nem pörgetnek a tökén keresztül a nők. - Virág kimegy Londonba, tudod? Nyelvet tanulni. Meg tanulni.

- Ó. Hát jó. Szép is a brit angol.

Nevetnek egy jót, de nem dobja fel, hogy a saját fia milyen fájdalmas hangon beszél erről a veszteségről.

- De majd hazajön - teszi hozzá Martin, és Wayne-nek nehezére esik nem felvilágosítania a saját fiát. - Azt mondja, mostanáig minden rólam szólt, és hát… most szóljon róla minden.

- Aha. Hát ez nem valami taktikus dolog egy nőtől.

- Virág nem szokott taktikázni.

- Hát persze - bólogat. - A lényeg az, hogy küldöm a repjegyet, aztán… Egyébként hajlandó vagy felülni a business classra, most, hogy már nincs melletted a zöld barátnőd? - kérdezi.

- Mmmm…

- Mert elég idegesítő duma volt tőle, hogy nem utazik businessen. És hogy mindenkinek le kellene szoknia erről, mert innen már csak egy ugrás a magángép, ami megmérgezi az egész sztratoszférát.

- Én… én nem vagyok ilyen zöld - érkezik a válasz.

- Na még jó! Egy White utazzon első osztályon! - mondja ki a saját igazságát. - És majd felruházlak - teszi hozzá. - Nem kell elhoznod az egész kinőtt ruhatáradat.

Nevetnek. Martin szomorúan, Wayne vidáman.

Hiába, hetvenéves korára még mindig nem kell lemondania az izgalmakról, és ez a világ legjobb dolga.

A VILÁGTÖRTÉNELEM UTOLSÓ

MARTIN ÉS A JÓROCK-KONCERTJE!

Kedves Mindenki, akik végigkísértétek zenei pályafutásunkat!

Tudjuk, hogy nem volt olyan hosszú ez a karrier. Azt is tudjuk, hogy rengeteg szám rekedt bennünk, amit immár többé valószínűleg nem fogunk eljátszani. De az életünk úgy alakult, hogy nem sok esélyét látjuk, hogy valaha is összeállnánk újra.

Nem búcsúzunk, mert mi hárman, alapítók mindig is barátok maradunk. Össze fogunk jönni évente legalább egyszer, és megígérjük Nektek, hogy amikor majd ülünk a sörünk mellett, akkor mindig visszaidézzük a koncertjeinket, és ezáltal Rátok is fogunk emlékezni.

De most más irányba visz minket az élet!

Roli felvételt nyert az orvosira, és egyetlen szabad perce sem lesz a zenére, mert amikor lenne, akkor gitár helyett szikével fog riogatni Titeket. José egy dobsulit működtet, és még fogalma sincs, mit hoz a jövője. Lehet, hogy egy év múlva egy menő zenekar dobosa lesz, nem tudjuk. Martin pedig meg sem áll New Yorkig, ahol majd tanul valamit egy egyetemen, hogy legyen egy normális szakmája is, de megígéri, hogy időnként azért majd a mikrofon mögé áll.

Bárhogy alakul is a sorsunk, most várunk Titeket egy utolsó, nagyszabású, jó hangulatú, iszonyúan rockos, kiforratlanul kiforrott, kicsit nosztalgikus, de inkább előremutató Martin és a JóRoCk-koncertre, hogy emlékezzünk, tomboljunk, továbblépjünk, álmodjunk, szeressünk és tegyünk egy jó nagy lépést a jövőbe!

Ugye, hogy ott a helyetek 2011. augusztus 30-án a koncertünkön?

Várunk Titeket a Vasas sportcsarnokban sok szeretettel, gitárokkal, dobbal, mikrofonnal és szuperhangú vokalista barátnőinkkel. Gyertek, mert ez az utolsó lehetőségetek!

2011. SZEPTEMBER

LONDON

- Ne lógasd már az orrod! Kitaláltuk, és most már ez így lesz. Tök jó, hidd el! Nem vezethet az orrodnál fogva egy fiú! Illetve egyetlen fiú sem!

- Jól van. - Batiz Tünde az osztálytársuk volt, és Virág jó barátnője. Ha ő nem kezdi ezt a Londont, akkor Virágnak esze ágában sincs elmenni, éppen most… amikor annyira menő volt minden Martinnal. De Batiz elmagyarázta, hogy ebből még gáz lesz, mert majd úgy kell ugrálnia, ahogy Martin fütyül, és vagy azonnal gyereket csinálnak, hogy ne legyen a fiúnak menekvés, vagy pedig Virág lesheti a közös jövőjüket. Mert mióta kiderült, hogy Martin apja egy igazi világsztár, azóta sajnos - Tünde szerint - egyetlen magyar lánynak sincs esélye nála egy tartós kapcsolatra. Tehát, az a konklúzió, hogy inkább most legyen vége, és úgy legyen vége, hogy Virág lépett ki, mint hogy kicsit később Martin hagyja el őt.

- És itt kell kezdenünk az új életet. Még mindig jobb, mint ha tényleg mosogatnánk.

- Hja.

- Valamit azért értek azok a gimis angolórák, nem?

- Igen, nagyon szuperek voltak - feleli. Nem mondhatná, hogy ne tartoznának a kedvencei közé a The Body Shop termékei, de annál azért messzebbre képzelte magát, minden szempontból, mint hogy egy ilyen üzletben eladóskodjon. - Állítólag nem is fognak fűteni télen - morogja. - Nathan mesélte, hogy dupla cuccban kellett dolgozniuk tavaly is, annyira hideg volt. Folyton nyitva az ajtó - mutat az utcai kijárat felé. - És még csak le sem ülhetünk… Itt dekkolunk napi tíz órát, aztán hazamegyünk egy bérelt szobába, és a másik hat emberrel közös fürdőszobában gyorsan lezuhanyozunk a langyos vízzel, aztán megesszük a csomagolásból a sonkát meg a zsömlét. Hát nagyon fasza. Tényleg pont így képzeltem el magam érettségizett tizennyolc évesnek…

- Nem tudom, mi a szart nyűglődsz… Akkor miért nem mentél el a bölcsészkarra? Felvettek, nem?

- Annyira nem is akartam bölcsész lenni.

- Attól még elkezdhetted volna, mindketten tudjuk. Miért nem kezdted el?

- Mert nem akartam azt, amit előre lefestettél. Hogy otthon maradok, látszólagos boldogságban, aztán Martin szépen elmenjen…

- És ugye, el is ment…

- Még nem, azt hiszem.

- Szivi, végigbőgted a búcsúkoncertjüket. Az egy igazi búcsú volt, nem igaz? Túl kell lépned rajta!

- Könnyen beszélsz, mert sosem voltál még szerelmes.

- Figyelj, itt tényleg igazán megtanulunk angolul, és tök jó karrierünk lesz.

- Itt? - mutat a frissen belépő indiai lányok felé. - Hát akármi legyek, ha ezt a vartyogást rajtuk kívül megérti valaki. Az ő angoljukat. Szóval ne akarj tőlük tanulni.

- Nem pont tőlük.

- Okés, én egyetlen angollal sem találkoztam, mióta itt vagyunk. Csak magyarokkal, indiaiakkal, pakisztániakkal, lengyelekkel… érted.

- Na jól van. Rossz napod van, adjál el pár testvajat, máris megjön majd a kedved.

A kedve persze akkor sem jön meg, amikor este egy órát metróznak és buszoznak, hogy hazaérjenek, és alig találnak bele a régi ház kapuján a kulcslyukba, olyan sötétség borul a környékre. Az emeleten, alattuk már megint sír mind a négy kisgyerek, az ötvenes sápadt pasi most is a bejárat előtt szívja a füvet. Semmi, de semmi nincs ezeken a helyeken abból a Londonból, amit Virág a szüleivel látott, amikor itt töltöttek pár napot. Semmi. Akkor a legmenőbb helyeket nézték meg, most pedig a város szélét. Akkor szép helyeken jártak, múzeumokban voltak, kávézókban ültek, figyelték a város lüktetését, színházba jártak. Virág azt gondolta, milyen csoda hely ez, micsoda kultúra, minden este újabb előadást lehet megnézni, milyen sok gyönyörű épület van itt, mennyire jól érezné magát, ha szombatonként itt bulizhatna a fiatalokkal.

És most itt van, a koszos házban, ágybérlőként - és még szerencsés, hogy a szobatársa a gimis barátnője -, zacskóból eszi a felvágottat, mert felvágotton és kenyéren él, hacsak nem akarja el is költeni rögtön az összes keresetét jobb helyeken; egy cúgos üzletben áll egy nap tíz órát, és ha akarna, se tudna leülni, nincs színház, nincs kávézó, nincs Starbucks, illetve lenne, de akkor meg arra menne el a pénz.

Hazamehetne, persze, az anyjáék megmondták, hogy ez eleve egy hülyeség, amit kitalált, és ők bármikor és tényleg… és ez így igaz.

De akkor hogyan tudná megmutatni az embereknek, milyen fasza csaj, hogy végigcsinálta ezt a Londont, hogy megtanult angolul, hogy lediplomázott egy angliai egyetemen…

Ahogy áll a langyos víz alatt, folyik a könny a szeméből. Most először ismeri fel, hogy itt a büdös életben nem fog egyetemre járni. Hogy is vennék fel, és miből fizetné?

Hogy gondolta ezt az egészet?

Holnap, majd holnap kitalálja, mi legyen, igen, ki fogja találni.

Félálomban van már, amikor megérkezik az sms a Színművészetiről, hogy az egyik újonc kimaradt. Ha akar, hétfőtől felvételt nyer a helyére.

Heves szívdobogás.

Az sms végén ott szerepel, hogy nem a színművész, hanem a színházi dramaturg szak várja.

Színházi dramaturg? Az meg mi a fene?

Hát ő a színművész szakra jelentkezett, és most egy másikat ajánlanak neki?

Nézi a foltos plafont, és magára húzza a régi, kedvenc takaróját. Egy darab otthon, ami nem melegséget meg otthonosságot jelent neki, mióta itt van, hanem fájdalmat, kételyt és önmarcangolást. Egyik porcikája sem kívánja ezt az egész londoni bulit. Eltelt két hét, és szarabbul van, mint valaha bármikor.

Otthon megvan mindene. Szerető szülei, felvételt nyert immár két egyetemre, és még a szerelme is Budapesten van. Vajon teljesen megbolondult, hogy egy ilyen zavaros, sötét helyen, mint ahol most van, tétovázik és „keresi önmagát"? Batiz szerint meg kell találnia az igazi Virágot, akit nem vakít el a fény, és nem zavarják meg az agyát a fiúk. Mert itt nincsenek exek meg szerelmek, itt nem lehet összefutni véletlenül egy exszel, egy szerelemmel.

„Ez itt a teljes megtisztulás, Virág, érzed?" - kérdezte tőle többször Tünde. És ő engedelmesen bevallotta minden egyes alkalommal, amikor elhangzott a kérdés, hogy nem, nem érzi, és nem is tudja, milyen az a megtisztulás és mit kellene éreznie. Csak annyit érez, hogy szar az egész, és hogy nem ezt akarta, amikor belement ebbe az őrületbe.

De most Budapest várja egy színházi dramaturg szakkal, amiről lövése sincs, hogy micsoda, de vélhetően sokkal jobb, mint egy The Body Shop eladói állás valami cúgos bevásárlóközpontban, és várja az otthona, ami nyilván sokkal otthonosabb és melegebb, mint ez a háromszor négyes szoba, amiért szemtelenül magas árat kifizetnek, és ami Batiz szerint főnyeremény.

Oké, ha visszamegy, akkor kudarcot vallott az önmegvalósítással és a saját maga megkeresésével, vagy mi a szarral, amivel mostanában mindenki dicsekszik a Facebookon.

Na és?

Viszont összesen tán tíz embert vettek fel arra a szakra, amire most őt várják. Lehetne színházi ember. Ha azt akarná, akkor még akár Londonban is dolgozhatna később valami nagy produkcióban, nem igaz? De ha nem, akkor is: ki nem szarja le? Ki akar ezen a helyen bármit is csinálni? Ő, ha őszintén belegondol, egy percet sem maradna tovább.

Igen, ezzel megcsalja Batizt, beismeri, hogy életképtelen, azt beszéli majd mindenki, hogy itt van Virág, aki tizenkét nap alatt megfutamodott Londonból… De ha úgy tálalná, hogy bár nagyon jó volt, mégis vissza kellett jönnie, mert egy olyan szakra vették fel, amire csak keveseket? Ami egy kiváltság?

Na ugye.

Sokkal könnyebb a lelke, el is tud aludni végre.

Talán majd Martinról álmodik, és arról, hogy milyen lesz újra találkozniuk.

2011. JÚNIUS

NEW YORK

- Szerintem el kellene menned Martin ballagására. Látod, hogy milyen szeretettel hívott.

- Bhh.

- Ez mit akar jelenteni?

- Nem tudom. Nem kéne kipucolnod az orrát? Hallom, ahogy szörcsög. Vagy horkol. Egyébként eszelős a melled. Csodálatos. Mind a kettő.

- Wayne, nem kéne kipucolnom, felment a tej az orrába, de minden oké lesz. És lehetne, hogy ne a mellemhez beszélj?

- Hát, ha te mondod… Mellesleg Jon elhívott egy buliba. Nem tudom, mit mondjak.

- Igent, nem?

- Jó, csak tudod, én előbb voltam a People magazin szerint a legjóképűbb férfi az egész földkerekségen, mint ő. Előbb Wayne Sunny White, és csak azután Jon Bon Jovi.

- És?

- Hát most ő van érvényben.

- Ilyen hiú emberrel még sosem találkoztam, mint amilyen te vagy, Wayne! De szerintem a zenetörténelemben sincs még egy másik ilyen hiú pasi.

- De, mit gondolsz, például Jon nem az? Vagy Steven ezzel a sok agyament cuccal meg a seggig érő hullámosított hajával? Vagy, és most kapaszkodj meg, mert ő nálam is idősebb: Mick? Hát róla mit gondolsz? A legnagyobb piperkőc a rockuniverzumban.

- Szerintem mondj igent Bon Jovinak.

- Csak tudod, most, hogy minden slágerlista élére törtem a tavalyi albummal, úgy érzem, mások szekerét tolom.

- Jesszus, hagyd abba! Igaz, Ava? Hagyja már abba apa ezt a hülyeséget…

- Látod, most mondtad ki először, hogy én vagyok ennek a gyereknek az apja…

- Igen. De benne van az összes iratában.

- …

- Jaj, Wayne… ne csináld… én is elérzékenyülök.

- Vénségemre kellett a fenének egy gyerek - vágja ki végül, aztán kifújja az orrát. - Ráadásul ilyen harákolós gyerek… nézd meg, lány, aztán horkol itt nekünk…

Nevetnek.

- Azt azért komolyan mondtam, hogy el kéne ugranod Martin ballagására. Sokat jelentene neki.

- A világ faszán lakik! Vagyis még azon is túl!

- Oké, még változtathatsz ezen.

- Megígértem neki, ha…

- Képzeld el magad az ő korában. Megjelenik a világhírű apja az élete eddigi legfontosabb eseményén…

- Ja. Képzelem.

- Oké, de ne a saját apádat képzeld el. Ne egy alkoholista szerencsétlen apára gondolj. Gondolj egy világsztár apára, aki megértő, sikeres, jó fej.

- Ohh, Mary-Ann, te aztán pontosan érted, hogyan kell elcseszni egy szép délelőttöt!

- Ugyan már, Wayne. Ez is hozzátartozik a felnőttséghez. Hogy részt veszel azokban a helyzetekben, amelyek érzelmileg felkavaróak, megindítóak. Hogy nem menekülsz el előlük.

- Oké, de ez csak egy francos ballagás, egy búcsúzás egy kitoszott iskolától!

- …

- Nem valami világmegváltó esemény! Nem egy gyerek születése, vagy ilyesmi…!

- Jó, akkor legalább nem kell Obamáékat elhívnod a ballagásra is.

- …

- Egyébként Obamáék szeretnének kérni valamit.

- Na ne már. Sejthettem volna, hogy nem marad viszonzatlanul a múltkori kérésem.

- Az, hogy behívtad őket a szülőszobába? Tényleg nagyszerű ötlet volt.

- Azt hittem, örülni fogsz! Te, mint félvér nőjogi meg isten tudja, milyen polgárharcos, gondoltam, örülni fogsz, ha Michelle meglátogat!

- Mi ez a félvérdolog? - mered rá Mary-Ann.

- Hát már mi sem beszélhetünk ilyenről? Imádom a tejeskávészínű bőrödet, meg a csókos szádat, és egészen nyilvánvalóan nem követek el semmiféle bűnt vagy udvariatlanságot, ha megemlítem, hogy az apád… na.

- Mi na?

- Ó, ne bassz már ki velem, Mary-Ann. Hát hogy az apád ilyen afro… izé.

- Most te tényleg elérted ezt a szép kort anélkül, hogy ki tudd mondani, amire gondolsz?

- Latin.

- …

- Latin…os.

- …

- Afroamerikai.

- Na, megy ez, Wayne. Most mit vagy ilyen zavarban? Máskor simán kimondtad valakire, hogy fekete.

- De 2011-ben nem mondod ki valakire, hogy fekete, mert kurvára kiírnak mindenhonnan! Még a saját otthonodban sem mondhatod ki! Még akkor sem mondod ki, hogy fekete, ha olyan sötét, mint a szén, és semmilyen más színt nem lehet mondani rá, mint hogy fekete! Érted ezt a hülye világot, Mary-Ann?

- Egyébként én fekete vagyok szerinted, Wayne?

- Te tejeskávé vagy. Az egyetlen tejeskávé a világon, amit szeretek, és el is fogyasztom meglehetősen gyakran.

- …

- Most megsértődtél, vagy mi a franc…?

- …

- Jézusom, a francba. Ne csináld! Az életem tíz hónapja egy kibaszott nagy hullámvasút melletted, Mary-Ann. Régen sosem sírtál, meg mindig te voltál az igazi kemény kettőnk közül, aztán most ezek a hangulatingadozások, meg könnyek… Most mit kezdjek veled? Tehetek valamit, hogy jobb legyen?

- Minden oké, Wayne.

- Tényleg?

- Igen. Szeretlek.

- Uhh. Mit nézel? Én is szeretlek, cseszd meg.

- Cseszd meg nélkül…?

- Igen, cseszd meg nélkül is szeretlek. És már nagyon szeretnélek… nem tudom, mondhatok-e ilyet egy kiskorú jelenlétében… de már eszelősen megdugnálak, Mary-Ann, ez a helyzet!

- Te nagyobb szexőrült vagy, mint Michael haverod.

- Milyen Michael?

- Hát Michael Douglas, nem őt is kezelni kellett a szexfüggősége miatt?

- Jó, hát ő csak eljátszotta, hogy ne dobja ki a felesége. De én… nekem tényleg segítséget kellett kérnem, mert olyan a huzalozásom, tudod…

- Baszódj meg, Wayne. És menj el Martin ballagására.

- De csak ha te is eljössz Budapestre. A fene repüljön olyan messzire egyedül.

- És Ava…

- Legalább ingyen utazik a first classon, nem igaz? Még két évig reptethetjük mindenhová ingyen! - mosolyog.

- Jesszusom, Wayne, miért is gondoltam, hogy megváltozol?

- Miért kéne megváltoznom?

- Hát nem is tudom.

- …

- Szerintem is elég lesz ez, eleget változtál ezekben a hónapokban. Jó így.

- Miszerint…?

- Miszerint egyre jobban ki tudod mutatni az érzelmeidet.

- …

- És ez szuper.

2022. DECEMBER 16.

BUDAPEST

- És ezt konkrétan hogy a fenébe gondoltad? - üvölti Egon a telefonba. Jól kiszúrt Virággal, mert egy másik számról hívta, mint amit a lány ismert. - Itt hagytál csapot-papot, nem jelentkezel, ezt a kampányt sem csináltad végig… Ki foglak íratni az egész szakmából!

- Köszi. Már nem érdekel a szakma - vallja be a lány, mert tényleg így gondolja. Koller Tamara és dúsgazdag férje kiirtotta belőle a PR iránti szerelem utolsó csíráját is. Lakáshitel ide vagy oda, az agyhiányos Tamara és agresszív, dúsgazdag férje volt az utolsó csepp a pohárban. Már csak idő kérdése, hogy a másik három kliense, akik színházi és tévés emberek, mikor mondják be az unalmast, vagy hogy meddig képviselheti őket.

- Hát én pedig azt mondom, érdekel vagy sem, ezt az egész szart, amibe kevertél minket, neked kell helyrehoznod! Utána majd nyugdíjazhatod magad!

Egyik lábáról a másikra helyezi a testsúlyát. Éppen a Michael Kors bejárata előtt ácsorog, és egy táskával néz farkasszemet. Nem azért, mert annyira nagy szüksége lenne rá - bár tagadhatatlanul tetszik neki -, hanem mert mintha attól várná a bátorságot, hogy szembe merjen szállni Koller Egonnal. Esetleg, ha minden további nélkül letenné a telefont? Esetleg, ha egy új számot kérne a szolgáltatójától? Annyi mindent megtehetne. El is küldhetné Koller Egont a fenébe.

A keresztpántos pink táska megnyugtatóan pislog vissza rá a kirakat mögül.

- Sajnálom, de eltört a lábam - csúszik ki a száján teljesen váratlanul. Még saját magát is sikerül ezzel a kijelentéssel meglepnie, hiszen nagyon is a két saját törésmentes lábán ácsorog az eredeti, és kicsit már agyonhordott Ugg csizmájában.

- Micsoda?!

Egon kérdése fennakad a levegőben. Virág igyekszik megnyugtató, nagy levegőket venni. Most ez az ő pillanata. Egon most majd átgondolja, hogy kit keressen. Nem fog egy törött lábú, ideggyenge PR-ossal dolgozni. Nem bízhatja a madárkáját, az agyhiányos madárkát egy ilyen szakemberre. Biztos megbánja ezerszer, hogy közös munkába kezdtek, de nem tartott egy évig sem a dolog.

- Igen. Gipszben fekszem. - Ennyit felel egy kiadós hatásszünetet követően. Még a táska csatja is egyetértően bólint a kirakat túloldaláról.

- Hát ez rohadtul furcsa.

- Micsoda? - kérdezi. Az utolsó vásárlókat kiterelik az üzletből. Most kéne még beszaladnia. Élete jó nagy hülyeségét elkövetni, persze.

- Az, hogy itt állok a Benettonnál, majdnem mögötted, és egészen tisztán látom mindkét lábadat. És nekem úgy tűnik, hogy egyik sincs gipszben.

Huhh. Most először állt elő egy ilyen ordas nagy hazugsággal, és azonnal lebukott. Mégiscsak lehet igazság azokban a közmondásokban.

- Oké, Egon - fordul lassan hátra és hagyja, hogy találkozzon a tekintetük. A férfi valóban ott magasodik egy fekete kabátban, és halvány mosoly jelenik meg az arcán. - Ebből is láthatod, hogy mennyire nem akarok Tamarával dolgozni. Inkább egy lábtörést hazudok, mint hogy visszatérjek - nézi továbbra is a férfi arcát. - Ezt legalább tudomásul vehetnétek. Nem kell a pénz, az állás, és tönkre is teheted a PR-karrieremet. Nem érdekel.

- Tudod, Virág, te kezdted el, adtál egy tervet, és most, amikor félremennek a dolgok, igen, kell a segítséged. Kérhetnék mást is, de nagyon unalmas dolog egy csomó ismeretlent beengedni az életünkbe - közelít felé lépésről lépésre a férfi. - És akkor itt vagy te, aki már szinte mindent tud Tamaráról, úgyhogy igen, ezt a kampányt neked kell befejezned. Becsületből.

Visszafordul az üzlet felé. Erőt kér a pink táskától.

- Nos? - Leheli a nyakába a férfi. Virág összerezzen.

- De Wayne-t kihagyjátok a dologból. Már semmi közöm hozzájuk - néz fel rá a lány. A férfi szemében egy kis fény villan, aztán megvonja a vállát.

- Nekem mindegy, de amit elkezdtél, azt be is kell fejezned. Ilyen nincs, mint amit kitaláltál, hogy fogod magad, és csapot-papot otthagysz.

- Azonban a kérésed egyrészt teljesíthetetlen, másrészt nem is illik bele az együttműködésünkbe.

- Nincsenek teljesíthetetlen kéréseim - válaszol a férfi, majd belenyúl a zsebébe, aztán Virág kezébe tuszkol valamit.

- Ne, majd küldök számlát! - tiltakozik a lány.

- Nem muszáj bíbelődnöd vele.

- De hát azt sem tudom, ez mennyi pénz!

- Nem számít. Legalább be tudsz menni erre a helyre - mondja, és szinte sajnálkozva néz rá. Na persze náluk ez low budget-hely. Aki nem a LV-nál vásárol, azt lesajnálják.

Virág megpróbálja visszaadni a pénzt, de a férfi már távolabbról int vissza neki.

Ez nem jó hír, mert így valóban vissza kell sompolyognia hozzájuk, legalább amíg ez a jótékonysági kampány lemegy.

Tényleg lehetetlen minden.

Bár nem vesz sok cuccot, meg a fenntarthatóságra is igyekszik figyelni - és bár tudja, hogy a legjobb a használtruha-vásárlás lenne, inkább keveset vásárol, de újat -, most, még mielőtt leengednék a vasrácsot, besurran az üzletbe.

A pink tatyó rákacsint.

Oké, hülyeség, de jön a karácsony, és már a második karácsonya lesz független fiatal nőként, és egyébként is… legalább nincs gipszben a lába! Ez nagy dolog, a mai nap végén.

És amúgy is megérdemli ezt a szépséges pink tatyót, hogyha már vissza kell kapnia Tamarát. Megérdemel egy táskát, ami, vagy inkább, aki vele lesz érzelmileg. Csak ránéz, és megkapja az együttérzést a hülyék miatt.

- Bocsánat, mindjárt zár a kassza! - szól neki egy vékony hangú eladó srác, ő pedig lekapja a táskát a polcról és odavonul vele a pénztárhoz. Titokban azért igyekszik megnézni az árát, és amikor sikerül, nem bukfencezik örömében. Viszont leárazták, harminc százalék kedvezmény még egy zöld szívet is meghat.

- Pillanat, keresek egy újat a raktárban, ami még nincs kibontva! - mondja a kasszánál az eladó, és hátrasiet. Virág újra megkérdezi a pink táskától, érdemes-e megvennie. Aztán a válasz birtokában, amikor visszajön a bontatlan csomaggal az alkalmazott, a lány közli, hogy marad az eredetinél, amit a polcról emelt le. - Biztos benne? Nem ajándékba veszi?

- Nem. A bontottat viszem.

Szíve szerint a papírzacskót sem kérné, de már nem mer megszólalni. Kártyával fizet, észrevétlenül megsimogatja új szerzeményét a szatyron belül, majd elindul a kijárat felé.

Udvariasan megvárják, amíg kibújik a félig már leengedett rács alatt, és csak azután engedik lejjebb. Ott áll egy teljesen haszontalan szerzeménnyel a kezében, ami nélkül valamiért mégis képtelen élni, és igen, hazamehetne, és elmesélhetné az apjának, hogy szarul áll anyagilag, meg minden, de nem olyan régen éppen harmadszor kezdett új életet egyedül, és végre egyszer talán meg is mutathatná a szüleinek, hogy képes megállni a saját lábán.

Eljátszani, hogy minden rendben van, akkor is, ha nem.

Ezt próbálta már néhányszor, de most tényleg semmi szükség rá, hogy megtudják, milyen egy bunkó ez a Koller família. Úgyis tudják, mert nem egy konzervdobozban élnek.

De nem is az a lényeg, hogy a szüleinek megmutassa.

Fontos persze, de még fontosabb, hogy saját magának bebizonyítsa.

És ennél már csak egy fontosabb van: hogy Martinnak megmutassa, képes nélküle élni, érvényesülni, boldog lenni.

Majdnem két éve már, hogy végleg szétmentek Martinnal, és neki tizennyolc éves korától az volt a problémája, hogy nem képes olyasmit csinálni, amiért a fiú felnézne rá.

Akkor most nézzen fel rá utólag.

Kezdje el sajnálni, de rohadtul, hogy már nincsenek együtt.

Még egy elcseszett karácsony.

A pokolba vele!

2012. DECEMBER

WASHINGTON

- Ezt el sem hiszem, baszki - súgja Wayne Mary-Ann-nek, ahogy végigvonulnak a Fehér Ház bejáratához. - Ide államfők járnak, nem rockzenészek!

- Ssss! - szorítja meg a kezét Mary-Ann, aki konszolidált kosztümben és tűsarkú cipőben billeg a rocksztár mellett. Wayne-nek természetesen esze ágában sem volt konszolidált külsőt ölteni, de a saját értékítélete szerint így is sokkal „pasztellebb", mint máskor. Ez a pasztellség konkrétan egy fekete farmert, egy fehér inget és egy halványkék zakót jelent, a nyakában a jól ismert mikrofonos medál egy láncon, és a haja olyan kócosra zselézve, hogy az még egy fodrászverseny győztesének is dicsőségére válna.

A bejáratnál az elnöki pár fogadja őket.

Az egész érkezésről hivatalos képek készülnek, amelyek aznap este főműsoridőben letarolják Amerikát.

- Ami azt illeti, én nem akarok politizálni - nyögi be Wayne, és Obama elneveti magát ettől a felütéstől. A nők egymással csevegve jönnek mellettük, és Wayne kap is egy finom paskolást a feleségétől. - De tényleg. Abszolút nem bírom, ha valaki meglovagolja zenészként egy politikus népszerűségét, mert az annyira ciki… kínos.

- Wayne, itt most fordítva van a dolog! - jegyzi meg az elnök. Wayne elharapja a mondatot, ami éppen a száján volt, és érdeklődve nézi Obama nyílt arcát.

- Hogyhogy?

- Hát az a helyzet, hogy én kérek a te népszerűségedből egy jó ügyért. Ennyi.

Kicsit később ott ülnek az irodában, aztán ebédelnek, majd csak szóba kerül a vérengzés.

Wayne alig bírta megnézni a képeket, amikor mutatták a tévében. Egy elmebeteg húszéves fiú Newportban lemészárolt húsznál is több iskolás gyereket, öt-tíz év közöttieket, de még a saját, az iskolában dolgozó anyjával is végzett, és az utolsó töltényt saját magának tartogatta. Obama a vérengzés utáni sajtótájékoztatón, amikor négynapos gyászt jelentett be, alig bírt megszólalni a könnyeitől.

Azután Wayne írt neki.

Hogy a picsába, be kéne már tiltani ezeket a fegyvereket, amivel a kis farkú faszkalapok játszadoznak.

Hát ezért hívta most ide őket Obama.

- De pontosan mit tehetek? - kérdezi Wayne, amikor a témára térnek ebéd után.

- Pontosan azt, hogy elmondod mindenhol, amit nekem írtál. Hogy be kellene tiltani a lakossági fegyverhasználatot. Hogy mellette vagy, mert akarod látni felnőni a gyerekeidet.

Wayne elmereng. Hat, most már hét gyerekét, igen, szeretné látni felnőni. Még ha a többségük igazán felnőtt már. Mindegy, a gyerek az gyerek. Wayne látni akarja az unokáit is felnőni. És azoknál a seggfejeknél pedig, akik ilyen súlyosan elborulnak egy fegyvertől, igen, azoknál ne lehessen semmiféle ilyen eszköz. Akasszák fel magukat, ha már annyira elegük lett a világból.

Akkor kampányol először, és reményei szerint utoljára Wayne. A kampány az kicsit túlzás, némely tévéadónak ki kell sípolnia egy-egy szavát.

Mindenesetre az elnökkel közös sajtótájékoztatója olyan jól sikerül, hogy a lemezeladásai az egekbe törnek. Azok az emberek, akiknek a gyerekei, unokái iskolába járnak, úgy érzik, hogy Wayne a szívükből szólt.

És, bármilyen jó vagy rossz is ez, ezentúl Wayne Sunny White mellé egy csomó szócikkben odatapad a Barack Obama név is.

- Ezt elcsesztük, Mary-Ann - mondja később a feleségének.

- Ugyan már. Mit?

- Hát hogy sosem lehetek saját jogon WSW, érted? Mindig van mellettem egy amerikai elnök. Utálom ezt a francos internetet, tudod?

- Jól van, majd a következő elnök neve nem szerepel a tiéd mellett, rendben? - jósolja Mary-Ann, és utólag, amikor új elnök érkezik a Fehér Házba, tényleg sokat röhögnek azon, milyen jó is, hogy nem tapad Wayne nevéhez az összes elnök neve.

Nem sokkal később Mary-Ann kap egy felkérést Michelle-től, és azon majdnem életre-halálra összevesznek.

2022. DECEMBER 16. ESTE

BUDAPEST

- Oké, szóval ez a te karrierlehetőséged itthon egy kicsit… síkos jég - veregeti meg a vállam búcsúzóul Roli. - De annyi lehetőséged van, itt is, máshol is…

- És ha nem, akkor felénekelhetsz nálam egy albumot - nyugtat meg José.

- Hát jól van, srácok. Még nem tudom, mi lesz, de keep in touch.

Mi már csak így beszélünk, nem jó, de legalább beszélek, az én szakmámban, mint köztudomású, nem a kommunikációs zsenik tobzódnak.

Nem tudom, mikor látom Rolit legközelebb, nemsokára visszarepül Londonba, de így megy az élet, hiszen bármikor meglátogathatjuk, vagy meglátogathatnánk egymást.

A mozgólépcsővel lemegyek. Még nagyon korán van. Baromi korán.

Zár az üzletközpont, és nekem a vállalati buli napján semmi más programom nincs, mint hogy hazamenjek a lakásomba.

Nem feltétlenül ilyennek képzeltem el a harmincat, de a huszonkilenc és felet sem.

Mondjuk egyiket sem képzeltem el magamban, de azért csak volt egy tudásom vagy egy homályos tudásom arról, hogy mi lesz velem ebben a korban.

De nem éppen úgy alakultak a dolgok.

Például a ballagásom, az volt a kiemelkedő csúcspont az életemben. Az egyik.

És nemcsak apám miatt, hanem Virág miatt is.

Az volt az a pillanat az életemben, amikor úgy éreztem, hogy most minden a helyére került.

Aztán utána jöttek a mélypontok, meg jöttek a magaslatok is, de az egyetlen igazi, harmonikus, igazán boldog pillanatom, amikor nem frusztrált a jövőm, meg nem bántott a múlt, az a ballagásom volt.

Fura, nem?

Eltelt azóta tizenkét év, és én még mindig ott tartok lélekben.

Egy tizennyolc éves srác vagyok.

Elvégeztem egy egyetemet, elcsíptem egy amerikai rockversenyt, megismert fél Amerika, vagy talán az egész is, éltem jól és még jobban, sok pénzt kerestem, keveset költöttem, nagyokat álmodtam, csalódtam, van egy olyan szakmám, amivel bárhol jól megélnék, ám nekem ma kinyitotta a szívem ez a rohadt zenélés, és feltolultak az emlékek.

Mint egy baromi nagy súly, úgy zuhant be az utolsó számba a szakításunk, az utolsó szakításunk emléke.

Két éve történt, nem, nem is igaz, kevesebb, mint két éve, mert már tavaszodott. Az a hülye február, amikor egyik pillanatban tizenöt fok van és ledobnád a kabátodat, a másikban meg megfagynak az ujjaid, amikor várod a villamost a megállóban.

Na akkor történt, reggel kezdődött.

- Én felnézek rád - érkezett Virág egy pirítóssal a kezében. Nekem ennek a fasz főnökömnek kellett valami tengerentúli ügyletét megoldanom, amihez tényleg csak piruló arccal volt pofám hozzányúlni, de egy szerverhiba percenként vagy ezer dollár veszteséget hoz neki, szóval tényleg igyekeznem kellett a hajnali telefonhívása után. Megsimogattam Virág arcát. A legjobb csaj a világon, és ez komoly.

- Okés. Imádlak.

- De te felnézel rám?

Megakadt a torkomon a kávé, amit állva próbáltam felhajtani.

- Hát persze.

- Nem, Martin, te nem nézel fel rám. Pedig én is érek valamit.

- Most miről beszélsz, Virág?

- Arról, hogy az én munkám, az én karrierem, az én sikerem téged egyáltalán nem érdekel.

Azt hiszem, ez nem az a pillanat volt, amikor ilyesmiről kellett volna beszélnünk. Őszintén, egyáltalán nem is értettem, mit akar mondani. Mi ez a hülyeség azzal, hogy nem nézek fel rá, meg nem érdekel a sikere? Konkrétan egy rádióadó PR-vezetője. Hát persze, hogy érdekel. Mindig elolvasom, ha valamelyik műsorvezetőjük csinál valami hülyeséget, és írnak róla a neten.

- De igen, Virág, és nagyon büszke vagyok rád! És tök jó, hogy kimostátok abból a megcsalós ügyből a GéTóthot.

- Milyen megcsalós ügy? Az egy családi dráma volt.

Ó, bazmeg. Hát nem követem ennyire körültekintően a celebeket.

- Jó, de te jól csináltad - nyögöm ki végül.

- Téged nem érdekel, hogy mivel foglalkozom, milyen megbecsülést kapok, csak ez a fasz cég érdekel téged, ahol dollármilliókat fizetnek neked azért, hogy szépen eltemesd az énekesi álmaidat, meg elfelejtsd az apádat.

- Milyen dollármilliókat?! - hőbörgök.

- Jó, hát akkor kétmillió forintot havonta, vagy mit tudom én, te mondtad, hogy rohadt sok a fizud, olyan sok, hogy nem is gondolkodsz már máson.

- Most nem egészen értem, ez a reggeli lebaszás végül az én munkám miatt van, vagy a tiéd miatt?

- Ez nem lebaszás, ez egy kérdés volt, hogy foglalkozol-e velem, felnézel-e rám, tudod-e, hogy mivel foglalkozom, mert nagyon fontos, hogy az ember felnézzen a párjára - sorolja, és szorosra húzza csodás derekán a fürdőköpenye övét. - Én felnézek rád, pedig gőzöm sincs, mi a munkád, és ha ezerszer elmondod is, nem értem meg, mert hülye vagyok a programozáshoz, de te nem vagy hülye az emberi kapcsolatokhoz, és amit én elmesélek neked, az mind az emberi kapcsolatokról szól, tudod?

- Okés - morgom, és azon gondolkozom, hogyan tudnám megúszni a balhét, és a lehető legkönnyebben kislisszolni otthonról, mert a főnök tutira megöl, ha nem oltom el ezt a dél-amerikai tüzet.

- Jó, de te nem nézel fel rám. Téged nem érdekel, mit csinálok munkaidőben.

- Most hogy mondhatsz ilyet?!

- Úgy, hogy nem kérdezed, mi van az X-szel, meggyógyult-e Z., és mikor fogok valamilyen elismerést kapni.

- Jézusom, Virág, én elismerlek, és tuti, hogy a munkaadóid is elismernek! Felnézek rád, te vagy életem nője, a legjobb nője, mit mondjak még?

- Tudod, hogy hívják a főnökömet?

- A főnöködet? - rázom meg a fejem. Hogy az istenbe jön ez most ide? Miért kéne tudnom a főnöke nevét?

- Igen. Mondd, ha tudod!

- Most nem jut eszembe.

- Aha. Na jó, akkor nekem volt igazam. Nagyon sajnálom, Martin.

Én tényleg nem vettem komolyan.

Hát ki a franc veszi komolyan, hogy egy lány, akivel együtt él, estére elhagyja azért, mert a pasi nem tudja a csaj főnökének a nevét?

Ugye, hogy nem sikerült mindent megtanítania anyámnak az életről?

Este összedőlt a világ.

De most nincs időm ezt végigpörgetni magamban.

Leérek a mozgólépcsőn, már zárnak az üzletek, és akkor meglátok egy lányt. Farmerben van, egy kék Ugg csizmában, amit még New Yorkban vettünk neki, és egy fehér műszőr dzsekiben, a haja ráomlik a dzsekire, szép loknikban, és egy Michael Kors szatyrot tart a kezében.

Rituális mozdulatokkal elővesz belőle egy rózsaszín táskát.

Csak nézem őt, és fogalmam sincs, mit kellene most tennem.

KÉT HÓNAPPAL

ÉS HÁROM HÉTTEL KORÁBBAN

NEW YORK

- Most akkor hazamehetek, vagy mi a franc van itt, doki? - ül az ágy szélén. - Ott a fiatal feleségem, a kisgyerekem, a karrierem, a…

- Persze.

- Tessék?! - Szinte elakad a szava. Valahogy arra számított, hogy egy hosszú duma következik egészséges életmódról, rehabilitációról, de nem egy „persze" érkezik.

- Persze. Hazamehet.

- Ó. És mikor?

- Hát mikor tudna?

- Mondjuk, ha kapok egy kis segítséget?

- Segítség az nincs - tárja szét a karját az orvos.

- Micsoda?

- Egyedül megoldhatja. De segítséget nem tudok adni. Mit gondol, majd otthonra is küldök segítséget?

- Oké - bólint. - Értem én a dolgot. Akkor szerezzek én segítséget.

- Hát - von vállat a doki -, ha otthon is csak csoszogni akar, akkor jó lesz.

- Miért, mi a szart csinálhatok még?

- Bocs, tudom, hogy maga a rocksztár, de túl sokat káromkodik.

- És még milyen sokat fogok! Na, szóval, ki vele.

- Tehát haza akar menni. Oké, dolgozzon meg érte. Nincs csoszogás, meg ágyban töltött napok. Illetve: nincs, ha továbbra is rocksztár akar lenni.

- Vagyis?

- Rehab, királyom. Rehab.

- Most ez komoly? Hogy itt maradok rehabra?

- Ha már le tud menni a lépcsőn, akkor isten vele, mehet haza. Kapaszkodás nélkül!

- Phű. Ez nem olyan egyszerű.

- Akkor mégiscsak jöhet a gyógytorna?

Ezzel mentek az idegeire. Már egy hete gyógytornáznia kellene. Eddig mindig káromkodott egy cifrát, és bevágta az ajtót a doki előtt. De most? Még később is akár hasznát veheti. Mármint a dokinak, nem a gyógytornának. Mondjuk, példának okáért, van egy másik térde is, ami nem százas, bár azt nem törte össze legalább.

- Jöhet, csak minél előbb, meg ne bánjam, a francba - dünnyögi. A doki végre elmosolyodik.

- Tudja, elsősorban maga miatt szavaztam rá - válik közlékennyé.

- Tessék?

- Igen. Obamára.

- Ó.

- És jól döntöttem.

- Klassz. - Ezt a párbeszédet már ezerszer lejátszotta különböző szituációkban. Már eléggé unja. - És? Most hogy érez?

- Ma leginkább magára szavaznék, gondolná?

- Hát a mostani elnök is egy vén fa… trotty, nem?

Nevetnek.

- Na, akkor összekapja magát? Jöhet a gyógytornász?

- Van más választásom?

- Ha színpadra akar állni, nemigen.

- És van egy fiatal feleségem. Meg egy tizenkét éves lányom.

- Hát ja. Akkor húzzon bele.

A gyógytornász csaj igazán feldobta a napjait. Igen. Ráadásul magyar gyökerei vannak. Elsa nagyszülei ugyanis egy magyar kisvárosból emigráltak az Egyesült Államokba. Elsa helyes, csinos, nagyjából huszonnyolc-harminc körüli, szőke, mosolygós, de belül kőkemény.

- Szerintem maga ki akar cseszni a pasikkal - mondja neki többször is naponta, de Elsa csak még jobban mosolyog, és nem hagyja, hogy Wayne kivegyen magának egy extra fél perc pihenőt. - Iszonyat nagy hajcsár maga - teszi most hozzá.

- Mert a színpadon egy Wayne Sunny White-nak szaladgálnia kell. És énekelnie. A kettő külön-külön sem egyszerű, de együtt még több erőt igényel. Így hát edzenünk kell. Mit mondott, mikor is lesz az a nagy koncert?

- Szilveszterkor - morogja. - Addig még rengeteg idő van.

- Dehogyis van. Na, folytassuk szépen… hacsak nem akarja a karácsonyt is bent tölteni. Mondjuk jó hely ez - mutat körbe.

- Elegem van a kórházi szobából.

- Ha így folytatja, pár nap múlva otthon gyakorolhatunk tovább. Tehát húzzon bele, rocksztár!

- Mondja, ismer magyarokat?

- Az anyámra gondol?

- Nem, a családján kívül magyarokat. Vannak magyar barátai? Áááá! Ne húzza meg!

- Nyugi. Nem jól csinálja, kicsit nyújtsa meg…

- Piszkosul fáj! Ki fogja törni!

- Dehogyis. Csak nem akarom, hogy beszűküljön a mozgása.

- Ez valami kibaszott teszt, vagy micsoda?

- Nem, ez a gyógytorna.

- Jézusom. Csak finoman! És akkor most… mondja, vannak magyarországi magyar barátai vagy ismerősei?

- Nekem? Egy sincs.

- Akkor majd lesz - mondja. - Persze csak ha életben hagy. Pont olyan lesz, aki magához való. Remélem, nincs férjnél.

- Most megkéri a kezem? Vagy mi a terv?

- Áááá! Ne nyomja! Már mondtam, hogy ne nyomja!

- Nem, azt mondta, hogy ne húzzam.

- Akkor most ne húzza, és ne is nyomja! Lehet egy ilyen kérésem?

- Nem.

- Nem? Neeeem???

- Nem. Itt nem maga a főnök, hanem én. És én azt csinálom, ami magának a lehető legjobb hosszú távon, úgyhogy nem lehet ilyen kérése.

- Oké.

- Jó.

- És egyébként nem kérem meg a kezét, mert van egy szuper feleségem, aki még magánál is jobban riposztol, tehát…

- Jól is teszi. Akkor most álljon fel, és…

- Kicsit pihenhetek?

- Majd amikor elmentem.

Mindenesetre egyre enyhül a fájdalom, de jön az izomláz. És felrémlik a lehetőség: talán tényleg pár nap, és otthon lesz.

Azt már eldöntötte, hogy Martint minél előbb összehozza ezzel a csajjal. Nem olyan kis sunnyogó, mint az a Virág, hanem egy belevaló, egyenes, vidám lány. Ráadásul baromi jó csaj. Itt az ideje, hogy Martin végre elfelejtse Virágot, a búslakodást, és újra elkezdje élni az életét.

Ha a fia nem képes egyedül barátnőt találni magának, akkor majd ő segít neki.

És legalább a kórházban töltött idejében sem unatkozik - terveket szövöget, és abban egész jónak tartja magát.

2022. DECEMBER 16. ESTE

BUDAPEST

- Virág! - kiáltani akarok, de nem igazán jön ki hang a számon. Nem kellett volna túltolnom az éneket a színpadon. Igazán a lábaim sem visznek felé. Mintha valami külső erő lebénított volna. Nem tudom, mi ez, nem mozdul se kezem, se lábam.

Azt hittem egy időben, hogy milyen jól ismerem ezt a lányt. Ő volt az első igazi barátnőm, és tényleg csomó mindent átéltünk együtt, és együtt terveztünk mindent. Még a legnagyobb hülyeségekben is benne voltunk. Anyámnak - és, most, hogy eszembe jut: apámnak pláne - égnek állna tőle az összes haja szála. Illetve apám benne volt már egy-két katyvaszban, talán ő jobban fogadná, ha valaha is elmesélném neki, mi mindenben voltunk együtt. A legnagyobb hülyeségünk talán az a gyerekprojekt volt.

Úgy igazi gyerekprojekt, hogy valószínűleg sosem lesz belőle gyerek, igen, hát ilyenben apám sem vett részt - szerintem -, pedig ő benne volt egy csomó őrületben, és gyerekügyben sem ő volna a legfőbb tanácsadóm.

Mire odáig jutok, hogy megmozdul a lábam, már látom, hogy mindent lekéstem. Én egy ilyen késős típus vagyok. Virág mellett ott áll egy srác, még talán ismerős is az arca, de lehet, hogy csak a feldúltságom miatt gondolom így. Puszi, puszi, és egy ölelés.

Hát mi a francot gondoltam, hogy elhagy, aztán mégis két évig rám vár?

Egy frászt.

Tényleg el kellene felejtenem, így nem lehet élni.

És akkor, tényleg a legjobb, vagy akár a legrosszabb pillanatban csörög a telefonom. Felveszem, és a csaj az, a HR-ről. Hogy folytatjuk-e valahol a bulit. Van-e kedvem összefutni vele. Nem muszáj bulizni, mit szólnék csak egy italhoz.

Fél órával később a bulinegyedben vagyok. Egy életem, egy halálom. Egy olyan helyre kellett jönnöm, ahol egy romkocsmához különböző stílusú tánctermek tartoznak. Fogalmam sincs, megismerem-e a lányt, de ha nem, akkor sincs hiány itt csajokban.

Kár, hogy valójában senkihez sincs kedvem.

Apám szerint a rockzene nem az örökös világfájdalomról szól, és neki tényleg bejött az élet, szóval elhiszem, hogy boldogságból is lehet zenélni. De nekem, úgy látszik, vagy a rockzenész-alkatom nincs meg, vagy pedig én a sötét oldalt képviselem. Oké, mondjuk nem is zenélek jelenleg, leszámítva a mait, tehát nem is mondhatom magam rockzenésznek. Hogy mi is vagyok? Ezen még el kell gondolkoznom, mert informatikusnak sem tartom magam. Talán egy kezdő vagyok. Egy újrakezdő. Na, majd kiderül.

A csaj valójában igenis felismerhető, a nevét nem tudom, de lobog a szőke haja, hosszú a szempillája és szeplős az orra. Zöldeskék a szeme, ezt még a félhomályban is kiszúrom.

- Szonja. Csak ha nem tudnád a nevemet - nyújtja a kezét, és megszorítja az enyémet.

- Én…

- Dehogyis, ne törődj vele. Még csak futólag találkoztunk. A felvételedet sem én intéztem, én akkor még nem is voltam a cégnél.

- Mi legyen? - kérdezem. Fogalmam sincs, mi a fenét fogok csinálni ezzel a fekete miniruhás bombázóval ma este. Ötletem persze lenne, de tudva azt, hogy mennyire nem megy nekem az ágyban mostanában, ebbe bele sem kéne kezdenem.

Még csak harminc leszel, Martin! - üvölti bennem egy hang. - Ne mondj már le minden jóról az életben! - okoskodik tovább. Ez a hang egyébként az apámé, most már biztos vagyok benne. Az ő gondolatait és az ő hímsoviniszta dumáit ismételgeti. Oké, bocs, apa, nagyon szeretlek, de azért neked is vannak fura dolgaid.

- Mit igyunk?

Maradnék a sörnél, ha már a vacsorához azt ittam, de Szonja szerint aperoloznunk kellene. Én nem bírom ezeket a narancsszínű édes nyálakat, úgyhogy végül fehérbort választok, ő pedig aperolt rendel. Oké, koccintunk, aztán hogyan tovább?

És míg erre gondolok, lenyeli az italt, aztán olyan közel hajol hozzám, hogy annál közelebb már nem is lehet, és már érzem is az aperolos ízt a nyelvemen, a számban. Szenvedélyes a csók, a pillanatnyi hökkenet után belehúz rendesen. Lüktet a zene, rájövök, hogy nem is olyan rossz ez az aperolos íz, és magamhoz ölelem Szonját.

A zene vált, baszki, egy szám apámtól, a címe The year is almost over and I still… vagyis Mindjárt vége az évnek, és én még mindig… nincs folytatás, tehát lehet bármi, a szövegből nem derül ki, de sugallja azt, amit én még mindig Virág iránt érzek. Nagyívű rockzene, a legutóbbi albumáról. Egészen fura Wayne Sunny White-ot hallgatni Budapesten, a bulinegyedben, egy olyan lánnyal smárolva, akihez semmi közöm, és egy olyan lányra gondolva, aki a petesejtjeit adta nekem, vagy hogy is fogalmazzak. És akit még mindig szeretek, és amilyen hülye vagyok, örökké szeretni fogom őt. Tizenkét év van mögöttünk, és abból tízet együtt voltunk.

- Jössz? - formálja Szonja a szavakat, és megfogja a kezem.

Jó lenne menni, de a gyógyszerre gondolok, ami nincs is velem, aztán mégis felállok, mert érzem, hogy a farkam elég stabilan áll, de akkor Szonja hozzám bújik, és gyorsan kiderül, hogy csak táncolni akar, így aztán táncolunk, egy olyan jó kanos-összebújós táncot apám félig szerelmes rockdalára, és én igyekszem a szép Szonjára gondolni csukott szemmel is, és elfelejteni Virágot meg azt a srácot, akivel találkozott, és akivel a karácsonyt is tölteni fogja, szerintem bizonyosan.

2013. MÁRCIUS

NEW YORK

- De mi vitt erre rá? Hogy nyilvánosan odatolja egy rocksztár a képét egy olyan ügyhöz, ami már politika? - Jay Leno arcáról értetlenséget olvas le. - Én értem, hogy utálod a fegyvereket, de miért kell az elnök mellett… kampányolni?

- Ez nem kampány - vonja meg a vállát. Aztán szép lassan leszed egy láthatatlan hajszálat a kályhaezüst színű bőrdzsekijéről. - Vagy, ha akarod, legyen az. Egy csomó ártatlan gyerek életét védem. Meg felnőttekét. Nem a fegyver a megoldás.

- Vagyis szigorítani kell a fegyvertartást?

- Jól érted, igen.

- Ezt a részét nagyon is értem, de azt nem, hogy honnan jön ez Wayne Sunny White-nak. Hogy kiáll egy ügy mellett. Neked már elég lett volna ezt elmondogatnod a színpadon, hogy semmi fegyver, gyerekek, szeressétek egymást.

- Az nem ilyen hatásos. Az csak a White-rajongókhoz jutna el, és aki nem bír engem, ahhoz nem. Én pedig nem csupán a saját közönségemhez szeretnék szólni.

- De Wayne, már hetven múltál, és…

- Az, hogy miben hiszek, nem kor kérdése.

- Áruld el, volt valamilyen rossz tapasztalatod a fegyverekkel?

- Szerencsére nem. De nem vagyok süket és vak sem.

- Abszolút érthető, de a rajongóid körét nem osztja meg az, ha az elnökkel szerepelsz együtt?

- A fene tudja. Inkább nem, mint igen. Szerintem.

- És mikor fogod eljátszani a leghallgatottabb dalodat?

- Jöhet a Hűtlen? - mosolyog. - Akkor kezdjük - mondja, és mikrofonnal odasétál a zenekarához. Már beálltak, és csak erre a pillanatra vártak.

Amikor lement az adás a tévében, Wayne éppen Mary-Ann társaságában vacsorázik. Kivételesen egy normális étteremben. És abban a pillanatban, amikor kilépnek az ajtón, Wayne tudja, hogy súlyos hibát követett el.

Amin már nemigen tud változtatni.

Mary-Ann úgy rogy össze mellette, mint egy játékbaba.

Orvost!

Arra később nem emlékszik, hogy ráugrott egy pasi, és őt a földre teperte. Mint egy akciófilmben.

A pasi nem bántani akarta, hanem megvédeni.

Hát így lett azon a napon, amikor majdnem megölte egy őrült fegyveres a feleségét, egy újdonsült testőre. Nem, nem akart sosem testőrt.

- Oké, ez most már nem játék - mondja később Obama. Ez lett az új szokásuk, hogy különféle kórházakban látogatják meg Mary-Annt, aki hol gyereket szül, hol vállon lövik, mondogatja neki Wayne, aki egyáltalán nem tud megküzdeni magában ezzel a helyzettel, hogy bárki is rátámadhatna.

- Én csak egy zenész vagyok! - feleli az elnöknek. Mary-Ann morog.

- Mindig mondtam, hogy több vagy annál.

- Ez már politika, Wayne - hallja később Obamától, amikor a nők még a kórteremben vannak, ők pedig a lounge-ban beszélgetnek halkan. - Most már vigyáznunk kell rád, ez az én felelősségem is.

- Lett egy testőröm, gondoltad volna? Rockynak nevezi magát, és megmentett.

- Tudom, láttam a köztéri kamera felvételét. De, Wayne, Rocky neked nem jó.

- Miért?

- Szeretném, ha profik lennének körülötted. Különösen a mai esemény után.

- Ő profi! A hadi tengerészeknél szolgált.

- Igen, elképesztő a lélekjelenléte, de akkor is profi kell. Majdnem megölték a feleségedet, Wayne, ez nem vicc! Testőröket kaptok. Olyanokat, akiknek ez a szakmájuk. Ezentúl nincs csak úgy fellépés egy pólóban bármilyen nyilvános helyen. Csak olyan helyen érdemes fellépned, ahol detektorokkal átvilágítják a közönséget, és nyilvános megjelenésekkor pedig a golyóálló mellényt fogják javasolni.

- Micsoda? Hogy viseljek egy rohadt nehéz mellényt, hogy azt higgye bárki is, hogy Wayne Sunny White egy beszari alak lett?

- Ezt nem én fogom részletesen megbeszélni veled, Wayne, vannak rá emberek, akikkel a védelmedről részletesen konzultálhatsz. Én csak tanácsot adok, mert a barátom vagy, és nem szeretném, hogy lelőjenek.

- Kérhetnék fegyverviselési engedélyt is… - mosolyog a zenész. - Na jó, csak vicceltem. Nem mondom, hogy nem futott át az agyamon, de nem fogok segget csinálni a számból. Meg aztán nem is tudok célozni.

Wayne úgy számolja: addig volt a teljes szabadság.

Azután jöttek a szabályok.

Természetesen nem is ő lett volna, ha nem rúgja fel a szabályokat.

2022. DECEMBER 16. ESTE

KALIFORNIA

Igazán szép a lakásuk, minden szép, ami van, és ha Lina belegondol, sosem kívánhatott volna többet, jobbat, mint amije van. Négy gyerek - úristen, négy! ezen még mindig elcsodálkozik -, és egy megharcolt, igazán működő szerelem. Szabad a munkájában, és azt csinálja, amihez ért, és amit szeret.

Mindig tudatosítja magában, milyen jó dolga van, főleg akkor, amikor kezdik bedarálni a hétköznapok. Most azonban a kicsik alszanak, a lánya szobájából még kiszűrődik a világosság, ők egy pohár borral a nappaliban ülnek.

- A váltásra! - emeli koccintásra a poharát. Nicholas bizonytalanul, de szintén felemeli a sajátját.

- Tudod, még mindig nem tudom, mi lesz ebből - túr bele a hajába a férfi. Végre levágatta néhány centisre; az utóbbi időben úgy nézett ki, mint egy őrült, legalábbis Lina szerint. Nicholas közölte, hogy nincs ideje fodrászra, Lina meg mindennap elmondta, hogy már nem divat a hippifrizura, de a férfi csak nevetett. Közben pedig minden kezdett tönkremenni, de Lina egyáltalán nem tudta, hogy ezt a férje is érzi-e, vagy már annyira a munkájának él, hogy észre sem veszi.

Amikor megismerte Nicholast, akkor is mindenféle számítógépes fejlesztések guruja volt - csakhogy ott élt benne a zenélés iránti vágy, és nem utolsósorban: a tehetség. Ő azonban nem akart olyan „fényes" karriert, mint az apja. Mindent megtagadott magától, ami Wayne Sunny White öröksége lehetett, és Linának csak lassan sikerült közelítenie őt az apjához.

- Mi lenne? Lazán és határidők nélkül fogunk élni. Látunk egy csomó új helyet. Átélünk néhány tengeri vihart - válaszolja, és igyekszik nagyon határozottnak látszani.

- Még most sem vagyok biztos benne, hogy jó ötlet volt ez a kiugrás. Teljesen megváltozik az életünk. És sokkal kevesebbet fogok keresni.

- Erről már sokat beszéltünk. Nem baj.

- Ha ebből a körforgásból kiesek…

- Bármikor felveszed újra a fonalat.

- Két év rohadt sok idő, Lina! Azalatt elszalad mellettem az informatika. Már most itt van a nyakunkon a mesterséges intelligencia, amivel rengeteg időt töltöttem én is, és két év múlva akkora ugrás lesz, hogy…

- De két év múlva egy baromi boldog család fog megérkezni a hajóval. Lebarnultak, vidámak, sokat bolondoztak együtt, tanultak, strandoltak, zenéltek, rájákat néztek, könnyűbúvárkodtak légzőpipával, homokvárakat építettek, egyszóval egy csomó olyasmit csináltak két évig, amit csak a nagyon szabad emberek engedhetnek meg maguknak - magyarázza, és belekortyol a borba. - Lelkileg szabadok leszünk.

- Ühüm.

Lina nem teszi hozzá, hogy a lelki szabadságra bár mindannyiuknak szükségük van, mégis a legjobban neki, Nicholasnak. Nem hergeli, épp elég nehéz volt rávennie, hogy hagyja ott a fenébe a Szilíciumvölgyet. Bármilyen ronda dolog, de valójában választás elé állította: vagy átgondolja és kiszáll, vagy ők mennek el valahová, mert így és ott nem boldogok.

- De te nem vagy boldog velem? - kérdezte akkor Nicholas.

- Veled boldog vagyok, csakhogy veled alig töltök időt. Észrevetted, hogy hajnalban mész, éjjel érkezel, és sokszor még hétvégén is bent ülsz?

- Kihívások és pénz - adott rövid magyarázatot a férfi. Aztán hónapokba telt, mire közelítettek az álláspontjaik, és végül nagy szerencse volt, hogy Nicholast megtalálta egy hajózási ügynökség a zenei ajánlattal. Ezek a szerződések általában fél évre, nyolc hónapra szólnak, de Nicholas két évre kapta, a jelenlegi legnagyobb hajó legnagyobb bárjában fog zenélni, és két év alatt körbejárják a világot, talán nem is egyszer. Nem volt ez annyira egyszerű „igen" Lina számára sem, mert egy hajókabinban élni, három gyerekkel egy hajón lakni, a nagynak online vizsgázni… de változás, és a változás mindig jó. Mindig benne van valami jónak az ígérete, és ő már meg fogja ragadni és kihasználja ezt az ígéretet.

Most ott ülnek az Álomhajó című romantikus sorozat előtt, amelynek megnézéséhez Lina ragaszkodott, és Nicholas először a szemét forgatta, de nézik a nagy képernyőn a mostaniakhoz képest kis óceánjárót, ahogy kiköt Balin, Lina átöleli Nicholast, és azt mondja:

- Ide is elmegyünk, nem fantasztikus?

- Valójában sosem akartam Balira menni.

- Hogy te milyen ünneprontó vagy!

- Oké, most már kezdem várni. De azt ugye tudod, hogy minden este ott fogok ülni a gitárommal a bárban és dolgozom?

- Szuper lesz. Minden este meghallgatlak, ígérem. Remélem, új dalok is születnek majd.

- Mi a terved velem? - kapja fel a fejét Nick. - Csak nem azt tervezgeted, hogy pályát módosítok és csupán zenész leszek? Mert el kell áruljam, ez nem ilyen egyszerű. Az apám kilőtte előlem ezt a lehetőséget.

- Dehogyis lőtte ki.

- …

- Csak te gondolod.

- …

- Egyébként Martin hamarosan megérkezik. És, azt hiszem, őt is rá kellene venni valamilyen váltásra, mert az a faszfej főnöke bele fogja vinni a bűnbe.

- Ez a mániád.

- Miért, utánanéztél a cégeinek, nem?

- Oké, de semmi olyat nem csinálnak, ami illegális lenne. A határon lavírozni nem bűn.

- Aha. De ha a te gyerekeddel vitetnék el a balhét, akkor azért ki lennél bukva, nem?

- Hm. Nem tudom.

- …

- De majd újra, alaposabban ránézek az itteni cégeikre. Hátha találok valamit, ami megnyugtat.

- Úgy legyen.

2011. SZEPTEMBER

BUDAPEST

Otthon lepakolt, és már ott sem volt. Az első hely, ahová elindul, Martinék lakása. Igaz, hogy késő van már, de nem baj. Martin anyja meg fogja érteni.

Lina nyit ajtót. Egy fehér fürdőköpenyben áll, vizes haján a kapucni, és öröm csillan a szemében, amikor meglátja Virágot.

- Hát te? Gyere be! Látogatóban?

- Nem, visszaköltöztem - feleli, és még az előszobában ráömleszti Linára az egészet. Hogy megbánta, amiért elment, hogy milyen körülmények között lakott, milyen huzatos volt a munkahelye, és mennyire hiányzott neki Martin. - Valószínűleg hülye voltam, amikor azt mondtam neki, hogy világot akarok látni, meg még élni akarok… talán csak féltem attól, hogy egészen összenövünk, aztán mi lesz?! Úgy értem, mi van, ha ő kitalálja, hogy kiköltözik mondjuk New Yorkba a híres apjához, aztán partikon a világ legjobb nőivel ismerkedik meg, én meg itt maradok egy gimis exként?

- Hű. Kérsz valamit? - vezeti a konyhába. - Ancsi már alszik. Maradt egy kis spagetti, vagy tudok szendvicset készíteni.

- Nem, köszi. Martin még nincs itthon?

- Martin?

- Igen. Jézusom, mi történt? Ne nézz így rám!

- Martin elköltözött.

- Igen? - Úgy ver a szíve, mint amikor a suliban a tornaórán iskolakört futtattak vele.

- Az apjához.

Lezuhan rájuk a csend.

Hogy mi van? Ő hazaköltözik Martinért, a kapcsolatukért, miközben a fiú elköltözik New Yorkba? Éppen abba az életbe, amit ő nem akart neki, amitől ő maga félt?

- Felvettek a Színművészetire - mondja, amikor képes megszólalni. - Ezért hazajöttem. Dramaturg szakra.

- Hű, az szuper!

- De… Martin azt mondta, még két hete is azt mondta, hogy elkezdhetnénk itthon a közös életünket! Járnánk suliba, meg minden, de együtt élnénk, és…

- Virág, Martin Amerikában kezdte el az egyetemet.

- De miért? - kérdi kétségbeesve. Minden, amit tervezett, összedőlt.

- Hívta az apja. Te sem voltál itt… és én elengedtem, mert egy anya nem azt akarja, hogy a gyereke boldogtalan legyen. Engem is megrázott, hogy elment, de… - sóhajt. - Neki így lesz jó. Téged sem tudtak itthon tartani a szüleid…

- Oké, csakhogy ő nem fog hazaszaladni! Mert neki jók lesznek a körülményei!

- …

- Én pedig hazajöttem miatta!

- Virág - érinti meg a kezét Lina -, az élet nem abból áll, hogy rohangálunk ide-oda, mert itt sem jó, meg ott sem jó. Mindketten felnőtt döntéseket hoztatok. Most már, kérlek, ne próbáld hazahívni őt, mert végre kezdi megtalálni azt a Martint önmagában, akit mindig is keresett.

Fasza, gondolja Virág, amikor rácsapja Martin anyjára az ajtót. Ne is hívja vissza?

Oké, és akkor ő most mit csináljon? Szerette őt egyáltalán Martin, ha így elment, hogy nem is szólt neki?

Egy biztos: ő aztán nem fogja felhívni. Szépen elkezdi a sulit, elfelejti Martint, lesz egy szuper, bulis élete, szakmája, férje, gyerekei… utazgatni fog, és…

Oké, ne sírj, Virág. Nincs vége az életednek. Nincs semmi baj! Menő vagy, és minden sikerülni fog!

Hazaér, és kitörli Martin számát a telefonjából.

A gond csak az, hogy pontosan tudja fejből.

Úgyhogy éjfél is elmúlik már, mire beüti és hagyja is kicsöngeni a számot.

Egy életem, egy halálom, elküldöm a fenébe, tervezi meg.

Aztán meghallja a fiú hangját, és csak egy sziát mond, aztán hosszú percekig hallgat, hümmög, hüppög és orrot fúj.

Másnap pedig, minden egyes észérvet leszavazva, letölti a jegyet, amit Martin küldött neki, és még a londoni bőröndjével felül egy New Yorkba tartó járatra.

Mi lesz ebből? El sem tudja képzelni.

Hát még akkor, amikor a reptéren nemcsak Martin, hanem Wayne Sunny White is ott várja. Szerencsére őt fotózgatják, és várat még a nagy találkozás a kocsiig, addig pedig Martin viszi őt, kézen fogva, és tudják, hogy most már tényleg örökre együtt maradnak.

Budapest szép, de New York is az lesz, és ha itt kell felépíteniük az életüket, akkor itt fogják, nyugtatja meg magát a lány.

Végül is minden a legjobban alakult. Vagy nem?

2022. DECEMBER 17. HAJNAL

BUDAPEST

Nem tudom, mikor aludtam ilyen jól. Igaz, hogy fejfájással értem haza, de az alvás jól ment. Megfordulok az ágyban, hogy végre tényleg megvegyem a repjegyemet, mert ha ma nem veszem meg, akkor horror ára lesz hamarosan.

És akkor meglátom Szonját.

Ott alszik az ágy túlfelén, háttal nekem, szép ívű a válla, a háta, és nekem eszembe juttatja az éjszakát a piával, amihez azért nem szoktam hozzá, a félrészegen hazataxizással, a gyógyszerrel, amit bevettem, és ami most működött is, hurrá. Talán nem leszek impotens harmincévesen, szép is lenne.

- Jó reggelt - simogatom meg a hátát. Egyébként kurvára nem oké, amit teszek, de ennél a cégnél szerintem még ez is oké. Egyikünket sem fogják ezért kirúgni. Továbbá egyáltalán nem kell tudnia senkinek arról, ami történt.

- Jó reggelt. Van egy kávéd?

- Persze.

- És? Mik az elképzeléseid? - kérdezi. Uhhh.

- Hogy érted?

- Hát mára. Szombat van, és elmehetnénk színházba.

- Ja, neeem, este a haverommal találkozom.

- Ó. Egyébként nem szedek gyógyszert - vált témát. Csak bámulok rá. Még a kávémról is elfeledkezem.

- Tessék?

- Fogamzásgátlót, tudod. Mivel nincs kapcsolatom, így miért szednék.

- Kicsit előbb lett volna érdemes ezzel az infóval foglalkoznunk, nem? - kérdezem, és esküszöm, újra lüktet a fejem.

- Nehogy azt hidd, hogy gyereket akarok. Most. Még.

- Ja, oké. Akkor máshogy védekezel?

- Szerinted nem egy hímsoviniszta szöveg ez a védekezel? - támad rám minden ok nélkül. - Miért csak az én gondom lenne a védekezés?

- Hhhh… megszokás, gondolom, ezt így szokták… tudod. A lányoknak egyszerűbb.

- Hát persze, de mindkét fél gondolhatna rá.

Ezt nem hiszem el, hogy beengedtem a lakásomba egy feministát, aki engem baszogat, miután nem védekezett. Most ez tényleg az én hibám?

- Egyébként megkérdezhetted volna.

- Mit?

- Hogy szedek-e valamit. Meg van óvszer is a világon, nem? - érdeklődik, és elkezdi az ismerkedést a tejhabosítómmal.

- Be voltam rúgva, és nem jutott eszembe az óvszer - magyarázkodom. - Bocsáss meg egy pillanatra - kérem, és el is vágtatok a fürdőszoba irányába, hogy bevegyek egy fájdalomcsillapítót. Amit először meglátok, az a potencianövelőm, érintetlenül.

Nem értem a dolgot. Aztán észreveszem, hogy egy görcsoldó szer üres csomagolása van a szemetesben. Ó. Egész jókedvem lesz. Ezek szerint görcsoldót vettem be az impotenciámra, és működött! Akkor hát fejben van a hiba. Ez jó hír, akkor talán nem kell kolostorba vonulnom a harmincadik születésnapomon.

Mindenesetre bedobok egy fájdalomcsillapítót, a tenyeremből iszom a csapból két korty vizet rá, és úgy érzem, van okom az örömre. Férfi vagyok, újra az vagyok, és ezt köszönöm Szonjának a HR-ről, meg a görcsoldónak, amire semmi szükségem nem volt, azazhogy egy kicsi mégiscsak, legalábbis nagyon jól működött placebóként.

A másik problémával majd ráérünk akkor foglalkozni, amikor aktuális lesz. Már úgy értem, ne legyen aktuális, mert még a saját életemmel sem tudok megbirkózni, nemhogy egy gyerekre gondoljak. Épp elég csak arra emlékeztetnem magam, hogy az én szabad lelkű anyám milyen dutyiban van azzal, hogy két kisgyereket nevel. Ancsi már tinédzser, és anyám újra és újra kisgyerekes anya, mióta csak ismerem.

- Kimegyünk a piacra? - kérdi Szonja, amikor visszaérek.

- Piacra?

- Aha. A Rómain van egy termelői piac, ott szétnézhetnénk, karácsonyi ajándékok, tudod, aztán megreggelizünk valahol…

Most hogy mondjam meg egy lánynak, hogy ez egy egyéjszakás kaland volt? Ő piacra akar menni velem és reggelizni, meg nem szed gyógyszert. Azért ez kurvára sok nekem.

- Hát én…

- Ugyan már. Nem foglak férjül venni, ne aggódj. Csak szétnézünk egy kicsit, találkozunk a Mikulással, eszünk egy rántottát, és mindenki megy a dolgára.

Vagy úgy.

Egy órával később mindenféle szarságokkal a szatyromban (szatyor! kézműves!) távozom a piacról, hogy aztán elköltsünk egy másfél órás szalonnás-rántottás reggelit, és a zenéről beszélgessünk, amiben totálisan eltérő az ízlésünk. De mégsem vagyunk egyedül.

Jön a karácsony, és kezdem érezni, ha nem veszek egy repjegyet, akkor egymagamban gyújtok gyertyát.

Miközben odakint vár rám az apám, az anyám, meg még másvalami is, ha most el nem baszom.

Virág pedig itt marad, Magyarországon, vagy bárhová megy is, az már nem az én dolgom.

Sajnos.

Pedig bármit odaadnék, ha velem karácsonyozna.

Na, bye-bye, termelői piac, bye-bye, Szonja.

Megyek, és élem a saját életemet. Megpróbálom helyrehozni legalább azt, ami még helyrehozható.

2013. MÁJUS

LOS ANGELES

- Sajnálom. Ez muszáj.

- Muszáj? Mi a tököm az, hogy muszáj? A saját életemről én döntök. - Belenéz a tükörbe, újra és újra, és röhögnie kell ismét. Egy golyóálló mellény? Rajta? Hát ha valaki, akkor ő aztán tényleg nem félti az életét. Mary-Ann más, az övét persze, meg a gyerekét, de hogy a sajátját? - Meg aztán elég röhejes lenne, ha így lépnék fel.

- Sajnálom - feleli Jack pókerarccal. - De a főnök előírta.

- A főnök én vagyok! - kiáltja. Nehogy már az élete feletti rendelkezést más irányítsa!

- Nem - rázza meg a fejét a testőr. - Az Elnök a főnök.

Bassza meg az elnök, gondolja Wayne, de nem mondja ki. Mindent ő indított el azzal, hogy meglepte velük Mary-Annt. Ha tudja, hogy ekkora lavina indul, dehogyis hívja be őket a gyermekágyhoz! Bár, az a helyzet, hogy ez így utólag is jó ötletnek tűnik számára.

- Nem fog látszódni - szólal meg ismét Jack. - A dzseki alatt semmiképpen sem.

- Igen ám, de ha detektorral ellenőrzik a belépőket, akkor miért kell a golyóálló mellény?

- Mert mindenki hibázhat. És mi nagyon nem szeretnénk, ha valaki hibázna a detektoros kapuknál, és valaki mégiscsak behozna egy fegyvert, és egy alkalmas pillanatban magára célozna. Ismerjük a sztorit Mary-Ann-nel, Wayne, és ott sem őt akarták lelőni, hanem magát. Úgyhogy igen, mellény. Sportolt benne, készült benne, minden rendben lesz.

- Bassza meg - morogja, és már azon gondolkozik, mire lesz ez jó. Például arra, hogy jobb kondiban lesz a koncert végére. Ha másnak nem, akkor edzésnek igazán felfoghatja.

- Jó estét, Los Angeles! - robban ki a színpadra. - Sosem fogsz elfelejteni! - üvölti bele a mikrofonba az első szám címét. Pár perccel később már nem is emlékszik az ólommellényre.

Néhány átöltözés koncert közben, az ő korában - Mary-Ann szerint! - már úgysem menő a sima póló a színpadon, így aztán senki sem veheti észre, hogy mit visel a biztonsága érdekében.

Aztán valami történik a nyolcvanadik percben.

Azóta sem érti pontosan, mi történt benne, vele, de az biztos, hogy valahol a koncert nyolcvanadik perce környékén rátört egy érzés. Egy érzés, hogy ez nem ő. Egy gondolat, hogy a picsába is ezzel az egésszel, ha nem élhet úgy, ahogy akar, ha nem állhat úgy a közönsége elé, ahogy szeretne!

Később minden tévéadó lassított felvétellel mutatja, ahogy a Hűtlen intrójára megáll a mikrofon előtt, majd elkezd vetkőzni. Először a dzseki, aztán a fekete ing. Ott áll, ólommellényben és még egy pólóban. Azóta a béke jelképévé vált az a mozdulat, ahogy megszabadul a golyóálló mellénytől. Repül a mellény, belép a Hűtlenbe, és a közönség őrjöngve imádja őt.

Az egyik legfelemelőbb pillanat ez a pályája során.

- Mondd, te normális vagy, Wayne, hogy azok után, ami a múltkor történt, ledobod a golyóálló mellényt, és kvázi ki is rúgod egyben az Obama által neked választott testőrt?! Szerinted te halhatatlan vagy, Wayne? - kiabál Mary-Ann az öltözőben, amikor már lement az utolsó ráadás is.

- Nem - rázza a fejét.

- Mi nem?!

- Nem vagyok normális, és ezt te már régóta tudod, Mary-Ann.

- …

- Te vagy a menedzserem, a mindenem, és pontosan ismersz.

- De miért csináltad? Világosan megmondták, és láttad, mi történt velem.

- Oké, de nem állhatok ki úgy a közönség elé, hogy rajtam van egy bazi vastag mellény, nem gondolhatják azt az emberek, hogy a félelem vezet! Mary-Ann, én nem félek! - tépi le magáról az inget, és mint egy torreádor, úgy mutatja a meztelen felsőtestét a nő felé. Mary-Ann arcán lát egy átsuhanó mosolyfélét, és úgy érzi, nincs még veszve minden. Még megnevettetheti. - Én nem olyan vagyok, mint a politikusok meg államfők, nekem nem kell ólommellény, engem megvéd az emberek szeretete!

- Hát te… - keresgéli csendesen a szavakat Mary-Ann - …te nem vagy normális, az igaz. Már látom, amit eddig talán nem akartam észrevenni. Hogy igazi megszállott vagy. Aki mindent a saját népszerűsége alá rendel! Hogy a fenébe nem esett le eddig a tantusz, hogy a világhírű Wayne Sunny White-ot egyszer az életben nem a saját önzése vezeti, és gondol a szeretteire?

- Mindig gondolok a szeretteimre, de ez azért mégiscsak egy óriási koncert volt, nem? Esetleg figyelhettem a zenére is…?! - hőbörög. Néha komolyan nem érti ezt a nőt, aki élete szerelme.

- Igen? És ha lelőnek, Wayne? - kérdezi lassan, és fenyegető tekintettel Mary-Ann. - Akkor? Akkor az nem önzőség?!

- Hogy lőttek volna le, hát detektoros kapuk, detektoros őrök százezrei voltak a bejáratoknál.

- Úgy, amit mondott Jack. Az egykori testőröd - nyomja meg az egykori szót, és csípőre teszi a kezét. - Mert te, Wayne, csak a saját elképzeléseid szerint tudod élni az életedet. Le sem szarod, mit mond neked akár maga az amerikai elnök, mert te okosabb vagy mindenkinél! És ne, ne bólogass, mert hidd el, most az egyszer biztosan nem vagy okosabb!

- Jól van, nyugodj már meg, Mary-Ann, drágám, mert…

- Hagyjál, ezt a problémát nem lehet fizikai síkon rendezni!

- Tessék?

- Jól értetted.

- De hát a feleségem vagy, és…

- És…?

- És a menedzserem.

- Oké, Wayne - néz vele farkasszemet a nő. - A feleséged vagyok, de a menedzsered már nem. A mai napon felmondok.

- …

- És öltözz fel, mert süvít a légkondi.

Persze nem hiszi el, mert Mary-Ann majdnem ugyanolyan heves, mint ő maga. És ezer éve a menedzsere, a társa, a mindene.

De a nő egyre dühösebbnek látszik, és Wayne mosolyog. A franc tudja, miért, de bírja az ilyen csajokat, akik képesek kiállni valamiért. És ha az a nő a saját felesége, hát akkor tűzbe menne érte.

Egész éjjel azt a pillanatot vetítik a tévéadók, amikor Wayne ledobja magáról a mellényt.

Olyan címkéket kap a dolog, hogy „WSW a béke nagykövete, „WSW nem kér a fegyverekből, „WSW nem fél a fegyverektől, „WSW-t a szíve vezeti, „WSW a legromantikusabb rocksztár" és a többi.

Wayne, nem is akarja tagadni, úgy érzi, tök normális volt, amit tett. Még akkor is, ha Obama hívta és írt neki sms-t. A hívást nem is akarta felvenni. Csak nem hagyja elbaszni a napját, ha már ekkora sikere volt! Az sms-t pedig nem nyitotta meg.

A nő, akiért az énekes a tűzbe menne, másnap beadja a felmondását. Írásban!

Kedves Wayne!

Tudod, hogy nagyon szeretlek, de nagyon fárasztó dolog a menedzserednek lenni, mert sosem hallgatsz rám, és ezzel tegnap veszélybe sodortál mindent, amit felépítettél.

Ezúton menedzseredként és PR-osodként egyaránt bejelentem a felmondásomat, és kérlek, tekints el a felmondási időm letöltésétől, mert találtam egy nyugodtabb állást.

Szeretettel: Mary-Ann Rothman

- Baszd meg! - hajítja a levelet az asztalra, miután elolvasta.

- Szebben nem tudod mondani?

- Cseszd meg, és ugye nem hiszed, hogy áldásomat adom a felmondásodra?

- Nem érdekel. Tegnap mindent eljátszottál. Olyasmit tettél, amivel az egész családunkat veszélyeztetted.

- Nem mondhatsz föl!

- De igen.

- PR-osként? Hát mi köze a PR-osomnak ahhoz, hogy hordok-e golyóálló mellényt a fellépéseimen, vagy sem?

- De igen.

- És akkor…? Mit fogsz csinálni? Mi az az új munka?

- Michelle hívott, hogy működjek vele együtt a kampányában, és ha a témát is tudni akarod: kampány az egészséges életmód mellett, a gyerekkori elhízások ellen. Mint PR-osra van szüksége rám.

- Fasza.

Amellett, hogy bassza meg az elnök és a felesége is, hogy így összefonódtak velük, gondolja Wayne, valahol pontosan tudja, hogy mindezt saját magának köszönheti, ő hívta el Obamáékat Ava születésekor a kórházba, mintegy meglepetésként a feleségének. Hát köszi, jól sült el a dolog, nyugtázza magában. És még azt is mondogatja: még egy ilyen nagy faszt, amilyen én vagyok, de többet ilyen nem történhet meg.

- Jól van, akkor tudomásul vetted a felmondásomat - bólint Mary-Ann.

- Alá is kell írnom?

- Aláírhatod. És mostantól csak férj-feleség vagyunk, nem szólok bele a dolgaidba.

- Baszd meg.

- Köszi, itt írd alá.

- Oké, de csak azért, hogy tudd, amíg nem szerezlek vissza menedzseremként, addig nincs egyetlen új szám, új album sem, és a fellépéseimet is lemondom.

- Fejezd be a gyerekeskedést, Wayne!

Egész megkönnyebbül.

Imádja a koncerteket, de akkor most egy új élet következik, befejezheti a könyve folytatását, segíthet Martinnak a karrierjét építeni, játszhat Avával, és még Mary-Ann-nek is bűntudata lesz, hát kell ennél több? Na ugye. Vele még sosem baszott ki nő, és most sem fog. Meglátják, melyikük az erősebb.

2022. DECEMBER 17.

BUDAPEST

El sem akarja hinni, hogy éppen csak pirkad, ő meg már itt ül, ezen a kanapén, és kérdés, látszik-e rajta, hogy meghunyászkodott. Talán nem.

- Úgy vesszük, mintha nem történt volna semmi, és mindketten elnézést kértünk a másiktól - mondja Egon, és átöleli Tamarát, aki bólogat, hiszen valószínűleg még azt sem közölte vele a férje, hogy Virág legutóbb elrohant, ott hagyott csapot-papot, vagy legalábbis nem vették komolyan. - És valójában nem is kérünk sokat. Tudom, hogy vannak egyéb céljaid, azok megvalósításában is segítünk, ha Tamara a lehető legjobb megjelenéseket kapja, és ezeknek köszönhetően az emberek szeretni fogják.

- Igen, azt szeretném, hogy szeressenek az emberek - szólal meg Tamara. - Bár most is szeretnek, de nem mindenki…

- Azt senkinek, de még egy világsztárnak sem tudnám elintézni, hogy szeressék - veti közbe. - És azt is el kell mondanom, hogy én már nem vagyok kapcsolatban Wayne Sunny White-tal. Nem is szereti őt mindenki. Na igen, őt sem.

- Pedig ő a világ legkedveltebb rockzenésze - közli Egon.

- Lehetséges, mindenképpen a legkedveltebbek között van, de ő aztán önfejű. Őt nem lehet csak úgy behúzni a dolgokba.

- Igen, emlékszem arra az ólommellényes sztorijára - bólint a férfi. - De egy próbálkozást megér. Majd még térjünk vissza rá jövőre.

Virág maga elé bámul. Valahogy az nincs benne a pakliban, hogy a jövő évet is velük kezdje. De már aludt a dolgokra, és rájött, hogy nem hozhat ilyen hirtelen döntéseket. Legalábbis, ha fizetni akarja a lakáshitelét, akkor nem. Gondolkozott már rajta, hogy minek az embereknek lakás, amikor bérelni is lehet, minek kell mindenféle tulajdon, de most, hogy egy brutál gyönyörű pink tatyó tulajdonosa lett, sajnos keményen belépett a fogyasztói társadalomba, és levakarhatja magáról a tudatos vásárló matricát. A bicaj, a lakás, a táska. Ezek vannak, egyébként semmi más.

Legfeljebb a megtermékenyített petesejtjei egy fagyasztóban.

De ez egy másik történet, és igyekszik nem is gondolni rá.

- Jó, térjünk a tárgyra. Most lemegy Tamara kampánya, a karácsonyi jótékonyság, és szeretnénk januárban csupa olyan megjelenést, ahol ezt a gondoskodó, segítő arcát mutathatja - teszi a felesége combjára a kezét Koller Egon. Tamara megérinti a férje kezét. Ma vörös a körömlakkja, és ahogy Virág alaposabban megnézi, észreveszi, hogy a középső ujjkörmeit kis, kézzel festett karácsonyfák is díszítik.

- Rendben - bólint. Tamara megítélésén ő maga nem tud változtatni, de mindent megtesz érte, és aztán kitalálja, hogyan szabadulhat. Egyelőre még ezt a évet kell befejezni, aztán…

- Egyébként holnap buli - húzza fel a szemöldökét a férfi. - A cégemben. Te is hivatalos vagy.

- Én…

- Ne viccelj, Virág - szólal meg Tamara azon a jellegzetes, érces hangján. - Igazán eljöhetnél.

- Akár másodmagaddal - teszi hozzá a férj. - Nyugodtan hozhatod a barátodat.

Okés, faszfej, gondolja. Aztán átsuhan az agyán, hogy tényleg mennyire durva, hogy nincs senkije. Pasija. Itt a karácsony, nem is hülye, és saját megítélése szerint elég jól tud kinézni, ha összekapja magát, és még sincs senkije.

- Például azt a pasit, akivel tegnap láttalak.

Felröhög.

Előző este, amikor ott állt a vadiúj táskájával a bevásárlóközpontban, Tibivel futott össze, akivel egyszer egy esemény sajtóját csinálták, de ő azóta már valami tök más dologra nyergelt át, autós szakújságíró lett, és mindenhová utazik, ahová az autómárkák forgalmazói hívják. Szóval munka után kajtató PR-osból nagymenő lett, mosolyog Virág. Két röpke mondat és egy puszi volt a találkájuk. Igen, Tibinek valószínűleg más is beleférne, de Virágnak nem az esete a fiú. Mindegy, azért jó tudni, rögzíti magában, hogy Egon figyeli őt, remélhetőleg nem megfigyeli.

Vagy hát ki tudja. Figyeltetheti is.

Ezen mosolyog egyet ismét, mert őt aztán egyáltalán nem lenne érdemes figyeltetni.

- Ugye nincs más programod? - pislog rá Tamara anyáskodva, kihúzza a kezét Egon keze alól, és Virág térdére teszi. - Kicsit szégyellem magam, hogy ilyen későn szólunk, de eddig a karácsonyt szerveztem, Egon családja… és… az enyém is - legyint, aztán a teraszajtó felé mutat -, a kert dekorációja, a fotózás, minden…

- Semmi baj - válaszol Virág, majd hozzáteszi: - Ott leszek.

Azt ugyan nem tudja, hol lesz az az ott, de a válasz is hirtelen jött. Szinte a semmiből. Nem hagyta, hogy megfúrja a válaszát az a kérdés, hogy „de mit keresek én Koller Egon buliján?, mert akkor biztosan a „semmit lett volna a kézenfekvő felelet.

- Nem vagyok benne biztos, tudjuk a címedet? - kérdezi lazán Egon. - Kocsit küldünk mindenkiért, és kocsi visz mindenkit haza. Úgy csomagolj, hogy éjszakára szobát is kaptok.

- Ugyan már, hazabiciklizem este, a vacsora után!

- Tudjuk, Virág, hogy nagyon tökös karakter vagy, de azt kötve hiszem, hogy a Balaton északi partjáról hazabringázol - húzza fel a szemöldökét jó magasra Egon.

- Micsoda? Karácsonykor miért szervez valaki céges bulit a Balatonra?

Tényleg nem érti az embereket, de legalább Egon ügyeit nem neki kell vinnie. Ennyi hülye ötlet! Taxival a Balatonra?

- Hogyhogy miért? Az embereim örülnek neki. Csak a vezetőségek jönnek, mert a nagy, közös hacacáré már megvolt a múlt héten.

- De miért nem lehet vonattal lemenni, ha már a Balatonon lesz a buli? Ez aztán a totális környezetszennyezés! És értelmetlen is, nem? Ha egyszer itt a céged, akkor miért kell a Balatonra lemenni, hogy aztán visszajöjjön mindenki, és még csak strandolni sem lehet?

Egonék egymásra néznek és mosolyognak.

- Különleges program lesz. És busszal utazik mindenki. Mégsem bérelhettem ki egy IC-t.

- A csajok előbb érkeznek - költözik élet Tamara tekintetébe. - Szóval készülj életed legőrültebb karácsonyi partijára!

- Köszi, csak szolidan nyomom.

- Na ez nem olyasmi lesz, aminek ellenállsz majd! Higgy nekem! - ugrik fel a nő a kanapéról, mint aki végre a kedvenc témájához érkezett. - Szóval, titokban kell tartanom, mi az, de nem fogod megbánni, ha eljössz! Ígérem!

Mi baja lehetne ebből, kérdezi magában Virág, aztán arra jut, hogy semmi.

Van ugyan benne egy kis rossz érzés, de elhessegeti.

Ha már lúd, legyen kövér! Hátha tényleg nincs is annyira elcseszve a karácsonya, mint hiszi.

2022. DECEMBER 17. ESTE

BUDAPEST

- Egyébként te mit gondolsz?

- Én? Miről?

- Hát a Virágról.

- Visszajött, és ez a lényeg. Az nem lényeges, hogy mit gondolok.

- Egon, ne viccelj, dehogynem lényeges. Te választottad, és te ragaszkodsz hozzá.

- Tamara, én választottam, mert ajánlották, de nem hozzá ragaszkodom, hanem ahhoz, hogy elvégezze, amit ígért. - Bedob egy kapszulát a gépbe, feltűri az ingujját, és nekitámaszkodik a hatalmas, tölgyfa étkezőasztalnak. A feleségét nézi, aki most vág egy olyan grimaszt, aminek ő nem tud ellenállni. Ennek a típusnak úgy általában nem tud ellenállni.

- Én kedvelem Virágot. Túl kemény vagy vele. Ő nem egy fizikai munkásod.

- Normális vagy? Épp fél órája hívtam meg a születésnapi partinkra. Ezt tartod keménynek?

- Nem, én azt tartom keménynek, hogy parancsolgatsz neki.

- Na, hagyjuk ezt, szivi, megint ezzel jössz elő. Nem parancsolgatok, hanem csak gyorsan a lényegre török.

- És mikor próbáljuk meg… a gyereket? - kérdezi hirtelen a nő, és lecsapja az asztalra a telefonját, amit eddig szorongatott. Sápadt az arca, és szigorúan néz a férje szemébe.

- Hogy jön ez ide, megmondanád?

- Úgy, hogy én is a lényegre török.

- Jézusom. Ezt már megbeszéltük, nem? Ahogy a mi dolgaink állnak, várnunk kell egy kicsit. Mindkettőnk érdekében. Hátha lesz… valami, tudod. Érted?

- Nem mondanám, hogy teljesen. Én már… harminckét… izé… harminchat éves vagyok.

- Azt hittem, ennek már a végére értünk - önt tejet a kávéjába a férfi, majd visszateszi a tejesdobozt a hűtőbe. - Tényleg azt hittem, hogy idén már nem térünk vissza rá.

- Hanem mikor? - simítja ki a hosszú, szőke tincseket az arcából Tamara. - Majd húsz év múlva? Vagy mikor?

- Megbeszéltük, hogy majd egy-két év múlva visszatérünk rá.

- De én most akarok gyereket, Egon.

- Most? December tizenhetedikén? Hát csodát én sem tudok tenni.

- Mondj egy okot, amiért idén nem akarsz erről beszélni.

- Mert már túl vagyunk rajta idén - kortyol a kávéjába.

- Egyébként nem kéne este kávéznod, akkor mit sem ér a vérnyomáscsökkentőd.

- De.

- Mit de?

- Ér valamit, általában. Lehet, hogy ma nem fog érni semmit.

- Értem. Mindig én vagyok a hibás, nem? Most is.

- Ezt most hagyjuk abba, Tamara! Jövőre visszatérünk rá.

- Mi van, beijedtél?!

- Igen. Nagyon.

- Tudom, hogy beijedtél.

- Tamara, tudnál egy kicsit hallgatni? Csak egy kicsit?

- …

- Oké, és most higgadjunk le.

- Én higgadt vagyok. Csak gyereket akarok, és borzasztóan idegesít, hogy egyre távolodik az esély!

- Hagyd már abba!

- Nem tudom abbahagyni!

- Akkor… akkor próbáld meg mással! - veti oda  a férfi, és úgy vágja le a kávéscsészét az asztalra, hogy kész csoda, hogy nem törik el.

A hirtelen beállt csönd csak egy pillanatig tart. Utána a nő zokogása hallatszik, fájdalmas sírás, szinte nyüszítésbe csap át.

- Tudod jól, hogy nem lehet gyerekem „csak úgy"! Pontosan tudod, mi történt! - hüppögi. - Hogy lehetsz ilyen kegyetlen?

- Szeretlek, Tamara - lép oda hozzá, és az ő szeme is gyanúsan párás. Arra gondol, neki sehol sem lenne szabad így elengednie magát. Átöleli a nőt, szinte le kell szorítania a testét, úgy rázza a zokogás. - És tudod, hogy nekem… hogy nekem sem lehet… - böki ki végül, és aztán hagyja, hogy elsodorják az érzelmei, pedig az az elve, hogy a lelki gondokat le kell gyűrni, mert csak rossz irányba befolyásolják az embert a fontos döntéshelyzetekben.

Állnak ott, a nagy étkezőasztalnak támaszkodva, előttük az egész város, meg a műhóval betemetett, kis izzókkal kivilágított kert, és egyikük sem mozdul. Tamara úgy érzi, ez az egyetlen pozíció, ahogyan ezt az egész szarságot képes elviselni: hogy Egon annyira öleli, hogy szinte megfojtja.

Valahogy ki kellene kecmeregniük ebből a szarból. Mindenki azt hiszi, nekik aztán semmi problémájuk nincs, és ezt a látszatot néha nehéz fenntartani. Nagyon nehéz.

Később, amikor már teljesen ráereszkedik a kertre a sötétség: - Mit szólnál, ha holnap levágatnám rövidre a hajam?

- Mennyire rövidre?

- Elég rövidre.

- Ez egy kicsit keresztbe tenne a kampánynak, nem? A fotókon hosszú, loboncos hajú vagy, most meg majd sünifej leszel?

- Nem süni, csak a fülemig érő.

- Az segít valamit?

- Nem tudom. Tinédzserként olyan volt a hajam.

- De az már - Egon csak suttogni mer - régebben volt.

- Tudom - kezdi újra a hüppögést. - Már mindjárt harminchét leszek.

- És? Szebb vagy, mint valaha.

- Akkor még nem is ismertél. Amikor rövid volt a hajam.

- Ez az oka? Vissza akarod kapni azt az életedet, amikor még nem ismertél?

- Én… - tolja el magától a férfit, hogy a szemébe nézhessen. - Én nem azt akarom visszakapni, mert szeretlek. Én csak… én csak a reményeimet szeretném visszakapni, amiket már elveszítettem.

Megint eltelik jó sok perc, amíg egymást átölelve állnak a sötét étkezőben. Végül Egon szólal meg.

- Megpróbálok valamit csinálni. Megígérem.

- Mikor?

- Hamarosan.

- De mit fogsz tenni?

- Nem tudom, Tamara, de ki fogom találni, hogyan legyen gyerekünk.

2022. DECEMBER 18.

BUDAPEST

Hiába nyomom a csengőt.

Nem is tudom, mit gondoltam, miért feltételeztem, hogy Virágot otthon találom vasárnap délután. Miért csesztem el az egész tegnapomat, azt sem tudom. Fel akartam hívni, aztán mégsem, mert kevésbé gáz, ha idejövök hozzá. És legalább rögtön megvan az ítélet: van még itt bármi keresnivalóm, vagy már végképp nincs. Amióta megláttam abban a plázában, csak rá tudok gondolni. Még amikor azzal a lánnyal voltam, a HR-esünkkel, akkor is. Direkt nem gondolok rá névvel, mert akkor megszemélyesíteném, és Virágot láttam és látom magam előtt most is.

Voltak hülye dolgaink, mégis minden olyan jó volt, amikor megérkezett hozzám New Yorkba. Ott vártuk apámmal.

Kaptunk tőle egy lakást is, az övé alatt. Sosem gondoltam volna, hogy tizennyolc évesen egy pöpec New York-i lakásban, a Central Park közelében, a híres Wayne Sunny White lakásában fogok lakni egy szuper csajjal. Igaz, azt sem gondoltam volna, hogy WSW a saját apám! De mindegy, olyan szép volt, amikor megérkezett. Imádtam az egészet. Egyetemista lettem, hogy hogyan jött az informatika, sokáig nem értettem - aztán végül igen -, Virág pedig angolul tanult önszorgalomból. Apám ragaszkodott ahhoz, hogy pénzt kell keresnünk, és majd kiegészíti a megélhetésünket. Azt mondta, különben aztán elszállunk, és semmi sem lesz belőlem. Szerintem ő mindvégig azt gondolta, hogy csak belőlem lehet valami, vagyis valaki, Virágból nem.

Mary-Ann elintézte, hogy Virágot is felvegyék egy, ahogy apám mondta, „kamuszakra", ezen jókat röhögtek, a kamuszak a PR volt, hogy legálisan élhessünk kint mind a ketten.

Mindenesetre Virág egy virágboltban dolgozott napi pár órát, azt mondta, azért jelentkezett az állásajánlatra, mert megszólítva érezte magát. Én pedig apám egyik haverjának a stúdiójában takarítottam. Apám szerint alulról kell kezdeni mindent. Nem mondom, hogy örültem, viszont amikor megláttam, kik járnak oda, máris nagyobb odaadással töröltem a port a párkányokról. Virággal úgy éltünk, mint egy fiatal pár, tanultunk, dolgoztunk, néha elmentünk kajálni, egy kis buli a csoporttársainkkal, elkezdtük felfedezni New Yorkot, és szépen bele is szerettünk.

Anyám egyébként nagyon hiányzott, meg Ancsi, de sosem gondoltam komolyan hosszú távúnak ezt a New Yorkot. Nem tudom, más hogy van vele, de amikor másodszor nyilatkoztam a Rolling Stone magazinnak, ami hihetetlenül nagy szó, és persze addigra történt egy csomó minden velem New Yorkban, akkor sem mondtam ki azt, hogy itt maradok. Inkább elkentem az egészet. Nem akartam sem ott maradni, sem hazajönni, arra gondoltam, lehetnék végül is világpolgár. Egy normális világban ez is normális dolog lenne. Akkor még nem akartam elfogadni, hogy ez egy nem teljesen normális világ.

Minden szuper volt addig az ájulásig.

Akkor igazán Mary-Ann-nek köszönhettük, ami történt velünk. Ő szervezte meg az egészet, az orvosokat, a kórházat, az összes vizsgálatot. És még azt is, amire egyikünk sem gondolt akkor, annál az ájulásnál. Biztos, ami biztos, mondta.

Emlékszem, anyámnak sem mertem mesélni a történtekről, valahogy abban reménykedtem, ha nem mondok senkinek semmit, akkor egyszerűen meg nem történtté tehetem az egészet, és visszakapjuk a saját életünket.

Apám mondta, hogy muszáj lesz előadni anyámnak, mi történt. Mary-Ann egyetértett vele, és mindenféle jogokra hivatkozott, ő már akkor is mindenféle jogokat szem előtt tartott, amivel az ideget hozta rám csomó esetben, amikor például a privát Facebookomra feltettem pár másodpercet egy Aerosmith-öltözőjelenetből, aminek tanúja lehettem.

Mindegy, az életünk ott, annál az ájulásnál megváltozott, és nem is vagyok pontosan tisztában vele, hogy később visszakaptuk-e a korábbi életünket, vagy már akkor elkezdtünk lefelé csúszni a lejtőn.

Gondolkodom, hagyjak-e ott neki egy cédulát. Betűzzem-e az ajtó és az ajtófélfa közé, vagy csak lejáratom vele magam, és Virág még inkább eltávolodik tőlem.

Végül arra jutok, hogy semmi szükség a papírra.

Talán majd rácsörgök.

Talán. De nem biztos. Nem tudom, képes vagyok-e megtenni.

Hazaérve, otthon mindent elintézek a repjegyemmel kapcsolatban.

Egy kicsit lezárásnak érzem, meg egy lehetőségnek is, és arra jutok, hogy keményebbnek kellene lennem önmagammal szemben. Majd túljutok ezen a karácsonyi romantikus hullámon, ahogy Roli fogalmazott, aztán kezdek egy új életet.

Vagy mittomén.

Passz.

2022. DECEMBER 18.

BALATONFÜRED

A taxi egy menő, pálmás festményekkel dekorált buszhoz vitte, és amikor felszállt rá, látta, hogy Egon főhadiszállása előtt, a parkolóban áll még egy ilyen. Egy hosszú, világos kabátos hosztesz irányította a felszállást, és csak indulás után látta, hogy valóban nincs a buszon egyetlen pasi sem, leszámítva a sofőrt, meg egy férfit, aki az utolsó pillanatban ugrott fel.

Virág fel is ismerte őt rögtön. Egy népszerű, harmincas humorista. Laza, de most öltönyben utazik, és azonnal a kezébe is ragadta a mikrofont.

Virág az út során többször gondolt rá, ki szervezhette ezt, de tény, hogy Laza Sanya, ahogy magában elnevezte, gondoskodott arról, hogy még akár ismeretlen nők között is jó legyen a hangulat. Egész úton megy a szórakoztatás, és a sofőr az M7-esen közli, hogy mini aperolos italokat találnak a leghátsó sorban.

Szóval Egon kitesz magáért, és mire bekanyarodnak Balatonfüreden egy fancy szálloda elé, Virág már rendelkezik egy Timi és egy Adri nevű majdnem-barátnővel, akik a közelében utaztak a buszon. Ugyan nem tud róluk semmit, de közösen röhögtek a poénokon, és mindhárman lehúztak három-három kis üveggel az ártalmatlannak tűnő koktélból.

A téliesített szálloda előcsarnokában mosolygós hoszteszek segítik a becsekkolást, szmokingos pincérek itallal kínálják őket.

- Hol vannak a férjeitek? - kérdezi Virág az egyik új barátnőjétől, Adritól.

- Ja, hát ők csak később jönnek - mosolyog a lány. - Egon mindig kitalál valamit - néz össze Timivel.

- Nem vagyok benne biztos, hogy Egon találja ki - reflektál Timi, miközben kihúzza a hajgumit a lófarokból, és a háta közepéig leengedi hullámos, vörösesbarna haját. - Szerintem ezeknek a csajos programoknak a kitalálásában Tamara a jobb.

- Emlegettetek? - Tamara szinte a semmiből jelenik meg. Virág szeme elkerekedik. Tamara szőke hullámos haja sokkal rövidebb, mint az előző napi találkozáskor.

- Te levágattad a hajad? - Nem bírja magában tartani a kérdést. És az esze megáll közben, itt a karácsonyi kampány, a csaj pedig tök máshogy néz ki, mint a plakátokon. Annyi sütnivalója van, gondolja, mint egy gyíknak.

- Egy kicsit, de igaz, milyen jó lett?

A feleségek bólogatnak. Virágnak is el kell ismernie, hogy valóban sokkal jobban áll neki, mint a hosszú haj, ezek a hullámok most rövidek, és gyengéden körülcirógatják a tincsek Tamara arcát.

- Na gyere, nézd meg, idén mi a meglepi! - karol bele Tamara. Ruhájának ezüstdíszei vagy flitterei (Virágnak gőze nincs róla, mik azok az apró bogyók a testhez álló, ujjatlan, földig érő estélyi ruhán) súrolják a lány kezét.

- Hű, de kíváncsi vagyok! - mondják többen is, amikor Tamara megkaparint egy mikrofont, és belebúg valamit, amitől Virág majdnem ledobja a haját.

- Ma délután a szépészeté a főszerep! Neves bőrgyógyász és plasztikai sebész orvosaink várnak már titeket, hogy mindenki úgy szépüljön, ahogyan akar!

- Az mit jelent? - nevet fel az egyik nő.

- Azt, hogy van botox, hialuronsav, profájló, minden, amit csak szúrni lehet, és nem is lesz különösebb nyoma! Utána a sminkesek várnak titeket!

Aztán újra belekarol Virágba.

- Jézusom, ezt nem hiszem el!

- Mit? Ugyan! - mosolyog. - Hallod a kiabálást? Látod, hogy már el is indultak? Na, akkor láthatod, hogy erre van szükségük. Ez a legjobb ajándék.

- Micsoda? Hogy megszúratják magukat? Jó, hogy nem operálják meg őket itt helyben. Ezt ki találta ki?

- Hát, szerinted…? Szerinted Egon ilyesmit magától ki tudott volna találni? - húzza ki magát büszkén Tamara. - Természetesen én voltam, aki tájékoztattam róla, hogy mi a legjobb ajándék egy nőnek.

- Ne már.

- Na jó, ne told túl ezt a zöld imidzset, gyere, a legjobbat megtartottam neked. Endrődit.

- Micsoda? Itt van Endrődi? - Virág megrázza a fejét. Nem akarja elhinni, hogy az ország egyik legjobb, ha nem a legjobb plasztikai sebésze elvállal egy ilyen „haknit". Mindenki hallott már Endrődi Péterről, ő az emlő-helyreállítás nagymestere, meg egyébként is, inkább jót mesélnek róla, hát hogy kerül ide?

- Csak vicceltem. Endrődi akkor se jött volna el, ha tízmilliót fizetünk neki. Tudom.

- Jézusom - sóhajt Virág, és arra gondol, ezek semmire és senkire nincsenek tekintettel. Valószínűleg tényleg megpróbálták elhívni Endrődit.

- De Kordás doktor is kiváló. Várományos volt egy főorvosi állásra, aztán a végén mégis inkább a magánpraxist választotta, most már övé a KorTalan Klinika, talán ismered is, tehát…

- Én tuti nem megyek plasztikai sebészhez. Egyébként is, még csak huszonkilenc éves vagyok - néz jelentőségteljesen Tamarára -, és mindig bevallom a koromat - szúr oda még egyet. - Csak azt nem értem, hogy ezek a nők képesek itt beszúratni maguknak mindenféléket, és…

- Aha. Persze - bólogat Tamara. - Mindenki örül az ingyenbotoxnak. Na már rajtad kívül.

- Szerintem nem egészen harmincévesen totál gáz lenne, és egyébként…

- Ugyan már! - Tamara már majdnem a szájában van, olyan közelről nézi őt. - Huszonkilenc az már harminc. És a szád magától sosem lesz vastagabb, sőt el kell keserítselek: egyre vékonyabbá válik, a végén olyan lesz, mint egy csík. És a homlokráncaid, nézd, itt a szemöldököd között - ér hozzá a körme végével Virág bőréhez - bizony kívánják a botoxot, tudod?

- Öööö… hát nem.

- Oké, de akkor…

- Te menj nyugodtan.

- Csak nem képzeled, hogy én itt, együtt ezekkel a nőkkel csináltatok bármit is magamon? - kéri ki magának. - Ők Egon alkalmazottjai, vagy az alkalmazottak feleségei. Örülnek ennek a karácsonyi ajándéknak, és kész. De nem őriztünk együtt libát, szóval nem fogok velük együtt töltetni, azt elhiheted.

- Rendben. - Virág nem igazán tudja lereagálni ezt a szürreális helyzetet, pedig látott már ezt-azt.

- Szóval akkor ez a nap, ne feledd, ez az egész este már a buliról szól!

- És te is tudsz majd bulizni? Úgy, hogy a férjed alkalmazottai itt vannak?

- A fene tudja, mi lesz. Majd kiderül. De általában Egon karácsonyi partijai a legjobbak. A legeslegjobbak. Nekem elhiheted.

2022. DECEMBER 18.

BUDAPEST

- Martin, ezt meg kell tenned, baszki, megígértem, hogy szerzek magam helyett valakit! Nem szívesen jövök vele elő, de emlékezz a múltkorira…

- Oké - felelem. Tétől, ahogy nevezik a szakmában, néha szívességet kérünk egymástól. Megesett, hogy olyan támadás érte az egyik szerverünket, mintha egy egész hadsereget eresztettek volna rá, és akkor nekem volt szükségem egy kis segítségre. Sok ilyen bulink van, mert nagyon komoly biznisz ez, amiben vagyunk, és a főnök nem annyira élvez közszeretetet sehol, és hát magunk között intézzük el a dolgokat; és bár külföldön olyan apparátusunk van, vagy kicsit jobb, mint a Pentagonnak, de Európában néha kevés vagyok ehhez az egészhez. Erről jut eszembe, ne felejtsek el utánanézni egy-két dolognak.

- Na figyelj, valójában semmi különös dolgod nem lesz, mint egy kis felügyeletet adni. Lesz ott egy kis móka, és nekem el kell mennem, de csak két-három órára.

- Ez tuti?

- Van egy kis dolgom, meredek lett az egyik ügyem, nem akarsz tudni róla.

- Oké. - Ebben tökéletesen igaza van. Té etikus hacker is, de néha beszippantja a dark web, ami ugye már nem fér bele az etikus hackerségbe. Nem sokat tudok róla, talán csak annyit, hogy van egy kemény válása, gyerekelhelyezési problémákkal, ezt ő mesélte egyszer, hogy ezért vállal el mindent, amivel pénzt kereshet. Néha kicsit sötétebb dolgokat is, mint amiket szeretne. - Akkor mi lesz a dolgom?

- Iszonyat gyorsan kocsiba pattansz, és elindulsz a BAH-csomópont felé. A Novotelnél átadom a cuccot, amire szükséged lehet, aztán iránysurány. Vagyis a Balaton.

Bár igazából azt terveztem, hogy visszamegyek Virághoz, máshogy alakul a napom. Szerencsére legalább nem esik a hó. Tudom, hogy mások várják, meg karácsony, de nekem mindig az jut eszembe egy havas napról, amikor New Yorkban ültem a szakadó hóesésben, egyedül, és úgy éreztem, itt a világvége. Konkrétan az is volt, mert elég nagy hülyeségeket tettem előző éjszaka, és azt éreztem, hogy nem vagyok méltó apám szeretetére, nevére. Aztán hogy éppen ő talált rám… persze nem volt nehéz, ott ültem a Central Parknál, a lakásával szemben, egy hókupacon.

Az volt életem legszebb és legmegrázóbb beszélgetése, amikor apám odabandukolt hozzám. Azt hittem, soha többé nem akar tudni rólam, és pont ellenkezőleg: a szárnyait terítette fölém.

Apám ugyanis egy igazi sas, hatalmas szárnyakkal, tud ütni, csípni, és védelmet adni. Szuper a humora, és a lehető legnagyobb egymásra találás volt a miénk. Tulajdonképpen, ha akkor nincs Virág - úristen, hogy van pofám egyáltalán ilyesmit gondolni! -, akkor szerintem én kint élek New Yorkban, és talán sikeres zenész vagyok. Összejárunk apámékkal vasárnaponként, meg mit tudom én.

Meg anyuval is. Azon már sokat gondolkoztam, hogy éppen Virág… akit elfelejteni sem vagyok képes.

Gyorsan összeszedem magam, hogy rácsörögjek apámra.

Igazán bármikor felhívhatnám. Ő legalábbis azt mondta, és mondja mindig, hogy egyáltalán nem zavarom. Az éjszaka közepén sem. Aztán, hogy mennyire gondolja komolyan, azt nem tudom. Mindenesetre én nem akarok ezzel visszaélni, mert ha csak udvariaskodna, akkor kinyírnám magam.

De most, hogy két nap múlva elrepülök, rácsörgök. Mégse akkor tudja meg, amikor megérkezem. Mondjuk becsöngetni hozzá, na azt most sem mernék. Virág ezért hülyének tartana.

De hát ő meg a faterom, az tűz és víz, és apám tutira nem csípte őt, legalábbis mindig le akart beszélni róla.

- Virágban semmi izgalmas nincs - mondta egyszer. Hát nem tudom, az ő magánéletéhez az enyémet semmiképpen sem hasonlítanám, mert az övébe csak úgy ki-be jártak a nők, addig, amíg Mary-Ann el nem kapta őt. Hogy a farkánál fogva, azt nem mondanám, mert nagyon durva dolgokat tudok róluk, de erre még gondolni sem akarok, ez apám élete és kész. Na de azért elég fura, hogy Mary-Ann terhes volt a faszijától, amikor apámmal egymásba szerettek. Erre nem tudom, mit mondjak. Amikor meghallottam, napokig nem tértem magamhoz. Most már láttam egyet s mást, ahogy mondani szokás, de ilyet még nem. Szóval az, hogy apám nem találta izgalmasnak Virágot, nem Virág vagy az én „hibám", hanem belőle fakad.

Oké, mindegy. Most már benyomtam a számát. Mármint WSW-ét, aki az apám, és ezt minden egyes nap tudatosítom magamban.

- Martin! - szól bele rekedtes hangon a telefonba. És én most is ugyanúgy borzongok ettől a hangtól, mint amikor még nem tudtam, hogy közünk van egymáshoz, csak a zenéjébe voltam belebolondulva.

- Helló, apa.

- Szuper, hogy felhívtál. Gyakrabban is megtehetnéd!

- Ja, igen. De nem akarlak zavarni, mert velem nem sok minden történik.

- Kár. Pedig történhetne. - Enyhe szemrehányást hallok ki a hangjából. Nem is enyhét, valójában. - De most szeretnék neked egy repjegyet küldeni, Martin.

- Már megvettem - mondom.

- Aha.

- Holnapután indulok.

- És hová indulsz? New York vagy Kalifornia?

- Én… New Yorkba vettem jegyet.

- Na jól van. Adj meg minden adatot, de mindent. A jegyeddel, indulással, érkezéssel kapcsolatban. A reptéren valaki majd vár.

- Oké, de anyuhoz is el akarok ugrani.

- Jó, szilveszterkor úgyis találkozol vele. A többi az én dolgom.

Nagy levegő, apám simán átveszi az irányítást. Azt hiszem, Nicholas ezért lépett le a rockzene világából.

- Oké. Átküldök mindent. És minden rendben?

- Minden.

Hát ez nem volt valami bőbeszédű válasz, de mindegy, mert hamarosan úgyis dumálhatunk.

Még nem tudom, mennyi időre megyek ki, meg hogy mi lesz a céggel, az állásommal, csak azt tudom, hogy egyáltalán nincs kedvem az ünnepeket itt tölteni,

Virággal egy városban, mégis külön tőle.

Tétől megkapom a cuccot. Mondjuk semmi komoly, ezt egy kezdő informatikus is megcsinálhatná, de Tének megteszem. Ki tudja, mikor kérek valamilyen viszonzást, ebben a szakmában ezt sosem lehet előre tudni.

Nem a pénz érdekel, felajánlja a honorját, de visszautasítom. Tényleg nincsenek anyagi nehézségeim, mióta elvégeztem az egyetemet. Egy nemérdekel-szakból lett egy érdekel-pálya, ami fizet is, nem tudom, mivel érdemeltem ki ezt az egészet.

- Szóval lehúzol Füredre, a biztonsági főnök csávót keresed, én már szóltam neki. Aztán ott megkapod a cég informatikai gyakornokát, megtesz neked bármit szívesen, már hallott rólad. Meg azt mondja, hogy van valami cédéje, amin egy zenekarral énekelsz. Ez igaz lehet? - röhög egyet, és a homlokába húzza a fekete baseballsapkát.

- Ja, régi sztori - legyintek.

- Mindegy, dobol a gyerek, asszem, és odáig van attól, hogy veled fog dolgozni. Ha elvégzem a munkát, én is jövök.

- Ugyan, megoldom.

- Ezeknél reggelig tart a buli - figyelmeztet Té.

- Mindegy.

- Jól van, jövök eggyel.

Na, hát így indulok Balatonfüredre, felkészülve egy rohadt unalmas estére és éjszakára.

2022. DECEMBER 18.

BALATONFÜRED

- Ezt nem hiszem el - motyogja Virág, amikor meglátja a szálloda egyik lakosztályában kialakított szépségklinikát. Áll az ajtóban, és figyeli, ahogy a nők, lerúgva magas sarkú cipőiket, harisnyában lépkednek a lakosztály puha szőnyegén. Ketten a kezelőszékben, ketten pedig készülődnek, most kezd a bőrgyógyásznő is, minden csillog, és a pezsgőspoharak frissen töltve, jéghidegen sorakoznak az asztalon, a lány figyeli, ahogy felszállnak belőle a buborékok. Úristen, gondolja. Ezek a vendégek boldogan rohannak bele a tűbe. Azon is tűnődik, ahogy egyik újdonsült barátnője arcát nézi, amint bele-beleszúr az orvos egy kis anyagot a tűvel, és mintha még igazgatná is minden szúrás után, hogy vajon vele van a baj? Vagy ezzel a tök másik világgal? Hogy a fenébe akar így PR-os maradni, ha nem érti és nem érzi a nőket? Mi is a nők problémája, amire a világnak megoldást kell adnia: csak nem az öregedés a fő gond?

Úristen, leheli, és megrázza a fejét. Talán lehetne belőle még jól menő PR-os is, ha egy ilyen szépészet is az ügyfelei közé kerülne. Hiszen most, itt rögtön megértette a nők alapvető problémáját. Bár, és ez is átfut az agyán, lehet, hogy ez nem az igazi probléma. Hogy ez a botox meg hialuronsav meg pro… izé csak elfedi az igazi gondot, mert mindössze tüneti kezelés.

- Na, mit szólsz? - lép mellé Tamara.

- Szép a ruhád - feleli.

- Ó, igen. Just Cavalli - simít végig lapos hasán. - De, tudod mit? Szerintem koccintsunk! A kampányra, meg mindenféle jóra, ami még ránk vár a közös munkában!

Virágnak nem esik nehezére koccintani, lehunyja a szemét, mert ha kinyitja, akkor maga előtt lát egy véres tűt, egy vattapamacsot, sok-sok boldog mosolyt, lehunyt szemmel pedig hallja, ahogy a plasztikai sebész figyelmeztet valakit: ma ne eresszen meg nagy nevetést, mert az „árt a botoxnak". Nők nevetnek, zsibonganak, ő Tamarával pezsgőzik, előbb a lakosztályban, aztán már egy sokkal kellemesebb helyszínen, a bárban.

A műsor a színházteremben elkezdődik, Virág, miközben látja, milyen népszerű zenészek érkeznek, meg egy standupos is, azon gondolkozik, mi lesz a kaja, és mit fog itt csinálni, pezsgőzésen kívül.

Tamara néha el-elmegy, de mindig visszatér, és már az Egonnal való megismerkedésüknél tart a sztorijában, most azonban Egon is megérkezik, ezzel a meglepő bejelentéssel: - Nincs ültetett vacsora, itt csak állóbüfé van, mert mindenki a show-ra kíváncsi! Nem szarozunk olyan régimódi dolgokkal, mint az éttermi vacsora, lányok, ha éhesek vagytok, mindenhol találtok rákot, homárt, meg rendes magyaros kajákat is, na megyek - ad egy csókot Tamara szájára, és már odébb is áll.

- Ő ilyen. Mindig kitalál valami újdonságot, ma is ki fog, hidd el! - lelkendezik Tamara, majd belekarol Virágba, mintha csak ezzel is demonstrálná, hogy ebben a csapatban Virághoz érzi magát a legközelebb. - Menjünk, együnk! A homárt Franciaországból hozták, az osztriga szintén friss és francia, a rák olasz…

- És a rántott csirke?

- Hát az, ha találsz, akkor… tutira nagyon magyar! Mélymagyar! - önti be a pezsgőt a szájába Tamara. Virág is érzi már a hatást. - Figyi, elszívunk egy cigit?

- Nem cigizem.

- Nyugi, fűre gondoltam - nyugtatja meg Tamara. Virág felnevet. Nem az a füvezős típus, de azután, hogy jó, hogy nem helyben operálták meg a nőket, végül is bármi oké mára, gondolja. Így aztán Tamaráék lakosztályának teraszán, a langyos decemberben adják egymásnak a staubot. Még felmerül benne, hogy amikor párszor füvezett korábban, akkor nem ivott mellé, és akkor ez most jó lesz-e, de aztán Tamara elkezdi elmesélni az életét, onnan, hogy az apja híres onkológus, és ezen lehidal, de vicces is egyben, hogy az onkológus professzor lánya, íme, milyen életpályát fut be egy államtitkárokat is a zsebében tartó gengszter oldalán. Ezt egyre viccesebbnek találja.

Később esznek mindenféle herkentyűt, de Tamara nem tágít mellőle, mindenkinek a barátnőjeként és PR-menedzsereként mutatja be, jönnek a pezsgők, szól a zene, Ballag a katona, üvöltik a nők bent a teremben, és tényleg nem egyértelmű Virágnak, hogy ez a feldolgozás most az R-GO-é, vagy valaki más lép fel éppen, de iszonyú vicces az egész, legalábbis úgy érzi.

Aztán még érkezik egy-két pohár pezsgő, és amikor meglát egy srácot hátulról, úgy zuhan a vállára a szomorúság, hogy majdnem leüti a bárszékről. Igen, a fű hatása kiment, maradt az a bánat, amin minden egyes nap igyekszik felülkerekedni, és megmutatni, hogy majd lesz jobb is.

- Mi van? Elsötétült a tekinteted - mondja Tamara. - Kérünk két pezsgőt! - szól a pultosnak. Láthatóan túltolta már a pezsgőt, de Virág nem szól neki, ő maga sem józan.

- Áhhh. Csak ahogy kimegy a fű hatása…

- Ja, én nyomban éhes leszek. Csak hát - simít végig a hasán - azért odafigyelek, hogy mennyit eszem.

- Jézusom, hát csontsovány vagy.

- Dehogy vagyok. Néha úgy érzem magam, mintha terhes lennék.

- Hát lehetnél éppen - vonja meg a vállát Virág.

- Igen. Nem. Nem - rázza a fejét Tamara. A kezébe hajtja az arcát, aztán felnéz, és kiböki: - Jó lenne. Már tényleg.

- Ja, hát fiatal vagy, és minden oké, nem?

- De… persze.

- Na hát akkor. Elhatározzátok, és kész.

- Koccintsunk.

- Oké.

Halványan rémlik, hogy különböző fellépők váltogatják egymást, és jön a fő show, valami olyan kivetítés, amiben mindenki kipróbálhatja a légtornát, Virág egyáltalán nem érti, mi ez az alkalmazás vagy szimulátor, úgyhogy nemet int, amikor Egon beinvitálná őket a színházterembe.

- Nem akartok kötélen táncolni? - kérdezi a férfi.

- Hát azt biztosan nem. Azt csináltam egész életemben - feleli Virág, aztán nevetnek, és Tamarával isznak egy újabb pohár pezsgőt. Sok lesz ez, tudja, pisztáciát eszik mellé, de egyre ködösebb minden.

És a srác, akit hátulról látott. Hát ő nem hagyja nyugodni.

Persze biztos, hogy nem Martint látta, és ha mégis, akkor sincs már semmi közük egymáshoz. Semmi a világon.

2013. SZEPTEMBER

ST. MARTIN

- Kijössz velem horgászni?

- Ne viccelj már, Wayne. Mióta horgászol?

- Hát mindig kell az embernek új hobbi, nem?

- De a te hobbid, meg a szenvedélyed a zene!

- Ó, dugulj el, gyere, kimegyünk horgászni éjszaka.

- És Ava?

- Majd hívunk bébiszittert.

- Ne szórakozz már, Wayne!

- Én? - elkerekíti a szemét, kihúzza magát, és Mary-Ann szépen végiggusztálja a testét a strandon. Határozottan izmos lett a felsőteste, a karja, a mellkasa. És elképesztően barna a bőre. A haja szinte hófehér, lobog a szélben, és mosolyogva nézi a tengert. Mit nézi, bámulja. És közben mosolyog. Mary-Ann pedig halálosan dühös.

- Most komolyan, ez lesz az életünk, hogy itt elvonulva töltjük a hátralevő éveinket, ebben a villában? - mutat a háta mögé.

- Jól áll neked a bikini.

- Okés. De akkor sem megyek horgászni!

- Jó. Akkor én csinálom a vacsorát. De előbb menjünk homokozni!

- Micsoda?!

- Hozd Avát, homokozhatunk a parton. El tudod képzelni, mekkora homokvárat tudok építeni?

Kivonulnak a strandra. Wayne hatalmas, sötét napszemüvegben, baseballsapkában, de hát így is tudja mindenki, hogy a világsztárt látják. Szerencsére a nagyobb hotelek távolabb találhatóak, a szomszédokkal meg már rég megismerkedtek. Balra egy médiamogul egy fiatal élettárssal, és szintén kicsi gyerekkel, jobbra pedig egy világhírű orosz balett-táncos, aki bár már rég befejezte az aktív karrierjét, ide-oda röpköd a világban, néha rendez, máskor valami tök új projektbe vág, és néha megpihen a karibi szigeten. Wayne megkedvelte mindkét szomszédját. A villát valójában nem akarta megvenni, de hogy egy kicsit kicsesszen Mary-Ann-nel, amikor kezdte látni, hogy a felesége egyre bizonytalanabb, rátett egy lapáttal. És megvásárolta a villát ott, a Maho beach-i tengerparton, hogy nyomatékosítsa az egészet. Mobilja kikapcsolva, csak egy családi mobil, amin a többi gyerekével tartja a kapcsolatot. Főleg Martinnal, aki viszont New Yorkban áll helyt helyette. Tanul, zenél, szerelmes, szóval minden rendben van.

A parton elkezdik felépíteni a várat. Valójában csak Ava és Wayne homokozik, Mary-Ann a homokban ül, egészen a tenger szélén, és hagyja, hogy a víz a lábait nyaldossa. Széles karimájú szalmakalapja akkor is elrejtené az arcát és a gondolatait Wayne elől, ha a férfi a víz felől nézné őt. De így aztán tényleg.

Mindegy, legyen az a vár olyan ütős, hogy belegebedjen mindenki!

Hatalmas, erős, nagy. Sok nedves homok kell hozzá, ezért a vödrök. Ava a kis szöszi göndör fürtjeit óvatosan bedugja a kis kalapja alá. Szép világosbarnára sült már, egy-két árnyalattal világosabb a bőre, mint Mary-Anné. Mindkét kis kezében lapát van, azzal egyengeti, amit Wayne épít.

A férfi arra gondol, soha, egyik gyerekével sem foglalkozott ennyit, mint Avával. De élvezi is. Két dolgot élvez igazán: Ava társaságát, és azt, hogy a végletekig húzza ezzel az egésszel Mary-Annt. A nőt, a feleségét, akit imád.

De vele mégsem cseszhet ki, az tuti. Ahhoz jóval előbb kell felkelni, gondolja, mint hogy Wayne Sunny White-ot belekényszerítse bárki bármibe.

Naplemente után.

- Nézzétek, most jön egy nagy gép, fejeket behúzni! - kiabál Wayne később, egy kicsit odébb, a repülőtér leszállópályája előtti partszakaszon. A turisták, akik szintén a le-és felszálló gépeket fotózzák, bizonytalanok, vajon tényleg a rocksztárt látják-e, úgyhogy eddig senki sem jött oda hozzájuk.

A repülő tényleg a fejük fölött húz el, majdnem súrolja Mary-Ann kalapját, amit a nő erősen a fejéhez szorít.

Számolják Avával a járatokat, Mary-Ann pedig odébb sétál, hiszen a leszálló gépek szele felkavarja a homokot. Megy a bár felé, és amikor jó fél óra múlva Wayne Avával megérkezik, Mary-Ann a tengert nézi egy koktéllal a kezében.

- Na, akkor a kisasszonynak egy limonádé, és mehetünk, ma hozott az egyik halász homárt, megcsinálom, ha addig élek is! - lelkesedik Wayne a kelleténél talán egy kicsit jobban, tekintve, hogy a konyhaművészete sosem volt túlságosan kiemelkedő. - Már utánanéztem, hogy kell ezt csinálni, forró sós vízben megfőzöm, és kész. Grillezek mellé zöldséget… És - mosolyodik el, amikor látja, hogy a felesége milyen sötéten pillant rá - arra figyelni kell, hogy a homár ollói össze legyenek gumizva. De ezt a halász megtette, szóval nekem ezzel nincs dolgom. Aztán olvasztott vajba mártom, és felszolgálom, és…

- Dugulj már el, Wayne! - szól rá csendesen, de határozottan Mary-Ann.

- Jó, de már a holnapit is kigondoltam. Holnap pedig valami karibi csirkét csinálok, nyárson. Meghívhatjuk a laptulajt is - céloz a szomszédjára. - De ha mégis eljönnél velem éjszakai horgászatra, akkor megsüthetnénk holnap azt, amit fogunk! - fokozza a szitut Wayne. Most már addig üti a vasat, dönti el, amíg forró. Nem hagyja abba. - Mert, tudod, a rákot csak simán megsütjük, nem is kell előfőzni, mint a homárt, és…

- Hagyd abba.

- És holnapután bemegyünk mindannyian Philipsburgbe! Arra gondoltam, veszünk valami hajójegyet, és mint a nyugdíjas amcsik, kicsit hajózhatnánk itt a szigetek között. Kiszállunk itt-ott, megnézzük, hátha érdemes másik szigeten is laknunk egy kicsit…

- Wayne, abbahagynád?

- Nem.

- Oké, a kedvemért abbahagynád? - kérdezi, és látja, hogy a bárban már megismerték a férfit. Persze így, hogy Wayne levette a baseballsapkáját és a napszemüvegét is, nem nehéz felismerni a világ egyik leghíresebb zenészét.

- Nem.

Hallgatnak. Wayne végül a gyerek limonádéja mellé rendel egy kólát magának, és egy fényképezőgéppel, amit utazásuk előtt vett, elkezdi a Karib-tengert fotózgatni, Mary-Annt ezzel az egyszerű tevékenységgel teljesen kiborítva.

- Most mit akarsz? Mondd meg!

- Miért kiabálsz? Én? Semmit. Horgászni.

- Baszd meg, Wayne! Meddig fogsz még így szórakozni velem?

- Nem szórakozom.

- Nagyon keményen játszol.

- Nem tudom, miről beszélsz.

- Dehogyisnem tudod. Mikor akarsz végre új dalokat szerezni, és visszatérni a színpadra?

- Ugyan már. Rég volt, jó volt - feleli fapofával.

- Ó, Wayne, a francba, hát te zenész vagy! Nem horgász, meg botcsinálta szakács!

- Mindent meg lehet tanulni.

- Jó. Oké - mondja később Mary-Ann. - Akkor mondd meg, hogy mikor jön ki az új albumod.

- Nekem?!

- Ne játszd a hülyét. Mondd meg, és kiadom a hírt róla.

- …

- Mikor akarsz koncertezni? Egy szilveszteri bulit még el tudnék intézni.

- Te?

- Hát ki az isten, Wayne?

- Azt hittem, nem vagy már a menedzserem. Lemondtál. Írásban!

- Cseszd meg, akkor visszavonom. Nyertél.

Csak magában mosolyog. Az arca továbbra is pókerarc, de persze tudta az elejétől, hogy ő fog nyerni. Naná, hogy tudta.

- Írásban kell visszavonnod - szólal meg végül.

- Mi van? Eszednél vagy?

- Írásban mondtál fel, írásban kell visszavonnod.

- Baszd meg, Wayne!

- Okés. Egyébként van nálam papír és toll. Mármint szükség esetére…

- Káromkodhatok a hivatalos iratban?

- Szíved joga.

Kedves Wayne!

Ezennel visszavonom a korábban tett felmondásomat, és ismét a menedzsered leszek. Egyébként pedig baszódj meg, ez csúnya zsarolás volt.

Szeretettel:

feleséged és menedzsered,

Mary-Ann Rothman

A homár jól szétfőtt, így végül pizzát rendelnek, másnapra pedig vesznek három repjegyet New Yorkba.

Az élet folytatódik, Wayne nyert, de valahol mindhárman nyertek.

Azért a karibi házat megtartja a zenész, hátha majd „nyugdíjasként odaköltözik" a családjával.

Persze azóta sem járt ott.

2013. OKTÓBER

NEW YORK

- Pontosan miért vagyok itt? - kérdezi Virág, én pedig bámulom némán. Most mondjam el, amit a dokinő mondott? Hogy vár rá egy csomó vizsgálat, amiért már másodszor elájult. Egyébként pedig olyan kurvajó életünk van, apámék is itthon vannak, úgy találkozgatunk, mint apa és fia.

- Mert vár még rád néhány vizsgálat. Nem tudják, mitől ájultál el ismét, ezért alaposan ki akarnak vizsgálni - felelem. Valójában persze apámnak köszönhetjük ezt is, hogy egy normális kórházban tényleg ki akarják vizsgálni Virágot. A fiatal dokinő közölte velem, hogy egy halom probléma okozhatja, az egészen banálisaktól kezdve az agydaganatig. Na persze érthető, hogy nem vagyok nyugodt.

- Most nem akarom - közli Virág.

- Mit?

- A vizsgálatokat. Előbb azt akarom, amit ígértél. Hogy elmenjünk egy Aerosmith-koncertre!

- Jézusom.

Részben jó, hogy már menni akar, részben persze kurvára gyógyulnia kellene.

Egy héttel később az Aerosmithen tombolunk Sao Paulóban. Brazíliában. Bár nekem még mindig Slash az isten, de az Aerosmith egy olyan életérzés, egy olyan rock, amiben érzelmek vannak. Érzések.

A koncert felerősíti a Virág iránt érzett szerelmemet.

Apám azt mondta, Steven Tyler vár majd az öltözőben a koncert után.

Hát nem tudom, én úgy éreztem, gáz lenne protekcióval bejutnom.

Szóval ezt skippeljük, és akkor arra gondolok, hogy talán ezt a kihagyott lehetőséget életem végéig bánni fogom.

Viszont teljesült Virág kívánsága, és most aztán tényleg ki kell vizsgálni, mi baja! Másodpercenként attól rettegek, hogy el fog ájulni. Nekem ez új dolog, hogy ennyire kell figyelnem valakire, és az egészségéért drukkolnom.

Nem tudom, képes leszek-e az ápolásra, anyám szerint igen, de belül nem tudom, mert annyi mindenre figyelek, a sulira, apámra, a zenére, ami bennem szól, szóval mindenre.

Miután hazaérünk, eltelik pár nap, és Virág leültet a Central Parkban. Szoktunk arra sétálni, ő futni is, amíg nem jött be az ájulás, de az, hogy egy október végi napon nekem szegezi, hogy szükség lesz a spermámra, valahogy nem volt benne eddig a gondolataimban.

- Tessék?! Minden nap kapsz belőle, nem igaz? - vigyorgok.

- Nem úgy értem. Ha van valami komoly bajom, és esetleg kemoterápiát kell kapnom, azzal kinyírhatják a petesejtjeimet - néz mélyen a szemembe. Hát egyáltalán nem értem az összefüggést.

- Ne legyél képzelt beteg, kérlek!

- Okés, de akkor meg kell tennünk mindent a petesejtjeim megmentéséért.

Csak bámulok rá. Sokat szokott viccelni, de most nem tudom eldönteni, viccel-e, vagy komolyan gondolja.

- Húszéves vagy, miért kéne megmenteni a petesejtjeidet? És minek ehhez a spermám?

- Gondolkodj! - adja ki feladatul. És én gondolkodom, nagyon erősen, azonban egyáltalán nem tudom, mi lehet a megfejtés.

- Hát meg kell termékenyítened őket.

- Jó, de megbeszéltük, hogy még nem akarunk gyereket…

- Azt mondtam, őket. Egyesével, mindet.

- Hm. - Most tényleg nem tudom, nem beteg-e, hogy ilyeneket beszél.

- Ennek egy módja van. Stimulálják a peteérésemet, aztán leszívják a petesejteket, és megtermékenyítik őket a spermáddal.

- De minek? És kik?

- A dokik. Tudod, azért, hogy lehessen még gyerekünk. Lefagyasztják az embriókat, és kész. Ezer évig lehet őket tárolni.

- Ezer?

- Asszem tíz, de lehet, hogy tovább is. A magánhelyeken, úgy tudom, nincs határidő. Nem járnak le az embrióink, érted?

- Huhh.

Ha valamit nem akarok, akkor gyereket tuti nem. Ott a tesóm, jó példa, miért is nem akarok gyereket. Vagy amit apáméknál látok. Mondjuk itt van bébiszitter, amikor ők elmennek, de akkor is. Nem nekem való az apaság. Húszévesen meg pláne nem! Ne már.

- Nem kell most felhasználnunk. Időnk mint a tenger. Addigra meggyógyulok.

- De hát nem is tudjuk, hogy beteg vagy-e! Lehet, hogy csak leesik a vérnyomásod, és azért ájulsz el! Ki kéne vizsgálni előbb, mi a baj. Tutira valami banális dolog, ami egy tablettával rendbe jön.

- Szóval le se szarod a vágyaimat…? Hogy anya szeretnék lenni?

- Most?

- Nem most, de ha szétégetik a petesejtjeimet, akkor soha, érted már?

- …

- Gondolkozz rajta.

Aztán felgyorsulnak a dolgok, egyszer csak már nagyon sürgős lesz az anyag, mert „idő van". Elintézzük a papírokat, Wayne pedig kifizeti, de szerintem gőze sincs róla, hogy mit. Mary-Ann Virág cinkosa.

- Ennyit megtehetsz a lányért, akit szeretsz - mondja nekem Mary-Ann, és tényleg úgy látom, gőze nincs róla, hogy most bassza el az életemet.

- Én nem vagyok alkalmas apának. Most nem.

- De nem kell most megszületnie, Martin, ez csak egy biztosíték. Hogyha bármi történne, ami miatt Virág meddővé válna, akkor még lehessenek gyerekeitek.

Magyarázza, hogy csak egy hűtőben fognak csövezni a skacok, míg mi megpróbálunk felnőni, és eldönteni, mit akarunk az életünktől.

Hát jó. Végül elmegyek Virággal, végighallgatok egy dokit, hogy mi fog történni a sejtjeinkkel. A petesejteket már előbb levették Virágtól, most nekem kell kidalolnom magamból az én anyagomat, ezt a kidalolnit a doki mondja, már várom, hogy kacsintson, de nem. Talán titokban maradhat, hogy Wayne fia vagyok.

Szóval aki azt mondja, könnyű kenyér ez, az csinálja utánam, időre. Mert, figyelem: „a petesejt nem vár", ezt is a doki mondja, amikor bekopog.

A végén Virág segítségével nagy nehezen produkálok valamit, aztán már el is felejteném az egészet.

Virágot utána kivizsgálják alaposan.

Semmi baja.

Nem tudják, mi okozta az ájulásokat, talán az, hogy éhgyomorra megy el otthonról.

Okés. Nekünk meg van nyolc helyes kis embriónk egy hűtőszekrényben.

Nagyon fasza.

2022. DECEMBER 18.

BALATONFÜRED

- Ennél nincs is jobb, mint amikor eszünk, iszunk, és kidumáljuk a pasikat, nem? - sóhajt Tamara.

- Igen, de azért, ha tényleg virtuális koncertet ad itt Miley Cyrus, akkor szeretnék ott lenni - közli Virág. Még el is hiszi, hogy Egon valahogy elintézte ezt a virtuális koncertet. Ami csak olyan, mintha ott lenne a zenekar, de nincs ott.

Biztos ez is rohadt sokba került, és persze nagyon menő.

- És te? - kérdezi Tamara.

- Mit én?

- Hát a pasik, tudod.

- Pasik? - A szemét forgatja. - Nincsenek. Éppen. Egy ideje.

- Ennyire durva volt ez a White-srác?

- Hát, nem tudom. Inkább beszéljünk másról.

Pár perccel és egy pohár pezsgővel később.

- Egyébként talán az én hibám is - mondja.

- Jaj, ne vedd már magadra! Mindig azt mondják, hogy a nő hibája.

- Talán túl sokat vártam tőle. Túl sokat.

- Hogy érted?

- Hogy figyeljen rám, jegyezze meg az ügyfeleim, a kollégáim nevét, érdeklődjön minden után, ami csak velem kapcsolatos.

- De hát mindig vannak titkaink, nem?

- Nekem nemigen voltak.

- És hány évig tartott?

- Tíz.

- Kereken?

- Voltak benne kisebb-nagyobb szünetek. Inkább kisebbek.

- Az sok azért.

- Igen, majdnem tizennyolc voltam. És két éve lett vége.

- Tényleg olyan furák a rockzenészek?

Kuncognak.

- Hát nem furák, csak éppen… szenvedélyesek, romantikusak, minden szakításkor írnak egy dalt. Nekik kellenek a hullámvölgyek is.

- Érdekes. De ha olyan romantikus volt, akkor miért nem figyelt rád?

- Mit tudom én. Lehet, hogy csak én kívántam túl sokat.

- …

- De te ezt nem tudhatod, milyen, mert Egon mindenre figyel, ami veled kapcsolatos.

- Ohhh. Tényleg így látod?

- Pfff. Hát te nem veszed észre? - Belekortyol a pezsgőbe. Holnap tutira lüktetni fog a feje. - Mindent ő tart a kezében.

Csend.

Még mindig csend.

Aztán torokköszörülés.

- Talán majd most. Majd most én irányítok.

- Ohó, gondolod? - Most felnevet. Tamara valóban azt gondolja, hogy ezt a férfit irányítani fogja? Jesszus, micsoda hülyeség, nevet tovább. - Az olyan pasikat, mint Egon, tutira nem lehet irányítani, már bocs.

- Márpedig… van egy gyenge pontja, mondhatnám, Achillese! - suttogja Tamara. Aztán keserűen felnevet.

- Gyenge pontja? Legfeljebb te vagy az - kacag fel rekedten Virág.

- Nem. A gyenge pontja… - hunyja le a szemét -, de ez maradjon köztünk… A gyenge pontja az, hogy nem képes utódot nemzeni.

Virág úgy hallja, mintha nem is pont, hanem felkiáltójel lenne a mondat végén.

- Ó. De hát biztos erre is van megoldás - feleli nyugtatóan. - A dokiknál, tudod.

- A problémát fokozza, hogy nekem sem lehet hagyományos úton gyerekem. Csak egy petevezetékem van, és az is elzáródott. Már kinyitották kétszer… műtéttel, de visszazáródott.

- Hm. Erre azt szokták mondani, bár nem vagyok járatos benne… - mélázik, és inkább a bárban sorakozó italokat nézi, mintsem Tamara párás szemét -, hogy ez olyan… spirituális dolog. Becsukódsz, ha valamit nem tudsz befogadni.

- …

- Persze lehet, hogy süket duma.

- De én szeretnék gyereket. Egontól.

- …

- Csak hát egyikünknek sem lehet, nem fura? Itt van két ember, sikeresek, mindenük megvan, nem igaz? Aztán…

Orrot fúj, majd témát vált.

- Na akkor mesélj inkább a világsztárról. Milyen ember? Hogy lehet vele kijönni? Milyen volt a fiával ott kint…? Mindig tudni akartam mindent.

- A te kudarcod a gyerek, az enyém pedig Martin. - Bús arccal belekortyol a pezsgőbe. - Nem tudok vidáman beszélni róla.

- Nem vagy túl rajta - állapítja meg Tamara. De hát Tamara nem az a lány, akivel Virág meg fogja beszélni a dolgait.

2022. DECEMBER 18., KEVÉSSEL KÉSŐBB

BALATONFÜRED

Virág! Állandóan ő jár az eszemben. Most éppen a Rolling Stone Magazinnak 2014-ben adott interjúm, és a vitánk ezzel kapcsolatban.

- Martin, mit gondolsz így a döntő előtt, a középdöntőben: mennyire befolyásolja a szereplésedet ezen a versenyen az, hogy apád világhírű rocksztár, ráadásul a zsűri tagja?

- Én éppen ezért nem akartam eredetileg elindulni, és ha Slash nem bátorít, akkor szerintem valóban nem nevezek be - mondja szerényen a fiú.

- De úgy tudjuk, hogy a testvéred hatására is elindultál. Nicholas is bátorított?

- Igen, Nicholas teljesen más úton jár, mint apa, ami szerintem egy nagyon nagy dolog, és sokat dilemmáztam azon, hogy vajon melyik utat kövessem, ha egyáltalán a zenélésnél maradok. És Nicholas útja, meg kell mondjam, nagyon imponáló, hiszen ő olyan értékes, de nem milliós rajongótáborral rendelkezik, akik mindig mennek utána, ugyanakkor a bátyám a zenéjével nyilvánvalóan nem tud olyan tömegeket elérni, mint apám. Hozzáteszem, ez a dilemma most is bennem van.

- Már most milliókat értél el azzal, ahová eddig eljutottál. Sőt, J. Lo-nak kifejezetten az egyik kedvence vagy.

- Igen? Gondolod? - kérdez vissza.

- Igen, úgy látom. - Most itt hadd térjek ki arra, hogy Martin a teljesen normális formáját hozza. Nem akar sztárkodni, nem hasonlít apjára abban, hogy feltűnően öltözne. Farmerban van és egy fekete pólóban. Egy átlagos srác ő, egy átlagos huszonéves fiú.

- És aztán végül apád útjára léptél.

- Nicholas is azt tanácsolta, hogy méressem meg magam. Van bennem egy csomó bizonytalanság, és azt sem akartam, hogyha valaha is a zenében bármit kitalálok, akkor mindenki azt mondja, hogy persze, mert Wayne Sunny White fia azt csinál, amit akar, mert az apja farvizén evez. Ettől tartottam.

- Ez kivédhetetlen, mert az apád az egyik zsűritag.

- Igen, hát ez pont nehezítette azt, hogy egyáltalán elinduljak-e itt, amikor az előválogatóba behívtak. Nyilván abban apám ismertsége benne volt, ő is bátorított, hogy a belépésben segít a neve, de a verseny már rólam szól. Aztán valamiért megszerettek itt az emberek.

- Itt is tanulsz az Államokban.

- Informatikát tanulok, ezt is a bátyám hatására, mert látom, hogy mennyire egyben tartja az embert az, hogyha élhet a zenélésnek, ugyanakkor van egy olyan munkája, ami teljes mértékben itt tartja a földön. És én azt gondolom, hogy bár sosem feltételeztem, de még tehetségem is van hozzá, van seggem, hogy végigüljem ezt a szakot.

- Mit vársz ettől a szerepléstől?

- Tulajdonképpen mindent és semmit. Azt várom, hogy talán, ha bejutok a döntőbe, akkor kiderül, hogy nemcsak én képzelem azt, hogy zenész vér van bennem, hanem ez az igazság. De talán ez már mostanra is kiderült, nem tudom. Igazából nincsenek terveim.

- Slash a barátod?

- Jó lenne, ha a a barátom lenne. Én inkább azt mondom, hogy ő a példaképem, az álmom és az egyik mentorom, akinek sokat köszönhetek. Tulajdonképpen a Sweet Child of Mine ripjével nőttem fel. Az szólt a fejemben, meg saját dalok, akkor még nem értettem, hogy mi ez.

- A múltkori interjúban meséltetek arról apáddal, hogy milyen nehéz volt az egymásra találásotok. Most milyen a viszonyotok?

- Tudod, sokáig nem tudtam, hogy ő az apám, de erről már nem akarok beszélni, mert ez a múlt. Most hál’ istennek, már minden kiegyenesedett körülöttem.

- Szerinted megnyerheted az American Idolt? Magyar srácként? Őszintén, mit gondolsz?

- Mint magyar srác, hát nem hiszem, de nem is ez a célom. Az a célom, hogy elhiggyem, jó zenész lehetek valaha is.

- És ez az interjú, ez szerinted okés? - nyomta az orrom alá a magazint Virág.

- Mi a problémád vele? Egyébként megbeszéltük, hogy eljössz a beszélgetésre, és beleszólsz. De nem jöttél el.

- Nem, nem, nekem ezzel semmi más bajom nincs azon kívül, mint hogy egy független, egyedülálló, elérhető srácnak állítod be magad.

- Ne már, Virág! Miről beszélsz? Nem kérdezték, hogy van-e barátnőm, ha megkérdezik, akkor mondtam volna, hogy van.

- Ezek a dolgok nem ennyire feketék, meg nem ennyire fehérek. Te is pontosan tudod, hogy nyugodtan megemlíthetted volna, hogy egyébként a barátnőd is nagyon drukkol minden adásnál, de egy szót sem szóltál erről. Inkább beszéltél J. Lo-ról.

- Én?! Hát csak annyit mondtak, hogy kedvence vagyok.

- Igen, és ezt leokéztad.

- Miért, nem lehetek Jennifer Lopeznek a kedvence szerinted? Ezzel mi a probléma? Téged szeretlek. Nem őt.

- Tudom, Martin, de ez olyan nehéz így itt kint nekem. Úgy érzem magam, mint egy ilyen eltartott feleség.

- Miről beszélsz, Virág? Együtt csinálunk mindent. Egy helyről indultunk, együtt vagyunk most is, mind a ketten tanulunk és dolgozunk. Szerintem tök jó, hogy a zenével tudok egy kicsit több pénzt keresni, és nem vagyunk apámra, vagy akár a te szüleidre rászorulva, nem gondolod?

- Én csak azt gondolom, hogy nekem rosszulesett, hogy nem mondtad ki ebben a cikkben a nevem, nem mondtad, hogy van egy állandó barátnőd, és az is rosszul érint, hogy gyakran úgy viselkedsz, mintha én nem léteznék, vagy az én dolgaim nem lennének fontosak.

Ma, ha visszaemlékszem erre a beszélgetésre, a víz kiver, mert Virág valószínűleg itt jelezte először azt, hogy gond van, legalábbis neki gondjai vannak velem, de akkor én ezt abszolút nem vettem komolyan. Inkább azt feltételeztem, hogy az egész a honvágy miatt van. Mind a ketten honvágyasak vagyunk. Érdekes, hogy én nem is akartam, nem is tudtam volna elképzelni - amíg nem jött ez a lehetőség -, hogy bárhol máshol éljek a világon, mint Magyarországon.

De most már, amikor ott állok, hogy egy ilyen tetű gengszternek dolgozom, igaz, elég jó fizuért, aki ráadásul egy céget akar a nevemre íratni, akkor ez egy kicsit megváltoztatja azt a gondolatmenetet, hogy akarok-e máshol élni vagy sem. Most már, hogy Virághoz sem köt semmi, talán nincs miért maradnom. Mindenesetre itt vagyok ezen a bulin, csinálom ezt a különleges effektes szarságot, és közben azon gondolkozom, hogy amit elszúrtam, azt már elszúrtam, és itt kéne hagynom tényleg mindent a francba, és újrakezdeni valahol, és ha lehet, akkor még a zenélést is, de azt már talán elcsesztem teljesen.

Mindenesetre kimegyek a vécére, mert mindjárt érkezik Miley Cyrus egy internetes koncerttel, aminek az a lényege, hogy tényleg felmondta a köszöntését, és gyakorlatilag virtuális valóságot kapnak a nézők, mintha az énekes itt lenne közöttük.

És akkor, mielőtt még beérnék a klozet előterébe, úgy érzem, mintha egy láthatatlan erő kihúzná a lábam alól a talajt.

Ott van, velem szemben.

A leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam.

Fekete szűk nadrágban, fekete felsőben, magas sarkúban. Imádom a csípőjét, a derekát, imádom az arccsontját, a nyakát azzal a két kis gödörrel a vállánál. Szőke lobonca a válláig ér, a tekintete vidám, talán túl vidám. Farkasszemet nézünk.

Azzal ott is hagyja az estélyi ruhás nőt, akivel addig csacsogott, és odalép hozzám.

2013. DECEMBER

NEW YORK

- Wayne, komolyan gondolod, hogy Martin elinduljon egy olyan versenyen, amin te vagy az egyik zsűritag? - Mary-Ann hangjából rosszallást hall ki.

- Nemcsak én gondolom komolyan, hanem a stáb tagjai is, és hozzáteszem, hogy a srác jó - neveti el magát Wayne. - A srácot bevállalom, és egyébként ez egy kis publicitás. Nem te mondtad tavaly, hogy kihagytunk egy csomó mindent, amíg a Karibon lazsáltunk?

- Nem, ez csúsztatás, én azt mondtam neked tavaly, amikor a karibi homokban ültél, és az volt a legfontosabb, hogy tengeri színt szerezz, hogy…

- Bocsi, én nem napoztam, többnyire árnyékban voltam. Ne nézz így, csak pontosítottam.

- Jó. Akkor én is pontosítok. Wayne, amikor te kitaláltad, hogy megszívatsz engem ott St. Martin szigetén, akkor én csak azt vetettem fel, hogy nem annyira kívánatos PR szempontból, ha kimarad egy év album nélkül. Megszokták a rajongóid meg a zenekedvelők, hogy évente előjössz valami újdonsággal. Én csak azt jegyeztem meg, hogy kimaradt neked az az időszak, valójában el is tűntél. De nem azt mondtam, hogy hirtelen neked olyan nagy szükséged van a PR-ra, mert már a te PR-od saját magában is működik, nem hiszem, hogy szükséges hozzá egy húszéves fiú.

- Az a húszéves fiú az én vérem. És kiváló zenész, remek énekes.

- Jó, csak tudod, hogy mi van? Ne mosolyogj. A lényeg, hogy mindenki helyett te döntesz.

- Hát ez egy ideje így van - neveti el magát a férfi. - És mi a baj ezzel?

- Csak az, hogy Martin egy önálló srác, aki még tanul…

- Igen, tanul, és összehozott itt is egy zenekart.

- Persze. És miért hozta össze? Azért, mert az apjának meg akar felelni.

- Kicsit túlgondolod ezt a dolgot. Már azelőtt zenélt, hogy megismerkedtünk. Ügyes, jó a zenei érzéke, tanul még énekelni is. Szerintem Martin helyes, tehetséges srác, jót teszünk egymás imidzsének. És az meg, hogy benne vagyok a zsűriben…? Ki nem szarja le?

- Hát jó. Megkérdezted, hogy tényleg indulni akar-e a válogatón? Hogy valóban ezt akarja-e ő is?

- Tudja, hogy mi van, de ha bizonytalan vagy, és a saját szájából akarod hallani a dolgokat, szóljál neki, úgyis rég vacsoráztunk együtt, hátha otthon van.

- Oké.

Tíz perccel később Martin megjelenik, Wayne nyugtázza, hogy megint Virág kíséretében van - ez a lány lekoptathatatlan. Ebben a korban az énekes szerint nincs szükség erre a folyamatos együttlétre, de azért még ő is emlékszik rá, hogy milyen volt akkor, amikor egy nő fiatalkorában a farkánál fogva rángatta.

Teljesen oké, hogy Mary-Ann-nel együtt vannak a nap szinte minden percében, a felesége eredetileg a menedzsere és PR-osa volt, és évtizedek óta ő az egyetlen nő, akivel élete legtöbb percét eltölti.

De az, hogy ez a húszéves, baromi jóképű, magas srác ezzel a mindentudó, okos barna szemével, ezzel a kisportolt alakjával kikössön emellett a magyar lány mellett, akinek mindig van valami problémája, aki sosem érzi magát elégnek Martinhoz - és Wayne szerint az igazság az, hogy nem is elég hozzá -, az egy szabályos őrület. Ami ellen ő maga nem tehet semmit, sajnos.

Például erre a beszélgetésre nem kellett volna eljönnie Virágnak, de Wayne mostanra már hozzászokott, hogy utánfutóként mindenhol ott látja, Martin pedig egyelőre teljesen odáig van érte.

- Szóval, Martin, felkészültél? - kérdezi. Felé kínál egy doboz kólát.

- Mire, apa?

- Hát arra, hogy ezen a versenyen elindulsz. Hogy bemutatkozol igazán az amcsi közönségnek. Mert azt a múltkori fellépést már el is felejtették, szóval a nulláról kell indulnod.

- Felkészültem, persze. Mármint tréningezem magam, és gyakorolok, énekre járok… - somolyog, miközben elvörösödik. A saját fia ilyen kis szégyellős! Zabálnivaló. Azért ő nem mutatja ki, hogy mennyire odavan érte. Csak bólint.

- Nehogy nagyot csalódjál - szól közbe Virág angolul. Még elég csapnivaló az angolja, gondolja Wayne.

- Nem fog csalódni, az én fiam nem fog csalódni. Én úgy felkészítem, hogy nem fog csalódni, igaz?

- Remélem - néz a szemébe Martin.

- Jó, akkor igent mondasz. Ugye? - Látja, hogy kigyúlnak az aranyszínű fények a srác szembogarában. Igen, ez a fiú az ő vére. Ezt a srácot hajtja a színpad. Ezt a fiút hajtja az is, hogy ismert legyen. Francba ezzel az informatikával, végezze el, talán nem hülyeség, hogyha Nicholas is olyan jól megél belőle, hát a franc tudja, azt mondják most az okosok, hogy ez az új sikerszakma. De rocksztárnak lenni az egy életérzés. És ha Wayne tud segíteni Martinnak, hogy ezt az életérzést megkapja, akkor mindent meg is tesz ezért.

Elérkezik a válogató ideje. Természetesen úgy hívják be Martint, hogy tudják, kiféle, miféle.

Wayne ott ül a zsűriben, velük szemben a színpadon a srác egy szakadt farmergatyában, rózsaszín ingben, ezen Wayne meglepődik, mert a rózsaszínt, ezt valahogy nem tudta volna Martinon elképzelni, és most ott van egy ilyen ingben. Az ing egyik alsó szára kilóg a gatyájából, a srác zsebre dugja a kezét, meghajol, és belekezd anélkül, hogy bármelyikük hozzászólna.

Belekezd az intróba a gitáron, majd elkezdi énekelni a Hűtlent, WSW egyik legnagyobb slágerét, és akkor valami történik Wayne-nel, ami már nagyon régen nem történt meg, bár hozzáteszi magában, hogy az utóbbi években egyre szentimentálisabb. Martin énekli a Hűtlent, és olyan a hangja, mint az övé. Pont olyan, kicsit rekedt, csak hát egy fiatal, éretlenebb hang.

Énekli a Hűtlent, és ő egyszer csak a refrénben hozzáénekel, majd hirtelen érzi, hogy eleredt a könnye. Bazdmeg, Wayne Sunny White, ezt nem teheted meg, hogy itt bőgsz a kamerák előtt, kiabálja a fejében egy hang, de nem érdekli. Már nem tud énekelni a könnyeitől, a srác viszont viszi tovább a dalt, ő ott ül a zsűriben, és

könnyezik. Nahát, ha valamit nem akart, akkor ez az.

J. Lo sikít a szám végén. Sikít, felugrik. És még ez a fasz Keith Urban is föláll.

És akkor Wayne szintén felugrik.

Senki nem súgja a fülébe, hogy mit csináljon, de ő fogja magát és odamegy a színpadhoz, átöleli a srácot, és azt mondja:

- Fiam - aztán már nem szól semmit, hanem összeölelkeznek. Csak ekkor mondja be a műsorvezető, hogy Martin White-ot látják a színpadon, vagyis Wayne Sunny White fiát.

Egy akkora szappanopera indul el ezzel a fellépéssel, hogy az mindkettejüket meglepi. Wayne persze átélt már sok mindent, úgyhogy ő ezt is tudja kezelni. De hogy Martin hogyan kezeli majd a váratlanul rászakadt népszerűséget, azt senki sem tudja.

2022. DECEMBER 18.

BALATONFÜRED

Nagyon túltolta a cuccokat Tamarával, mert egy csomó mindent elmesélt neki, amit nem akart, és ő is egy csomó mindent megtudott Tamaráról, amit szíve szerint inkább most nem is tudna.

Hirtelen ismerős alakra lesz figyelmes. Nem akarja elhinni, hogy ő az, pedig már egyszer mintha bekerült volna a látókörébe. Ez a magas, barna szemű srác, pontosan fel tudja idézni, hogy amikor őt meglátja, akkor milyen színű pöttyök gyúlnak ki a szemében. Igen, azok az arany világító pöttyök ott a barna szempárban. Frissen mosott barna haj, rocksztárosan rövid, milyen fura, hogy volt egy idő, amikor rocksztárosan hosszú volt a haja, most rocksztárosan rövid, kicsit össze van kuszálva a zselével, mintha izmosabb is lenne, mintha szélesebb lenne a válla, mint amikor legutoljára látta. Egy helyes srác.

Mi a fenét keres ezen a rendezvényen?

Mit keres itt Martin? Hámori Martin, ahogy ő ismeri, mert amikor a gimiben megismerkedtek, akkor még Hámori volt a vezetékneve. Lehet, hogy akkor volt a legboldogabb időszakuk. Nem tud magának parancsolni. Tudja, az lenne a célszerű, ha hátrébb lépne vagy elfordulna, de az ösztönei mozgatják a testét, és az ő teste egyértelműen, határozottan Martinéhoz közelít.

Semmi másra nem vágyik, mint hogy Martin ölelje őt úgy, ahogy régen. Amikor Tamara már átvonaglik egy másik terembe, akkor ő belebújik Martinba, bele akar bújni, el akarja felejteni azt a két évet, amikor nem voltak együtt. Csak nevet, és jó mélyen beszívja a fiú illatát. Martin finoman megfogja őt és megszólal.

- Hogy vagy, Virág? Olyan furcsa vagy.

- Nem vagyok furcsa, szórakozni akarok ma este veled.

- Virág, én itt most dolgozom.

- Jézusom, Martin, mióta vagy ilyen faszfej? Én is dolgozom. Ezt ne csináld, gyere, gyere, gyere - suttogja, és behúzza egy privát feliratú helyiségbe. Belül van a kulcs, ráfordítja, csak azt érzi, hogy ez a srác az övé kell hogy legyen. El sem veszítette talán, ki tudja. Mindenesetre most rámarkol egyenesen a farkára, amit régen azért így nem tett volna meg, és érzi, hogy kőkemény a nadrág alatt az a farok.

- Ne csináld ezt, Virág, be vagy rúgva.

- Hagyjál már, jól érzem magam. - Érzi, ahogy egyre keményebb a mellbimbója, és odaszorítja a sráchoz, kigombolja az ingét, egy gomb le is szakad. - Gyere, Martin, érezni akarlak.

- Virág, majd ezt beszéljük meg, de ne itt, ahol te is dolgozol, meg én is dolgozom.

- Igen, dolgozom ennek a faszfej Egonnak.

- De hát övé a cég.

- Igen-igen, a feleségét PR-ozom, de hát egy hülye picsa. - Nevet, kacarászik, és a nyelvével Martin mellkasán köröz, érzi a nyelvével, ahogy libabőrös lesz a fiú.

- Virág, ezt most itt ne csináljuk, nekem egy Miley Cyrus fellépésre kell koncentrálnom!

- Gondolhattam volna, hogy Miley Cyrus neked fontosabb, mint én.

- Ugyan már, Virág, ne viccelj!

- Jaj, ne Martin, ne kezdjük ezt elölről - rázza meg a fejét, közben pedig minden porcikájával maradni akar. - Tudod mit, Martin? Most, itt szeretkezzünk.

- Virág, én nem akarok ezzel a szituval visszaélni - szorítja meg a csuklóját a srác.

- Miféle szituval?

- Azzal, hogy szerintem te valamit szívtál.

- Igen, szívtam egy kis füvet. Na és?

- Igen, és ittál is rá valamit.

- Ó, igen! És én nem tudom, hogy Martin White mióta ilyen erkölcsös. Ha jól emlékszem, egyszer egész New Yorkot végigrodeóztad bekokózva egy mentőautóban. Aztán volt egy Idolos parti is, ami egy kicsit félresikerült, vagy nem jók az emlékeim?

- Pontosak az emlékeid, és éppen ezért nem akarom azt, hogy holnap úgy érezd, hogy én visszaéltem a helyzeteddel.

- Te normális vagy, Martin? Hát tíz évig éltünk együtt! - Most már úgy érzi magát, mint egy megcsalt nő. Még ő könyörög ennek a srácnak, aki talán soha nem is figyelt rá. Nagyon felkavarja, hogy nem látja tisztán, valójában mit érez Martin iránt. Azonnal akarja őt szexuálisan, azt akarja, és ki is mondja: - Martin, azt akarom, hogy bennem legyen a farkad, és élvezz belém.

Rekedt a hangja, és lehunyja a szemét. Semmi mást nem akar, csak azt, hogy érezze magában Martint. És akkor a srác végre levetkőzteti őt, és végigcsókolja a bőrét, a nyakát, a vállát, közben azt mondja, talán csak hallucináció, de azt mondja, imádlak. Erre ő nagyot sóhajt, Martin finom nyelve már a mellénél jár, és akkor ő letépi a srácról a gatyát, és úgy állva a fiú megfordítja őt, belecsókol a nyakába, a hátát csókolja, és végre megérzi magában Martin farkát.

Erre várt már két éve.

Felnyög, és úgy érzi, itt a vége mindennek. Vagy a kezdete. Fogalma sincs, csak azt tudja, hogy ez most jó, és nem akarja abbahagyni.

2022. DECEMBER 18.

USA

Helló, Wayne! - Linának furcsa, hogy azzal a pasival beszél, aki a gyereke apja, és mellesleg micsoda hülye véletlen, de ugye ő Wayne egyik fiának a felesége. Martin szerint ez az egész olyan rocksztáros, és már Ancsi is hallotta a sztorit, és nevetgélt rajta, hogy milyen fura, vagány volt az ő anyja, aki egy világsztárral jött össze, annak idején, tizenéves korában, de az az igazság, hogy Lina erre nem túl büszke. Mindenesetre akkor nem tudott parancsolni magának, annyira akarta azt, hogy Wayne-nel együtt legyen, és Martin miatt ezt az egészet nem bánta meg. Persze Nicholas miatt sem, a családja miatt sem. Sokáig azt gondolta, hogy jó nagy szívás ez saját magának, de Martin érkezése a leggyönyörűbb emléke.

- Helló, Lina. Azt találtam ki, hogy legyen egy nagy szilveszterünk New Yorkban.

- Te szilveszterkor Las Vegasban fogsz koncertezni.

- December harmincadikán koncertezem Las Vegasban, és harmincegyedikén itt leszünk a New York-i szilveszteren, mit gondolsz?

- Tudom, hogy Martin megvette a repjegyét.

- Igen - feleli Wayne. - A srác önfejű, konok, pedig küldtem volna neki repjegyet. Egyébként, Lina, van itt egy gyógytornászom, egy magyar csaj, nagyon szimpatikus, vagány, belevaló. Lehet, hogy bemutatom Martinnak.

- Jaj, Wayne, ne viccelj! - kacag fel Lina. - Szerintem a fiunk meg tudja oldani, hogyha párkapcsolatot akar magának.

- Igen, csak úgy látom, még mindig ezen a Virágon jár a feje, és nincs is teljesen elsikálva ez a dolog.

- Hát akkor meg hagyjad. Fiatal, őrült, szerintem mindannyian csináltunk fiatalon őrült dolgokat - Lina nem akar belegázolni Wayne-be, és nem is akarja felidézni azt a régi találkozásukat, ami volt, elmúlt. Siófok, három nap, három olyan intenzív nap, ami megváltoztatta az egész életét. Akkor persze azt hitte, hogy hátrányosan, de azóta tudja, hogy ott vette csak igazán a kezébe a sorsát. Na persze ő nem örülne, ha Ancsi is így döntene, hogy tizennyolc éves kora előtt anya lesz, és hát ahogy most elnézi, még olyan kislány, bár komoly, és jól tanul, de tudja, hogy alamuszi nyuszi nagyot ugrik. - Szóval, hogy legyen a karácsony, Wayne?

- Hát szerintem gyertek ide föl hozzám.

- És ha ti jönnétek LA-be?

- A faszomat érdekli Kalifornia, már ne haragudj.

- Oké - neveti el magát.

- Na, meséld akkor el ezt az egészet, ezt a hajósdit, mert ezzel a Nicholasszal nem lehet normálisan beszélni. Hogy sikerült elérned, hogy otthagyja azt a hülye állást?

- Nem hülye állás egyébként, mert IT-snak lenni ma egész jó állás, és tudod, hogy a fiad szereti is ezt…

- Tudom, de végül mégis zenélni fog, nem? - Büszkeség hallatszik Wayne hangján, vagy legalábbis Lina annak hallja.

- Hát ez már nem volt játék, Wayne, te pontosan tudod, hogy még két gyerek, egy ikerpár… szóval velük azért sokat kell foglalkozni.

- Igazság szerint nem tudom pontosan, csak amióta Ava megszületett, azóta értem, milyen egy gyereket nevelni, de tudod, Léna, én milyen szar apa vagyok.

- Dehogy vagy szar apa - feleli, és egészen elérzékenyül. Ő magát ostorozza még mindig amiatt, hogy nem mondta el Martinnak már korábban, hogy ki az apja, hiszen Wayne csodálatos apa. Igyekszik ugyan az érzelmeket magáról lesöpörni, de Lina soha nem fogja elfelejteni azt, amit a tévében látott az American Idol első válogatóján, amikor élesben mutatták Wayne-t a zsűriben, ahogy a fia játssza a Hűtlent. A férfi arcán olyan meghatottság és olyan szeretet látszott, amit Lina soha az életben nem fog elfelejteni. Akkor ott, abban a pillanatban látta, hogy Wayne szereti Martint. Nagyon szereti. És ez végig a műsor során is látható volt, ráadásul nem a közönségnek játszotta el.

Lina azóta tudja, hogy apa-fia imádják egymást. Más kérdés, hogy Martin természetesen ugyanolyan, mint Wayne, meg akarja mutatni, hogy ő egyedül is képes érvényesülni. És egyedül is képes keresni, amiben igaza van. De Lina tudja a legjobban, hogy Martinnak tizenéves korától a legfontosabb a zenélés.

- Szóval, hogy intézted el Nicholasszal?

- Úgy, hogy elmondtam, mennyire szétesőben vagyunk, mint család, amiatt, hogy ő folyton valamilyen kiemelt projekten dolgozik, és tulajdonképpen az ő projektjeihez igazítjuk a szabadidőnket. És azt is elmondtam, hogy szerintem neki fontos a zene.

- Te egy jó nő vagy, Lina. - Elneveti magát.

- Ezt hogy érted?

- Úgy értem, hogy jó hatással vagy Nicholasra. Hogy tudtad elérni azt, hogy egy kibaszott hajóra bezárjátok magatokat két évre, azt mondjuk nem értem - lázad fel. - Lehet zenélni máshogy is, nem csak úgy, hogy egy hajó bárjában nyomja.

- Jó, de ez egy nagyon tökös hajó, tudod, Wayne. Ez végigjárja a világ minden zegét-zugát. Napközben szabadok vagyunk, este pedig Nicholas azt csinálja, amit szeret, kis klubzenét ad elő.

- Igen, tudom, már beletörődtem, hogy nem akar nagyobb helyeken koncertezni, de azért egy hajó bárja, hát lássuk be, hogy a részeg, tengeribeteg utasoknak zenélni… Pfüü…

- Ugyan, Wayne. Nem részegek és nem tengeribetegek. Egyrészt olyan drága a pia ezeken a hajókon, hogy senki nem részeg, másrészt nem dülöngélnek úgy ezek a hajók, hogy tengeribeteg legyen rajtuk valaki.

- Jó, szóval családostól két évig hajózni fogtok. Mit remélsz ettől, Lina, elmondod?

- Hát, hogy mit remélek? - réved el. - Azt, hogy ott rájön majd Nicholas, lehet másképp is élni, nem úgy, ahogy ő évek óta nyomja ezt a sztorit. Lehet, hogy vissza se fog már menni a munkahelyére, vagy lehet, hogy visszamegy, de mindenesetre azt remélem, hogy meglátja azt is, mik az életben az igazán fontos dolgok.

- Úgy legyen, Lina, neked biztos sikerülni fog. Szóval akkor átjöttök karácsonyozni?

- Hát attól függ, mekkora balhé lesz - neveti el magát Lina.

- Nem hiszem, hogy balhé lesz, Mary-Ann még egyszer nem fogja összeszervezni nekem a családot. Meg hát most már mindenki éli az életét. Én többszörös nagypapa vagyok, azt se tudom, hányszoros. Azt tudom csak, hogy van egy halom gyerekem, néha az ő számukra sem emlékszem. Hét vagy mennyi? - kacag fel. És Lina egyáltalán nem biztos abban, hogy hülyéskedik Wayne, egy kicsit úgy érzi, mintha komolyan mondaná, hogy fogalma sincs, hány gyereke van.

- Mindenesetre, Wayne, az egyik most akkor megérkezik hozzád.

- Nem esik neked szarul, hogy nem Los Angelesbe szól a repjegye, Lina?

- Dehogy esik szarul, örülök, hogy találkoztok. Plusz boldog vagyok, hogy én is találkozni fogok vele.

- Az ikreket puszilom. Szeretnének valami különlegeset karácsonyra?

- Nem, tudod, nekik minden különleges. Még ötévesek sincsenek, úgyhogy nekik minden játék az, de ne vegyetek semmit, jó? Mert már így is túltoltuk a játékvásárlást, a hajóra pedig nem lehet felvinni annyi cuccot.

- Oké, hát akkor majd Mary-Ann megoldja - feleli Wayne, és Lina nevet. Halkan, hangtalanul nevet. Hát persze mindent Mary-Ann old meg, mint a régi szép időkben, amikor még ő volt a kapcsolattartó Lina és Wayne között.

- És ő hogy van?

- Remekül. És imádja, élvezi, hogy a PR-osom és a menedzserem lehet! Na mi van, és mit kuncogsz? Nem így van? - kérdezi Wayne, ezek szerint Mary-Ann is ott van a környékén. - Azt üzeni, hogy puszil titeket, és nagyon várja, hogy találkozzunk.

2022. DECEMBER 18-RÓL 19-RE VIRRADÓ ÉJJEL

BALATONFÜRED

- Martin, hol a picsában vagy, hogy nem veszed fel a telefont?? - A főnököm őrjöng.

- Éjszaka van.

- Akkor is!

- Aludtam. Nem vagyok Pesten.

- Igen, hát akkor hagyj mindent a francba, és siess, gáz van! Egyik lábad ott, a másik itt! Igyekezz!

- Milyen gáz? - kérdezem, és óvatosan lefejtem magamról Virág lábát.

- Martinkám, ez baromira nem telefontéma, de egy olyan cég szállt rám, amit senkinek nem kívánok. Át kell költöznünk, ki az EU-ból valahová, úgyhogy igyekezz! - sürget.

- Mi van? - kérdezi Virág, amikor bontjuk a vonalat. Még mindig kába a tekintete.

- Úgy tűnik, gáz van! A főnököm szerint.

- Mi az a gáz? És mit akar?

- Azt hiszem, rászállt a NAV, és a szervereit el kell költöztetnünk körülbelül huszonnégy óra alatt, de esküszöm, ez az utolsó melóm.

- Muszáj ezt elvállalnod, Martin?

- Én csak egy informatikus vagyok - vonom meg a vállam. - És egyelőre ez a melóm.

- Szeretnék itt maradni veled.

- Oké, de mindjárt Miley Cyrus jön, és azt sem tudom, melyik melómat csináljam - felelem, és közben érzem, hogy csak egyvalamit szeretnék: vele maradni. De nem úgy, hogy ilyen kába a tekintete. - Virág, ki kéne józanodnod, azt se tudod, hogy mibe rángattad bele magad - simogatom meg az arcát.

- De tudom, és baromi jó volt - neveti el magát, nem is nevet, hanem kacag. Tudom, hogy részeg. Nem sokszor volt részeg, és még ritkábban szívott, de annál jobban meglátszik rajta, úgyhogy pontosan tudom, hogy most nem önmaga.

- Virág, muszáj elmennem dolgozni, de könyörgök, beszélünk holnap, jó?

- Mert különben?

- Nincs mert különben. De elrepülök - bököm ki.

- Jaj, jól van, Martin, te mindig elrepülsz az életemből.

- Nem én repültem el az életedből, Virág, hanem te az enyémből. Én még tegnapelőtt is nálad jártam.

Hosszan rátapasztom a számat a szájára, nem akarom, hogy megszólaljon. Azt akarom, hogy örökké tartson ez az egész. De persze tudom, hogy nem fog örökké tartani, mert Virág egy bekábult pillanatában meglátott engem, és úgy érezte, hogy ez jó ötlet, felmelegíteni, ami már kihűlt benne. Aztán amikor majd kijózanodik, fogadni mernék, hogy megint átnéz rajtam, vagy egy másik csávóval találkozik, mint a múltkor ott a MOM-ban. Mindenesetre sínre rakom ezt a Miley-koncertet, és úgy látszik, hosszú éjszaka vár rám. Két órával később sehol sem találom Virágot, már lement a koncert, egyszer se láttam, visszanézek a privát szobába, de ott sincs.

Kénytelen vagyok elindulni. Rácsörgök a telefonjára, de ki van kapcsolva.

Eltűnt, nem tudom, mi történhetett vele, és szívem szerint megkeresném, de most muszáj azt tennem, amit mond a főnököm. És aztán tényleg lelépek ettől a cégtől. Hogy ezt az utolsó munkát miért vállalom el? Anyám biztos megkérdezné, mert anyu az etika bajnoka, ráadásul azért imádkozik, hogy a főnökömet végre lecsukják. De azért teszem meg, amire a főnököm kért, mert végül is ennél a cégnél kezdtem el pénzt keresni, és elég jól. Az pedig, hogy a főnök egy fasz, nem érdekel. Budapest határában járok, amikor érkezik egy sms a telefonomra egy címmel. Egy nagyon menő IT-cég címével, mindenki ismeri őket Magyarországon, aki csak megfordult ebben a szakmában. Az egyik legjobb business intelligence cégről van szó, és nekem is leesik immár a tantusz. Tehát velük költöztetjük át a szervereket. Beugrom hozzájuk, látásból, meg némelyiküket személyesen is ismerem. Úgy fogadnak, mintha én lennék a főnök. Aztán beülök az egyik szobába, és úgy belevetem magam a munkába, hogy fél óra múlva már csak arra figyelek, ami a megbízatásom.

Úgy nézem, ez a munka minimum délig el fog tartani. A srácok már felszerelkeztek hideg élelemmel, én pedig arra gondolok, hogy ez lesz a karácsony előtti bónuszom. Ez a meló, és ráérek holnap vagy holnapután elküldeni a felmondásomat, még mielőtt felülök arra a gépre.

2022. DECEMBER 19.

NEW YORK

- Mondom, hogy már baromi jól vagyok - morogja Wayne, miközben a futópadon a dőlésszög egyre magasabbra vált. A gyógytornász csaj csak mosolyog.

- Én pedig azt mondom, Wayne, hogy ez a kondiedzés ahhoz kell, hogy ezt a szilveszteri koncertet le tudja nyomni. Egyébként sem maga a főnököm, hanem Mary-Ann - vonja meg a vállát a kis szemtelen fiatal nő.

- Na, ide figyeljen, Elsa, van egy fiam, most fog érkezni.

- Tudom, ki a maga fia, Nicholas. Úgy hívják, hogy Nicholas. És tudom, hogy jó zenész.

- Nem, nem Nicholasról beszélek, nem. Martinról. Elsa, ha ennyire utánam olvasott, akkor nyilván tudja ki az a Martin.

- Ja, az a srác, aki megnyerte az Idolt.

Igen, mindenki így emlékszik rá. Martin, aki megnyerte az Idolt. Vajon mi történhetett vele?, kérdezik sokan.

Mi történhetett vele, az, hogy visszavonult. Wayne tudja, hogy ott elbaszódott valami azon az utolsó bulin. És nem akar arra gondolni, mennyire volt része abban, hogy akkor elcsesződtek a dolgok. Nem szereti magát hibásnak gondolni, mert úgy egyébként azt hiszi, hogy elég jó döntéseket hoz. A zenében is van egy irány, amiben jónak tartja magát, és azt gondolja, hogy általában jól csinálja a dolgait. Oké, Mary-Ann erre azt mondja, hogy nagyképű, meg hogy nem a valóság talaján áll, továbbá beképzelt, mindenféléket mond, de Wayne tudja, hogy a legtöbb döntése azért jó döntés volt.

Ám abban már sok éve nem biztos, hogy akkor jól döntött azon a bulin.

És hát az, hogy Martin mivé vált? Martin egy menő koponya, okos fiú, de Martin a szívében egy rockzenész - gondolja Wayne -, és nem simán rockzenész, mint Nicholas, hanem rocksztár, mint ő maga. Csak Martin ezzel a rocksztársággal még nem tud bánni.

- Én akkor valamit elbasztam azon az utolsó fellépésen. És Martin gyakorlatilag visszavonult - morogja, miközben igyekszik tartani a tempót a futószalaggal. Lehet, hogy Virágra fogta ezt az egészet, arra a csajra, aki állandóan utasítgatta, de belül tudja, hogy ő volt a hibás. Néha ő is elbaszhat valamit, sajnos. - Igen, Martinról beszélek - lihegi. - Ő az én tehetséges fiam.

- És miért nem zenél? Maga tehet róla? Vagy miről beszél?

- Most már zenélni fog - feleli. - De már kiköpöm a tüdőmet, leállíthatjuk ezt a gépet.

- Nem, nem, nem állíthatjuk le, mert visszanéztem a fellépéseit, és pontosan látom, hogy mennyit mozog a színpadon. Márpedig ezt tüdővel is bírni kell, meg izomzattal is, úgyhogy még nyugodtan lehet egy kicsit edzeni.

- Már lassan nem bírok megmozdulni, olyan kurva izomlázam van állandóan. Ez normális az én koromban, hogy így meghajt?!

- Igen, Wayne. Hogyha azt gondolja, hogy az normális a maga korában, hogy kétórás koncerteket végig ugribugrizik, akkor ez is normális, hogy egy kicsit a futópadon gyalogol, és még csak nem is futtatom.

- Na, nagy szerencse. Szóval mit gondol egy randiról?

- Ne udvaroljon már, Wayne, ahhoz én túl fiatal vagyok, és túl sokat csalódtam - nevetgél.

- Jó, oké. Nem velem kellene randiznia, hanem mit szólna, hogyha én prezentálnám magának ezt a jóképű fiamat?

- Jaj, ne vicceljen már! Mindenki találja meg a magának valót, nem igaz?

- Miért? Csak nem férjnél van? A múltkor azt mondta, hogy nem.

- Nem vagyok férjnél, de arra sem vagyok rászorulva, hogy rám tukmáljon egy fiút.

- Na, csak azért gondoltam, mert maga is magyar származású.

- És ez akkor mit jelent? Hogy minden magyar hapsival össze kéne jönnöm?! Ugyan már, felejtsük ezt el.

- Jó, de ez a srác különösen jóképű és jószívű - folytatja, és aztán ő is elneveti magát. Tulajdonképpen nem érti, miért próbálja így beajánlani a fiát. Elég ügyes gyerek, meg elég jóképű ahhoz, hogy találjon magának valakit. Ha képes elfelejteni azt a lányt, azt a Virágot. Aki legalább annyira részese annak, hogy Martin karrierje, hogy úgy mondja, szünetel, mint amennyire erről Wayne maga tehet.

- És mikor érkezik ez a maga a híres-neves fia?

- Csak pár nap, és itt lesz - feleli mosolyogva. - Büszke vagyok rá nagyon.

- Tényleg? De miért? Azért mert megnyerte az Idolt?

- Nem, nem azért, mert megnyerte az Idolt, hanem mert ő az én legtehetségesebb gyerekem.

2022. DECEMBER 19.

BALATONFÜRED

- Na, milyen volt a buli, rövid hajú szerelmem, mit szóltál?

- Ó, Egon, ez nagyon szuper volt, főleg az alkalmazottaidnak.

- Na ne mondd, hogy te nem érezted jól magad, alig láttalak.

- Igen. Jó volt ez az interaktív koncert, de megígéred, hogy engem elviszel egy…

- Persze hogy megígérem - vág közbe -, nem is kell mondanod, de hadd ne kelljen most szervezkednem.

- Oké, jó volt. - Feláll és kinéz az ablakon. - Nézd, a Balaton gyönyörű.

- Tudom, láttam már a Balatont, klassz. Szerintem reggelizzünk meg és menjünk haza.

- Egon, támadt egy ötletem. Mit szólnál hozzá, hogyha ma valami különleges helyre mennénk, ahol megbeszélhetnénk az életünket?

- Jaj, ne, Tamara!

- Ahol megbeszélhetnénk, hogy mi legyen ezzel a gyerekdologgal.

- Tamara, egy kicsit, egy kicsit legyél türelmesebb, kérlek, épp most végeztünk ezzel, még itt elszámolunk, elmegyünk haza, befejezzük az évet a cégben, mindenki szabira megy, és akkor úgyis mi is elutazunk, és majd Dubajban megbeszéljük, jó?

- Azt mondtad, a Maldív-szigetekre megyünk.

- Igen, dubaji átszállással. Miért? Talán rossz emlékeket ébreszt benned Dubaj?

- Na, ne szórakozz már, szeretnék valamit megbeszélni veled.

- Muszáj itt és most, ennek a szállodának ennek a lepattant szobájában beszélgetnünk az életünkről? Nem lehetne legalább hazamennünk a normális házunkba, vagy megvárni, amíg elutazunk, és kettesben töltjük az ünnepeket?

- Nem lepattant ez a szálloda, ez egy tök jó szálloda magyar viszonylatban. Én még emlékszem arra, hogy milyen az igazán lepattant hely.

- Jó, akkor mondd - ül vissza az ágyra Egon, és magára tekeri a törölközőjét. - Védekeznem kell? - kérdezi. Tamara elmosolyodik.

- Nem, nem kell védekezned. Viszont megszereztem valamit.

- Micsodát?

- Mondhatnám, hogy egy gyereket.

- Miféle gyereket?

- A mi gyerekünket, Egon.

- Nem értelek. Hiszen senki sem biztatott minket semmivel.

- Pontosabban azt mondták - idézi fel Tamara -, hogy neked nincs életképes spermiumod - elhallgat, a férfi arca megkeményedik -, nekem pedig átjárhatatlanok a petevezetékeim, és a leszívott petesejtjeim mind életképtelenek voltak, vagyis csak az segíthet, ha valakitől embriót szerzünk.

- Igen, emlékszem - rázza a fejét a férfi. - Én bármit meg tudok venni, de embriót speciel nem, és nem is nagyon akarom.

- Miért?

- Most tényleg itt kell ezt átrágnunk?

- Igen. Mert a megoldás nálunk van.

- Miféle megoldás?

- Előbb mondd el, hogy miért nem akarod az embriót.

- Hát ne viccelj. Ezzel az erővel örökbe is fogadhatnánk, egy totál lutri, ha nem ismered apját-anyját, akitől a sejtek vannak, nem?

- És ha én azt mondom, hogy nem lutri, mert ismerjük őket?

- Miről beszélsz?

- Igen. A kezemben vannak az embriók, mondhatnám. Vagyis konkrétan kettő.

- Semmit sem értek. Túl sokat ittatok Virággal.

- Igen, és pont ez segít rajtunk! Látom, gőzöd sincs a sztoriról, hát nekem sem lenne, ha Virág betépve nem meséli el nekem, hogy vannak letétben egy spermabankban embrióik a volt pasijával.

- Micsoda?

- Igen, biztonsági okokból van pár embriójuk. De nem fogják felhasználni, és kettőt felajánlott nekem. Itt az aláírt papír. Sőt, tudod mit? A volt pasija is itt dolgozott az éjjel, mint kiderült. A számlájához aláírattam vele mindenféle doksit, így ezt a papírt is, szóval, van egy legális dokumentumunk arról, hogy ők felajánlottak nekünk két fagyasztott embriót!

- Baszki, te normális vagy? - mered rá a férfi.

- Miért?

- Miért?! Hát azért, mert egy: két vadidegen ember embrióját elcsórod, kihasználva, hogy a csaj picsarészeg, okirat-hamisítást követsz el, és még mi következik?

- Te mondtad, hogy neked nem kell idegen ember embriója. Akkor tessék, őket ismered. Virágot legalábbis ismered. Nem gáz. A srác pedig Wayne Sunny White fia!

- Baszki, Tamara, azt akarod, hogy én legyek Wayne Sunny White unokájának az apja? - tátja el a száját Egon. - Egészen különös dolgokat művelsz. Okirat-hamisítás, átverés, minden szarság.

- Na azért mégiscsak lájtosabban csinálom, mint te - veti oda a nő. - Ugyanis ez csak nem olyan kemény, mint amit például azzal a Baukóval csináltatok - utal a férfi egykori üzlettársára. - Ő például sohasem került elő, nem igaz?

- Tamara, befognád egy percre? - teszi mindkét tenyerét a fülére a férfi. Vannak dolgok, amiket a saját feleségétől sem hall szívesen.

- Oké, de akkor a feladat: megkeresni egy kinti klinikát, elhozatni a két embriót, és hadd szóljon! - áll fel Tamara. Lazán leereszti a fürdőlepedőjét, és Egon előtt illegeti karcsú alakját. - Ne félj, keményen fogok edzeni szülés után is!

- Ugye belegondoltál, milyen szürreális elképzelés? Hogy megszüld Wayne Sunny White unokáját? - Egon elképedve felröhög.

- Azt mondtad, nincs semmilyen más megoldásunk. Vagy szerinted valaki más ad nekünk bármilyen embriót, gyereket? Azt mondtad, te majd elintézed, de egyelőre ez tűnik a leginkább járható útnak.

- Ugye nem gondolod, hogy ez a felajánlás érvényes úgy, hogy nem ügyvédnél írták alá? És ha kiderül, hogy a sráccal mit tettél, akkor mehetünk a böribe. Csodás jövő, a gyereket meg majd felnevelik a biológiai szülei?

- Ugyan már. Hívjuk fel azt a klinikát, és menjünk. Lemondjuk Dubajt, lemondjuk a Maldívot. Ennyit megér a dolog.

- Jól értem, te erről már nem is akarsz velük beszélni, hanem a két aláírással el akarsz indulni, hogy megszerezd az embriókat?

- Úgy valahogy.

- Hát ennél kell hogy legyen törvényesebb módszer is. Mi van, ha megtudják? Mi van, ha Virág mára megbánta, hogy aláírt neked egy ilyen papírt? Mi van, ha feljelent, vagy mit tudom én?

- Adjál neki pénzt.

- Ez egyre durvább. Csupa olyan lépés, amiért egyesével leültetnének.

- Ja, mintha ez téged eddig érdekelt volna!

- De az üzlet az más, ott lehet kockáztatni. Ez viszont érzelmi dolog, és kicsit emberkereskedelem. Valami tisztább utat kellene keresnünk.

- Ugyan, Egon, a picsába, harminchét éves leszek, miféle tiszta dologról beszélsz? Te ígérted, hogy megoldod, nem oldottad meg, és egyelőre ez a legjárhatóbb út. És most már mindent tudok, hol van, megoldjuk, senki sem fog tudni róla. Vagy állj elő jobb ötlettel.

- Nincs ötletem.

- Na, pont erről beszélek.

2014. ÁPRILIS

NEW YORK

Martin White bejutott a legjobb nyolc közé. Ezt mondja be a tévén a csaj, és én mindjárt elájulok. Úristen, valahogy az egész olyan váratlanul történt - amikor apám tulajdonképpen beprotezsált ebbe a műsorba, akkor úgy mondtam igent, hogy egy pillanatra azt hittem, én leszek az új Wayne Sunny White. Persze tudtam, hogy én nem lehetek az új Wayne Sunny White, mert egy ekkora formátumú zenész egy évszázadban csak egyszer születik. És mi ugyanabban az évszázadban születtünk apámmal, még ha eszelős nagy is köztünk a korkülönbség.

Mindenesetre az, hogy Keith Urban is a zsűri tagja, oké, de persze jobban örülnék, ha Steven Tyler még mindig benne lenne a zsűriben. Keith jelenléte főleg anyámnak volt nagy szám, amikor megtudta, hiszen akkor - szerinte - Nicole Kidman is valahol a környéken tartózkodik. Ez nagyon tetszik neki, őszintén, engem egyáltalán nem érdekel Nicole Kidman. Na mindegy, most azt látom és hallom, hogy bejutottam a nyolc közé, persze én ezt tudom, hiszen élő adásban történt, de ettől függetlenül meglep ebben a pillanatban, amikor újra visszanézhetem magam.

Nagyon nehéz elhinnem, hogy ez az egész velem történik. Csípjetek meg, hátha elhiszem. José, vajon mit gondolsz?

Ahogy eszembe jut a neve, csörög a telefon, és naná, hogy ő hív. Szerintem szarul esik nekik, hiába biztosítottak róla, hogy semmi közük a sikeremhez - azért tuti, hogy én is eléggé magam alá esnék, ha valamelyikük bejutna a világ legnagyobb tehetségkutatójába, miközben együtt indultunk.

- Baromi jó vagy! - mondja José. - Nagyon drukkolunk neked, tudod, az egész ország neked drukkol.

- Ugyan, szerintem Magyarországon azt sem tudják, mi az az American Idol - legyintek. Azon kívül, hogy megkeresett a Story újságírója, meg felhívtak egy reggeli rádióműsorból, nem hinném, hogy átütöttem a magyarországi ingerküszöböt.

- Dehogynem tudják, nagyon fasza vagy, és azért ha majd egyszer itthon játszol, összeállhatunk veled?

Röhögünk, de nekem még mindig bűntudatom van, amiért nem velük vagyok.

- Emlékszel, mennyit beszéltünk erről a gimiben - szólalok meg -, hogy merre tovább? Induljunk-e tehetségkutatóban? És mindig én voltam az, aki nemet mondott.

- Hát ja, kis fasz voltál - neveti el magát. - Meg aztán hol hasonlíthatsz össze egy magyar mutyiműsort az American Idollal? Hidd el, azon mindenki kezét-lábát törve elindulna.

- De nem a bátyám - ingatom a fejem. - Nicholas sosem tenné.

- Ugyan már. Aki örökké kis klubokban akar zenélni, annak nem való a nagyszínpad. De te arra születtél, Martin! Neked a nagyszínpad való.

Sóhajtok, és elfogadom a tanácsát a gitárral kapcsolatban. Természetesen még mindig Slash a gitárban az atyaúristen számomra, de Josétól bármit elfogadok, mert szerintem neki a legjobb a füle ehhez, nem véletlen, hogy egyszer majd saját stúdiót szeretne nyitni. Lehet, hogy egyszer ez is összejön neki, ki tudja.

Mindenesetre már három napja a gratulációkat fogadom, és Virág egyre inkább szomorú, vagy depressziósnak tűnik, bár nem volt soha depressziós, de már nem tudom, hogy próbáljam kiengesztelni. Hiszen akkor szeretett belém, amikor először látott koncerten.

- Virág, te mindig szeretted, ahogy zenélünk, nem?

- Persze hogy szerettem.

- Akkor mi a baj?

- Nem tudom. Az az érzésem, hogy minden más lesz ezután a műsor után - mondja.

- Persze, hogy más lesz. Mivel egy csomó jó dolog jön be az életünkbe. Például fellépések, bulik, pénz, lazaság…

- De valami, ami tisztán megvolt, az meg el fog múlni. - Sötét a hangja, fénytelen. Nem akarom elhinni, hogy ide jutottunk.

- Ne félj ettől. Én nem változom, Virág.

- Dehogyisnem, dehogyisnem. - Ezt mondja, és igazából nem is tudom, hogy mire gondol, mert szerintem én tényleg nem változom. Mindenesetre most a nyolc közül is továbbjutni készülök, és apám azt mondta, ha bejutok a döntőbe, akkor lesz egy nagy meglepetése. Persze ő engem minden körben továbbszavaz, de az a helyzet, hogy Wayne Sunny White-nak ezt is elnézik. Sőt mi több, a rajongói nekem drukkolnak, ami nem kis segítség. Igaz, apám mindig el is mondja nekem, hogy éppen azért sokkal többet kell teljesítenem, mint a többieknek, mert ő a zsűriben ül. Tehát most rajtam a világ szeme a nyolc között, aztán utána ki tudja, hogy mi lesz.

2022. DECEMBER 19.

BUDAPEST

Nem hiszem el, mondja magának, illetve a tükörnek, ott áll előtte. Öregnek látja magát, csúnyának, kövérnek, a haját összetapadtnak. Közben persze tudja, hogy nem igazi az a kép, amit lát. Az a kép, amit lát, a képzeletében létezik, a lelke szándékosan megcsúnyítja, és az, amit, illetve akit a tükörben valóban láthatna, egy csinos fiatal nő, aki eddig magabiztosnak tűnt, most viszont egyáltalán nem az. Hogy ez az éjjel mit tett vele, az számára is hihetetlen. Azt sem tudja, mi történt pontosan.

Csak arra emlékszik, hogy ráhajtott az éjjel Martinra.

Sokáig azt sem hitte, hogy még mindig szerelmes belé. Olyan dühös volt rá, mert gyakran azt érezte, hogy a fiúnak a saját karrierje, a saját érvényesülése a fontosabb, és az övével nem törődik. És most ott áll a tükör előtt, a lakásában, és nézi magát, és arra gondol, hogy már megint jól elbaszta.

Igaz-e, hogy Martin nem törődött vele? A szülei általában azt mondták, hogy ezt rosszul érzi. A barátnői is azt suttogták a fülébe, hogy rosszul érzi, de ő többet akart belőle. Többet akart Martinból.

Most, hogy eltelt ez a két év, és mindenféle balfaszokkal hozta össze az élet, akikkel egyébként semeddig sem jutottak el, már ő is érzi, hogy talán, talán túl sokat várt Martintól, amit a srác nem tudott volna megadni neki, de valószínűleg senki más sem tudná.

Hát itt a kérdés, hogy éjszaka pedig rányomult, de miért? Meglátta a srácot, és olyan hormonömlést kapott, amiről csak olvasott korábban, és semmi másra nem vágyott, mint hogy együtt legyenek. Azt sem hitte volna, hogy Balatonfüreden fog vele összetalálkozni. Azt főleg nem, hogy Egon céges eseményén.

Ha megpróbál visszaemlékezni, hogy előtte mi történt, arról csak az a kép van meg, hogy Tamarával mindenféléről beszélgetnek, és közben szívnak és isznak. Annyi pezsgőt vedelt, mint még soha, tehát több mint egy üveggel, de nem mer belegondolni - az is lehet, hogy az éjszaka folyamán akár másfél vagy két üveggel is lehúzott. Ő ilyet soha nem csinált, mert nagyon kevés megárt neki, tehát ez élete egyik legdurvább éjszakája volt, amit aztán valóban megkoronázott ez a sztori Martinnal. A legszörnyűbb és a legjobb, hogy csodálatos volt együtt. Viszont egy csomó emlék újraéledt benne.

Az is, amikor ott áll, és zárja be a virágboltot, amit a magáénak érzett, Martin jön elé, és kiemel a csokorból egy virágot és lerak egy húszast. A virágot odaadja neki. Ez romantikus gesztus volt annak ellenére, hogy a saját maga által árult virágból szedte ki azt a szálat a fiú.

De az is ott van előtte élesen, amikor az American Idol adásain ott őrjöngenek Martin színpadi szereplésein a jobbnál jobb csajok a színpad előtt. És ő is, igen, Virág ott van a közönség körében, csakhogy ezek a nők nem is tudják, hogy ő a barátnője. Valahogy soha nem kerül arra sor, hogy erről beszéljenek. Ez hogy történhet meg? Egy csomó versenyző bemutatta a tévében és a versenyzőtársainak is a feleségét, a többség megmutatta, hogy kivel él együtt. Martinnál pedig soha nem kérdeztek rá. Ez hogy a fenébe történhetett?

Ezen gondolkozik, és nem érti az egészet.

Aztán hirtelen megvilágosodik.

A franc egye meg, hogy milyen hülye volt.

De most már ezzel a felfedezéssel túl sokra nem megy. Ott áll a tükör előtt, és azon gondolkozik, hogy benne van-e még ebben a kapcsolatban, vagy ebben a kis összetalálkozásban a folytatás lehetősége. Nem csak egy hormongőzös vágy ez az egész, mert hát olyan létezik sajnos, hogy két ember összepasszol az ágyban, de nem passzol össze az életben. Csakhogy Martinnal nagyon jó volt az életben is. Martin szerint ő túl érzékeny, de hát mit tegyen? Valóban az.

Azóta eltelt egy csomó idő, és még mindig, mint egy hurrikán, úgy döntötte le a lábáról Martin, és nem a srác akarta ezt. Érdekes, hogy Virág az estéből nem sok mindenre emlékszik, de arra igen, hogy Martin azt mondta neki, hogy várják meg, míg ő kijózanodik, és ő józanul is szeretné ezt. Martin nem akarta így. De aztán ő kikövetelte, és jól is tette. És most itt van, jön a karácsony, amit valószínűleg egyedül kell eltöltenie. Martin pedig azt mondta, hogy két napja ott járt nála - ez vagy igaz, vagy nem. Azt is mondta, hogy egy nagyobb munkája van, és van egy repjegye. Úgyhogy itt egy jó kis kirakós feladvány Virág előtt. Ha összerakja a lapokat, akkor az úgy néz ki, hogy Martin ma dolgozik, és még karácsony előtt elutazik, hogy hová, az egyértelmű. Nyilvánvalóan az apjához, esetleg Linához, de ezt Virág gyorsan megtudhatja, ha akarja. Viszont, ha az apjához utazik, akkor ahhoz Virágnak is lesz egy-két szava azok alapján, amire rájött.

Tulajdonképpen abból a pénzből, amit ebben a hónapban keres, vehetne magának egy repjegyet New Yorkba. Ha esetleg egyszer kihagyná a részlet kifizetését, meg tudná venni. Na, de akkor hol szállna meg? Mi értelme van ennek az egésznek?

Bekapcsolja a telefonját, éjjel lemerült, és azóta nem vette elő. Látja, hogy Martintól több üzenet érkezett - mind a szolgáltatón keresztül. Martin kereste, Martin kereste. Nincs benne a srác neve a telefonjában, de a számot persze megismeri. Egész éjjel kereste. Jó, nem olyan sokszor, de azért négy telefonhívás kevésnek sem mondható. Ugyanakkor most délelőtt nem érkezett tőle keresés. Mindenesetre annyit megér, hogy egyszer ő is rányomjon a hívás ikonra a telefonján. Úgyhogy beüti a számot és vár. Nagyon sok minden múlik ezen a híváson.

2014. MÁJUS

VALAHOL A KARIB-TENGEREN

- Meg fogja nyerni! - Wayne igyekszik ezt érzelemmentesen mondani, de nem bír parancsolni a vonásainak. Vagyis elárad az arcán az önelégült mosoly.

- Jobban jár, ha nem nyeri meg - húzza vissza a földre Mary-Ann. Egy hét szabit kaptak a műsortól, és egy hajón utaznak mindannyian. Egy vitorláson, ráadásul. Mary-Ann szerint Wayne-nek valahogy mégiscsak bekattant az a St. Martin szigetén töltött időszak, mert most azt találta ki, hogy kibérelt mindannyiuknak egy vitorlást személyzettel, és mindenféle kis karibi szigeteken kötnek ki. Öten vannak utasok, ők hárman, illetve Martin és Virág.

- Hát pedig megnyeri - mosolyodik el a rocksztár. Kicsit unja Mary-Ann prédikálását, hogy mennyire jót tenne Martinnak egy kis küzdés, blablabla. - És akkor rohadt sokat fog érni a spermája! - teszi hozzá, hogy cukkolja a feleségét.

- Aha, akkor szólj neki előre. Hogy ott vannak azok a fagyibabái.

- Micsoda?

- A fagyasztott embrióik Virággal.

- Milyen embrióik?!

- Hát tudod, amikor Virágot vizsgálgatták.

- De csak petesejteket vettek tőle, nem azt mondtad? Hogy betárolják, hátha van valami komoly baja?

- Meg is termékenyítették.

Mary-Ann befekszik a vitorlás elején a hálóba, és Wayne követi.

- Miről beszélsz, elmondanád? - Magához húzza a nőt, és arra gondol, hogy ez az egy jó van ebben a hálóban, mert az nem annyira, hogy a víz mossa a seggét alulról. Lassan hajóznak a part felé, ahol hamarosan kikötnek. - Milyen megtermékenyítés?

- Lombik, embriókat gyártottak. Most jegelve vannak.

- Ne bassz már. Hogy engedhetted meg! Két fiatal gyerek, ne viccelj már!

- Felnőttek. Egyébként is ők akarták. - Mary-Ann megigazítja a napszemüvegét. - Be vagy kenve naptejjel?

- Na hagyjál már. Megengedted nekik, hogy gyereket csináljanak?!

- Nem, azok embriók, vagy preembriók, Wayne. Nem gyerekek. Még nem azok.

- És lehet belőlük gyerek?

- Te most szenilis vagy, hogy nem tudod, hogyan készül a gyerek?

- Nekem sosem volt szükségem semmilyen mesterséges beavatkozásra - mosolyodik el magabiztosan a férfi. - Így hát lila lövésem sincs arról, hogy egy ilyen fridzsiderbabából hogy lesz gyerek!

- Oké, akkor elmondom. Ha úgy döntenek, akkor beültetik Virág méhébe, és kész. Ha megtapad, akkor lesz gyerek. Ha nem, akkor nem.

- Baszd meg, Mary-Ann! Nem lehetett volna erről előbb szólnod?

- Szerintem ezt előadtam neked, de éppen az új daloddal foglalkoztál éjjel-nappal.

- De akkor fel kellett volna ébresztened! Azt mondanod, hogy helló, Wayne, Virág azon mesterkedik, hogy Martintól gyereke legyen! Hidd el, akkor odafigyeltem volna!… Na, hogy a francba kell felülni ebben a kurva hálóban…

- Wayne, nem Virág mesterkedett, hiszen Martinnak kellett spermát adnia. Ő is önként csinálta, amit csinált.

- Ja, hát ha nem tudnád, Mary-Ann, egy férfinak ez egy rutindolog - legyint dühösen.

- Neked, Wayne.

- Hagyjál már. Csak a metódusra értettem.

- Jó, a lényeg, hogy ketten döntöttek, és most van pár darab embriójuk lefagyasztva.

- Pontosan hol? Küldd át a címet!

- És akkor mit csinálsz? Csak ők dönthetnek a saját sejtjeikről.

Wayne igyekszik a méltóságát megőrizve feltápászkodni a hálóból, és arra gondol, hogy a saját hülyegyereke önként beteszi a fejét a guillotin alá, ebben nem rá ütött. Persze ha számításba veszi a saját gyerekeit, hogy hogyan születtek, és melyiküket akarta igazán, akkor lehet, hogy az alma nem esett messze a fájától. A gyerekeire mégis büszkébb most már, mint a Grammy-díjaira, vagy az Oscarra, amit nyert.

Gondolkozik, mégis, mi legyen most.

Mit tegyen, hogy ez a kis hülye ne szopja már be ezt a Virág-féle undorító női módszert, és ne csináljon neki szinte gyerekfejjel egy gyereket.

Talán-talán az lesz a megoldás, gondolja, ha Martin nem nyeri meg a versenyt.

Bár nagy kedvenc, el lehet cseszni egy-két dolgot a fináléban.

És akkor majd a fia is megtanulja, hogy nem hullik minden az ölébe, mint ahogy gondolta. Hogy magáról kell előbb gondoskodnia, és nem gyereket nevelni.

És az a tyúk is lelép, legalábbis nagyobb eséllyel lép le, ha a fiúja mégsem lesz azonnal világsztár. Egyelőre legalábbis nem lesz az.

Szar ügy, gondolja, miközben beáll a zuhany alá. Egyenesen a tengerből jön fel a víz, és lehűti a testét.

Hát nem szép tervet gondolt ki, de bármi jobb annál, mint hogy Martin elcsessze a fiatal éveit azzal, hogy egy gyereket nevelget. Ő, Wayne aztán pontosan tudja, milyen jól elszúrta a kapcsolatát Nicholas érkezése. Sarah táncosnő volt, aztán bizsu-nagykereskedő, ma már egy egész bizsuhálózata van, és Wayne folyton ott látja a TikTokon, meg a Twitteren, mindenféle egzotikus helyeken pózol, mindenesetre Nicholas idő előtt érkezett, legalábbis az ő életébe. És akkor most a többi gyerekről ne is beszéljen.

Egy igazi, szuper nyaralós hetet töltenek különböző kis karibi szigetek között hajózva, gitározva, énekelve a fedélzeten, olyan imádhatóan giccses a sztori, és még Virág is laza, már-már kezdi őt elfogadni Wayne.

De persze nem teljesen.

Az ő fia, Martin White nem arra hivatott, hogy huszonegy évesen gyereket csináljon egy átlagos, ráadásul féltékeny lánynak.

Martin White sztár lesz, világsztár, és nem kell végigjárnia azt a nehéz magánéleti utazást, amit ő megtett. Ő egy csomó hibától meg zűrzavartól meg tudja védeni a fiát, és meg is fogja.

2022. DECEMBER 20.

BUDAPEST

- Martin, gáz van - telefonál az egyik kollégám, Misi, aki egyébként szintén IT-s.

- Mi a gáz?

- Ezt inkább személyesen tudnám vázolni. Odaugrasz a MOM-ba? Tényleg jó lenne beszélnünk. Fent, a gyorséttermeknél.

- Oké, de én holnap elutazom. Még be kéne pakolnom.

- Szerintem fontos, hogy beszéljünk pár szót.

- Rendben, mindjárt ott vagyok. - Fölkapom a laptopomat. Két napja várom, hogy Virág jelentkezzen. Hívogattam. El is mentem hozzá újra, de aztán rájöttem, hogy valószínűleg apámnak van igaza.

Lehet, hogy nem is kellett volna ezzel az egész helyzettel élnem, vagyis visszaélnem. Hiszen azon a karácsonyi bulin Virág nem volt józan. Elismerte, hogy valamit szívott is. Nem sűrűn fordult ilyen elő, amiről én tudok, az még az amerikai tartózkodásunk idején történt, de tény, hogy ő igen szépen ki tudja ütni magát. És igazából nem is látszik rajta annyira, mint amennyire kész van. Tehát nem lett volna szabad visszaélnem azzal a helyzettel, és valószínűleg elcsesztem mindent.

Mindent.

Apámra kellett volna hallgatnom, de hát hiába mondja, hogy ő mindent tud, a helyzet az, hogy más világot élünk, és ha ma ő lenne harminc, akkor valószínűleg ő is máshogy élné az életét, nem egészen úgy, ahogy az a saját harmincas éveiben teljesen normálisnak tűnt.

Elindulok. Nem tudom, mi lehet a probléma, de nagyon erős a gyanúm, hogy a főnökünkkel kapcsolatos. Ugyanis ez a szerverköltöztetés általában nem ilyen gyorsan szokott történni, mint ahogy mi csináltuk, pánikban, gyakorlatilag két napon keresztül; még mindig nem aludtam ki magam, mert bár azt hittem még, amikor bementem, hogy ez délre meglesz, de még másnap délre sem voltunk készen. Úgyhogy komoly alváshiányom van, és szerintem nincs az a kávémennyiség, ami igazán felébresztene.

Gyalog megyek, ezért van időm gondolkozni. Hidegen süvít a decemberi szél, de csak egy vékony steppelt dzsekibe bújtam bele. Gondolatban már nem Magyarországon sétálok. Igyekszem felkészíteni magam a változásra. Oké, most csak kimegyek egy kis karácsonyi-szilveszteri bulira, de valószínűleg ez a cég, ahogy anyám mondja, tényleg nem lesz jó nekem. Ez itt már majdnem az utolsó napom volt, kész a felmondásom, csak el kell küldenem. Hiába jó a fizum, valami mást kell csinálnom, valahol máshol kell állást találnom. Informatikusnak, meg programozónak lenni nem rossz dolog. Mégis kiégettnek érzem magam. Tudom, hogy ez volt az utolsó csepp a pohárban, amikor nyilvánvalóan elmenekítettük a cég adatait, hogy a főnökünk kiszabaduljon a NAV meg ki tudja, milyen hatóságok egyre szorosabbá váló hurokjából.

És most kiábrándultam abból, amit csinálok. Valami jobb célra is használhatnám a tudásomat. Ha érdekelne.

Most úgy érzem, a lehető legjobbkor fogok elrepülni, és bár a kezemben van, mégsem akarok laptopot látni egy ideig.

És ez azt jelenti, hogy annyira mégsem akarom ezt a pályát folytatni, de hát akkor mi a fenét csinálnék, nem értek semmihez, ezt tanultam. És igazából ezt szeretem, és még ez a költöztetés is kihívás volt, a business intelligence-ben egyre jobb vagyok, és van egy csomó fejlesztési ötletem, de ebben a cégben valahogy a sötét oldalra kerültem, ha mondhatom így. Pedig talán lett volna más lehetőségem.

Felidézem azt az interjút.

Még mindig minden egyes szavát magam előtt látom. 2014. május. A New York Times keresett meg. Jó, nyilván apám neve miatt, de akkor is.

- Martin, mit szólsz az eredményedhez? Mire számítottál, amikor elindultál az American Idolon?

- Nem számítottam semmire. Belecsöppentem ebbe az egészbe, és egy meglehetősen furcsa érzés volt, hogy apám a zsűri egyik tagja. Nem tudtam, helyes-e, hogy részt veszek az énekversenyben az egyik zsűritag fiaként.

- Az, hogy Wayne „Sunny" White, az apád a zsűri tagja, végig zavaró volt számodra, vagy később, amikor újra és újra továbbjutottál, inkább segítséget jelentett?

- A fiaként segítségnek éltem meg azt, amikor a színpadról ránéztem, és szinte a szemében láttam magamat, vagy nem is tudom, hogy mondjam. Az egy nagy segítség volt. Az szárnyakat adott. De amikor az értékelés következett, akkor meg mindig rosszul éreztem magam, mert úgy gondoltam, hogy egy apa kedvez a fiának.

- És úgy is érezted, hogy kedvez neked?

- Nem, hogyha reálisan kell erre gondolnom, akkor nem. Akkor inkább úgy éreztem, hogy tart egy kis távolságot.

- Milyen apa Wayne?

- Nagyon jó apa, persze azt tudjátok, hogy mi csak pár éve találtunk egymásra. Nekem tizenéves koromig nem volt képem az apámról, de erről már sokat beszéltem.

- És hogyan élted meg, hogy pont a saját apád miatt nem tudtad megnyerni ezt a versenyt? Szinte mindenki rád fogadott, amikor a győztest meg kellett tippelni. Elképesztően nagy előnyöd volt a közönségszavazatokat tekintve. Kicsit úgy tűnik - és el is indultak a találgatások -, hogy apád miatt nem nyerted meg az American Idolt. Egyetértesz ezzel?

- Nem.

- A döntő végső értékelésében Wayne Sunny White azt mondta, hogy még érned kell, és nem tenne jót neked, ha most nyernél. És jobbat tenne neked, ha második lennél. Egész verseny alatt nem derült ki, hogy így gondolta.

- Biztosan igaza volt. Lehettem volna jobb a döntőben.

- Nem, Martin, ne hibáztasd magad, nagyon jó voltál a döntőben, és így utólag is a nézők nagy része azt mondja, hogy neked kellett volna nyerned. Vezettél is a többiek előtt, és apád végső értékelése után fordult a sorrend.

- Oké, de hát nem én nyertem, nem rám szavazott a nézők nagy része, de ez jól van így.

- Apád befolyásolhatta a nézőket, még akkor is, ha apaként szólt, és nem az volt a szándéka, hogy elvegye tőled a győzelmet.

- Ez hülyeség. Hogyha én lettem volna a legjobb, akkor rám szavaztak volna a legtöbben.

- Nagyon könnyű az embereket befolyásolni, Martin. Te is egy olyan országból jössz, ahol ezt tudják az emberek.

- Én nem akarok politizálni. Tudom, hogy könnyű az embereket befolyásolni, de mégiscsak azt tükrözi a végső sorrend, hogy mennyire tetszik a nézőknek egy-egy produkció. És úgy látszik, hogy most az enyém nem tetszett annyira. Vagy, mivel apám dalát énekeltem, talán apám előadásában szeretik. Ha volt rossz döntés, akkor ez volt az, hiszen a finálés dal az én választásom volt.

- Dühös vagy apádra?

- Miért lennék rá dühös?

- Azért, mert ha azt mondja, hogy egyértelműen te voltál a legjobb, mint ahogy a többi zsűritag ezt mondta, akkor biztos, hogy megnyerted volna a versenyt.

- Nem tudom, hogy mi lett volna, ha… Nem vagyok rá dühös. Wayne az apám, imádom, felnézek rá, és tőle tanulok a legtöbbet az életről, meg persze anyámtól.

- Te mindig ilyen udvarias fiú voltál, igaz, Martin?

- Igen. Igen, így neveltek. De egyébként ezt komolyan is gondolom.

- És most, hogy programozói tanulmányaid után berobbantál a zene világába, mit gondolsz, mi lesz veled?

- Most még nem tudom, annyira korai ez az interjú, hogy fogalmam sincs. Elképzelésem sincs a jövőről.

- De mik a lehetőségeid?

- Vagy itt maradok New Yorkban, vagy hazamegyek Magyarországra, vagy bármi, nem tudom.

- Lesz egy zenekarod?

- Most, ebben a pillanatban úgy érzem, hogy nem lesz. Hihetetlenül jó kirándulás volt ez a zenélés, de hogy mennyire lesz tartós az életemben, azt nem tudom. Persze nem apámra célzok, mert az ő zenéje örökre a szívemben marad, de hogy én mit gondolok magamról és mennyire lesz tartós a zenélés az életemben, azt most nem tudom.

- Nagyon összeszedetten nyilatkozol, és nagyon összeszedett voltál a döntő végén az eredményhirdetéskor is. Azt vártuk, hogy sírni fogsz.

- …

- De ehelyett nem te sírtál, hanem az apád. Mit gondolsz, megbánta akkor már, hogy ilyen értékelést adott neked?

- Nem hiszem, hogy megbánta, biztos vagyok benne, hogy valóban ez a véleménye, és én nagyon bírom az apámban, hogy őszinte.

- Szerinted nem lett volna jobb, hogyha neked tartogatja és négyszemközt adja elő ezt az őszinte véleményt, és közben rád szavazott volna? Akkor te nyered az American Idolt, és sokkal több lehetőséged lenne itt az USA-ban, nem?

- Én pont azt bírom apámban, hogy ő ízig-vérig becsületes. Ő egy igazi rocker. És ő megmondja a véleményét. Nagyra becsülöm amiatt is, hogy nem játssza meg magát. Nem hazudik a szemembe, nem hazudik a hátam mögött, nem hazudik az emberek szemébe. Ezért imádják őt a rajongói. Meg, szerintem, még aki nem rajong a zenéért, az is elismeri őt, mint embert, mint zenészt.

- Mi lesz Martin White-tal?

- Mondom, nem tudom.

- Elképzelhető, hogy felülsz egy repülőre, elmész, és többé nem hallunk rólad?

- Igen, lehetséges. Nem tudom. Egyelőre tényleg nem tudom. Annyira friss ez az egész, hogy nem tudok mit mondani. Az biztos, hogy befejezem az egyetemet, aztán meglátjuk.

- A te szakmádban rengeteg jó ajánlatot lehet kapni. Ezért választottad ezt a programozói szakmát?

- Azért választottam, mert Nicholasszal (Martin testvére, Wayne fia: Nicholas Whitacker, szintén zenész és programozó - a szerk.) sokat beszélgettünk, és egy pár dolgot megmutatott. Nyomban rájöttem, hogy én ezt az egészet tulajdonképpen értem, vagy legalábbis érteni vélem. Azóta persze tudom, hogy akkor még semmit nem értettem, de jó dolog ez, előrevisz, messzire vezet.

- Tehát lehet, hogy lesz belőled egy IT-szakember, egy menő programozó, és csak hobbiból fogsz zenélni?

- Igen, lehet, nem tudom.

- Szerfelett titokzatos voltál a magánéletedet illetően. Aztán a döntő után megláthattuk a barátnődet.

- Barátnőm, Virág, egykori osztálytársam szintén magyar, de ő nem szereti azt, hogyha reflektorfénybe kerül. A magánéletemben minden rendben van. Zeneileg pedig óriási sikernek könyvelem el, hogy a döntőbe jutottam a versenyen, és hát alakulok, alakulgatok, majd még kiderül, hogy mi lesz velem, huszonegy éves vagyok, úgyhogy szerintem még előttem az élet.

- Köszönjük az egyik legszimpatikusabb versenyzőnek ezt az őszinte interjút.

Való igaz, hogy ezerszer elolvastam, kikerült online, printben megjelent, rengeteg kommentet kaptam. Sokan vélték úgy, hogy apám törte ketté a karrieremet. Jó páran fordultak akkor ellene. Emlékszem olyan kommentekre, amikben azt írták, hogy Wayne féltékeny a saját fiára, és a féltékenysége nem engedte, hogy megnyerje a versenyt.

Akkoriban ez a téma elég sokat keringett az interneten. Persze később igyekeztem a negatív kommenteket törölni. Hát nem mondom, hogy legális tevékenység volt behatolni egy-két ilyen szerverre, amin ezek a kommentek ott voltak, de nem akarom, akkor sem akartam, hogy az utókornak majd egyszer az jöjjön le, hogy az apám ellenem fordult. Mert én tudom, hogy az apám nem akart nekem rosszat. Részben igaza volt, szerintem. Más kérdés, hogy jó voltam a döntőben, de tutira nem akarta, hogy elszálljak, aztán le se érkezzek a földre. A másik pedig… Az apám szerintem Virágot nem bírta. És az apám meg akart leckéztetni. Most már tudom, hogy igaza volt. Akkoriban azért azt hittem, hogy tényleg nagymenő leszek, és hogy tényleg mindent tudok a zenélésről. Az apám elmondta, hogy kéne járni énekelni tanulni. Milyen fura, hogy még a mai napig járok, pedig most már ezzel semmi tervem nincsen. Mindenesetre érdekes, hogy a hazaköltözésünk óta eltelt nyolc és fél év, én teljesen kiestem abból az egész világból, és még mindig járok énekórára. De minek?

Meglátom Misit, intek neki, aztán leülök mellé.

- Na, mi az a sürgős dolog?

- A főnökünket bevitték.

- Hogy érted, hogy bevitték?

- Hát kihallgatásra, és előzetesben van tegnap óta.

- Ó, bazd meg! És ez minket valamilyen szempontból érint?

- Hát nem tudom. Aláírtál neki valamit?

Hallgatok és őrülten gondolkozom.

Remélem, hogy semmit.

Aztán hirtelen valami szöget üt a fejembe.

2022. DECEMBER 20.

NEW YORK

- Úristen, de régen nem láttalak! - Jó érzés Louval összeölelkezni, és remek látni, hogy egykori főnöke szinte semmit nem változott, ugyanaz a vagány, nevetős nő, mint akit egykor otthagyott. - És milyen érzés újra itt? Mi járatban vagy erre?

- Hiányoztál, imádom, hogy újra itt lehetek, de még nem tudom, jó döntés volt-e - feleli. És tényleg most merül föl benne először, hogy mekkora hülyeséget csinált azzal, hogy iderepült New Yorkba. - Váratlan húzás volt - teszi hozzá.

- Hogy érted, hogy váratlan húzás? Olyan régóta nem tudok rólatok semmit, nem raksz ki tartalmakat egyik közösségi oldalra sem, még csak nem is TikTokolsz!

- Ne már, Lou, te ott vagy a TikTokon?

- Bizony ám, kövess be, ennél jobb virágbolt nincs a TikTokon, mint az enyém.

- Azt meghiszem. De azért hiányzom az üzletből, nem?

- De még mennyire, hogy hiányzol, Virág. My little Flowernek neveztelek.

- Igen. - Jó érzés visszatérni, ugyanakkor nagyon furcsa, hogy egyedül van itt. Flower, my little flower. Lou, a főnöknője valóban mindig így hívta.

- Na és mi van azzal a gazfickóval? - kérdezi Lou. - Gyere! Gyere, hagyd már itt azt a bőröndöt, és menjünk beljebb.

- Olyan kedves tőled, hogy itt lakhatom nálad. Nem tudom, mivel háláljam meg.

- Ugyan már, emlékszel, megígértem neked, hogy bármikor jöhetsz, a házam nyitva van előtted. A gyerekeim most úgyis a szélrózsa száz irányában vannak. Gondoltad volna, Kim elment Sydney-be és ott ragadt, és nem fogod elhinni, de nem egy ausztrál fiúval jött össze, hanem egy brit sráccal. Meg pedig lent van Kaliforniában. Valami projekten dolgozik, de azt ígérte, hogy hazalátogat, és szélsebesen fog majd gyerekeket gyártani, hogyha betölti a harmincat, de hát nem tudom.

- Együtt vannak még Larryvel, vagy hogy hívták azt a srácot, akivel folyton szakítottak, aztán kibékültek?

- Á, már nem. Két éve van egy normális fiúja, aki szerintem kicsit nehezen viseli ezeket az ingázásokat.

Virág bólogat. Meg és Kim. Ők mindig igazi energiabombák voltak, úgyhogy Lou sosem unatkozott velük annak idején, amikor Virág még ott dolgozott a virágüzletben.

- Most egy kicsit üres a ház, nem?

- Ne félts engem, kislányom, én még mindig bízom a nagy szerelemben. Figyelj, még csak ötvenöt vagyok. Miért ne jöhetne az életembe a nagy ő? Sőt, miért ne robbanhatna bele?

- Igazad van, bár én mindjárt harminc vagyok, és úgy érzem, egyre kisebb az esély, hogy megjöjjön a nagy ő.

- Ugyan, ne már! Ennél te sokkal derűlátóbb voltál! Mesélj, mi újság? Annyit láttam, a Facebookon valaki bejelölt, hogy együtt dolgozol vele.

- Aha, igen, biztos Tamarára gondolsz - mosolyodik el. - PR-os vagyok, és Tamara az egyik ügyfelem, egy gazdag, hülye picsa. Jó így? Elég ennyi?

Nevetnek.

- Tehát kiszolgálsz embereket, és megmutatod nekik az utat a fénybe?

- Nagyjából igen.

- Ez biztosan megy neked, mert remekül csináltad Martinnal is, nem igaz?

- Hagyjál már! Martinnak nem volt PR-osa.

- Nem is mesélted el, hogy miért lett vége. Semmit nem tudok rólad. Na gyere, hozok egy kávét. Mit szólnál egy sütőtökös lattéhoz?

- Mi történt, átvetted te is ezt a Starbucks-stílust? - csodálkozik Virág.

- Hát, figyelj, nem tudom, milyen stílus ez, de van valami tökös kávékapszulám. Ajánlom, kóstoljuk meg, mert egyedül nem mertem. - Összenevetnek. - Virág, tudod jól, anyád is lehetnék, úgyhogy kezdjük az elején. Mi történt Martinnal? Miért lett vége a kapcsolatotoknak?

- Azt hiszem, hogy Martin nem figyelt rám - foglalja össze az egészet egyetlen mondatban, miközben óvatosan lerakja a farmernadrágos fenekét a hófehér bőrkanapéra.

Közben kinéz a teraszon, egy világoskék faburkolatú ház Long Islanden, ahogy Lou mindig mondta, ez „nem egyszerűen Long Island, hanem Az Élet". A teraszt olyan színes növények díszítik, amik Lounál a realitásokkal szemben is túlélik majd a telet, a még mindig zöld gyepen egy átlátszó buborék, ami a medencét fedi. Lou, ahogy mindig mondta is, ugyan a virágüzletét és a virágküldő vállalkozását New Yorkban hozta létre, de nem tudna a városban élni, ezért inkább többet utazik. Minden fehér, világos és derűs ebben a kis házban, itt, New York szívétől egy órányira.

- Hogyhogy nem figyelt rád? Amikor utoljára láttam, itta a szavaidat. Még a döntő után is hozzád rohant oda. Akkor láttalak először tévében szerepelni, emlékszel?

- Nem szerepeltem, csak rám svenkelt a kamera.

- Oké, akkor is láttalak a tévében!

- Én máshogy éltem meg a dolgokat. Végig úgy éreztem, hogy Martin nem foglalkozott eleget velem, nem figyelt rám igazán, nem tudta, hogy kinek dolgozom, ki a főnököm, mit csinálok. Nem érdekelték ezek a dolgok. Állandóan a laptopját csesztette, fontosabbak voltak a projektjei, a felét se értettem annak, amit csinált, és egyszer csak, ismersz: valahogy elég volt. Elég volt abból, hogy én mindig második voltam mögötte. Mindig mögötte álltam, és…

- De kicsi pink Flowerem - fojtja bele a szót Lou -, a tiétek az egy különösen jó kapcsolat volt, tele érzelmekkel, és szuper volt, hogy te mindig ott álltál. Nem mögötte álltál, hanem mellette. És segítetted. Az a fiú egy igazi őstehetség, egy zseni, annak a srácnak a színpadon lenne a helye, és nem valami programozóirodában. Sokat jelentett neki, hogy ott voltál vele és támogattad.

- Tudod, hogy leszámolt a zenéléssel.

- Ugyan már, az apja számolt le vele.

- Lou, ne mondd ezt! Szerintem az apjának igaza volt abban, hogy Martinnak kitartóbbnak kellett volna lennie. Az apja azt mondta, hogyha kitartó, akkor nagy sztár lesz belőle, de erre Martin mit csinált? Úgy vélem - mert ezt nem mondta ki nekem sosem -, megsértődött rá, és hagyta a fenébe a zenei pályát.

- De hiszen mindenhol azt mondta, nyilatkozta ezer helyen, hogy imádja az apját és egyetért a döntéssel.

- Jó, és ezt elhisszük?

- Nem tudom, te éltél vele tíz vagy hány évig.

- Szerintem nagyon megbántotta őt az apja ezzel, és úgy gondolom, hogy leszámolt a zenei pályafutással. Kevesebbre tartja magát az apjánál. És tudod, ő valahogy mindig a tökéletest kereste. Lehet, hogy velem is ez volt a baja, hogy nem voltam elég tökéletes.

- Várjál már, Flowerkém, nem az volt, hogy te raktad ki a szűrét annak a srácnak?

- De igen, mert nem figyelt rám.

- Fel tudod idézni azt a pillanatot, amikor szakítottál vele?

- Hogy érted?

- Hát hogy is volt ez a szakítás?

- Egyszerű: már akkor gyűlt bennem a feszkó, az volt az oka, hogy nem nagyon találkoztunk, hiszen ő állandóan túlórázott. Mindig bent volt a hülye irodában, ahol egyébként halálra keresi magát, de állandóan bent kellett lennie, és megesett, hogy csak éjfélkor ért haza, én meg egy rádióban voltam PR-os, normál munkaidőben, vagyis otthon vártam rá. És ha véletlenül együtt töltöttük a hétvégét, vagy este korán hazajött, akkor is láttam, hogy bármiről mesélek neki, ami velem történt aznap, vagy azon a héten, vagy akár abban a hónapban, akkor nem teljesen van képben, hogy ki kicsoda. Szerintem jogosan úgy éreztem, hogy már nem vagyok fontos neki. Úgyhogy aztán eljött az a pillanat, amikor rákérdeztem, hogy tudja-e egyáltalán, hogy éppen min dolgozom, ki a főnököm. És hát nem is értette a kérdést.

- Úristen, miért, te tudtad, hogy ki az ő főnöke?

- Hát persze hogy tudtam, hogy a fenébe ne tudnám?

- És képben voltál az ő problémáival, a munkahelyi dolgaival?

- Ő egy programozó, teljesen elborult szakmát választott magának, amihez én egyáltalán nem értek. Semmit nem értek abból, amit ő csinál. Az ő szakmai élete számomra egy fehér folt, egy ködös homály, mert lövésem sincs a programozásról. Hát persze hogy nem beszélt a munkájáról, tisztában volt vele, hogy a felét se fognám föl.

- És nem ilyen volt Martin a suliban, amikor megismerkedtetek? Hogy nem csacsogott a benti dolgairól veled?

- A suliban? De hát hol van már a gimi? Ezer éve már annak, hogy megismerkedtünk.

- Neked melyik Martin tetszett jobban: a befelé forduló programozó, vagy a kifelé élő zenész?

- Ne tedd ezt velem! Inkább kóstoljuk meg azt a lattét! Ez csúnya szembesítés - dörzsöli a homlokát Virág.

- Várjál egy picit, mindjárt hozom, csak azért ez egy fontos kérdés, nem? Hogy neked melyik Martin tetszik. Te melyiket szeretted meg a suliban? Te abba a Martinba lettél szerelmes, ha jól emlékszem, ahogy mesélted, aki kijött ide New Yorkba az apjához, mert kiderült, hogy a híres Wayne Sunny White az apja, nem?

- Igen, akkoriban estünk szerelembe - ismeri el Virág.

- Tehát neked valójában a sztár Martin kell, aki zenél, aki szerelmes dalokat ír, aki vallomásokat tesz zenében, és nehezen viselted el azt, aki befelé fordul, statisztikákat vagy isten tudja, milyen fájlokat böngészget. Igaz?

- Igen, lehet, hogy igazad van - bólint.

- Mennyi az esély arra, hogy a kifelé forduló, romantikus zenész az igazi Martin? Hiszen most már évek óta ezt a laptoposdit csinálja. Ha már évek óta magában tartja a dolgokat, és nem ír neked szerelmes dalokat, attól még lehet ő az a srác, akibe a gimiben beleszerettél?

- Nem tudom, melyik az „igazi" Martin, ha van ilyen, hiszen két évvel ezelőtt vége lett a kapcsolatunknak.

- De lássuk már tisztán, hogy miért lett vége.

- Lou, nekem mind a két Martin tetszene, csak én mind a két Martinnál - már ha kettő van - azt éreztem, hogy háttérbe szorulok.

- Nem lehet, hogy az a baj, hogy te valójában nem lettél színésznő? Tudod, mesélted, hogy a Színművészetire felvételiztél, aztán végül dramaturg szakra nyertél felvételt.

- Mit akarsz ezzel mondani?

- Azt, hogy lehet, hogy te vagy a kifelé fordulóbb, édesem. És lehet, hogy a te szakmád nem jó választás, lehet, hogy ezért nem passzoltok.

- Jézusom, ne kavarjuk már azt, ami elmúlt.

- Na mindegy, már úgyse kell neked ez a fiú. Vagy tévedek?… Te, mintha elpirultál volna!

- Nem. Hagyd ezt, őrültség!

- Hagylak.

- Az igazság az, hogy pár napja összefutottunk, és hát, huh, elsodort, mint egy tornádó. De - teszi fel a mutatóujját egy kicsit, hogy megállítsa barátnője várható szóáradatát -, a helyzet az, hogy a megbízómmal kicsit szívtunk, meg elég sok pezsgőt ittunk. Aztán utána én gyakorlatilag lerohantam Martint. Akinek egyébként állítólag hiányzom.

- Flowerkém, veletek azért nehéz zöld ágra vergődni. Tudod már, mit szeretnél, mi a terv? Vissza akarod őt kapni?

- Azt nem tudom, de soha nem volt ilyen jó pasi az életemben, mint Martin.

- Hűha. Na, akkor drágám, ez most egy ilyen lelkizős ünnep lesz. Legalább együtt karácsonyozunk, nem igaz? Lesz időnk kitalálni a megoldást.

- Úgy sejtem, Martin is New Yorkban fog karácsonyozni - közli Virág.

- Ajjaj, akkor mi lesz? Akkor megyünk a híres rocksztárhoz, hogy hátha ott van már a fia, vagy mit csináljunk?

- Nem tudom, de arra gondoltam, hogy biztos örülnél, hogyha besegítenék az üzletedbe. Persze nem akarlak olyan nehéz helyzetbe hozni, hogy netán illegálisan foglalkoztatsz, úgyhogy én itthon szívesen kötöm neked a csokrokat, vagy csinálok neked koszorúkat, vagy bármit, ami nektek még itt kell karácsony előtt.

- Ugyan már, dehogy fogsz dolgozni! Van két ügyes srác és egy lány munkaerőm, főiskolások, bejárnak naponta négy órára, nekem az elég a virágküldővel és a bolttal együtt is. Figyelj rám, Virág, most, hogy itt vagy, ez a legjobb pillanat, hogy rendbe tedd a segítségemmel az életedet. - Virág mosolyog. A főnöknője mindig annyira jó fej volt, gondolja. Egy pszichológus veszett el benne, persze nem egy diplomás pszichológus, hanem csak úgy ösztönösen, mindenre ráérzett. Most is egy csomó kérdést vetett föl benne azzal, amit mondott. - De majd csak később.

- Oké.

- És mit szólt a megbízód egyébként, hogy szabira mész? Ki ez a nő tulajdonképpen?

- Egy nagymenő vállalkozónak a felesége - kezdi, és elmeséli az egészet. Jót nevetnek a felmondásán, aztán Lou megértően hallgatja a visszatérés történetét, és előkerül az előszobából a pink táska is, ami, Lou szerint, „az eset főhőse". - De tudod, mi a vicc? Azt hazudták, hogy Dubajba mennek karácsonyozni, vagy ünnepelni, és most, amikor jöttem a járatommal, láttam, hogy a business classra szálltak fel, ugyanarra a gépre. Vagyis New Yorkig együtt utaztunk. Mire én kijöttem a gépből, ők már eltűntek, tehát fogalmam sincs, hogy továbbmentek-e innen valahová, vagy itt maradnak New Yorkban, de ennyire őszinte az én megbízóm, hogy ilyen ordas nagy hazugságot ad elő nekem, éppen nekem, aki a PR-osa vagyok.

- Ugyan már, rá se ránts! Egyébként meddig akarod ezt csinálni?

- Amíg Tamarával nem találkoztam, addig nem volt problémám az ügyfelekkel, de itt a felállás elég nehéz, mert a férje gyakorlatilag mindent megszerez magának, amit csak akar. És most a fejébe vette, hogy Tamara híresség lesz, akire felnéznek, érted, felnéznek - forgatja a szemét -, mert adakozik, meg jótékonysági kampányokat csinál, én meg ezzel mindkettőjük PR-ját kvázi így emelem. De mindegy, hagyjuk, ne beszéljünk róla, mert már túl sok volt Tamarából az életemben. De még csak harminc leszek, nem igaz? Előttem az élet, te szoktál ilyeneket mondani.

- Hát naná. Akkor jöhet az a latte?

- Jó tökösen, abszolút!

Talán ez volt a legjobb döntés, amit meghozhatott, hogy itt tölti az ünnepeket. New Yorkban. Aztán kitalálják, hogyan tovább.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

- Tudtál egyáltalán aludni, Wayne? - bontakozik ki Mary-Ann a férfi öleléséből.

- Persze.

- Ne lódíts! Izgulsz, igaz?

- Igen - vallja be. Nem jellemző rá, hogy ilyesmit beismerne, de pontosan tudja, hogy teljesen felesleges titkolóznia ennyi közös év elteltével Mary-Ann előtt, hiszen a felesége úgyis mindenre rájön. - Ma érkezik a fiam!

- Ez igen, szuper. Nagyon vártuk már őt. Hány éve nem volt itt?

- Na ne kezdd ezt, drágám.

- Micsodát?

- Ne húzogasd az oroszlán bajszát. Pontosan tudod, hogy bűntudatom van miatta.

- Nem lehet bűntudatod több okból sem, Wayne. Az egyik: ne felejtsd el, hogy én kötöttem az ebet a karóhoz, hogy nem tenne jót neki, ha megnyerné az American Idolt. Fiatal volt és tapasztalatlan, ráadásul egy idegen országból érkezett. A másik, hogy Slash miatt nem került annyira reflektorfénybe a döntőben az utolsó dallal.

- És még most is így gondolod, Mary-Ann, hogy nem kellett volna megnyernie?

- Most már teljesen mindegy, hogyan gondolom. Már felnőtt, választott egy pályát magának. Ő maga döntött. Martin nagyfiú lett, elhatározta, hogy majd felépít szépen egy önálló életet, amiben nem az apja határozza meg, milyen pályát válasszon és hogyan alakuljon a karrierje. Valószínűleg Nicholas is befolyásolta a saját példájával - magyarázza Mary-Ann, miközben barna, hullámos hajtincseivel a férfi vállát csiklandozza. - És most jön hozzád karácsonyozni, és már semmit nem tehetsz, Wayne, és ne húzd a hajam, kérlek, de semmit nem tehetsz, hogy zenész legyen ez a gyerek.

- Nem is akarok - morogja.

- Ugyan már, ismerlek! Mit találtál ki már megint?

- Hidd el, nem találtam ki semmi különöset, lesz egy pár programunk természetesen az ittléte alatt, meg nagyon remélem, hogy eljön Las Vegasba. És talán itt marad… - néz tanácstalanul a feleségére, aki vág egy „nem tudom"-gimaszt. - És emlékszel erre a gyógytornász csajra, Elsára, aki meggyötört?

- Igen-igen. Nem tudok rá nem emlékezni, Wayne, mert majd mindennap itt látom őt. Holnap még lesz vele egy gyógytornád.

- Tudom.

- És ne haragudj, de utána eljön a próbára is.

- Mit akar ott csinálni?

- Remélem, semmit, de szerintem nagyon hasznos volt, hogy felfogadtad. Gondolom, holnap azért lesz ott, hogyha teszel valami hülye mozdulatot a színpadon, akkor helyrerakjon.

- Ugye milyen helyes csaj?

- Most ezzel mit akarsz mondani?

- Arra gondoltam, hogy ez a csinos magyar nő, aki értelmes, kedves… Szóval, mit gondolsz, Martinnal nem felejtethetné el ezt a Virágot?

- Na elég, Wayne, ne kezdd ezt! Martin nagyfiú, harmincéves, lehet, hogy van barátnője, nem tudsz róla szinte semmit, mostanában nem beszéltetek túl gyakran.

- Ő az én fiam, az én legkisebb fiam - könyököl föl az ágyban Wayne - egy jóképű, jó torkú rocksztár, érted?

- A rocksztár te vagy, drágám, ha esetleg elfelejtetted volna.

- Az én fiam is rocksztár, és mondok még valamit. Akkor, amikor kiszavaztam a buliból, többek között egyébként a te sugallatodra, valójában nem akartam, hogy elfogultnak lássanak. A közönség miatt tettem. És még valamiért.

- Ugyan már, Wayne, te nem ezért szavaztad őt ki, hiszen végig elfogultnak láttak. Szerintem te azt akartad, hogy még tanuljon tőled az a gyerek, és ne szakadjatok el egymástól, azért szavaztad ki. Hogy ne induljon még el az önálló karrierje útján.

- Igen. Az is benne volt. És leginkább az volt benne, hogy ne ugorjon rá ez a Virág. Ne vetesse el magát. Ne csináltasson magának gyerekeket vele.

- Hogy függ ez össze? - csodálkozik rá Mary-Ann.

- Drágám, te már egy világsztárt kaptál - nevet fel Wayne -, de Martin még csak akkor indult el azon az úton. És az a kis haszonleső csaj simán a nyakába varrta volna magát, ha Martin megnyeri az Idolt, és valóban zenész lesz.

- Jézusom, Wayne, hogy feltételezhetsz ilyesmit? Szerették egymást. És nagyon helyesek voltak együtt, komolyan, imádtam őket.

- Ezért intézted el nekik az embriógyártást.

- Uhh, még erre is emlékszel?

- Vén fasz vagyok, de szenilis még nem. Csak a térdem baszakszik.

- Jól van, elég az önsajnálatból, nem esik meg rajtad a szívem. Holnap is lesz gyógytorna. És egyébként hagyjuk már ezt a régi Idolt. Lássuk be, hogy valójában a nézők döntöttek, tehát azt nem is mondhatjuk komolyan, hogy kiejtetted.

- De emlékszel, milyen kommenteket kaptam. A marhák.

- Igen, emlékszem. Azonban minden szülő máshogyan vigyáz a gyerekére, és mindenkinek van egy arctalan véleménye a neten, de hiszen ezt már rég ismerjük. És biztos vagyok benne, hogy te Martinnal már nem akartál hibázni.

- Avával sem akarok.

- Tudom, drágám - lágyul el Mary-Ann arca -, de Ava, az ő hamiskás hangjával valószínűleg nem a zenei pályát választja majd. Semmi köze nem lesz a színpadhoz, és te nagyon vigyázol rá.

- Szóval én úgy érzem, hogy részem van abban, hogy Martin nem nyerte meg az Idolt, de ezzel nincs vége az egésznek - folytatja váratlanul a férfi, és kikászálódik az ágyból. - Ez a hülyegyerek, ez most itt tíz évig lazázott…

- Csak nyolc.

- Rendben, nyolc évig lazázott, megtanult rendesen, normálisan egy szakmát, ami nekem sose volt ugye, de most…

- Igazad van, de neked nem is volt szükséged különösebben arra, hogy legyen egy másik szakmád, lássuk be, hogy neked nem voltak buktatók a karrieredben.

- Ámbár lehettek volna. Azért engem lecsuktak, nem? - áll meg drámaian a hálószoba közepén.

- Wayne, most nem tudom, büszkélkedsz, vagy siránkozol.

- Én tökösebb voltam, mint ezek a mai gyerekek - legyint a férfi büszke arccal. - Szóval ez a srác, ez a Martin fiam rocksztár lesz. Lesz egy szakmája, nem tudják őt eladni, és ez a fiú bizony nem olyan kis színpadokra van teremtve, mint Nicholas. És itt lesz Elsa.

- Megkérdezhetem, hogy hogy jön ide a gyógytornászod?

- Elsa úgy jön ide, hogy ő egy normális, belevaló csaj, illenének egymáshoz, ráadásul magyar gyökerei vannak.

- És akkor mi van, ha magyarok a gyökerei? Lehet, hogy Martin pont magyarokkal nem akar összejönni. Wayne, ne csináld ezt! Ne keríts! Bízd Martinra, hogy ki tetszik neki.

- Rendben van - mosolyog az énekes, és kiismerhetetlen az arca. - Na és mi lesz? Kimegyünk elé hárman?

- Ki a harmadik?

- Ava.

- Igen. És utána mi a program?

- Beviszem a gyereket a stúdióba. Van egy nagyon nagy ötletem. December 29-én, egy nappal a vegasi koncertem előtt… tudod, mi lesz - vigyorog.

- Tudom, az America Got Talentnek van a rendkívüli adása, és valahogy átjárásod van abba a műsorba, nem tévedek?

- Mary-Ann, mindent tudsz rólam, meg az életemről.

- De csak azért, mert én szerveztem. Szóval mi a terv?

- Majd meglátod.

Wayne látja Mary-Ann arcán, hogy felesége olvas a gondolataiban. Mary-Ann mégsem reagál Wayne kimondatlan tervére: nem mond rá semmit. Nem is mondhat. Martin, a fia tizennyolc éves koráig várt rá. Várt a találkozásra, és Wayne nem is gondolta, hogy ilyen találkozás lesz. Nem gondolta, hogy ilyen megrendítő lesz ez az egész. Nem gondolta, hogy attól kezdve mindig bűntudata támad majd amiatt, hogy tizennyolc évet kihagytak. Sosem gondolta, hogy egyszer majd ilyen nagyon sajnálja ezt a tizennyolc évet. Ennyi időt nem töltött a fiával, pedig ez a gyereke hasonlít rá leginkább. Ez a gyerek tiszta Whitacker White, a neve is hivatalosan Martin Whitacker White, és ez a gyerek, ez az övé, és az ő útját fogja járni.

Most örül neki, hogy Mary-Ann nem firtatja tovább a dolgot.

- Hánykor érkezik a gép?

- Két óra múlva leszáll a JFK-n.

- Akkor szedjük össze magunkat.

2014. MÁJUS

USA

Nem hiszem el, hogy ez velem történik! Csípjen meg valaki, hogy elhiggyem!

Az utolsó dalra készülök, és tudom, hogy lassan az enyém a világ.

Nehéz az ilyesmit elhinni, de nagyon úgy néz ki, hogy megnyerem ezt az American Idolt, ami azért furcsa, mert még csak nemrég vagyok, hogy úgy mondjam, „american", az apám révén, aki ott ül a zsűriben - J. Lo mellett természetesen -, és biztatóan mosolyog rám. Igazából nem ezt a dalt akartam választani. Apám repertoárja nagyon gazdag és nagyon sok más, talán lágyabb, líraibb dalt választhattam volna, de ő azt tanácsolta, hogy legyen ez egy korai műve, amit nem ismernek annyian. Nem tudom, jó ötlet volt-e, kicsit bizonytalan vagyok, már ami a Szégyen nélkül című rockszámot illeti.

Az viszont tény, hogy nagyon nagy durranás, amit apám kitalált. Mármint az, hogy Slash legyen a basszgitárosom. Bemegyek a színpadra, nincs már lámpalázam, belépek az intró után, már teljesen ellazultam. Ott, a sötétben van egy rajongótáborom, akik minden hangomra sikítanak. Tök nyugodt vagyok, nincs bennem semmi félelem, mert most már bárhogy is alakulhat a dolog, megmutattam magamnak, hogy tudnám ezt is csinálni, és talán szeretném is. Az első refrén előtt bejön Slash, a szokásos szerelésében, fején a fekete cilinderével, és persze hogy őrjöng a közönség, nekem pedig a hideg futkározik a hátamon. Végignyomjuk a dalt, ami sokkal rockosabb, mint amit én választottam volna, de így, hogy Slash ott játszik mellettem, és szinte elektromosság izzik a levegőben, valahogy mégis azt érzem, ezzel a számmal legalább nem kellett átmennem a romantikus irányba - ez utóbbit régen nyálnak mondtam volna, de apámnak nincsenek nyál dalai, bármit mondjon vagy gondoljon is Nicholas.

A zenélés közben, amikor nem figyelek semmi másra, csak a dalra, váratlanul átfut az agyamon, hogy nagyon sok minden megváltozott bennem azóta, hogy megismerkedtem apámmal. Meg talán azóta is, hogy Virággal megismerkedtem, mert azóta tudom, hogy a szerelem nem olyan ciki dolog. A szerelmet szeretném kifejezni dalban, még akkor is, hogyha régen a lassú számokat gáznak találtam, de hát hol vannak már a tinédzseréveim? Most ezzel a rockos dallal visszajött a tinédzserkorom, óriásit mulatunk, egy fémes hangzású, gyors, kemény dallamra.

Néhány perccel később megérkezik a hideg zuhany. Nem vártam. Érdekes, hogy az összes fordulóban apám segített át, úgy éreztem, hogy talán méltatlanul is segített, továbbküldött a következő fordulókba, ám most bekeményített.

Az American Idol döntőjében, az utolsó színpadi szereplésem után keményített be az apám azzal a mondatával, hogy ő most nem engem szavazna nyertesnek.

Semmi gáz.

Igazából nem haragszom apámra.

Még csak nem is bőgtem.

Na jó, de az a vécében volt, ahol senki sem látott.

Tehát nem bőgtem. Felnőtt vagyok, bármit kibírok.

Itt ülök hajnalban a Central Park bejárata előtt.

Azon a helyen, ahol három évvel ezelőtt majdnem megfagytam a hóban, és világgá akartam menni, hogy sose szembesüljek azzal, mit is gondolhat rólam az apám. Akkor is elcsesztem valamit ugyanis, egy szereplést, ahová ő hívott magával, az is egy Idol-buli volt, és a végén egy iszonyatosan durva partiba kerültem. Önszántamból mentem oda, és mentővel jöttem el onnan.

Hát nem volt valami felemelő dolog, és az sem, amikor apám Mary-Ann-nel hajnalban kimentett a kórházból. Akkor annyira szégyelltem magam, hogy leléptem, mielőtt felébredtek volna.

Aztán apám lejött, és rám talált. Közölte, hogy szerinte nem annyira jó ötlet egy szál pólóban ülni a mínusz hat fokban.

Az, hogy nem haragszom apámra, persze így nem igaz, mert haragszom rá, de nem azért, amit az élő adásban zsűritagként mondott, hanem azért, mert most este megrendezte a vacsorát, összehívta fél New Yorkot, ahol ott voltam én, ott volt az anyám, ott volt a kistesóm, szóval sokan voltunk, odajött a tévé is egy zártkörű vacsorára, és egyáltalán nem esett jól, hogy őt kérték fel énekelni egy szál gitárral, és nem engem. Tudom, hogy ez hiúság, meg erre azt is mondhatják, hogy színpadirigy vagyok, és az a vicc, lehet, hogy színpadirigy is vagyok, nem tudom, és azt sem tudom, mit csináljak ezek után. Hogy alakul majd az életem? Igen, dühös vagyok apámra, mert elvitte a show-t előlem az étteremben. Pedig ez, még a második hellyel együtt is, az én napom volt.

Úgy lopta el előlem a show-t, hogy észre se vette, de közben meg tudom, azért világsztár, mert ilyen lazán tudja elvinni bárki elől a bulit, aki legyen akár a saját fia. Mindenesetre most Virággal itt ülünk a Central Parknál, tök józanul, érezzük az édeskés virágillatot, és azon gondolkozom, hogy mi legyen. Szorítom Virág kezét, és arra jutok, hogy szerintem ezt a sulit befejezem, de lehet, hogy - annak ellenére, milyen jól fogadott -, New York nem az én helyem. Lehet, hogy ezt a színpadot azért tudta apám elvinni előlem, mert New York nem az én világom, a szereplés nem az én világom. És meglehet, azért mondta apám, hogy nem nekem kell nyernem a versenyen, mert tudja, hogy kudarc várna rám.

Ha belegondolok, hogy milyen jövő várhat rám mondjuk az informatikai pályán, akkor úgy érzem, abba nem fogok belebukni, mert ott valószínűleg úrrá tudok lenni a dolgokon.

- Virág, azt hiszem, nekem nem hiányzik, hogy a színpadon sikeres legyek.

- Hogy a fenébe ne lennél sikeres? - kérdezi csodálkozva, laposan pislog rám a pirkadatban, aztán megcsókol, és csak azt érzem, hogy ezért a nőért bármeddig elmennék. Majd finoman eltol magától, és azt mondja: - Biztos, hogy sikeres leszel, hiszen te már most sikeres vagy. Gondolj bele, már most többet elértél, mint az apád huszonegy évesen.

- Nem, ne mondd ezt! - kérem, és rájövök, hogy a francba, hát mindig mindenki az apámhoz fog hasonlítani! Ha zenész leszek, akkor sohasem lehetek a saját tudásom révén zenész. Hirtelen már értem Nicholast. Most már értem a lázadását, értem és érzem, hogy miért a kis színpadokon játszik, hogy miért ment el alternatív irányba: mert szereti a zenét, de nem akar konkurálni apámmal. És nem is tud. És az a helyzet, Martin White, hogy te sem tudsz konkurálni a híres apáddal, mondom, persze csak magamban. Átölelem Virágot, puszilgatom az arcát, tudom, azt akarja, hogy büszke legyek ma magamra, büszke legyek, mert eljutottam idáig, a döntőig, és azt sulykolja belém, hogy ez nagy szó, tekintve például, hogy honnan jöttem.

De én az imént elhatároztam, és innentől kezdve tulajdonképpen tényként kezelem, hogy itt ért véget a zenei karrierem. Lehet, hogy egyszer majd követem Nicholast, és egy kicsit kilépek a fénybe, de én nem akarok Wayne Sunny White nyomdokain haladni, mert soha az életben nem tudok arra a szintre eljutni, ahova ő. Nem tudom ellopni mások elől a bulit, és nem is akarom.

Apám a rocksztár, és ő is marad.

Nekem nem való a színpad.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

- Nem így képzelted el, igaz? - kérdezi, és megfogja a férfi kezét. Egy kőtéglás klinikáról jönnek ki kéz a kézben. A nő a műszőr kapucniját a fejére húzta, holott nyolc fokot mutat a kinti hőmérő, és bár nem süt a nap, mégsem érződik hidegnek az idő.

- Micsodát?

- A karácsonyt.

- Még nincs karácsony!

- De az lesz. Hamarosan. És mi nem ezt terveztük, nem igaz?

- Most már mindegy.

- Nem. Egyáltalán nem mindegy. Ez lesz a legizgalmasabb karácsonyunk!

- Tudod, nekem nagyon furcsa, hogy izgalomba hoz ez a dolog. Engem inkább idegessé tesz.

- Mert nem akarod eléggé.

- Inkább nem pont így akarom, nem? Erre nem gondoltál?

- Mindegy, nem tettél semmit éveken át. Most pedig ez van, és kész.

- Oké. Mi a következő lépés?

- Beadod nekem ezeket az injekciókat, amiket felírt az orvos. Aztán átszállítják a cuccokat és megkapjuk.

- És mi lenne, ha normál úton próbálnánk?

- A normál út, drágám, már jó ideje nem opció nekünk. Ezt érted, ugye?

- De az is normál út lenne, ha fizetnénk érte.

- Nem eladó, de már a miénk, és tudjuk, hogy kitől van! Nem ez volt a gondod?

- Az egy lutri, olyan, mint az örökbefogadás. Csakhogy nem az van, hogy itt kiválaszthatod a donorokat?

- Nem hiszem, hogy túl kéne bonyolítanunk a dolgot. Most van itt a lehetőség!

- Mit gondolsz, nem kellene beszélnünk ezzel a pasival, ezzel a Martinnal?

- Normális vagy, Egon? Hát Martin azt hiszi, a számlához írt alá valamit, és nem ajánlotta fel az embrióját!

- De miért csinálod ezt?

- Ne rángasd a kabátomat!

- Nem rángatom, csak nem értelek. Miért kell ezt így csinálni? Ez bűncselekmény!

- …

- Ne sírj!

- Szerinted én szóltam neked, amikor a Baukót eltetetted láb alól?

- Miről beszélsz?

- Hát rohadtul eltűnt, az biztos! És körülötted mindenki sejtette az igazságot. Csak hát alibid az volt rendesen. De ez nem azt jelenti, hogy hülye vagyok!

- Nyugi, nem tudom, miről beszélsz, állítólag Baukó jelentkezett az unokatestvérénél Ausztráliából, de értem, hogy fel vagy dúlva.

- Mert te nem akarsz gyereket!

- Hogyne akarnék?! Tőled szeretnék gyereket.

- Úristen, ezt ne kezdd újra! Ne!

- …

- Bocsánat. Ne haragudj. Nem akartam. Fájt?

- Nem.

- Ne haragudj.

- Elég menő, hogy New York közepén felpofoz egy gyönyörű nő.

- Tényleg ne haragudj!

- Oké, szóval értem, mit szeretnél, én csak ezt az embriólopást nem támogatom, mert kurva nagy botrány lehet belőle.

- De ez a legegyszerűbb!

- Tamara, négy napja még azt se tudtad, hogy vannak letétben ilyen embriók.

- De, akkor tudtam meg.

- Akkor öt napja.

- Addigra én már teljesen rá voltam pörögve erre az egészre. És itt ismerjük a párt, akikből van az embrió! Két egészséges, fiatal ember. És ez a lényeg! Még jól is néznek ki, ügyesek, nem bűnözők, minden rendben velük. Ilyen emberektől igenis vállalható a gyerek, Egon!

- Nekem nem velük van bajom.

- Dehogynem, azt mondtad, nem tudod elképzelni, hogy Wayne Sunny White unokája legyen a gyereked!

- Hát furán is hangzik, lássuk be! De nem ez a legnyomósabb érv, hanem az, hogy ez szervkereskedelem, vagy gyerekkereskedelem, érted, hiszen Virág kómásra szívta magát, úgy mesélte el neked a sztorit, és írt neked egy papírt, amit aztán hajnalban, a sötétben aláírattál a volt pasijával. Hát a nyakam rá, ha ez kiderül, akkor életünk végéig a sitten fogunk ülni! A dolgokat nem így szokás elintézni, Tamara.

- Te már csak tudod.

- Hidd el, hogy tudom.

- Akkor miért nem intézed el ezt is? Miért nem intézted addig, amíg volt rá lehetőséged? Amíg nem jött velem szembe ez a lehetőség? Bemegyünk arra a klinikára, ahol tárolják, és megbeszéljük.

- Muszáj ezt? Ebből kurva nagy balhé lesz.

- Ugyan már. Ezek az embriók itt sosem kelnének életre.

- Ne már, ne akarj megmentő lenni!

- Én anya akarok lenni, Egon, és nagyon bánt, de főleg nagyon unom, hogy mindig van valami kifogásod. Ha már így alakult, hogy segítség nélkül nem lehet gyerekünk, akkor muszáj meglovagolnunk azt a lehetőséget, ami adódott!

- Azért nagy különbség van a segítség meg az embriólopás között!

- Nyugi. Bízz bennem. És keríts egy taxit, mert negyvenkét perc múlva ott kell lennünk, hogy hivatalosan kivetessük azokat a fagyibébiket a tárolásból! Nem kell félned semmitől, minden hivatalos! Csak fogj egy taxit!

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK ÉS LÉGTERE

- Bocs, de ez milyen applikáció?

- Tessék? - Teljesen váratlanul ér, hogy a folyosó felől a tizenhat körüli amerikai srác hozzám szól. Egész úton nyugiban voltunk. Én az ablaknál, ő a folyosónál, és hála a szerencsénknek, közöttünk senki. Ő zenét hallgatott, filmet nézett, aludt. Én aludtam és játszottam a tabletemen.

- Ez, amivel játszol.

- Ja, ez egy rockos. Mentsd meg a rockzenészeket.

- Waaa. Menő. Te fejlesztetted?

- Aha.

- Programozó vagy?

- Igen.

- Megnézhetem? - huppan át a középső ülésre, és pár perc múlva azon kapom magam, hogy a srácnak drukkolok, mentse meg az egyik zenészt az alkoholizmustól, aztán hozza ki a másikat az őt elraboló nők bérlakásából, utána pedig a harmadikkal oldassa meg okosan a színpadi vitát, hogy minél több pontot gyűjtsön.

Jó, hát béna, meg csak tesztelem, de valamivel nekem is el kell ütnöm a szabadidőmet. És most már tudok a zenével foglalkozni ilyen távolságtartással. Ha nem tudnék, akkor ezt a koncertet sem vállaltam volna el a cégnek.

A srácnak mindenesetre nagyon tetszik.

- Megadod a nevét? Letölteném.

- Még nem raktam fel a store-okba - vallom be.

- Ne viccelj már. Tedd fel, és értesíts!

- Oké, megadod a számod?

- Hát inkább bejelöllek a TikTokon.

- Okés.

Mondjuk az én TikTokomon túl sok tartalom nincs, de megadom neki a nevem. Milyen menő már, hogy a repülőgépeken immár internet is van, azonnal megtalál a telefonján.

Bejelöl, én pedig ígéretet teszek rá, hogy rögtön ráírok, amikor kapható az Apple Store-ban a játékom. Persze már hónapok óta nem foglalkoztam vele, de most, hogy felültem a gépre, közvetlenül azután, hogy elküldtem e-mailen a felmondásomat, most eszembe jutott, hogy filmnézés helyett egy kicsit tesztelgethetném, ha már egy éve ülök rajta.

Most ez a fiú megerősített benne, hogy akár élesíthetem is a játékot. Egy pár dologgal nem foglalkoztam az elmúlt években, pedig régebben írtam egy-két játékappot. És Virágnak, emlékszem, készítettem egy Mi állna neked jól? típusú programot, ahol variálhatta a saját fotóján a sminkeket, a frizurát, mindent. Akkoriban ez különlegesség volt, ma már biztosan tele vannak hasonlókkal az alkalmazásboltok. Kicsit játékosabban éltem korábban, ez a helyzet.

Ahogy ereszkedik a gép New York fölött, elkap a harctéri idegesség.

Emlékszem rá, ahogy elmentünk innen.

Friss diplomával a kezemben, igazság szerint már egy állásajánlattal a zsebemben, egy frissdiplomás PR-es lánnyal, aki valahogy, időközben még a dramaturg szakon is elboldogult, őszintén nem tudom, hogy bírta együtt a kettőt.

Úgy szálltunk fel a repülőre, hogy Magyarországon kezdünk új életet. Valamit, ami nem a zene.

Apám nem szólt semmit. Az Idol után időről időre felvetette, hogy zenélni azért kell, elvállalni fellépéseket, de a fülem botját sem mozdítottam.

Most, ahogy ereszkedünk, rájövök, hogy egyáltalán nem akartam otthagyni New Yorkot. És az apámat.

Csakhogy nehezen birkóztam meg magamban azzal, hogy valójában mégsem örököltem az ő tehetségét, el akartam menni, valami másban bizonyítani, Virágot szeretni, átsétálni vele a Lánchídon, olyan bulikba járni, mint tizenévesen, szóval ez volt a nagy álom.

Minden tök máshogy alakult, de most már mindegy, mert visszajöttem.

A bőröndömet várom a szalagnál, a srác, akivel egy sorban ültem, odaint felém, aztán még felmutatja a hüvelykujját is, na ez tényleg jólesik.

Amikor a múltkor New Yorkban kötöttem ki, egyáltalán nem akartam zenélni, csak apámmal lenni, új életet kezdeni Virág után. Akkor ő Londonban volt, egy elég hülye húzással reptette magát Angliába, de én tényleg elhittem, hogy ott fogja „újraépíteni" magát. Anyám később jött utánam - vagy inkább Nicholas után - Amerikába, és akkor úgy nézett ki, hogy szuper egyetemi évek várnak rám, aztán majd kiderül, merre tovább. Apám elég jól bekavart ebbe az egészbe azzal, hogy jelentkezzem az Idolba. Ma már nem tenném. Azt hiszem.

Amíg a bőröndömet várom, elhúz mellettem egy vidám karibi csapat, egyikük poggyászán Grenada felirat díszeleg, és akkor rám tör az érzés, hogy milyen fantasztikusan laza és szerelmes hetet tölthettem Virággal annak az őrült nagy vitorlásnak a fedélzetén, és volt is minek örülnöm. Előttem volt még a verseny döntője, apámmal és a szerelmemmel vadítóan izgalmas karibi szigetek között vitorlázgattunk, kikötések után együtt táncoltunk a helyiekkel a bárok előtt, a Karib-tengerben áztattuk magunkat, és visszaérve a hajóra mindig elvonultam Virággal. Akkor még hibátlanul működött a farkam, és valahogy összhangban volt a szívemmel.

Egy pillanatra azt kívánom, bárcsak ott lennénk most is, bárcsak az a Martin lennék, ott, aki elhiszi, hogy még bármi lehet, bármit elérhet, és a talpa alatt finoman omlik el a púderszerű homok, a fejét pedig kókuszpálmák árnyékolják.

Aztán már nem járok a Karib-térségben gondolatban sem, mert meglepő módon állig felfegyverzett rendőrök lépkednek határozottan felém, és mielőtt még mukkanni tudnék, hátrarántják a kezem és megbilincselnek.

2014. MÁJUS

NEW YORK

- Ne húzd föl magad! Nem dönthetsz indulatból!

Lina felhúzott szemöldökkel hallgatja Nicholast. És kíváncsian. Tisztán látta Nicholas telefonján a hívó nevét. Martin.

A fia mindig őt hívja, és legfeljebb elkéri Nicholast, ha van valamilyen kérdése, főleg a programozással kapcsolatban.

- Mi van? - suttogja, de Nicholas int, és tovább beszél: - Martin, ő az apám, és elég jól ismerem. Nem ő tesz tönkre a jelenlétével, hanem, elmondhatom nyugodtan, mi, a zenész fiai követünk el harakirit, mert nyomaszt minket az ő súlya. Nem javaslom, hogy indulatból hozd meg a döntésedet! Higgadj le, adj magadnak pár hetet, pár hónapot.

- Velem nem akar beszélni? - hökken meg Lina, amikor Nicholas leteszi a telefont.

- Nem - von vállat Nicholas, majd arcon puszilja Linát. - Be akarja fejezni a zenélést.

- Épp most? Amikor azon őrjöng mindenki a neten, hogy valójában ő nyerte meg az Idolt?

- Hát ja.

- Wayne miatt?

- Persze. Nem érzi úgy, hogy valaha is felérne vele.

- Ohhh.

- Ja, igen.

- Vagyis ez egy Nicholas Whitacker-szindróma? - kérdezi Lina elkomolyodva.

- Te úgy nevezed?

- Te sem akarsz vele egy színpadon állni. Féltél egy színpadra állni vele - emlékezteti.

- Persze. Ezt amúgy imposztorszindrómának is nevezhetem, amikor azt gondolja az ember, hogy nem elég jó abban, amit csinál. A fiad pontosan így érzi. Hogy csak apánk merte megmondani neki az igazat, és mindenki más a White név miatt szavazott rá.

- De hiszen ez őrület, nem? - rázza a fejét Lina. Mivel nem ért a zenéhez, és elfogult is, így nem tudja, mi az igazság. - De hát tehetséges, nem?

- Igen. Nagyon jó a hangja. Egyéniség. Színpadra termett, de nem színpadra érett.

- …

- Mi a kérdés?

- Hogy ez mit jelent. Mit jelent az, hogy nem színpadérett?

- Csak annyit, hogy korai még neki. Jól tette a fater, hogy nem engedte tovább. Megölte volna a felelősség a fiadat.

- Hogyhogy megölte volna? Felépítik és koncertezik, beletanul. Innen szép beleugrani egy ilyen karrierbe.

- Mondod ezt te, a trendek ismerője. Dehogy tanul bele. Dehogy lesz felelős magáért. Beindul, egy évig elmenedzselgetik, ellátják fellépésekkel, aztán ott marad egymaga, vagy jobb-rosszabb esetben apánk mellett megy tovább. Tuti kudarc.

- Tessék?

- Tuti kudarc. Egész biztos.

- És így?

- Így még van lehetősége. Majd. Ha egyszer megérik rá.

- Ugyan, Nicholas, pontosan tudod, hiába érik meg rá, ha már nincs olyan helyzetben!

- De akkor már nem kell neki a „helyzet". Majd megcsinálja magát. Ha akarja.

- Akkor miért mondtad neki, hogy ne döntsön indulatból, és hogy gondolkodjon még?

- Ha képben van saját magával, akkor nemet fog mondani. És ez nem az imposztorszindróma, hanem annak belátása, hogy még semmit sem tud. Most megcsinálták őt a színpadra, van egy baszott erős szele a zsűri felől, apám felől, de ez semmi, Lina, ha ki kell szagolnia egy igazi színpadra, ahol nem statiszták visítoznak neki, hanem olyan közönség, amelyik bulit akar, és semmi mást. Na ott nem lesz elég Martin White-nak lenni. Ott kell mögéd tudás is, meg egy kis értelem.

- Jézusom, miket mondasz? Értelem? Martin egy okos srác, talán túl okos is.

- Mindenesetre van hová erősödnie. És van olyan intelligens, hogy ezt tudja is. Szóval nem fog ártani neki, hogyha most visszavonul. Sokkal érdekesebb lesz később.

- Ühüm. Tehát, okézzuk le, ha nem akar élni a lehetőségeivel.

- Felnőtt, nagykorú. Azt csinál, amit akar, és amit a versenyszerződése enged.

- De jobb, ha kivár.

- Jobb. Mindenesetre ezt ne mondd meg neki, mert nem fogja elhinni.

- Oké. Tudod, én az anyja vagyok, aki már csak kíséri az úton.

- Nem úgy, mint az apja.

- Ezzel mit akarsz mondani?

- Azt, hogy a fater mindent irányítani akar. Szerintem ő fogja eldönteni, hogy legyen.

- Ugyan már, Nicholas, túl sokat képzelsz Wayne-ről.

- Majd meglátod.

Lina most az egyszer meg sem tudja tippelni, mi lesz Martinnal. Amikor a döntő után az étteremben ünnepeltek, meglehetősen visszafogott volt a fia, és folytattak egy kis csendes diskurzust is a mosdó előtt.

Lina egyáltalán azt sem tudta megemészteni, hogy a fia a semmiből Amerika-szerte híres lett, és hogy milyen szuper hangja van. Mit kihoztak belőle!

Martin, Lina meglepetésére a mosdó előtt azt mondta, most a tanulmányai a legfontosabbak. Anyjaként eléggé meglepődött rajta, de arra gondolt, végre Wayne hatása is érződik a gyereken.

De most neki kell beszélnie vele. Nem dönthet helyette sem Wayne, sem Nicholas, sem Virág.

Most van itt a pillanat, amikor Martiné a döntés, és ezt tudatosítania kell a fiában.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

- Baromira nem jött ki a gyerek. Mit gondolsz, képes volt lekésni a gépét?

- Nem hiszem - helyezi a testsúlyát egyik lábáról a másikra idegesen Mary-Ann. - Talán utánaérdeklődhetnénk.

Egy óra igazi WSW-os balhézás után megkapják a címet.

- Te ezt elhiszed? - kérdezi Wayne, olyan hangon, mintha sírna és kínjában nevetne egyszerre.

- Az utat nézd.

- Utálom, hogy a városban ilyen szarul lehet közlekedni.

- Ez még nem a város.

- Jó, de elhiszed? Mi a faszt csinált ez a gyerek, hogy letartóztatták? Mi elől menekül? Komolyan, hát azt hiszik, hogy valami illegális bevándorló, vagy mi a franc? Ő az én fiam!

- Nem hívod fel Linát? Hátha többet tud.

- Linát? Csak jól felidegesíteném, kinek hiányzik az? Amíg Wayne Sunny White a nevem, addig kihozom a fiamat a rendőrségről, csak ne félj!

- Ugye tudod, hogy nem lehet megvenni ezeket a rendőröket a neveddel?

- Ugye tudod, hogy van egy-két olyan emlékem, amikor igenis sikerült?

- Csakhogy nem a New York-i zsarukat, Wayne. Valami vidéki fiúkat, akik el voltak ájulva tőled.

- Ezek is el vannak. Egyébként, amikor nem is ismertél még, egyszer Ohióban egy koncerten…

Ezzel a zenész a gázra lép, meglazítja magán a rózsaszín inget a koptatott fekete bőrdzseki alatt, és énekelni kezdi a Hűtlent.

- Amúgy, Wayne, ezt fel kéne vennem. Ahogy itt énekelsz.

- Akkor vedd fel. Majd Ava vokálozik.

Aztán abbahagyja az éneklést, és azon gondolkozik, mi a francot csinálhatott az a gyerek.

- Valakit megütött a repülőn?

- Ugyan már, Martin - szól hátulról a tizenkét éves. - Apa, ne viccelj, a légynek sem ártana!

- Jó, de ha feldühítik…

- Nem, Wayne - fogja meg a combját Mary-Ann. - Nem vert meg senkit.

- Akkor, mondjuk, hozott magával valami fegyvernek látszó tárgyat…

- Ne találgassunk, fogalmunk sincs, mi történt.

- De érted, ez a fiú, aki a légynek sem árt…

- Egy ideje nem is találkoztatok. De biztos valami tévedés.

- Figyu, akkor most elmondom, mi van a gyerekeimmel. Mindenkiről mindent tudok. Nicholas, az elsőszülöttem - csap a kormányra - ötvenkét éves, kurvanagy ász a Szilíciumvölgyben, és olyasmivel foglalkozik, amiről lövésem sincs, de éppen pályát változtat. Paloma, a latin szépség Luise Maldantól született, és imád pofonokat osztogatni, anyja a foglalkozását tekintve…

- Wayne - szól közbe Mary-Ann -, Ava is itt van. Hagyd ezt.

- Ava ismeri az összes testvérét. Inezt is, Victoriát, Martint és Leanát is. Hét gyerek, mind más anyától, ezt is tudja, és nagyon okos - néz bele a belső visszapillantó tükörbe -, mert pontosan tudja, hogy az ő saját anyja az igazi szerelmem, nem, Ava?

- De.

- Ezt azért nehezen bocsátom meg Nicholasnak, hogy ilyen introvertált pályára terelte Martint. Amihez aztán nem is konyítok.

- Neked nem is kell konyítanod hozzá. Van saját szakmád.

- Jó, de mit gondolsz, nem lehet, hogy Martin valamit ezen a pályán cseszett el? Hát annyit hallani erről a cyberbűnözésről, meg ilyesmikről.

- Ne találgassunk, mindjárt kiderül, hogy félreértés volt.

- Áhh, teljesen felborul a napunk. Próbára is kellene menni. Elvisszük őt is.

- Ha kiengedik.

- Mi az, hogy „ha"? Naná, hogy kiengedik. Amíg engem látsz, addig minden megoldódik.

- …

- Na jó, a segítségeddel.

- …

- Na de akkor is. Mindent megoldunk!

Fél órával később Wayne aláírásokat osztogat Manhattenben, a Park Row-n papírlapokra, kávésbögrékre és egyenruhákra. Gyorsan kiderül, hogy a fiúnak csak a laptopjára voltak kíváncsiak, mert állítólag az őt foglalkoztató cég adatai vannak rajta, amikre a magyar rendőrségnek szüksége van.

Wayne közli velük, tartsák meg a laptopot, csak a gyereket engedjék ki, mert nagy tervei vannak vele!

- Például a honlapomat is meg kellene csinálnia - kamuzza -, mert én egyáltalán nem értek hozzá.

- Wayne, neked semmi más dolgod nincs, csak az, hogy énekelj! - feleli a kapitány, és megcsodálja az ingén az énekes aláírását. - Hát biztos, hogy új egyenruhát fogunk igényelni…

- Jó, a laptop maradhat, de a fiam jöjjön!

Mindeközben Mary-Ann és Ava fejedelmi vendéglátásban részesül az üvegfal másik oldalán: úgymint fánk, kakaó, kávé, és mellé egy kis ajnározás. Wayne rákacsint Mary-Annre, aki alig észrevehetően elmosolyodik.

Később, amikor még mindig nem csitul az ováció, valakinek csak eszébe jut, hogy elő kéne hozni azt a fiút.

Wayne épp aláírja a könyvét, amit az egyik nő valahonnan beszerzett, amikor meglátja Martint.

Ez a fiú egy nyakigláb, szinte kamasz srác volt, rockosan hosszú hajjal, csontos arccal. És most jön egy magas férfi, sportosan vékony, de van ám rendes válla, zavart mosoly az arcán, rövid, kicsit tépett, szőkésbarna a haja, és normálisan, pasisan néz ki. Farmer, póló, kék, vékony pufidzseki, sportcipő.

- Sejtettem, hogy csak te tudsz intézkedni - mondja, és aztán mint a szél, olyan sebesen öleli meg az apját. Wayne nem is akarja elengedni. Érzi a fia izmos, meleg testét, és elönti őt valami furcsa érzés, amivel az utóbbi tíz-tizenöt évben egyre többször találkozik. Szinte belemártózik ebbe a hirtelen jött melegségbe.

- Te egy igazi bajkeverő vagy - lapogatja meg végül Martin hátát, és csak remélni tudja, hogy nem fog könnyezni. Bőgni, mint egy vén fasz! - De jól hangzik majd, hogy apád hozott ki a sittről!

- Hát az biztos - vigyorog a srác, és a szemébe néz. Gyanúsan csillog a szeme.

- A francba, Martin, évek óta nem láttalak, aztán most ahelyett, hogy hozzám jönnél, inkább a rendőrségen kezdesz? - játssza el a felháborodottat. A népes nézőtáboruk egy emberként nevet fel.

- Holnap visszaadjuk a laptopot - lép oda végül az egyik magasabb rangú rendőr.

- Kösz - feleli Martin. - Amúgy nincs rajta semmilyen céges dolog.

- Lementjük, és visszaadjuk. A többi nem a mi dolgunk.

- Hát ez szép volt - mondja Wayne már az utcán. Martin a bőröndöt húzza Avával együtt. - Ez egy hatásos belépő! Így kell megérkezni valahová!

- Na jó, apád csak viccel - próbálja menteni a helyzetet Mary-Ann, hiszen Wayne láthatóan már egészen élvezi a szitut.

- Dehogy viccelek! Ilyen egy rocksztár megérkezése! Felhívja magára a figyelmet.

- Nem vagyok rocksztár - nyögi be Martin.

- Hát persze, hogy nem - morog Wayne, de azért mosolyog a nem létező bajsza alatt. - Még nem. Azért szeretném elmesélni neked, hogy amikor olyan tizenöt éve megérkeztem Barcelonába koncertezni, kiültem a hotel elé egy padra, és énekeltem egy szál gitárral. Először azt hitték, beöltöztem, tudod, mint azok az arany maskarában lévő, arcukat aranyra kent emberek, akik mozdulatlanul állnak órákig a napon. Azt hitték, beöltöztem Wayne Sunny White-nak. De elég meggyőző lehettem…

- Igen, mindenkit a szívbaj kerülgetett. A testőreid meg sem érkeztek. El sem hagyhattad volna a hotelszobát még vagy egy óráig.

- Na, Mary-Ann, nyugi! Ne húzd fel magad. Már megtörtént, emlékszel? Utólag nem tudsz változtatni rajta.

- Sosem érdekelt, hogy mit kellene tenned, Wayne. De akkor le is lőhettek volna az utcán. És akkor most nem beszélgetnénk itt!

- Komolyan felháborodtál?

- Igen. Nagyon rossz belegondolnom, milyen felelőtlen cselekedeteid voltak. Ilyenkor ráz a hideg attól, hogy mi lett volna, ha…

- Hagyjuk. Szóval az egész világon végigment. Tévében, YouTube-on, interneten, Facebookon, isten tudja, hol. Újságokban fotókkal - mosolyog elégedetten Wayne. - Az, ahogy ott ülök a barcelonai utcán, és az utca emberének játszom. Emlékszel, Mary-Ann, még táncoltam is egy nővel!

- Hagyjuk.

- Azt ne mondd, hogy féltékeny vagy utólag!

- Nem vagyok féltékeny. De egyáltalán nem gondoltál a testi épségedre!

- Most sincs testőröm.

- Ami elég nagy hiba.

- Én a nép embere vagyok, Mary-Ann! Engem szeretnek. Mindenki szeret!

Ebbe a pillanatba belecsörög a telefonja. Martin már a csomagtartóba pakolja a bőröndöt, ő pedig ránéz a kijelzőjére, és látja, hogy elég nagy a baj.

Felveszi, beszél két szót, aztán Martinhoz fordul.

- Na, fiam, itt az ideje, hogy beszélgessünk valamiről. De nincs sok időnk. Öt perc, aztán indulunk, mert valami készül, amit érdemes lenne megvizsgálnunk közelről.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

- Annyira szép ez az üzlet! Tényleg szívesen segítek - ajánlkozik Virág, de Lou a fejét rázza.

- Már megmondtam, nagyon nagy baj lenne mindkettőnknek, ha rajtakapnának. Téged kiutasítanának, engem jól megbírságolnának.

- Mióta vagy ilyen törvénytisztelő?

- Ugyan már, ne rontsd el a karácsonyt, Virág! Gyere, menjünk el valahová, ahová szívesen jártál évekkel ezelőtt.

Kilibbennek a hangulatos, hűvös, orchideaillatú, világos Ötödik sugárúti virágboltból az utcára. New York ünnepi hangulata, fényei most is elvarázsolják Virágot. Nem tudja nem értékelni, hogy milyen szuper helyen van a virágüzlet. Már egy saroknyira a bolttól látszódik a Rockefeller Center feldíszített, hatalmas karácsonyfája.

Előtte pedig…

- Mit tervezel? - nevet Loura.

- Tudod te azt! Pontosan tudod, hogy egy kis korcsolyázás meghozza a karácsonyi hangulatodat!

A legromantikusabb filmek jelenetét is felülmúlja ez a koripálya a Rockefeller Center több mint húsz méter magas karácsonyfája előtt.

- Jobb lenne este, nem?

- Majd este is korizunk!

- Oké, legalább belejövök - adja meg magát. - Mert neked könnyű!

Lou egykor műkorizott, de biztosítja őt, hogy annak már jó ideje. Bérelnek két pár harminckilences korcsolyát, és fellépnek a jégre.

A talaj egy pillanatra elég bizonytalanná válik Virág lába alatt, aztán megkapaszkodik a palánkban. Körülnéz, fiatal még a nap, ezért nem forralt bor, hanem inkább kávé és forró csoki illata száll a levegőben, fölöttük magasodik az épület, és persze a díszes karácsonyfa, mellettük gyerekek, családok, szerelmesek andalognak, suhannak vagy éppen fenéken csúsznak a jégen.

Elhallgat a Christmas is All Around, helyette megszólalnak az akkordok, és Virág tudja, hogy elveszett.

Életem fontos női, ez a szám címe, valami korai Wayne Sunny White-rock, és a lány, aki már nem is lány, hanem fiatal nő, azt érzi, hogy lehetett volna ő is valakinek az élete fontos nője. De ha volt is, akkor ennek vége, ott ért véget, ahol elkezdődött, Budapesten. Minek jött ide?

Száll a rockzene a szélben, hasítja a jeget a korcsolya éle, Virág szeretné visszafordítani az időt, minden más lesz, ha majd hazamegy, tényleg minden más.

New York, bármilyen csodás is, nem neki való.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

Nem is tudom, mióta várok erre a napra. Pontosabban, nem vártam rá, de most jó érezni, hogy megtörtént, épp most történik.

Jó kijönni a rendőrségről, és nem ügyvéddel, hanem apámmal.

A laptopomon sok minden látható, az igaz, de cégdolgok már rég nincsenek rajta. Mindenesetre azért nem fogadtam volna túl sokban azért, hogy még ma láthatom a külvilágot. Apámat. New Yorkot, az én New Yorkomat.

És akkor most itt van az apám, életnagyságban, nyoma sincs annak a kórházban fekvő, műtét után alig-alig talpra álló embernek, akit Mary-Ann lefestett nekem, és egész konkrétan arról dumál, hogy valami történik az embriókkal.

Baszki! Ezt nem hiszem el.

Már szinte el is feledkeztem az embriókról. Vagy legalábbis eltemettem az egészet a tudatom legmélyére.

- Figyelj már, ez komoly!

- Nem értem, mi történt.

- Valaki ott van az embriótokért.

Egyből Virágra gondolok.

És valami egészen hihetetlen módon az egész testem átjárja a melegség.

- De hát miért lenne ott valaki. Én is kellek hozzá, nem?

- Nem tudom. Indulunk! És, Mary-Ann, hívd oda azt a seggfej Tonyt is.

- Ki az? - érdeklődöm, miközben beülök hátra Ava mellé.

- Az ügyvédem.

Most kezdem érezni, nem lesz ez így jó.

Nem dönthet apám ebben is.

De egyelőre csendben ülök, és nézem, ahogy suhanunk Manhattanben.

Jézusom, itt gyalogoltunk Virággal, és… és tisztára olyan, mintha csak tegnap történt volna.

Egy film pereg előttem, egy csodás, karácsonyi fényekkel kivilágított, New York-i film.

És közben szállingózni kezd a hó.

Giccses lenne, ha Virág itt lenne. Így csak forrón tart belül.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

A srácot láthatóan nem dühíti fel a dolog. Wayne vezetés közben megvakarja a fejét, és automatikusan rámarkol Mary-Ann-nek a combjára helyezett kezére. Vajon mi ez az egész ezekkel az embriókkal?

- Most hova megyünk? - kérdezi Mary-Ann. - Beavattok engem is ebbe a dologba?

- Igen. Az ivarsejtfagyasztó klinikára. - Igyekszik olyan választ adni, hogy Ava azért ne értsen meg mindent.

- Micsoda? - bámul rá a felesége. - Jól vagy?

- Aha. Épp ebben a pillanatban van ott valaki Martin és… Virág egyesített ivarsejtjeiért - folytatja virágnyelven.

- Tessék? - szól közbe hátulról a kislány, aki azért annyira már nem kicsi tizenegy és fél évesen, hogy ne kapiskálja a lényeget.

- Semmi. Egy klinika, ahonnan valaki el akar vinni valamit.

- És az miért érdekes nekünk? - kíváncsiskodik tovább Ava, de Mary-Ann is kérdően néz a zenészre, méghozzá elsötétült tekintettel: - Ezt te honnan tudod?

- Hát hogyhogy honnan?

- Igen, azt kérdezem pontosan.

- Tőletek, nem? Tőled és Martintól.

- Tőlünk? Hogy valaki odament elvinni…?

- Ja, azt nem. Azt nem. Azt én elértem, hogy, tudod, mint amikor a riasztót bekapcsolod, és be akar jutni valaki, na akkor kivonul a távfelügyelet. Fogjátok fel úgy, hogy én ilyen távfelügyelet vagyok.

- És kivel kötöttél szerződést? - kérdezi szigorúan Mary-Ann. - Mert ahhoz, hogy a távfelügyelet kivonuljon a lakásodhoz, a tulajdonosnak és a felügyeletnek szerződést kell kötnie.

- Figyelj, Mary-Ann - paskolja meg a felesége lábát -, jól értem, hogy te most az embriók jogait képviseled? Vagy az embriófelhasználókét?

- Milyen embriók? - kotyog közbe Ava. Martin még mindig hallgat, és az ablakon bámul kifelé, mint egy szerelmes kamasz, gondolja Wayne.

- Márpedig jogtalanul nem mehetsz oda, és Tonyt sem csődíthetjük oda, és…

- Dugulj el, drágám.

Határozott a hangja. Befordul két épület között egy sorompóval lezárt részre, rámosolyog az őrre, és már be is parkolja a kocsiját a fő helyre, amit Mary-Ann szerint biztosan a mentőknek tartanak fent.

- Ide nem jár a mentő - nyugtatja Wayne, majd kiszáll, és int a többieknek. - A hátsó lifttel megyünk.

Szó nélkül fellifteznek a tizenötödikre, ahol egy sportzakós, szemüveges, kopasz pasi várja őket.

- Ő itt a diri, ő pedig a feleségem. És a lányom mellett itt a fiam, a… donor - intézi el az énekes gyorsan a bemutatást arra az esetre, ha Martin annak idején nem találkozott volna az igazgatóval. - Na, mi a szitu?

- Jöjjenek be az irodámba.

Ami ott következik, arra Wayne sem számított. A diri az asztalra tesz két hivatalosnak látszó papírt. Angolul szerepel rajta egy nem túl hosszú szöveg.

Wayne, Martin és Mary-Ann némán, együtt futják végig az írást.

Martin rámered az aláírásra.

- Virág?

Az igazgató előhúzza a másik papírt.

- Micsoda? - csodálkozik az aláírás láttán Martin. - Még hogy én aláírtam volna?

- Ez a te aláírásod? - néz rá Wayne.

- Igen. De… baszki. Ez a nő… ez a Tamara a Virág megbízója. - Wayne látja, hogy a fia próbálja visszapörgetni a dolgokat. - És én pár napja az ő rendezvényükön zenéltem. Ez a Tamara aláíratott velem egy papírt, én pedig aláírtam, mert kellett a számlázáshoz. Oda sem figyeltem.

Ekkor kopognak.

- Tony, gyere már ide, épp hogy megérkezett a fiam, aztán máris el akarnak rabolni belőle egy részt! - köszönti az énekes az ügyvédjét. - Mit tegyünk, kihívjuk a zsarukat?

Elmagyarázza a helyzetet négyszemközt, és addig Martin megpróbálja Virágot elérni a mobilján.

- Ki van kapcsolva - rázza meg a fejét.

Az ügyvéd megkérdezi Martint, biztosan nem adományozta-e oda a saját nevében az embriót annak a párnak, mire a fiú határozottan nemet mond.

- Akkor menjünk, hűtsük le őket - javasolja Tony, és a harcias Wayne-nel az élen a három férfi elindul a nagy embriómegmentő csatába.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

- Visszamegyek az üzletbe, te vásárolj, nézelődj, este találkozunk, és elmegyünk valahová vacsorázni! - búcsúzik Lou Virágtól. A Rockefeller előtt, egy jó órás korizás után válnak el egymástól.

- Oké, beugrom hozzád, ha végeztem - köszön el Virág is.

Annyi irányba mehet. Olyan sok helyre hívná vissza a szíve. Végül is évekig éltek itt Martinnal. De szinte mindenhová együtt jártak, így minden egyes kockakő, minden járda, minden szendvicsbár, de még a kocsik, az ég, az épületek és a fák is Martint juttatják eszébe.

Beleborzong, ha visszagondol a pár nappal ezelőtti eseményekre. Reméli, hogy Martin itt van. Nem tudja, miért, de érzi, hogy a repjegy, amiről beszélt, csakis ide szólhatott. Igaz, akkor sem tudja, mitévő legyen. Mit tehetne, ha Martin itt lenne? Hiába találkoznának. Nem változik senki tizenöt éves kora után. Ha neki nem volt jó, hogy Martin nem figyelt az élete összes részletére, akkor továbbra is ez lenne. Már amennyiben Martinnak nincs barátnője, és még bármit is felmelegítene.

Nem is ezért van itt.

Azért jött el, hogy döntsön. Minél előbb eldöntse, mi legyen a múlttal, hogy továbbléphessen.

A frászt.

Azért jött el, hogy jóvátegyen egy hibát.

Visszaemlékszik rá, milyen volt, amikor közölte a szüleivel, hogy hazaköltözött Londonból.

- Máris? Mondtam én - ölelte át az anyja.

- Nincs benned túl sok kitartás - így az apja.

Na akkor állt elő a farbával:

- New Yorkba utazom. Martin után megyek.

Ebből lett egy alapos cirkusz. Hozzátéve persze olyan félmondatokat, hogy „nem szólhatunk bele, hiszen nagykorú vagy, és hogy „mindenki úgy szúrja el az életét, ahogy akarja, meg hogy „nem rohanhatsz egy fiú után, mert ejteni fog".

Hát neki mondhatták. Éppen eleget látott Batizzal abból a Londonból, ahol nem volt vele senki. Ahol nem volt vele Martin.

És bár nem volt hosszú a londoni időszak, abban biztos lett ott kint, hogy rossz döntés volt Martin nélkül folytatni, rossz és indulatból meghozott döntés.

És akkor elutazott New Yorkba, mert kölcsönkért egy repjegyre valót a szüleitől, akik persze adtak volna még, de ő mindig igyekezett megőrizni a büszkeségét.

Amikor megjelent itt, Martin kitörő örömmel fogadta.

Megesküdtek egymásnak, hogy mindig együtt maradnak.

Fiatalok voltak és szerelmesek. Martinnak ugyan ott volt a híres apja, de mégis hasonlóak voltak: két kelet-európai tizennyolc éves, akik dolgoznak, suliba járnak, fel akarják építeni az életüket.

Támogatta Martin énekesi karrierjét, mert a fiúnak tényleg nagyon jó hangja volt. Igazából már a suliban, amikor először elment a koncertjükre, na akkor esett bele a hangjába. Vagy abba a dalba, amit neki írt. Elcseszett képek. Akkor minden olyan jó volt. Volt egy srác, aki neki írt dalt, és neki énekelte a színpadon.

És ő volt a legnagyobb rajongója.

Aztán, tulajdonképpen váratlanul és kiszámíthatatlanul jött az American Idol, és Martin pillanatok alatt sztár lett az apja oldalán.

Ő pedig elbizonytalanodott.

Mi lesz vele, velük, a kapcsolatukkal, ha Martin itt kint, ami a második hazája, az apja árnyékában vagy éppen az apja fényében igazi sztár lesz? Akkor, ugye, neki mennie kell. Van egy csomó helyes lány a világon. Sok-sok vadítóan jó csaj konkrétan New Yorkban is, akik mindent odaadnának, ha Martin White-tal (vagy legalábbis Wayne Sunny White fiával) járhatnának, együtt lehetnének.

Az American Idol a porba rombolta Virág egóját, magabiztosságát, önértékelését.

Milyen hülye volt! - rázza meg a fejét. Ma már talán nem lenne ennyire hülye.

De azóta sok víz lefolyt a Dunán, és, ahogy pszichológus barátnője, Tina mondja sokszor, „meg kell bocsátania annak a huszonéves Virágnak, aki nem bírta el a sikert. Martin sikerét."

Ez volt a kulcs, itt lett vége a kapcsolatuknak.

Ezerszer volt már különböző helyeken, családállításon, pszichológusnál, ingázónál, asztrológusnál, kártyavetőnél, pedig egyáltalán nem hisz ezekben a „tudományokban", de kereste, mi lehetett az igazi baj.

És mindig arra jutott, még ha a kártya meg az inga nem is ezt hozta ki, hogy ott lett vége igazán, amikor Martin bedobta a törülközőt. És nem az apja miatt, nem a kudarca miatt, legalábbis nemcsak ezek miatt, hanem Virág ellenállását is érzékelve.

Ketten döntöttek rosszul, ők ketten, amikor azt a gondolatot erősítették önmagukban, egymásban, hogy Martinnak nem az az útja, hogy sztár legyen Amerikában.

De aztán otthon többször eszébe jutott, hogy minden más lenne. Martin szabadabb lenne, lazább és nyitottabb, ha kint maradtak volna, és nem igazol le ahhoz a céghez, akik igyekeztek elszívni a szívét és az agyát. Az a Martin, aki itt zenélt New Yorkban, sosem egyezett volna bele, hogy ő elhagyja. Soha.

De hát így alakultak a dolgok, és már nem lehet visszaforgatni az időt, legfeljebb azt teheti meg, hogy visszavonja azt a nyilatkozatot az embrióik adományozásáról, és kéri a megsemmisítésüket.

Mert amíg azok az embriók ott a hűvösben élnek, túlélnek, pihennek, addig ő nem lesz boldog.

Ezt sem a kártya mondta, hanem ott lüktetett benne napról napra, hogy van egy elvarratlan szál, ami örökre összeköti Martinnal.

Ennek véget kell vetni.

Zokog a szíve, egy jéghideg, kesztyűs kéz karmolászik ott belül, de nem tehet mást. Csak akkor van icipici esélye az újrakezdésre, hogyha ezt megteszi.

Meg kell semmisíteni a soha meg nem születő embrióikat.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

Felnéznek, amikor belépünk. Ott ülnek egymás mellett az íróasztalnál.

A csaj ismer meg, természetesen. De továbbsiklik a tekintete rólam - az apámra. Wayne természetesen viszi a pálmát, ahogy megjelenik, felháborodottan, mögötte az ügyvéd.

- A fiam nem írta alá, az aláírását csalással szerezték meg, és ennek meglesz a következménye - mondja köszönés helyett, és én elvörösödöm. Most először gondolok arra, ha vele nőttem volna fel, akkor bizony szépen megrendezte volna az életemet.

A nőre nézek, és Virágra gondolok, aki ezzel a csajjal dolgozik. Egy kicsit mesterkélt arcú nő, iszonyúan hosszú szempillákkal, ami nyilván műszempilla, vastag, pirosra vagy lilára vagy valami hasonlóra rúzsozott száj - a színárnyalatokban nem vagyok túl jó -, szőke haj, tök magabiztos megjelenés. A magabiztosság egy kicsit azért csökken, de fura, mert az van az arcán, hogy eléri, amit akar. Mondjuk én nem moralizálnék itt az embrióink fölött, de épp egy szokatlan érzelmi szituban vagyok, és felháborít, hogy el akartak lopni valamit, ami tulajdonképpen két másik ember testéből származik.

- Én nem írtam alá adományozást - közlöm, hátha valaki még nem tudja. - Én egy partin azt írtam alá, hogy részt vettem informatikusként a rendezvényen, de tulajdonképpen ezt sem kellett volna aláírnom.

- Jó, ennek semmi értelme, hívjuk a zsarukat! - nyögi be apám.

Az ügyvéd valami jogszabályt idéz, mire a pasi felpattan.

- Mondtam, Tamara, hogy csak a bajt hozzuk ezzel a nyakunkba! Hogy találhattál ki ilyen őrültséget?!

Már az ajtó felé megy, és látom apámon meg az ügyvéden, hogy tanácstalanok. Végül is, ha nem állítják meg és szabadon elmennek, akkor sem történik semmi, erre gondolhatnak ők is.

Ebben a pillanatban Tamara leveti magát a székről, pontosan elém, a földre, a lábam elé térdel, megragadja a farmeremet, és zokogva néz rám. Megrendülök ettől az egésztől, még a lábam is megremeg.

- Martin, kérlek! Add az aláírásodat! - kérlel, ő is magyarul. - Miből áll neked? Hiszen ti úgyis szétmentetek, és Virág már felajánlotta az embriókat… Nekünk pedig segítenétek!

- De hát… csak van erre más mód - nyögöm. Aztán határozottabb leszek. - Sajnálom, de nem.

- Menjünk innen, Tamara, amíg nem vitetnek el! Okiratot hamisítottál! - sürgeti a meglehetősen antipatikus férje. De most egyetértek vele.

- Igen, menjenek, amíg mehetnek…

A férfi megfogja Tamara kezét, felállítja a zokogó nőt, és magával húzza. Senki sem állja útjukat. Az ügyvéd tesz előre egy határozatlan lépést, de végül hagyja őket kimenni az ajtón.

Hát elég jó az érkezésem New Yorkba, kicsit kezd apám belépőihez hasonlítani.

De ekkor még nincs vége a dolognak.

Belép egy nő, és odasúg valamit az igazgató fülébe. Az elképedt arccal ránk néz, végigvizslat szépen mindannyiunkat külön-külön, az ügyvédet, apámat, a szokatlanul hallgatag Mary-Annt, és Avát, aki szerencsére nem érti, mi a helyzet, és a végén rajtam állapodik meg a tekintete.

- Nos, ha úgy gondolták, hogy vége, akkor tévednek. Itt van ugyanis az embriók másik tulajdonosa a szomszéd szobában. - Sóhajt, és széttárja a karját, mint aki már semmin sem tud változtatni. - És az a kérése, hogy semmisítsük meg az embrióikat.

Nem tudom, mennyi időbe telik, hogy beazonosítsam, mit is jelent ebben a szövegkörnyezetben a „másik tulajdonos". Jézusom, Virág!

Ez nem lehet igaz!

Hogy kerülne ide Virág?

Az ajtó felé lépek. Semmilyen vegyes érzelem nincs bennem. Egyszerűen csak látni akarom őt! Idejött miattam!

Ez van bennem.

És, őszinte leszek, bár biztos sokan megbotránkoznak ettől: jelenleg magasról teszek az embriókra.

Virágot akarom.

Látni és érezni.

A pár másodperces út egy óráig tart. Legalábbis úgy érzem.

A másik szoba előtt párbeszéd zajlik.

- Igen, Mr. Holoway, valóban igaz, hogy a férfiakat is kivizsgálják előtte - mondja épp egy fehér köpenyes férfi egy öltönyös, negyvenes, kopaszodó embernek.

- De az én kis fickóim, ha fogalmazhatok így, nagyító alatt is mozognak, érti, fickándoznak!

Jézusom.

Erről rögtön beugrik a merevedési gondom, amit talán már legyőztem, de teljesen biztos azért nem lehetek benne. Viszont vannak olyan emberek, akik nagyítóval nézegetik a spermájukat? Hozzájuk képest az én privát aggodalmam kismiska.

- Nos, itt a másik tulajdonos - mondja a nő, és mi családilag, ügyvéddel felszerelkezve szépen, sorban bevonulunk a másik szobába, ahol tök sápadtan és gyönyörűen ott ül az íróasztalnál Virág.

Ez az a pillanat, amikor elsüllyed a világ, és csak mi ketten vagyunk. Ő és én.

Én nem tudok uralkodni magamon.

Odalépek, két tenyerem közé fogom azt a gyönyörű arcát, odahajolok, és megcsókolom.

Abba sem fogom hagyni. Soha.

Aztán mégis abbahagyom, és meglehetősen zavartan előbb rá-, majd körbenézek. Ahogy sejtettem is, a műsorunk osztatlan sikert vált ki, apám kezd tapsolni, majd mindenki csatlakozik hozzá. Ha jól gondolom, ez valahogy az első alkalmak közé tartozhat, amikor egy ivarsejttároló intézetben vastaps tör ki.

- Köszönjük, nem ezért történt - próbálom leállítani a tapsolókat.

És akkor Virág megszólal, a társaságot figyelembe véve, és számomra is meglepő módon: angolul.

- Meghallgattam a dalodat. A világ legszebb dala, tudod?

- …

- Miféle dal? - töri meg a váratlanul beállt csendet az apám.

De tényleg, miért kell mindenkinek megtudnia, ami a kettőnk titka volt legalább két napig?

- Írt nekem egy dalt. Nemrég találkoztunk, és kaptam másnap egy fájlt.

- Egy FÁJLT?! - hörren fel apám. Rámosolygok. Wayne szemében nyilvánvalóan szentségtörés, ha egy dal fájlban érkezik, és ha még azt is tudná, hogy WhatsAppon küldtem Virágnak!

Valójában nem hittem, hogy megnyitja. Sok mindent gondoltam, de ezt nem.

- Igen - bólintok. Tulajdonképpen kicsit szappanoperában érzem magam, vagyis csak érezném, ha nem lenne itt Virág, és nem hagyta volna, hogy megcsókoljam. De ha ő nem lenne itt, akkor nem is érezhetném magam szappanoperában, szóval ez így nem is jó gondolat.

- És akkor miért szeretnéd megsemmisíttetni az embriókat? - csúszik ki a számon, de ez már magyarul.

Addigra a közönség elhagyja a színházat, és már csak kettesben vagyunk.

Virág pedig beszélni kezd. Olyasmiről, amit fel sem tudok fogni.

Hogy ő nem akarja, hogy a múltunk béklyóban tartson minket, és milyen hülyeséget követett el, hogy megpróbálta elajándékozni őket, de azt is megbánta, és most eljött, hogy véget vessen az egésznek.

- De hát még csak most kezdődik! - mondom, és tényleg csak utólag érzem, hogy ez megint olyan szappanoperás mondat volt, de a helyzet az, hogy szívemből jött. Szerencsére Virág talán nem érzi ezt a sorozathősös árnyalatot, mert megérinti a kezem.

- Nem tudom. Annyi mindent megbántam.

- Például? - kérdem erős szívdobogással. Virág igazán profi abban, hogy felültessen maga mellé a hullámvasútra.

- Például azt, hogy nem támogattalak jobban a zenei karrieredben.

- De támogattál.

- Nem - áll fel, és egyenesen a szemembe néz. - Akkor, amikor azt kellett volna mondanom, hogy maradj, és építsd fel magad, én nem tettem. Talán… - mélázik el - talán azért, mert féltem, hogy elhagysz, ha sztár leszel.

Megáll bennem a levegő.

Még ő hitte ezt? Hogy elhagyom?

Amúgy is, a sztár az apám. Én ezt jól tudom.

És jön belőlem a válasz, automatikusan.

- Én sosem hagytalak volna el, Virág. - Aztán, mivel a gimiben elég jó magyartanárunk volt, hozzáteszem: - És nem csupán feltételes múltat használok.

- Hanem? - Csillog a szeme.

- Hanem feltételes jövőt…

- Az jobb - bólint.

Hát akkor, én pedig folytatom. Apám szerint nyilván most írom alá a halálos ítéletemet, de kimondom, amit érzek: - És feltétel nélküli jövőt.

- Az hogy hangzik?

- Sosem. Hagylak. El.

Hát kimondtam.

Úgy érzem magam, mint egy rocksztár, tényleg. Képes voltam kimondani, ebben az egészen fura helyzetben, amiben vagyunk itt, egy termékenységi klinika fagyilaborjában, vagy mi a csuda ez az intézet. Miközben kint apám és családja egy termékenységi fagyiintézet igazgatójával és szakembereivel várakozik, és talán még az is felmerül bennük, hogy akkor most mi lesz azokkal az embriókkal, amik idehoztak minket újra, tulajdonképpen szinte egymástól függetlenül.

Aztán átölel, és én pedig, mintha meg kéne védenem, nehogy leesen egy hídról, megszorítom, kiszorítom belőle a szuszt is.

- Na, Martin - súgja később, amikor már kezd elmúlni a veszély, hogy netán lezuhan a hídról -, nem kapok levegőt.

- Okés - mondom rekedten. - Akkor… izé, hát…

- Hát mi?

- Jézusfény.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

- Mi a fenét csinálnak ezek ott bent? - méltatlankodik Wayne. - Mára még tervem volt Martinnal, és eszembe nem jutott, hogy egy sejtlopás elhárításán fogok dolgozni, aztán meg gyertyát tartani a fejük fölött…

- De hát nem tartasz gyertyát.

- Szerintem ilyen helyen biztos nem szexelnek - szól közbe Ava, mire Mary-Ann és Wayne egyaránt szigorúan néznek a kislányra.

- Ilyesmivel még korai foglalkoznod - közli Wayne. - Sajnálom, hogy belekerültél ebbe a sztoriba.

- Semmi gond. Gondolom, ez egy valós probléma, ez a szerelem.

A két felnőtt összenéz, és egy pillanatig egyikük sem reagál. Aztán persze a férfi szólal meg.

- Hát igen, ez valós, és egyre közelebb van hozzád is ez a valóság. - Mary-Ann sötéten néz rá, ezért hozzáteszi: - De még azért odébb van.

- Mondjuk nem annyira - mosolyog a lány, és az ütő is megáll Wayne-ben. De most nem ezzel kell foglalkoznia! Kényszeríti magát, hogy ne folyjon most ebbe bele, de később azért visszatér rá. Még hogy egy tizenegy éves lány! Na ne! Az ő idejében még nem szövődtek ilyen korban szerelmek. Hát hogy lett volna belőle zenész, ha már tizenegy évesen a nők körül forogtak volna a gondolatai?

Erről persze rögtön eszébe jut Martin. És a dal.

- Szerinted milyen dalról beszélt az a gyerek? - kérdezi a feleségét. - Valami új dalt írt?

- Ezek szerint igen.

- És te vagy a világ legjobb menedzsere?

- Ez most milyen kérdés?

- Nem, ez nem kérdés. Ez kijelentés!

- Ó. Ha arra gondolsz, hogy szerezzem meg a dalt, akkor az most nem fog menni…

- Most nem, de pár perc múlva igen.

- Jézusom, Wayne, ne szórakozz már! Épp elég ügyön kell most felülkerekedni.

- Ez nem kérdés, nem kérés, Mary-Ann, hanem utasítás!

A nő sóhajt, és elmosolyodik. Semmi értelme ilyenkor ellenszegülnie. Azért mosolyog, mert tetszik neki, hogy Wayne az ő korában sem elégedett semmivel. Az viszi, repíti előre, hogy mindig akar valami újat.

- Amúgy - nézi az óráját Wayne, és beletúr a hajába - meddig fognak bent baszakodni?

- Csssss…

- De nekem jelenésem van. Le kell cserélnem a szettemet, egy kicsit belőnöm a hajamat, mert hogy ahhoz fodrász nem nyúl, abban biztosak lehetnek.

- Jól van, mindjárt kijönnek.

- Csak lassan attól tartok, hogy mindjárt fel is dugatják azokat a fagyasztott miféléket… - sandít a kislány felé. - Vajon hány órát tart a kiolvasztás?

Egy örökkévalóság után nyílik az ajtó.

Kilép egy szerelmes kamasz pár. Wayne döbbenten nézi az átalakulásukat. Nem lát rajtuk semmi változást, csak az arcukon, azt a naiv „elolvadást", amitől tizenhatnak tűnnek, és talán van körülöttük valami burok, egy átlátszó, finom filter, hogy tudja meg az egész világ, hogy együtt vannak.

Na jól van, gondolja. Ezek a gyerekek szeretik egymást.

Akkor érdemeljék is meg egymást, és csinálják jól végre!

- Na mi van, gyermekeim, felolvasztották a fagyigyöngyöket?

Nevetnek.

- Oké, akkor távozhatunk? Martin, veled nagy terveim vannak mára.

- Milyen terveid?

- Ismered az America’s Got Talent című show-t?

- Hát hogyne.

- Sofia Vergara zsűritag - szól közbe Virág. - Imádom, a Modern Family összes részét elsősorban miatta néztem meg.

- Oké, akkor bejössz velünk te is?

- Mert… Martin…? - húzza fel a szemöldökét a lány, miközben Martin farmernadrágjának korcába kapaszkodik.

- Martin? Igen. - Wayne igyekszik határozott hangot megütni, hogy a fiában fel sem merüljön, hogy van választása.

- Martin? - kérdezi Mary-Ann.

Na, ezért majd még számolnak.

- Rendben - bólint a fiú, és a derekához húzza szorosan a lányt.

Uhhuuhhuhh, Wayne nem mond semmit, de aztán ránéz Mary-Annre, és azt gondolja, néha jól sülnek el a dolgok. Történetesen az ő dolgai mindig jól sültek el, de talán ezt a tökkelütött gyereket is érheti szerencse. Aztán megszólal benne egy hang: egyáltalán nem tökkelütött.

A legtehetségesebb gyereke.

És ő elő fogja húzni belőle a tehetséget.

Bűnhődjön azért, amit a múltkor tett, hogy nem hagyta, hogy megnyerje az Idolt.

De először is meg kell hallgatnia azt a dalt.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

Minden olyan gyorsan történt. Alighogy leszállt a gépem, máris elvittek a zsaruk, aztán apámék megjelenése, az ivarsejtközpont, aztán Virág… és éppen hogy elővettem a bőröndömből pár cuccot, meg ilyesmi, amíg apám elment egy próbára - máris indulás.

Egyébként Mary-Ann behordott nekem pár ruhát, apám küldeményét, és én olyan eufóriában voltam, hogy egyáltalán nem bántam, hogy nem nekem kell azon filóznom, vajon mit vegyek fel arra az alkalomra, hogy élő adásban a közönség soraiban fogok ülni.

Egy khaki színű nadrág, előre felhajtva boka fölött, gondolom, apám, mint titkos fashion designer, biztosra akart menni, hogy nem szúrom el a dolgot. Fehér D&G póló, de csak a címkéjén látom a márkát, és rá egy kék, enyhén koptatott farmerdzseki. Apám még egy bőrláncon függő ezüstgitárt is küldött, biztos, ami biztos. És egy bőr karkötőt, valami acélbetéttel. Szóval megdizájnolt, és amikor átöltöztem, nem is kellett a tükörbe néznem, mert Virág arckifejezéséből tudom, hogy a „stylistom" nem lőtt mellé.

A show.

Nem tudom, mire számítottam, egy kicsit csalódott vagyok, de közben örülök is, hogy nem kell a középpontba kerülnöm - mert a nézők közé, az első sorba ültettek az America’s Got Talent show-ban. Ez valami döntő, Virág azt mondja, tök jó lenne ezen a színpadon is bemutatkoznom. Hát nem hinném, hogy két ilyen versenyen indulhatnék, de ő, mivel ez a szakmája, mármint a PR, azt mondja, hogy dehogynem. Ez lenne a legjobb fogás egy ilyen produkciónak.

Én ezzel nem teljesen értek egyet, mivel itt engem már mindenki elfelejtett. Nyilván. És én akartam így, szóval semmi gáz.

Az adás elindul, egészen elképesztő a produkció mérete, és mivel én már láttam hasonló tehetségkutató show-t, sőt jártam hasonlóban, egy kis nosztalgiát érzek. De Virág kezét fogva semmit sem bánok.

Apám a második szünet után robban be a stúdióba.

Ha objektív leírást kellene adnom róla, akkor is azt mondanám, hogy ő az a kortalan rocksztár, akinek a személyiségében van valami olyan plusz, amiből építkezik. Az csak a szerencséje, meg azért, gondolom, némi edzésmunka is van benne, hogy az alakja még mindig sportos, a ráncai ellenére baromira jóképű, és az ezüst haja, ahogy összevissza áll - szóval egy igazi egyéniség. Fekete, szakadt farmergatyában, rózsaszín ingben, ezüst motorosdzsekiben van, és olyan ruganyos, mint egy húszéves. Ha nem tudnám, hogy pár hónapja kapott térdprotézist, azt mondanám, óriási mázlista. De így sejtem, mennyi torna van emögött.

Egyszerűen csak meglátom, és büszke vagyok rá, hogy ő az én apám.

Emlékszem, volt idő, amikor elájultam, mekkora korkülönbség van köztünk. Mostanra ez - fizikailag és a lelkemben is - nagyrészt eltűnt. Apám kortalanná vált, én pedig egy fásult harmincéves srác vagyok, akinek megvan mindene anyagilag, de a lelke titokban nagyon sóvárog.

Virág megszorítja a kezem, és tudom, nincs okom panaszra. Most itt van mellettem. Hogy meddig, és mikor dob ki legközelebb, azt nem tudom, de próbálok nem foglalkozni vele.

Apám belekezd a gitárral a kezében egy nagy rockslágerébe, ami egyébként egész új, ha jól emlékszem, három éve karácsony előtt jelent meg, egyszerre YouTube-on és az összes megosztón. I Won’t Miss This One. Ezt nem fogom kihagyni.

A zenekar egy vonós feldolgozással kapcsolódik be élőben, apám lerakja a gitárt, megfogja a mikrofonállványt, és egészen az első sorig száguld, miközben arról énekel, hogy tutira nem fogja kihagyni, amit már eltervezett, csak azért, mert akadályozzák.

A közönség már a refrén előtt vele énekel, elvakít minket a reflektor, amikor a közönséget mutatják a kamerák.

Szűnni nem akaró taps a végén.

- Wayne, téged nem akar elengedni a közönség - lép oda a műsorvezető, Sofia a zsűriből pedig közbeszól: - És mi sem!

Óriási ováció ismét.

Furcsa érzés, mert egyrészt örülök apám sikerének, másrészt belesajog a lelkem, hogy én is lehetnék színpadon. Mindegy.

- Oké, akkor maradok - feleli apám mosolyogva. Tapsvihar, sikítozás. Tiszta imádat, amit nem most vívott ki, de mindennap tesz érte valamit. Csak ő zsigerből teszi, szerintem, és nem holmi marketingtervek alapján.

- És mit adsz még nekünk?

- Egy meglepetést. Igazán friss a dolog.

- Egy vadiúj Wayne Sunny White-dal?

- Egy vadiúj White-dal. - Odasétál a színpad széléhez, egészen elénk, és felém nyújtja a kezét. - Egy Martin White-dal. A fiamé.

Megragadja a csuklómat, és húz magával. Virág pedig tol rajtam egyet, nem mintha magatehetetlen lennék, de valahogy mégis azzá váltam most, nehezemre esik minden mozdulat, közben pánikolok.

- Ó, Martin, de rég láttunk! - köszönt a műsorvezető, sajnos nem tudom a nevét, ez az én hibám. - Utoljára az American Idolban, már vagy… hány éve is?

- Nyolc - nyögöm a felém nyújtott mikrofonba, és ott állok apám mellett. Óriási taps érkezik, fogalmam sincs, miért.

- Mit kell tudnunk erről a dalról?

- Az a címe, hogy - veszi át apám a szót - Maradj! - mondja magyarul. - Vagyis Stay, Stay with me. Martin dala, amit a barátnőjéhez írt.

- Khmmm. - Nem nagyon tudok megszólalni. Aztán Virágra mutatok. Az összes fény rá szegeződik.

- A különlegesség, hogy a zenekar és én is ma ismertem meg a dalt, de annyira megtetszett, hogy előadjuk. Méghozzá magyarul! Martin anyukája leírta nekem a szöveget fonetikusan, szóval megpróbáljuk, de ez most egy világpremier - mondja, és valaki berohan egy gitárral. A hófehér Gibsonom, amit apám csomagtartójában hagytam a „szabadulásom" után. Átvillan az agyamon, hogy hát ezért kérte el Virág a dalt mp4 fájlban.

Hogy apám betanulja.

Rémesen boldog vagyok, rémes a szitu, mégis olyan boldogságot érzek, mint még soha.

És akkor apám beszámol, és belevágunk.

Egy sosem hallott feldolgozásba. Ami nekem csak gitárral volt meg, az most villámgyorsan új hangszerelést kapott.

Egymásra nézünk apámmal, és soha nem érzett melegség önt el.

Egyszerre lépünk be.

Rekedt és fényes rockzene.

Éjszaka és hajnal közt

Újra berobbant ez a bomba

Rám néztél és odahúztál

Gyere a karomba

Két napja már kereslek

Semmi nem működik

Még a wifi is elment

Kereslek és csöngetek

Üres a lakás

Nincs nyitott ajtó

A sötétbe ordítom

Maradj, maradj velem

Ragyogj nekem

Ismeretlen úton ne menj tovább

Ne hagyj magamra soha

Tudom, én voltam az oka

Hogy elmentél

Most gyere vissza és -

Maradj, maradj velem

Egy áramlat felkap, és felrepít magasra, egy puha repülés az egész, fémes gitárhangokkal.

Ahogy állok és énekelek apám mellett - a kiejtését nem is figyelve, mert így tökéletes, ahogy énekel -, egy fényes alagútban szállok, ahol visszatérnek az emlékeim, amiket igyekeztem eltemetni magamban, anyám, amikor kibéreli nekünk a próbatermet, tizenhat voltam nagyjából, és megkaptam a kulcsot; Virág, amikor először meghallgatja az Elcseszettet, aztán ahogy ott áll a koncertünkön, mielőtt megismerkedtem apámmal; a csók a buszon; apám, az Idolon ahogy magához ölel, még a legelsőn, ahol vendég lehettem, aztán ahogy feltartja a hüvelykujját, hogy szuper volt a bemutatkozásom a versenyen, és a taps, amikor a döntőbe kerültem, az interjúk, az út, amit magam előtt láttam, lángoló szárnyakat láttam egy alagútban, a végén ott a közönség, és igen, ez volt az álmom.

És most ott vagyok.

Nem érzékelem, meddig tart a taps, apám átölel, és úgy állunk, és csak arra gondolok, hogy végül is tényleg megálmodtam magamnak.

Köszönöm.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

- Ez mire volt jó? Ez az egész őrület?

- …

- Ne sírj, de szeretném megérteni. Miért kellett végigrodeóznunk a világot, hogy megpróbáljuk a lehetetlent?

- De miért ajánlotta fel Virág az embrióikat? Ne engem okolj, kérlek!

- Akármiért ajánlotta is fel, nem fogadhatod el. Ezt mondtam akkor is.

- De mégis belementél…

- Nem tudom, mi történt, Tamara, nem akartam neked nemet mondani, és azt gondoltam, próbáljuk meg, mert szeretlek.

- De…

- Amikor ott voltunk az előző klinikán, mondták, hogy bele tudunk vágni akkor is, ha nincs adományozónk. Mert pénzért itt lehet azt is. Sokkal egyszerűbb az út.

- Én… tudod, Virágot ismerjük, meg minden.

- Virágon lépjünk túl, Tamara, mert ezek után a megbízásunk sem fog működni. Természetesen új PR-ost találni nem egy nagy feladat, szóval ez a része a legegyszerűbb.

- Nekem szimpatikus.

- Mindezek után nem dolgozhattok együtt. És azt mondták a klinikán, itt is megismerhetjük a donorokat, vagyis elvileg nincs zsákbamacska.

- Nem tudom, Egon.

- Mit?

- …

- Tényleg nem értem. Mi a gond ezzel a verzióval?

- Nem tudom. Erre nem állok készen.

- Ez egy őrület, Tamara. Egy őrület.

Később, a hotelszobában.

- Te, ezek normálisak? - fordul a férfi a feleségéhez, és a szemét a tévére tapasztja. - Elajándékozza a bébiket, aztán meg együtt vannak? Ez valami nagyon rafinált terv. Higgy nekem, ezek tőlünk akarnak valamit.

- De hát maga Wayne Sunny White jött az embriók megmentésére!

- Na, ez is nagyon furcsa, nem gondolod? Ezek minket akarnak.

- Minkeeeet? Ezt hogy érted?

- Nem tudom, de be akartak húzni a csőbe. És aztán a gatyánkat leperelik.

- De miért, Egon, ennek semmi értelme.

- Hát látod, hogy együtt vannak, miért akarták volna odaadni az embriókat? Ennek csak két oka lehet.

- Szerintem csak Virág adta volna oda őket. Elkeseredésében. Meg segíteni akart.

- Na látod, Tamara, itt a te Achilles-pontod! Hogy nélkülem bárki bepalizna téged!

- Miért mondod ezt? És miért mondtad, hogy két oka lehet az embriók odaadásának?

- Gondolkozz egy kicsit! Az egyik ok: Virág nem akar gyereket kihordani. Egyszerűen béranyának használna téged, majd elperelnék még a méhedből a gyereket, de legalábbis születése után át kellene adnunk, mondván, nem mondtak le róla mindketten hivatalosan. Megjegyzem, Virág lemondása is aggályos lenne ezen a fecnin, szerintem.

- Ó. Erre nem gondoltam. Azt hiszed, hogy így akart Virág gyerekhez jutni? Szülés nélkül?

- Simán. A másik lehetőség, hogy nem is a gyerek miatt csinálta, hanem a pénz miatt. Elhitette veled, hogy nincs már együtt a sráccal, leadtak volna nekünk két embriót, aztán, újra mondom: még a gatyát is leperelik rólunk.

- De miért tették volna ezt?

- Hogyhogy miért? Hát láttad, hogy öltözik ez a lány. Mondjuk most már, azt hiszem, ez a megtévesztés része is lehetett. Hogy nem volt egy normális dizájnerruhája, egy normális biciklije… Pénz kellett nekik. Úgy látszik, a híres Wayne Sunny White pénzt nem ad, csak egy kis rivaldafényt a srácnak - bök egyet az állával a tévé felé. - Szerettek volna kicsit jobban élni, munka nélkül.

- Mindkettejüknek van munkájuk, Egon!

- Ugyan már, ezt a PR-dolgot te munkának tartod?

- Martin programozó.

- Na és aztán?

- Te akartad Wayne-t megszerezni a kampányhoz.

- Csak átfutott a fejemen, mindössze egy kósza ötlet volt. Hogy mit tudna hozzátenni, drágám, az imidzsedhez, ha összehoztak volna ezzel a vén énekessel egy találkozásra. Ezért találtam ki.

- Ja. Hát találkoztunk vele.

- Igen. Nem így képzeltem el. De látod, az is előfordul, hogy valaki nem a mi kottánkból játszik. Ez a Virág, ez a te Virágod bizony rafinált egy picsa. Meg akarta teremteni a jólétét, és kifundált egy ilyen ördögi tervet.

- Ugyan már, Egon.

- De, bizony.

- Hmmm.

- Amikor majd gyanútlanok lesznek, egyszer, ígérem, ezt visszakapják.

- Hogy érted? Ne viccelj, Egon, neee…

- Jó, ezt most hagyjuk. Ennek még nincs itt az ideje. Most azt kell eldöntenünk, hogy a másik lehetőséget választjuk-e, mert ha igen, akkor most még maradunk. Ha nem, akkor igazodhatunk az eredeti tervhez… vagy bármi.

- Adj egy kis időt. Gondolkodnom kell.

- Addig gondolkodsz, amíg csak akarsz.

2022. DECEMBER 22.

NEW YORK

- Jó volt, tényleg szinte kifogástalan. Cuki volt Wayne kiejtése - magyarázza Lina a telefonban Mary-Ann-nek. - Számomra hihetetlen, hogy kétszer mentünk végig rajta, és megtanulta.

- Jó, azért ismered őt, hogy milyen. Még elgyakorolta hússzor, és így is kellett neki a súgógép, nem reszkírozta meg nélküle. De a fiatok… Martin nagyon bejött ennek a háznak itt. És nézted a netet? Szinte felrobbantotta.

- Igen, láttam. Megérdemlik, szuper volt.

- És mit gondolsz?

- Miről?

- Martinról.

Lina egy ideig nem válaszol. Már annyiszor végigbeszélték Mary-Ann-nel. Ez egy igazi konspiráció a két nő között. Hogy Martint el kéne csábítani Magyarországról, és megtudni, akar-e még zenélni. Mert Lina mint anya azt nem akarta, hogy a gyereke valamiről lemaradjon, valamiről, amiről még álmodik.

- Hát nem tudom. Nagyon jó a dal.

- Nem a dalról kérdezlek.

- Martin? Élvezte.

- Igen. Ennyi?

- Nem tudom. Szerintem nagyon boldog volt. Én boldognak láttam.

- Megérte ez a trükk Wayne-től.

- Én nem örültem neki. De tudom, hogy valami kellett, ami kimozdítja abból az otthoni dologból, hogy ne akarjon többé azzal a gengszterrel együtt dolgozni. És Wayne mindig olyasmiket talál ki, ami másoknak, akik átlagemberfejjel gondolkoznak, eszükbe sem jut.

- Mindenesetre necces volt azért… nem is tudom, hogy papírozták le. Ha egyáltalán… De hát ez nem a mi dolgunk.

- Jézusom, Mary-Ann, azért ez az ötlet az ő fejéből pattant ki… hogy lesittelteti két órára a fiát… ez azért durva!

- Igen. Ráadásul, hidd el, Lina, én is csak később tudtam meg.

- És működött! Ahhoz a gengszterhez többé vissza sem akar menni dolgozni Martin, az tuti. Látom, hogy Wayne képes bármeddig elmenni érte.

- Jó apa, tudod - mondja Mary-Ann. - De vannak őrült dolgai.

- Ez végül is jól sült el.

- Martin holnap visszakapja a laptopját, senki rá sem fütyült. De ehhez a rendőrfőnök kellett. Egy igazi, privát Wayne Sunny White-dedikálás!

- Martin nem tudhatja meg, hogy benne voltunk.

- Nem fogja megtudni, Lina. Szerintem már rég túl van azon a munkahelyén érzelmileg, meg mindenhogyan. Szinte atomerőműként sugároznak Virággal.

- Az jó.

- Wayne szerint ez a lány el fogja baszni legközelebb is a kapcsolatukat.

- Nem tudom. Felnőttek lettek. Kipróbálták egymás nélkül, már tudják, mit veszítenek.

- Úgy legyen. Akkor hamarosan találkozunk.

THE NEW YORK TIMES

23. DECEMBER 2022

WAYNE „SUNNY" WHITE FIA VISSZATÉRT

SÍRTAK A KÖZÖS PRODUKCIÓN

Wayne „Sunny" White sokáig eltitkolt magyar fia visszatért! A rocksztár gyermeke, Martin 2014-ben az American Idol című énekversenyen tűnt fel, ahol egészen a döntőig jutott, és talán mindenki számára emlékezetes módon éppen világhírű apja fordította ellene a szavazókat egy kritikus értékelésével. Martin azután - informatikai tanulmányait az Egyesült Államokban befejezve - hazatért Magyarországra, és programozó-informatikusként dolgozott. Egészen mostanáig nem is hallottunk róla, azonban tegnap este váratlanul fellépett apjával az America’s Got Talent élő adásában.

A fellépés nemcsak azért volt érdekes a nézőknek, mert a két White együtt énekelt, hanem azért is, mert Martin saját szerzeményét adták elő - magyar nyelven. Az már csak a ráadás, hogy Martin ezt a dalt a barátnőjének írta, aki szintén ott ült a nézőtéren. A produkciót óriási ováció követte, és váratlan húzással tévénézők tömege érkezett a stúdió elé, hogy aláírást kapjon a rocksztártól és a fiától.

Wayne és fia mindketten megkönnyezték a produkciót, a riporteri kérdésre élő adásban azt a választ adták, hogy az újbóli találkozásuk (tegnap érkezett Martin New Yorkba) kavarta fel az érzéseiket ennyire.

Azóta az interneten azt találgatják, hol és mikor lesz a következő közös fellépésük, és mikor ad önálló koncertet a fiú. Martin feltehetően ott lesz az apja soron következő, Las Vegas-i koncertjén is.

KOMMENTEK

Nimer

Imádtam őket. Martin a hősöm.

Eve

Hát én a világ végéig elmennék utánuk. Mindkettőért. Cukik nagyon.

Barbara

Nem hittem a fülemnek, ez valami szenzációs volt. Nem tudok magyarul, de minden szava a szívemhez szólt. Örülök, hogy egymásra találtak.

George

Mit kell ezzel foglalkozni? Örüljenek egymásnak, és kész. Magánügy.

Terry

Ettől nem lesz olcsóbb a kaja, és az életünk sem változik. Persze nem vagyok irigy, örülök, hogy nekik jól megy.

Arctalan

Vén fasz, már csak a gyereke mutogatásával tud pénzt csinálni!

Jenny

Megőrülök mindkettőért. Zsenik! És ti, irigy kommentelők, lehet utánuk csinálni! Indulás!

Viv

Ti is olyanok lettetek a New York Timesnál, mint a leggagyibb bulvárlapok. Ezennel töröllek benneteket!

Pat

Már megvettük a jegyeket Las Vegasba, szerencsére. Öt perc alatt elkapkodták. Remélem, a fia is jön.

Lydia

Mintha anyám magyarját hallottam volna. A nagyszüleim vándoroltak ki, anyám már jobban beszél angolul, mint magyarul. De Wayne cuki volt ezzel a durva akcentussal.

Big

Na, biztos az oltástól bőgtek. Két ismerős is az oltástól halt meg, szóval lehet mindenféléket ideböfögni, de majd ti is meglátjátok. Ezek az emberek a háttérhatalom emberei. Birkák!

Nadin

Köszönjük a nép nevében. Sokat segít ez az amerikai háztartásokon.

Tom

Emlékszem, amikor Obama fizetett arca volt Wayne bácsi. Menjenek a francba!

Daniella

Hű, nekik aztán van svungjuk! Ezerszer végignéztem azóta. Imádom őket.

Faye

Nem kaptam jegyet Vegasba. Dühös vagyok. Szeretem Wayne-t. A fia is jóképű és nagyon jó a hangja.

Robert

Aztán a másik zenész fiáról semmi hír? Elég gyorsan elfelejtették egymást.

Emma

A másik fia, Nicholas klubokban szokott zenélni. Tehetségesebb, mint az apja meg a testvére, de ő nem szeret majomkodni.

Kick

Életem példaképe Wayne. Remélem, a fia sem szúrja el úgy, mint a nagyobb srác, a Nicholas. Mert ahhoz azért erősnek kell lenni, hogy valaki kibírja azt a terhet, hogy WSW az apja. Drukkolok Martinnak!

Leo

Menjenek mind a picsába!

2022. DECEMBER 30.

LAS VEGAS

- Ez fáj, Elsa! Nem lehetne óvatosabban? - hörren fel.

- Ha nem rakták volna be ma a délutáni koncertet is, és most az esti jön, akkor nem is lenne szükség rám. Vagy ha nem ugrált volna, mint egy húszéves.

- De hát annyi vagyok!

- Oké, akkor most egy kicsit maradjon nyugton! Ez fájni fog, de utána jó lesz.

- Hogy lenne jó?

- Mert rossz mozdulatot tett, vagy belelendült az ugrándozásba. Ha húszéves, akkor gratulálok.

- Mmmm…

- Na ugye, nem is annyira rossz? Mondtam.

- Elsa, és találkozott már a fiammal, Martinnal?

- Láttam őt.

- Magyar ő is.

- …

- Félig.

- …

- Meddig.

- Jó, de mit akar ezzel? Hagyjon már a fiával! Teledumálja a fejem vele, de van egy srác, aki nekem tetszik.

- Azért Martin sem rossz srác. Nnnna!

- Ne nyögjön. Ennyire muszáj fájnia.

- De ugye, nem rossz gyerek?

- Nagyon helyes, csak egyrészt valaki nagyon tetszik, aki nem a maga fia, másrészt Martin olyan szerelmes, hogy lángokba van borulva, simán felgyújtana egy erdőt azzal a szerelmes tekintettel.

- Hja… azért még megpróbálkozhatna vele. Csinos nő maga. Hátha dobja Virágot.

- Hagyjon ezzel a hülyeséggel, Wayne, nem próbálkozom meg, miért akarja ennyire?

- Hát hogy próbára tegyük. És ha sikerül, akkor az a Virág baja.

- Biztos vagyok benne, hogy most Martin senkire sem figyelne. Nem érdekli senki más, csak az a lány. És, már megbocsásson, nem vagyok az a príma tesztalany. Szóval, nyugodtan tegye le a fejét, és ne szóljon egy szót sem, mert most aztán fájni fog!

- Ghrrrr…

- Mondtam, hogy fájni fog. Nyugalom, a második előadásra sokkal jobb lesz.

- Hrrrrr…

- Kellett magának két előadást vállalnia egy napra.

- De ha elvitték az összes jegyet?!

- Na, akkor üzletember rocksztárom, lazítson. Esetleg alhat is egy kicsit.

- Nagggyon vicces.

Négy órával később pedig már sokadszorra meghajol a színpadon.

Egy tulajdonképpen intim színpad - nagyobb házakhoz szokott -, amire már nem is vágyott, de most újra megtapasztalta Las Vegas varázsát.

Ráadásul Martin beszállt az utolsó három dalba.

A közönség majd megette, úgy imádta őket.

- Itt kezdődik a saját karriered - kiabálja Martin fülébe a hatalmas ovációban. - Most aztán nem hagyhatod annyiban…

- Nem is fogom!

Taps, szűnni nem akaró.

Oké, akkor jöhet még egy ráadás.

Nélküled.

Ez a szám eddig kimaradt.

Kimondja a dal címét, Martin fülébe kiabálja, aki bólint, és átengedi neki a színpadot.

Vastaps kíséri, ahogy lemegy.

A fia, az ő fia. A legtehetségesebb.

Visszajött a fia, aki tovább fogja vinni, amit WSW letett és megteremtett a zenében.

Jólesik a gondolat.

Na nem mintha vissza akarna vonulni, vagy nyugdíjazná magát! Egy frászt!

Még csak most kezdődik az egész!

Nélküled.

Eddig mindig nőknek szólt a dal.

Most pedig Martinnak szól.

A fiának.

SZILVESZTER NEW YORKBAN

Csípjen már meg valaki!

Leosontunk, mint ahogy akkor, régen a Times Square-re szilveszterezni. Wayne kapucnis kabátban, én sapkában, hogy ne ismerjen meg mindenki, és ne kérjenek aláírást tőlünk, a csajok röhögnek, és hol anyámat ölelem, hol Virágot, hol Ancsit.

Anyu meghívott minket egy tengerjáró hajóra, amin pár évig Nicholasszal és a gyerekekkel élnek majd.

Virág örömmel mondott igent a meghívásra.

Én pedig mindenre igent mondok, erre az utcai bulira, utána a kis családi szilveszterre apámnál, meg az új dalra, amit nekem ajánlott, és még a produceri ötletére is.

És hát nekem is mondtak egy igent.

Alig várom, hogy kimondjuk hivatalosan is azon a hajón.

Apám lesz a tanúm.

Aztán: New York, maradunk, mert ez az egész igazi jézusfény!

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek

Holtodiglan (1999, új kiadás Most kezdődik címen, 2013) Bangkok, tranzit (2008, 2013) Hotel Bali (2008, 2014) Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015) A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015) Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016) Karácsony New Yorkban (2011, 2015) Karibi nyár (2012, 2016) Szeretlek, Bangkok (2012, 2017) Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014) Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014) November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015) Utazz velem! - kreatív színező (2015) Sosincs késő - kreatív színező (2016) Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016) Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

Mi sem voltunk angyalok (2018) Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) - Szélhámos-sorozat 1. rész Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) - Szélhámos-sorozat 2. rész Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020) Szélhámos eskü - Szélhámos-sorozat 3. rész (2020) Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021) Szélhámos csábítás (2022) - Szélhámos-sorozat 4. rész Elhitted álmomat (2022) Szélhámos szereposztás (2022) - Szélhámos-sorozat 5. rész Egy nyár Arubán (2023)

Krimi Riminiben (2023)

Szilveszter New Yorkban (a Karácsony New Yorkban folytatása, 2023)

Angol nyelvű e-könyvek Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Kedvezményesen, illetve fejősévás könyvjelzővel és exkluzív novellával megvásárolhatóak a kötetek a kiadó webshopjában:

https://erawan.hu

vagy

erawan.hu

Ha többet szeretnél tudni rólam, látogasd meg a honlapomat, a www.fejoseva.com oldalt, vagy a Facebookon keresd Fejős Éva hivatalos oldalát (fejoseva1). Fotókat az Instagramon osztok meg az utazásaimról, könyveimről, a fejoseva név alatt találod a profilomat.

Iratkozz fel a hírlevelemre, hogy rögtön megkapd az üzeneteimet az akciókról, és elsőként olvashasd el az új regényem részleteit!

https://fejoseva.com/hu/hirlevel/