Fejős Éva

DOMINÓ

KANAPÉTÖRTÉNETEK

A KARANTÉNBÓL

1. kisregény

Copyright © Fejős Éva, 2020

© Erawan Könyvkiadó, 2020

Fejős Éva elérhetősége:

www.fejoseva.com

facebook.com/fejoseva1

instagram.com/fejoseva

Az Erawan Könyvkiadó elérhetősége:

https://erawan.hu

www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó

Erawan Könyvkiadó, 2020

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A szöveget gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Müller Péter

Borítókép: Shutterstock

Elektronikus formátum:

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5652-70-7

Klaudia

– Oké, szóval kint ragadtál – összegzem a hallottakat, hirtelen felébredve a bóbiskolásból. Azt sem tudom, hány óra lehet. Erősen megmarkolom a telefont, és hallgatom, hogy mi következik ezek után. Mi jöhet még?

– Igen, de talán van remény. Pár hét múlva újraindulhat a légi közlekedés… talán.

– Ugye tudod, hogy nem is kellett volna elindulnod? – sóhajtok.

– Igen. De ha nem indulok el velük, akkor most egyedül lennének itt, és rajtuk, sőt rajtunk csámcsogna a sajtó. Megjegyzem, így is. De legalább van egy vezetőjük.

– …

– Nem?

Felvonom a szemöldökömet.

– Oké, és ez mire lesz jó?

– Segítened kell.

Sóhajtok. Egyáltalán nem tudom, hogyan segíthetnék rajta, mert még meglehetősen jól emlékszem arra az időre pár évvel ezelőttről, amikor egyetemistaként némi keresetért besegítettem neki az utazási irodájában. Leggyakrabban nyaranta, botcsinálta idegenvezetőként, hogy legyen egy kis zsebpénzem. Felrémlik, amikor rettegve kapaszkodtam egy kötélhídon egy vadidegen japánba – hol is? – talán valahol Szlovéniában, és azt ismételgettem könnyek közt, hogy én ezen a bizonytalan kötélen az életben át nem megyek. Arra pontosan emlékszem, hogy egy japán faszinak zokogtam, de arra már nem, hogy hol is voltunk, nem fura? Sajnos muszáj volt átbotorkálnom, életem legrettegettebb percei, de emlékezetem szerint inkább órái voltak, és át kellett jutnom, mert a folyó túloldalán várt a buszunk. Még inkább sajnálatosnak tűnt, hogy Szaszi jóvoltából én voltam a csoport felkent idegenvezetője, aki hivatásából adódóan minden problémát megold. Akkor csak arra tudtam gondolni, hogy nyilvánvalóan szörnyethalok, de ha mégsem, akkor megölöm Szaszit. Bár nem igazán hittem, hogy túlélem.

– Nem biztos, hogy jól jársz velem – nyögöm ki végül. – Emlékezz csak vissza… Ráadásul nonstop be vagyok fogva. És itt már késő este van, fel sem tudom fogni, amit mondasz.

– Nincs még olyan késő – feleli. Mintha csak jobban tudná! – Éppen emiatt aggódom, Klau. És, szerintem, adok egy jobb feladatot.

– Figyi, ez most már nem arról szól, hogy feladatot adsz. Tudod, hogy van egy állásom, és most szinte nonstop…

– Oké – vág a szavamba. – Nem is feladat, csak vicceltem – hahaha, gondolom –, és pontosan az állásod meg a helyzeted miatt aggódom. Inkább kérés. Nem feladat, ugyan már.

– Hmm… – a homlokomat ráncolom. Szaszi sosem szokott jó kérésekkel megtalálni, vagy ha úgy tetszik, jó feladatokat adni. Vagy az jó megbízás volt, amikor ki kellett lopnom egy csoportot az éjszaka közepén egy adriai apartmanházból, ahol megvadult a tulaj és puskával rohangált a szeretője után a kertben meg a házban? Esetleg az, amikor haza kellett hoznom Szasziék irodájának egyik VIP-utasával a nagyapjának tíz éve Sydneyben tárolt hamvait? Még a híres Bondi Beachet sem láttam, csak a repülőről. És hazaúton az utas felváltva regélt arról, hogy milyen gyönyörű vagyok, meg hogy a nagyfatert hogy fogja beleszóratni a Balatonba, hogy hozzájusson az örökséghez, aminek ez volt a feltétele. Vagy amikor egy olasz bank letartóztatta azt az utast, aki csapkodta a bankban a pultot, mert beszívta az ATM a kártyáját, és nekem kellett utánajárnom a hivatalos helyeken, hogy végre kijöhessen a sittről? És amikor a médiacsapat halálos nyugalommal besütizett Amszterdamban egy füvezős kávézóban, az ajánlott adag többszörösét elfogyasztva, és persze négyen vagy öten később olyan rosszul lettek, hogy egész éjjel nekem kellett nővérkednem felettük, amíg kijöttek a halálfélelem szakaszából? És nem, nem vagyok menő a pszichotikus állapotok kezelésében. Gőzöm sincs, mit kellett volna tennem betépett, pánikoló emberekkel, hogy jobban legyenek, én csak őrködtem felettük.

Nem, hát hiába oldották meg ezek az utak az akkoriban folyamatosan fennálló pénzproblémáimat, azért az életemet tuti megrövidítették néhány évvel. Mert az egy dolog, hogy Szaszi szereti az izgalmat és a veszélyt, de engem más fából faragtak.

– Mondom, hogy van egy rakat teendőm – felelem végül. – Van egy viszonylag normális állásom, van egy jövőképem is, amúgy meg részleges kijárási tilalom lépett életbe a vírus miatt. De nehogy azt hidd, hogy bárki is komolyan veszi, mint a mellékelt ábra mutatja, te is szépen kint ragadtál a világ végén, amit talán civilizált helynek sem nevezhetünk. Szeretném, ha vigyáznál magadra, meg a többiekre is. Tudom, milyen őrültek szoktak veletek utazni – rázom meg a fejem, és cikáznak az agyamban az emlékek a nagyjából minden szabályt leszaró turistacsapatokról, akik fittyet hánytak a görög régészeti felszólításokra, minden emlékművet meg akartak mászni, mindent megfogdostak Ázsiában, jézusom, mint egy csapat nyolcéves. Én meg, mint egy amazon, egy erős, magabiztos(nak látszó) nő megyek át tűzön-vízen a napsütésben, a tengerparton, elegáns cuccban, hogy kimentsek néhány felelőtlen turistát abból a veszélyből, amit ők hoztak magukra.

– Kint ragadtam, persze, mert harmincnapos útra mentünk, és ki a franc gondolta, hogy egy ilyen civilizált vírus elér az őserdőkig? Egyébként te hiszel ebben az egészben? – kérdez.

– Miben?

– A vírusban.

– Én igen, de most semmi kedvem vitatkozni, mert hosszú is lenne, ha elkezdenék mesélni, és nem is akarlak elkedvetleníteni, neked pedig elmehet a neted, aztán sosem tudom meg, hogy konkrétan mit akarsz tőlem. Egy biztos: nem megyek át semmilyen függőhídon, nem lopok ki sehonnan hamvakat, és még egyszer nem hagyom magam majommal megharaptatni – idézem fel az indonéziai emlékemet. Sosem gondoltam volna, hogy egy indonéz majom miatt kell valaha is veszettség elleni oltássorozatot kapnom. Sokkal inkább feltételeztem volna, hogy megharap egy beteg… de komolyan. Homlokráncolva gondolok rá, hogy Szaszi jóvoltából tulajdonképpen bejártam a fél világot, igaz, sehol sem úsztam meg kínos ügyek nélkül. És akkor még nem is idézem fel, hogy Malajziában majdnem férjhez mentem, egyáltalán nem szabad akaratomból.

– Hát most van egy kis gikszer. Ugye elmaradnak mostanában az utazásaink…

– Még jó. Részleges kijárási tilalom van – emlékeztetem, bár valószínűleg nem foglalkozik egy ideje a hazai viszonyokkal. – És csak imádkozzunk, hogy ne menjen csődbe az irodád.

– Oké, egyetértek, de egyvalamit mindenképpen meg kell szervezned.

– Ja. A hazautatokat – forgatom a szemem. Tuti, hogy akkora zseni nem vagyok, hogy a lezárt Puerto Ricóból hazamentsem Szaszit és a csoportját. – Hányan maradtatok kint?

– Tízen. De jól bírjuk. És nem is a hazaút megszervezését akarom kérni, mert alapvetően kaland az egész. Majd valahogy, valamikor hazavergődünk. Itt nincs is igazán vírus, figyelj már! Csak nem tudunk hazajutni.

– Azért, mert nem látod, nem mondhatod, hogy nincs vírus. Tuti, hogy van. Egyébként sem játék ez az egész, és hát ahogy ti eljutottatok Kolumbiából oda… az sem volt akármi. Semmi kijárkálás, előbb-utóbb találtok gépet, amivel hazajöhettek! – felelem. – És semmi felelőtlenség, mert…

– Jó, Klau. Nem a példabeszédért hívtalak. Hanem azért, hogy megkérjelek…

– De előbb mesélj arról, milyen körülmények között vagytok. Biztos vagyok benne, hogy nekem kell majd itthon referálnom…

– Így is elég gáz a net. Hadd mondjam el, mire kérlek, aztán ha még mindig tart a kapcsolatunk, akkor mindenre válaszolok.

Persze a kapcsolatunk, hogy úgy mondjam, elromlik, szinte rögtön azután, hogy Szaszi elregéli, mire kér. Mindig ez van az internettel, nem tudom, másnak is feltűnt-e már, hogy amikor valakinek kínos a szitu, azonnal gond lesz nála a nettel. Ezen gondolkodom, és lassan újra elnyom az álom. Csak annyit tudok, hogy valamit, egy újabb iszonyatosan nagy őrültséget meg kell tennem Szasziért, kettőnkért, meg annyi mindenkiért, és csupán ahhoz van erőm, hogy magzatpózban feküdjek az ágyon és rimánkodjak, hogy minél később jöjjön el a hajnal. Nagy szerencse, hogy már lezuhanyoztam, még nedves a hajam, de már alszom. És álmomban egyáltalán nem itt vagyok, ebben a koronavírusos sztoriban, de nem ám. És álmomban nem kelek hajnali ötkor, továbbá nem horkol egy kolléganőm a nappaliban, a kanapén. Mondom, hogy nem.

Megint ugyanaz az álom. Napok óta ugyanaz. Azóta, hogy Helén itt alszik, ugyanaz. Még átfut az agyamon, hogy nem is amióta itt alszik, hanem amióta elszúrtuk azt az osztályvacsorát, azóta.

A házban rendezkedem be. Konkrétan a régen nyári laknak használt, szerintem biztosan illegálisan odaépített kisházban, ami, mióta világ a világ, a kisház volt nekünk. Amikor az az agresszív hülye elüldözte otthonról a nagynénémet a gyerekeivel, akkor két évig ők laktak benne, addig, amíg végül körözni nem kezdték a gyerektartás elmaradása miatt a nagynéném volt férjét. Ő meg elmenekült a lakásból, azóta sem került elő, állítólag látta valaki pár éve Thaiföldön, de ugye eléggé valószínűtlen, hogy a gyerektartás elmaradása miatt inkább kiköltözne a világ végére, ráadásul akkor, amikor a gyerekei már felnőttek. De az az időszak nagyon remek volt. Még gyerekek voltunk mi is, esténként átjártunk hozzájuk, csak pár lépés volt, mégis az igazi szabadság. Oda nem jött utánunk senki. Nem mintha a szüleim ne lettek volna normálisak és elfogadóak, a tűréshatáruk is kitolódott az évek folyamán, mégis a kisház volt nekünk a totális szabadság. A nagynénémék odaköltözése után meg muszáj volt tévét is beszerelni, szóval csúcs volt.

Na, ebben a kisházban alakítottam ki nemrég a rendelőmet, legalábbis ebben a visszatérő álomban. A kertből egy részt leválasztottunk hozzá, ahol bejöhetnek a betegek, és mégsem kell a családtagjaimmal találkozniuk, de még a kutyával sem.

Sokszor gondoltam régen arra, hogy itthon fogok lakni vagy dolgozni. De persze ekkora családban felnőni, az olyan őrület, hogy egyszer csak elkezdesz vágyni az egyedüllétre, mondjuk egyetemista korodban tutira. Onnantól fogva az a legjobb, amikor csak rendelni meg vacsorázni jársz haza, és van egy saját életed.

Mint nekünk Misivel. Még csak alakulóban van a kapcsolatunk, az is csak az álomban, de már sokkal előrébb járok az álomban, mint a valóságban. Mert az álmomban már sokszor nálam alszik. Én még nem jártam nála álmomban sem, de a szobájában igen. Van az osztályon egy plusz ügyeleti szoba, nem az övé, de félig-meddig belakta. Misi szintén urológus, és a férfiak megmentője, ezért azok a betegek, akik engem többnyire semmibe vesznek vagy legalábbis értetlenül merednek rám, Misit félve és istenítve bámulják. A legagresszívabb szelíd bárány lesz, a bunkó hirtelen megtanul köszönni, az udvarias alázatossá válik, és Misi azzal a tudattal éli az életét és viszi a vállán az összes adminisztrációs és egyéb terhet az osztályvezető főorvos helyetteseként, hogy egyszer majd szinte mindenki, és tényleg, csupa nagybetűvel: SZINTE MINDENKI a kése alá kerül, mármint a férfiak. És néha a nők is. És ugye összerakta magában, amit én sosem vezettem volna le logikailag: az, hogy előbb-utóbb a férfiak kilencven százaléka nála köt ki (vagy persze egy másik urológusnál, de ő hiszi, hogy inkább nála), nem azt jelenti, hogy a nők számára ő nem fontos. Merthogy minden férfihoz tartozik egy, vagy a tapasztalatai szerint akár két nő is. Így hát egyszerre megmentője egy „közösségnek”, amikor a pasikat megszűri, megoperálja. Ez adja a hitét meg az erejét. Nem a pénzre hajt, hanem hogy szükség legyen rá. Hogy nélkülözhetetlenné és megkerülhetetlenné váljon. Persze ez már most nem akármekkora magabiztosságot ad neki, és ő megtanulta az összes újdonságot, hogy akár állami, akár magánkeretek közt valamennyi páciensét megoperálhassa majd, a legjobban, amikor eljön az ideje. Köztük ott vannak a vezető bankárok, a politikusok, cégvezetők, szóval azért a karrierjét tudatosan egyengeti. Tudom, hogy ezek a tervei. Nem látszik ennyire céltudatosnak, de egyszer, egy ivós osztálybuli után elárulta.

Nem tudom. Megeshet. Egyelőre olyan bohókás, meg csendes, de van mögötte egyfajta mély tudás, mert folyton tanul. Mindenhová elmegy, ahol új módszert tanulhat. Na mindegy, furcsa ez a kettősség, hogy látszólag azt sem tudja, merre evezzen a magánéletében, aztán a szakmaiban meg minden lépcsőre, amit csak meglát, fellép, meg stratégiai terveket sző.

Misi egyelőre nem akar gyereket, majd akkor, ha ő lesz az osztályvezető, mert addig „hajt”, meg egyébként is. Kell a tudományos fokozat, meg kell szerezni, és ilyesmik. Tök mindegy, mert még össze sem jöttünk, sőt semmi sem volt köztünk egy futó érintést és egy, talán az illendőnél tovább kitartott puszit leszámítva, és mint említettem, még én is a pályám elején járok, nemrég szereztem meg a szakvizsgámat.

– Te teljesen dilis vagy, nő létedre urológus leszel? – sikította a a legjobb barátnőm, amikor megtudta, és a szüleim is furcsállották, de már nagyon untam, hogy ez egyáltalán téma, úgyhogy előhúztam azt a kártyát, amire mindenki elhallgat, pedig elég szánalmas kártya: ha egy férfi lehet nőgyógyász, akkor egy nő miért ne lehetne urológus?

Ők valójában azt akarták, legyek gyerekorvos. Vagy állatorvos. Jó reggelt, ébresztő. Urológus lettem, és ha úgy jön ki a lépés, bárkinek megoperálom a prosztatáját. Már egy ideje nem is kell ehhez mellém szakorvosi felügyelet. Na jó, csak vicceltem. Nem, nem is vicceltem, már van szakvizsgám, nem kell engem felügyelni. Eleget szívtam rezidens koromban.

Misi most, ebben az álomban nem továbbképzésen van és nem is rohant vissza operálni. Most nálam van. A lakásom igazság szerint még nem az enyém, és nem is tudom, mikor lesz az. Egyelőre még bérelem, de majd rászánom magam, és elmegyek a bankba, milyen hitelt kapnék. A bérbeadó azt mondja, kapok még egy évet a gondolkodásra, utána meghirdeti eladásra. Én pedig megszerettem, nagyon. Az egyetem után béreltem ki, először Julival, aztán már egyedül, amikor Juli kiment egy német kórházba dolgozni. Azóta vett itthon egy lakást, amit kiad, ezerszer mondta, nekem rezsiért odaadja. De hát nekem is van büszkeségem.

Fogalmam sincs, miről beszélgetünk, csak azt tudom, hogy rettentő nagyot szexelünk. Konkrétan beleültet a farkába, az agyamra pedig lilásrózsaszín köd terül.

Jézusom. Remélem, nem csak álmodom.

– Bocsi – rebegi Helén. Hajnal háromnegyed öt, és ott toporog a fürdőszobámban, én meg mindjárt bepisilek. Mondtam már, hogy utálom ezt a csajt? Idegesít, na. De ki ne idegesítene? Talán Misi, robog át a név az agyamon, mint egy gyorsvonat, aztán mosolyt erőltetek az arcomra, bólintok, és már megyek is kávét varázsolni a konyhába. Egy olasz kotyogósom van, még két éve vettem Rómában, kábé tizenöt euró volt, de nekem tök jó. Sőt jobb, mint azok a kapszulásak, ebből kávéízű kávé jön, kesernyés, pörkölt, vad íz, és ahogy kifolyik, már küldöm is be, cukor nélkül. Aztán benyúlok a hűtőbe, energiaital. Jól van már, de fel kell ébrednem valahogy. És fel kell dolgoznom, hogy Helén itt lakik, nálam. Most beszalad, már felöltözött, és egy csokival rám céloz. Elmosolyodom.

Lehet, hogy nem is utálom annyira. Ezt még nem döntöttem el.

Mire kész vagyok, és újra belépek a konyhába, egy sajtos-sonkás szendvics vár.

– Kemény nap lesz – mondja Helén elnézést kérően. Negyven-akárhány éves, csalja a férje, lebuktathatná, de nem akarja és nem is meri, két gyerek várja, vagy inkább várná otthon, ki tudja, mikor megy haza. Három gyanúsunk volt az elmúlt egy hét alatt, ki az a hülye, aki hazamegy ilyenkor a családhoz meg a gyerekekhez?

Nem eszem a szendvicsből, ébredés után sosem megy.

– Mióta csinálod? – kérdezem.

– Mit mióta? A szakápolást? – kérdez vissza. Bólintok.

– Amikor a kicsi óvodás lett, akkor jöttem vissza. Előtte is ezt csináltam, csak nem itt, tudod – hallgat el. – Már rég el kellett volna mennem… külföldre…

Ledönti a kávét. Nedves a haja, harmincnak nézne ki, ha nem lennének sötét karikák éppen a szeme alatt. Amióta a férje megcsalja, Helén huszonöt kilót fogyott. Idegből, mondja. A pasi nagyon fura. Nagyon. Együtt nőttek fel. Na mindegy. Nem tudom, kedvelem-e Helént, és hogy meddig fog velem lakni a bérelt lakásomban. Sokkal jobb egyedül. Mondjuk Misivel tényleg kipróbálnám, legalább hétvégéken.

Na jó, hagyjuk, indulnunk kell. Maszk föl, kesztyű föl. Még benzint is kéne vennem a kocsiba. Ezt mindig elfelejtem, pedig már második éve autóval járok. A múltkor egy pasi az Üllőin mentette meg az életemet három liter benzinnel. Ennyire hülye nem lehetek még egyszer.

A kórház előtt még van egy kis elintéznivalónk, és nem mind egy kerületben. Úgy kell logisztikáznunk a műszak előtti meg utáni dolgainkat. Kurvára remélem, hogy senki sem fogja megtudni, mert simán lehet, hogy kivágnak minket miatta. Csengetés, óvatos kukucskálás után a nő beenged, köpenyben van, lábzsák, kézmosás, kesztyűcsere. Cső elő, zacskó elő, a régit otthagyjuk. Rohadtul szabálytalan, de ebben a világban már ezzel sem tudunk foglalkozni.

Beugrunk még három helyre. Nem nagyon esnek útba, csak az utolsó. Persze mostanában üres a város, ráadásul hajnal van.

Úgy esünk be műszakkezdésre, mint akik lehúztak egy éjszakát valamelyik durva ügyeletben. Ugyanazon a kapun megyünk be, ahol a covidosok, és csak két csapóajtónyira vagyunk tőlük. De az élet nem áll meg, ezt mondta mindig a nagyapám, és tényleg.

Elmondhatatlanul unom már ezt a vírust.

Eszembe jut, amit Szaszi kért.

Uramisten. Még ez is.

Helén egész napra egy sima sebészi maszkot kap, még látom, ahogy elszáguld mellettem, a maszk alól is látom a grimaszolását. Aztán összegyűlünk, mindjárt háromnegyed nyolc.

– Ma nincs sok időnk a referálóra – nézi az óráját a főnök. – Az igazgató hívat.

Ez általában nem jót jelent, bár az is tény, hogy a sebészettel együtt a hátunkon visszük a kórházat. De most, hogy le kellett redukálni az osztályt, és „várjuk” a covidosok rohamát – ami reményeink szerint nem lesz –, egy újabb találka a diri meg a főnök közt nagyjából azt jelenti, hogy megint mi fogunk szívni, meg a betegeink.

Mondtam már, hogy van egy átmeneti zónánk is? Meg a három gyanúsról megemlékeztem már?

Szirmai párizsis zsömlét eszik, nagyokat nyelek. Ő ügyelt az éjszaka, volt egy vérzőnk, meg egy veseköves, egy hajléktalan retencióval, hajnalban egy prosztatás elakadással, számol be, mindenki elnézi neki, hogy már a második szendvicset fogyasztja a megbeszélésen, mert most egy olyan éjjel volt, amikor szemhunyásnyit sem aludt, talán még a vacsorát is kihagyta.

– Felvettünk lázzal egy beteget, felszálló fertőzésből vesemedence-gyulladás, nyolchetes gravida – ismerteti az egyik éjszakai terhes nőbeteg kórelőzményét. Ha nem hoz nekem senki egy párizsis zsömlét, megölök valakit.

– Bocs a késésért – lép be Misi. Még ideje sem volt átöltözni fehérbe, köpenyt visel a farmerja és a pólója fölött, maszk a kezében, és elnézést kérőn néz végig az orvosi stábon. Elkapom Martina, a főnővér pillantását, aki alaposan, tetőtől talpig végigméri Misit, és titokzatosan mosolyog. Mióta harmincévesek a főnővérek, valaki mondja már meg nekem. Rezidens koromban hatvanéves volt Magdika, a főnővér, és hetvennek nézett ki. Na mindegy.

A főnök nem szúrja le, mert Misi általában mindenért tartja a hátát, mindannyiunk helyett, és legfőképpen helyette, de nem néz rá, vagyis neheztel. Miközben a műtéti tervet ismerteti, amelyben egyébként szerepelek is, és magamban automatikusan jegyzetelek, egy óriási szendvicsen gondolkozom, meg azon, hogy mekkora hülye vagyok, amiért nem ettem meg a Helén által készített reggelimet.

És akkor beugrik az álmom is, elvörösödöm, ahogy Misire nézek. A főnővért seggbe kéne rúgni, kigombolta a blúza felső két gombját, pedig tuti, hogy amikor beléptem, állig be volt gombolkozva. Majd rákérdezek Helénnél, hogy bírják ezt a nőt ők, ápolók, akiknek Martina a főnöke.

Misi visszanéz, nem tudom, mi van a tekintetében, csak remélem, hogy ő is arra gondol… nem tudhatom. De a reggeli referáló értekezlet végére meghozom a döntésemet: valamelyik nap felírok magamnak egy doboz fogamzásgátlót.

Öt perccel később. Misi elmegy mellettem, és összeér a karunk. Vajon szándékos volt? Mindenesetre utána kell néznem, milyen fogamzásgátlók vannak most a piacon, mert már évek óta nem szedtem. Pontosan Adrián óta, és az a történet már 2017-ben véget ért.

De miért vagyok ilyen magabiztos? Hát ki tudja, hogy ő is azt akarja-e, amit én?

Aztán irány a műtő. Muszáj beugranom asszisztálni, mert a főnök elmenetele felborította a műtéti rendet, pedig én kezdtem volna a nagyműtétesemmel. Aztán végre az enyém az egyik műtő, egy hólyagpótlás, hát ez nagyműtét, igazság szerint Duraival ketten csináljuk, és csatlakozik hozzánk Renek is a nőgyógyászatról. Eddig csak Misivel végeztem ilyen műtétet, és bármilyen sokat tudok is tanulni tőle, már vártam, hogy egyszer én is elkezdhessem a felnőtt urológus-sebészi pályafutásomat.

Most mindent lehúzunk, vagyis operálunk, amíg lehet, mert legalább van anesztesünk, legközelebb este lesz, és a főnök elképesztő jól lobbizik azért, hogy ne maradjanak el urológiai műtétek. Nálunk összegyűlik a beteganyag most is, amikor a legtöbb ember, ha csak teheti, orvosi rendelő vagy kórház felé sem néz. Vérző beteget nem küldünk el, lázas beteget kivizsgálunk. Az onkológiai műtétek… jó, ebbe most ne menjünk bele, koncentrálnom kell. Szeretek operálni, de szeretek asszisztálni is, szeretem a mozdulataikat, rengeteget tanulok, és már akkor is kezdek magabiztosabbá válni, amikor én operálok. Mindenkinek ismerem itt a kezét. A Misié a legjobb. A főnöké a legszarabb. Misi a csúcs. Ez tiszta sor. De rohadt sokat tanul ezért. Egyszer bevallotta, hogy ballal is operál néha, tréningezi magát. Na mindegy, ma csak asszisztálok, csupa sürgős műtét, becsempészve közé egy-két tervezett, hogy, hogy nem. Nem bánom, hogy a kivizsgálásban ma nem kell részt vennem. Az most egy kicsit orosz rulett. Beöltözve, védőfelszerelésben is.

Szaszin gondolkozom, amikor a műtéti dokumentációt írom. Nagyon éhes vagyok, ülök az orvosi szobában, még mindig nem ettem, csorog a nyálam, ha Helén reggelijére gondolok, amit bolond létemre otthagytam. Most vagyok először egyedül, csönd van a szobában, de nem sokáig lesz ez így. Meg akarom nézni Misi műtétjét. Nem kért meg asszisztálni. De vissza Szaszihoz.

Nem tudom, hogyan teljesíthetném, amire megkért. És az sem biztos, hogy minden részletet ismertetett velem. Mivel ezer éve ismerem, tudom, hogy legfeljebb nagyzol, sosem hazudik. Esetleg kihagy egy-két – egyébként fontos – körülményt, például azt mondja: „tök jó utat találtam neked, képzeld, elrepülsz Ausztráliába”, de azt elfelejti hozzátenni, hogy „elrepülsz, igen, három napra, hamvakért, amit majd átszórtok az urnából egy műanyag dobozba, és kilopod az özvegy tudta nélkül, és ajánlom, hogy nagyon gyorsan léceljetek le, mielőtt megtudja és rátok küldi a rendőrséget”. De ha szóvá teszed neki, hogy fontos információkat elhallgatott, akkor csak legyint, hogy szerinte azok nem voltak lényegesek. Na, Szaszi ilyen. Most egyáltalán nem tudom, mit csináljak.

Inkább megírom Fekete bácsi műtéti naplóját.

Fél ötkor Helén ment meg egy szendviccsel és egy almával, annyira megörülök, amikor meglátom, hogy észre sem veszem (csak tudom), hogy reggel óta ugyanabban a maszkban van.

De hát háborúban vagyunk, állítólag.

Azért a férje rohadjon meg.

Egy zaklatott nap után egy csodálatos éjszaka. Már megint szeretkezünk Misivel.

Basszus, elmegyek álmomban.

Meg fogok bolondulni.

Évek óta nincs se szerelmi, se szexuális életem, most meg egyszerre fantáziálok mindkettőről.

Már pirkad, amikor kipattan a szemem: Misi azt kérdezi álmomban, ugye szedek fogamzásgátlót.

Jaj, hagyjuk már. Még jó hogy.

Ma Helén éjszakázik, ügyeletben lesz. Mégis felkelt hajnalban, a konyhában vár, amikor kitámolygok a fürdőszobából.

Rántottával vár.

Nem tudok kora reggel enni.

– Egyél – javasolja. – Aztán eljövök veled, segítek a reggeli körökben… és utána vásárolok valami kaját, tök üres a hűtő.

Azt mondanám szívem szerint, hogy ne buzogjon már. De közben kurva jó, hogy valaki buzog. Anyámékkal már lassan két hete nem találkoztam, és tegnap vissza sem hívtam, pedig kétszer is keresett. Igaz, pont műtőben voltam. Utána meg nem volt erőm, de hogy mennyire nem, azt talán illusztrálja, hogy kétszer próbáltam meg beparkolni az utcában, hogy egyszer sikerüljön, pedig nem is dolgoztam sokat, de az ideg, hogy a covid a nyakunkon van az osztályon is, az kinyír. A volt évfolyamtársnőm infektológus lett, egy másik kórházban most covidosokat kezel, és hát nem volt vidám a hangja, amikor tudtam beszélni vele.

A mai napot letudom ímmel-ámmal. A hólyagpótlósom tök jól van. Ha – tegyük fel – valaki tizennégy éves koromban azt állítja nekem, hogy harminckét évesen ugyan nem lesz se férjem, se két gyerekem – annak ellenére, hogy a nyolcadikos magyardolgozatomban ezt jövendöltem magamnak kétezer-húszra, és még azt is előre megláttam, hogy olyan tévés híresség lesz belőlem, mint Lilu –, ellenben egy kicseszett világjárványban és ellentmondásos intézkedések közepette valakinek kioperálom a rákos húgyhólyagját, és bélből pótolom azt egy elég nagy műtét keretében, akkor azt felelem, hogy túl élénk a fantáziája, amit hülyeségekre használ. És tessék.

Csak egy szendvicset eszem, mióta bezárt a kantinunk, elég hektikus a kajálásom. És persze amióta anyáméknál is ritkán járok.

Ma van egy sürgősségi műtétem, hiába zúzták a páciens vesekövét, elakadása, retenciója lett, katéterrel sem tudtuk megoldani, elbütykölünk vele, egy csomó adminisztrációval is utol kell érnem magam, úgy megy el a nap, hogy alig váltok szót valakivel. És relatíve korán elhagyom a fedélzetet. Misivel csak egyszer futok össze, a reggeli referálón, ahol a harmincéves főnővér képes volt mellé ülni. Komolyan megnézem már, hogy van-e szakápolóija, vagy mi van. El ne felejtsem. Martina főnővér. Akár egy sorozathős, nagy csöcsök, szűk fehér blúz, karcsú derék, és még Martina is a neve. Aztán Misivel még egyszer a liftnél találkoztunk, ő jött, én mentem a műtőbe, és a viziten már nem láttam. Megnézhetném az orvosi szobában vagy a főnök szobájában, hogy ott van-e a bőrdzsekije, de nem fogok nyomulni egyetlen pasira sem.

Elindulok. Szaszi megbízását mielőbb teljesítenem kell, mert a sok hülyeség után ez egy testhezálló feladatnak látszik.

Útközben a kihangosítónak köszönhetően be tudom pótolni az elmúlt napok elmaradásait.

– Drága Csibém. Aggódom ám miattad! – szól bele anyu a telefonba. Elsőre felkapta.

– Én pedig miattad. Ugye nem rendelsz? – kérdezem.

– Pontosan tudod, hogy hetek óta távrendelek. Hát mire való a Skype? Tudtad, hogy van egy konferenciaalkalmazás is? Azzal felveszem a beszélgetéseket, e-recepteket írok, és tulajdonképpen csak a gyerekeim miatt aggódom. Meg persze apád miatt, akihez beadják a kutyákat, érted, mivel jár ez. És a nagyapád… úristen! Róla is beszélnünk kell. Eszel rendesen? – kérdezi váratlanul.

– Nem – vallom be. – De mindent el fogok követni, ígérem. Nagyon meglátogatnálak titeket, sajnos nem lehet. Elég rossz ez így, ahogy van. Biztos hiányoznak az unokáitok is…

– Tudod, meg kell kérjelek valamire… – mondja hirtelen, és valamiért úgy érzem, terel.

– Kérj – bólintok. Előadja, mire gondolt. Nagy levegőket veszek. A hócipőm kezd megtelni a fura kérésekkel. Aztán anyám lazán folytatja:

– Már nálatok is kiürült az osztály?

– Készenlétben kell tartanunk a hatvan százalékot, vagyis hát igen. De így is sok a műtét, meg a beteg.

– És még mindig nincs barátod? – sóhajt. – Mindig ettől féltem, hogy beüt valami világjárvány, aztán egyedül maradtok. Most majdnem mind egyedül maradtatok, látod? Jó, nem mind, de hát… senkit sem láthatok, pedig ez egy nagy család, és…

Gyorsan elbúcsúzom. Ez most nem az a pillanat, amikor a családtagjaink magánéletét ki kellene analizálnunk. Különben is, beharangozta, hogy a nagyfaterrel folytatnánk. Nagyapámmal, aki elszántan lököttnek mutatja magát, de nem tudom, mi az igazság. A helyzet az, hogy mindenféle díjakat gyűjtött be még pár éve is a kutatásaival a tengerentúlon, az elmeállapota szerintem végül is nincs hanyatlóban… és hamarosan, nincs más hátra, előbb-utóbb beszélnem kell vele. Méghozzá komolyan.

– Klauuuu!

Adri hangja betölti a kocsit. Elmosolyodom. A világ legszebb hangja. Hát kié lenne, ha nem a tesómé?

– Na, mondjad, basszus. Annyira hiányzol!

– Figyelj, megőrülök.

– Átveszem valamelyiküket. Vagy mindegyiküket.

Adri továbbvitte az ikergént. Egyáltalán nem tudom, hogyan lehetséges, de a fiai is ikrek, meg a lányai is. Utóbbiak három-, a fiúk másfél évesek, és Adri gyakran ecseteli nekem mosolyogva, hogy időnként fel akarja vágni az ereit. Mondjuk értem én a viccet, de hozzáteszem: csak egyszer vigyáztam a négy gyerekre, és akkor komolyan elgondolkodtam az Adri által vázolt lehetőségen.

– Jó, ha nem anyuék mellett laknánk, fognám magam, és helyet cserélnék veled. Szerintem még prosztatákat is operálnék, cserébe két nap nyugiért.

– Hát persze. Csak hiszed, hogy nyugis.

– Jó, tudom. De akkor is.

– Ugye nem arra akarsz célozni, hogy anyuékhoz átjártok a gyerekekkel?

– Klau, ne kezdd. Négy gyerek, érted, miről beszélek? Nándinak a home office kábé olyan, mintha bent lenne a munkahelyén. Magára csukja az ajtót és kész. Bölcsi nincs. Óvoda nincs. Én agyalok különböző játékprogramokon, de… Áh. Nándi akkor néz ki a dolgozószobából, amikor ebédelni akar. Aztán legközelebb fél hatkor. Addigra halott vagyok.

– Értem. De akkor sem találkozhatnátok… találkozhatnának a gyerekek és anyuék.

– Állj már le, Klau. Felfoghatom én is a vírus természetét attól még, hogy nem lettem urológus… – kezdi, de aztán elhallgat. Ne menjünk ebbe most bele, rimánkodom magamban. Végül is Adri nem járt rosszul, hogy nem az urológiát választotta.

– Na, mesélj valamit – biztatom. – Valami jót.

– A jó az az, hogy az imént meg tudtam enni úgy egy jégkrémet, hogy senki sem szólt hozzám.

– Szuper.

– …

– Valóban az, na. Tudom.

– Mesélj te. Mindenki érted aggódik, mert a tűzvonalban vagy.

– Ugyan már – legyintek. – Két csapóajtóra van tőlünk a vörös zóna.

– Félelmetes.

– Aha. De nincs miért aggódnod, Adri. Majd egyszer, ha véget ér ez az egész szarság, találkozunk.

– Nagyon hiányzol – mormolja, és hallom, hogy mindjárt elbőgi magát.

– Te is nekem – felelem.

– Tudod, most nekem is ott lenne a helyem…

– Ne kezdd – intem le. – A lehető legjobb helyen vagy. A négy gyereked mellett. Ez most egy ilyen korszak. Vigyázz is rájuk, meg magatokra.

– Klau – mondja halkan. – Szeretnélek megkérni valamire…

– Oké – bólintok. Végtére is már hozzászoktam, hogy ez most a kérések korszaka. Majd biztos kapok karmikus kárpótlást, vagy akármit.

Végül a nagyapám háza felé kanyarodom, a kapun keresztül fogok beszélgetni vele.

Éjjel azt álmodom, hogy Misivel egy repülőtéren smárolunk. Lüktet az egész hasam, ahogy felébredek az álomból, aztán arra gondolok, biztos elutazik, majd visszazuhanok, ugyanabba az álomba. Együtt várjuk, hogy beszálljunk a gépbe.

Gurulni kezdünk, és fogja a kezem. Szorítja, mert tudja, hogy a felszállás pillanataiban egy zabszem se férne a fenekembe. Az ereszkedésnél és a landolásnál nem félek, de hiába repültem már többször életemben és úsztam meg egyben, még mindig nem hiszem el igazán, hogy egy ilyen őrült nagy vas fel tud emelkedni a levegőbe. Ezért vagyok síkideg minden egyes felszállásnál.

Misi viszont tudja ezt, vagy csak megérezte, és fogja a kezem. Hiába utazunk el, mégis megérkezés-érzés jár át.

Tuti valami kongresszusra mentünk, gondolom hajnalban, ébredéskor. Biztos, hogy nem romantikus út.

De azért fel kell írnom azt a fogamzásgátlót. Melyiket? Mit tudom én. Ha ma lesz rá időm, utánanézek.

Netán átszaladok a nőgyógyászatra. De nem akarom, hogy rólam dumáljon a kórház, biztos rájönnek, hogy miért kell a gyógyszer, ki miatt íratnám fel.

Vagy nem. Egészen megbolondultam.

Kora reggel Helén nélkül teszem meg a köreimet, még nem ért haza az ügyeletből, remélem, valaki elhozza kocsival, de a hűtőt tényleg feltöltötte. Még este sikerült bekajálnom, de jó is volt. Most reggel, nélküle lassabban megy minden, egyedül megyek azokhoz az emberekhez, akikhez vele szoktam, és még beszélgetnem is illene. De egyikükhöz már nem kell mennem, és ez jó hír. Lehetne ez akár rossz hír is, de mégsem az.

A referálóról két percet kések, attól tartok, hogy a főnök ki fog vágni a francba, de nem. Csak int, hogy üljek le. Alig vannak bent a szobában. A főnővér, ő igen. Meg Szirmai, Kovács, néhányan. Ahhoz képest, mekkora osztály vagyunk, alig. Misi sincs bent. Pedig ma sem volt valami nagy forgalom az úton.

– Tehát, összefoglalva – néz rám nyomatékosan, de nem szúr le, nem küld ki, tehát már vagy nagyon nagy a szar, amiben vagyunk, vagy korán bevette az esti gyógyszerét – azt mondhatom, hogy ki kell tennünk magunkért. Mindenki, aki ott volt tegnap az újraélesztésnél, két hétre karanténba vonul mától.

Segélykérőn nézek körül. Szirmai gyorsan leír pár szót egy fecnire, amiből összerakom, hogy tegnap reggel egy leletért jött vissza valaki a kórházba, amikor rosszul lett a liftnél, és hárman a mi osztályunkról mentek segíteni, és végül heten voltak az újraélesztésnél. Ez nekem kimaradt, mert műtőben voltam, aztán elsodortak az osztályon az események. A betegnek dekompenzált a szíve, életben maradt, de: pozitív a koronavírusteszt eredménye.

Ó.

Ezek szerint Misi nyilván karanténba vonult.

Szegény. Vajon van mit kajálnia? – ez a gondolat viharzik át az agyamon, de leállítom magam.

Egész nap a délutáni feladatomra gondolok, meg hogy valójában, ha rosszul alakulnak a dolgok, akkor kivágnak engem mindenhonnan, például erről az osztályról is.

Nem lehet, hogy komolyan megbolondultam?

A nagyapám szerint nem. De, ha továbbmegyek, őt azért sokan bolondnak vagy legalábbis őrült tudósnak tartják, már gyerekkoromban is volt, aki így beszélt róla. Tehát, hiába a legjobb fej nagyapa, azért lehet, hogy nem neki és Szaszinak kellene hinnem. Mert hát Szaszi ötlete is elég erős, ha mondhatom.

– Tudod, Klau, ha elkezd dőlni a dominó, akkor mindegyik elem eldől – magyarázta tegnap a nagyapám. – Vagyis nem bízhatsz a szerencsében, és nem várhatsz arra, hogy majd egyik vagy másik állva marad. Higgy nekem. Szóval, vagy most, vagy soha!

Ááááá.

A kórház gyógyszertárában veszem meg a pirulát. Fehérben vagyok, és a sor elejére engednek még kintről. A bőr leég a képemről, milyen ciki. Tutira ismer minden gyógyszerész, legalábbis látásból, még jó, hogy nem óvszert veszek. Mindazonáltal, nyugtatgatom magam, harminckét éves orvos vagyok, az isten verje már meg, hadd legyen egy minimális szexuális életem! Legalább álmomban, basszus. Jól felhúzom magam, mire végre megkapom a gyógyszert.

A liftből kilépve meglátom Misit. Rohan, mint mindig, most épp a betegszobák felé. Ahogy észrevesz, lelassít.

– Te nem vagy karanténban? – kérdezem.

– Én? Miért lennék?

– Nem voltál ott az újraélesztésen tegnap?

– Nem – rázza meg a fejét, és én jókedvűen nevetni kezdek, még akkor is nevetek, amikor a főnővér közeledik, és csodálkozva bámul rám.

Ááááá. Újra ááááá.

Jobb lett volna bent maradni a kórházban, de eljött az idő: most, vagy soha. Úgyhogy gurulok az idősek otthona felé.

Érkezés. A nagyapám megszervezett mindent. Nekem csak… anyám, még gondolni sem jó erre az egészre.

Egyébként régebben gyakran jártam itt, amikor rezidens voltam, sokszor ügyeltem itt éjszakánként. Ismernek, mindenki ismer.

Maszkban vagyok, beöltözve, még sürgősségi táska is van nálam. Jézusom, igazi csaló vagyok, tuti kidob a főnök, ha ez kiderül.

A bejáratnál négy biztonsági őr. Hát ez nem lesz könnyű. Elkezdek csacsogni velük, közben tüzel az arcbőröm. Ha ezt megcsinálom, pezsgőt fogok bontani.

Mutatom nekik a telefont, az sms-t, a nevet, egyikük a fülkében keresgél, másikuk az orvosigazolványomat nézi, a harmadik valami kartonokat nézeget, és a negyedik azt mondja, esetleg felkísér, ha gondolom.

– Esetleg ez a név ismerős? – kérdezem, és papírokat veszek elő, orvosi kartoték egyébként, de a GDPR őrei megnyugodhatnak, nemrég készítettem őket fiktív személyről.

Most mind a négyen nézik az iratokat. Az ajtó nyitva áll. Most, most, igen. Egy pillanatra megszédülök, mondom, túl meleg van itt bent. Kinyitják az ablakot.

– Minden rendben, doktornő? – kérdezi egyikük. Bólogatok. Tényleg beleszédülök ebbe az egészbe. Nem tudom, mit kérhetnék kompenzációnak Szaszitól, ráadásul mindenkit bele fogok keverni az ügybe.

Pittyen a telefonom.

Hurrá. Akkor sikerült, basszus. Remélem, nem fognak meghalni miattam azok, akiknek éppen segítek.

– Nem, szerintem nem ide kellett volna jönnöm, igazuk van – állok fel. – Volt egy kis kavarodás… egy másik kerület, igazuk lehet. Csak tudják, régen jártam ide, és akkor…

– Doktornő, ez most elég veszélyes. Az idősotthonokban felütötte a fejét a járvány. Ne császkáljon összevissza, ha kérhetem – utasít egyikük. – Itt ugyan még nincs eset, de látja, tulajdonképpen nemigen jön ki-be senki, éppen a lakók és a személyzet védelmében. Nehogy összeszedje már a vírust, doktornő.

– Igenis – felelem vidáman, pedig hogy miért vagyok vidám, amikor éppen most segítettem kiszökni valakinek az otthonból, azt nem tudom. Lehet, hogy az illető ki sem akart menekülni, csak Szaszi gondolja így.

Julcsi néni hangosan kacag, ahogy százhússzal kivágódunk az útra. A maszk, amit adtam neki, az ölében, ő meg kacag, mint egy gyerek.

– Azért hozom el, mert Szaszi arra kért… Julcsi néni beköltözik Szaszi lakásába, bizonytalan időre. Én hozom a kaját, ilyesmit. Nincs kimenetel, aztán Szaszi hazajön, és… Meg tetszett írni a levelet, hogy ne keressék bent?

– Megírtam – feleli, és még jobban nevet. Hűha. Szaszi azt nem kötötte az orromra, hogy Julcsi néni be van kattanva.

– Igen? És mi állt benne?

– Az, drágám, hogy le vagytok szarva.

– Jaj, ne. Akkor nincs visszaút.

– Hagyjuk már. Az állt benne, hogy le vagytok szarva, csak finomabban. Ne felejtsd el, kis csillagom, hogy én tanítottam meg neked az olvasást és az írást első osztályban. Tehát finomabban fogalmaztam meg, hogy fontos ügyben eltávoztam. Egyébként köszönöm a tesztelést, megvan az eredménye?

– Negatív – felelem. – De az még egy két nappal ezelőtti állapot, tehát ne tessék ugrálni.

– Köszönöm. Tudod, Szaszit nagyon imádom. Azt akarja, hogy megússzam ezt a járványt! Meg fogom hálálni neki. Ez egy nagy kaland lesz! Életem nagy kalandja.

Nem akarom elvenni a kedvét azzal, hogy megmondom: szerintem most már bent is megúszná. Bár… ki tudja. Mindenesetre Szaszi legújabb őrült megbízása ez volt: foglaljam le az őröket, hogy a volt tanító nénink kiszökhessen az öregek otthonából, és átcuccolhasson az ő lakásába. A nagyapám persze támogatta. Ki ne tudna róla, hogy Julcsi néni miatt járt értünk annak idején olyan gyakran a suliba.

Álmomban fent vagyunk a repülőn, tízezer méter magasan repülünk, és egyszer csak, a semmiből rosszul leszek. Misi arcát látom, érzem, hogy ereszkedünk, nem kapok levegőt, csurog rajtam a víz, fulladok, egyre gyengébb leszek, már mozdulni sem tudok.

Misi segíteni akar, aztán már kívülről látom, ahogy a földön próbál újraéleszteni.

Trombózis, hallom a szót valahonnan távolról. Micsoda? Üvölteni akarok, de nem tudok.

Meghaltam.

Felpattanok az ágyból.

Mi a franc volt ez?

Reggel fél öt, és elég szar arra ébrednem, hogy meghaltam.

– Klaudia! – szól a főnök a referáló előtt. Odaint magához, és szinte suttogva folytatja. – Mi a jóisten ez a házhoz járósdi?

Nem felelek. Hogy buktunk le Helénnel? Vérvörös az arcom. Nem tudom, miért vagyok ilyen elvörösödős, még hazudni sem tudnék rendesen.

– Hát…

– Magyarázatot kérek, mielőtt eljut a hír az igazgatóhoz.

– Rendben – bólintok, és nagy levegőt veszek. – Vannak olyan betegek, akiket, legalábbis szerintem… még nem kellett volna elbocsátanunk. Katéterrel… kinek cseréli ki a katéterét a háziorvos vagy a házi betegápolás? Kovács Konrád például… – kezdem, és felsorolom azt a négy beteget, akiket reggelente ellátunk. Kovácsnak például nem megy önmaga ellátása, mert mentálisan kikészült, a felesége egyelőre a vizeletleeresztéssel-zacskózással nem áll jól, a férfi műtétre vár. A prosztatamegnagyobbodása miatt ideiglenesen ki van vezetve, és amíg nincs műtét, ez a helyzet. Ki a fene segítene rajta? Amúgy is a betegem. Szóval elhebegem, mi a helyzet.

A főnök nem szól semmit, csak kinyitja a szobája ajtaját, előreenged, ami jó hír, és elkezdjük a referálót.

Végigülöm, Martina mellére meredve, szinte nem is nézek Misire, és azon gondolkozom, megúszom-e ezt most így háborús időkben, hogy átjárok segíteni olyan betegeknek, akiknek itt lenne a helyük az osztályon. Vagy kirúgnak a francba. Vagy majd a vírushelyzet elmúltakor rúgnak ki a francba.

Amikor Garas elkezdi magát fényezni egy tegnapi műtét miatt, császár után varrt meg egy hólyagot, nőgyógyászati kérésre, óvatosan keresgélni kezdek a telefonomban.

Milyen ostoba nő vagyok, hogy a laborleleteimet már hónapok óta nem nyitottam meg! Illetve csak a spéci laborleletet, amit a nőgyógyászom kért. A többit megnéztem, rendben van, át sem mentem az osztályra.

Nagy nehezen megtalálom. A torkomban dobog a szívem. Ott a csatolt fájl. V. alvadási faktor Leiden mutációja, ez a kért vizsgálat. Megnyitom.

És a leleten áll, nagybetűkkel: 1. allél: normál, 2. allél: mutáns, genotípus: heterozygota.

Ott a magyarázat is, nem mintha nem tudnám: a heterozygota-eredmény önmagában mintegy hétszeresére emeli a mélyvénás trombózis kockázatát.

Baszd meg, Klau.

Örök hálám magamnak, egyébként.

Úgy lebegek ki az értekezletről, hogy tök mindegy, mi lesz a szakmai sorsom. Megmentettem magam, megmentett a saját álmom egy trombózistól, kihajítom a francba a fogamzásgátlót. Ha beszedtem volna, lehet, hogy kinyírom magam, hiszen fokozott trombóziskockázatom van. És hát mi minden történhet még itt, a világjárvány közepén? Nem tudom. Egyelőre megszöktettem a volt tanítónőmet a – Szaszi elképzelése szerint – most rizikós öregek otthonából, egyébként fogalmam sincs a továbbiakról. Jól sikerült a hólyagműtét, napokon belül hazamehet a betegünk. Van még két megbízásom, egyik Adritól, a másik anyutól. A nagyapámnak is tartozom valamivel… de most nem érek rá ezen gondolkodni. A főnök behív a műtőbe asszisztálni.

Késő délután a nagyapám telefonál. Vegyek neki tarját, két nagy szeletet. És egy kiló krumplit. Meg valami savanyút. Vigyem is ki ma, ennyivel tartozom neki. Mi vaaan?

Misivel egy liftben távozunk. Kár, hogy maszkban vagyunk. De nem fantáziálok róla, mert nem szedek gyógyszert, aztán a fene tudja, mi lesz a vége.

A parkolóig együtt megyünk, hozzám ér a karja, szó sincs két méter távolságról.

Akárki elhiheti, hogy most ájulás, amit látok. A főnővér sétálgat a parkolóban, mint aki vár valakire. Összeakad a tekintetünk.

Mint az őrült, ugrom be a kocsiba, Helént a kórház bejárata előtt várom meg. Misi elhúz mellettem, dudál, fogalmam sincs, ül-e mellette valaki. De nyilván ott feszít az anyósülésen Martina a hatalmas csöcsével.

Helén megérkezik, és megjön a nagyapám telefonja is, el ne felejtsem a tarját.

Egy órával később a háza előtt landolunk a tarjával meg a krumplival, savanyúsággal, maszkban adom át a kerítésen keresztül. Nagyon széles a mosolya.

A ház bejárati ajtajában megjelenik egy alak.

Ezt nem hiszem el. Julcsi néni?

Integet.

Basszus, mi történik itt?

A nagyapám nem óhajt kerítésen keresztül csevegni, azt javasolja, beszéljünk majd holnap.

Még egy órával később pezsgőt bontunk Helénnel.

– El fogok válni – mondja, és erre koccintunk. Hallgatok a nap történéseiről, csak a főnökkel való beszélgetésemet említem.

– Rohadjon meg, ha ezért kicsinál minket – legyint.

Én pedig rákérdeznék Martinára nála, de minek.

Minek. Megmentett az álmom, erre volt jó az egész.

– Aztán veletek mi van Radossal? – kérdezi váratlanul. A Rados, az a Misi. Már megint a lábujjamig elvörösödöm.

– Ezt hogy érted?

– Hát… erről beszél a fél osztály. Hogy a lángjaitokkal le lehetne égetni a maradék esőerdőt.

– Ó. – Felhúzom a szemöldököm, hitetlenül. Aztán iszom még egy korty pezsgőt, és hagyom, hogy száguldozzanak a képek a képzeletbeli képernyőmön. Misi, akivel lángra gyújtunk egy őserdőt. Szép. Megvonom a vállam, és újra koccintunk. – Egyelőre csak az érdekel, hogy legyünk túl a víruson – mondom, és tudom, hogy hatalmas hazugság ez. Mert ebben a pillanatban leszarom a vírust.

– Legyünk – bólint. Megiszunk fél üveg pezsgőt, ő mélabúsan, én pedig leplezve a feldobottságomat, aztán elvonulunk, ki-ki a saját ágyába, mert holnap is jó korán fogunk kelni.

Hajnalban arra ébredek, hogy nem emlékszem az álmomra, és ez felszabadít. Akkor hát indulhat a nap.

A következő kisregényt, amelyben Klaudia is felbukkan, keresd a https://erawan.hu webshopban a Fejős Éva e-könyvei fül alatt, vagy az e-könyv áruházakban!

Table of Contents

Borító

Címoldal

Copyright

Klaudia

Ajánló