FEJŐS ÉVA

Halál emlékül

Copyright © Fejős Éva, 2020

© Erawan Könyvkiadó, 2020

Fejős Éva elérhetősége: www.fejoseva.com

fejoseva@fejoseva.com

Facebook: fejoseva1

Instagram:@fejoseva

A kiadó elérhetősége a Facebookon: www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó

Fejős Éva webshopja, ahol kedvezmények

és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Erawan Könyvkiadó, 2020

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes Borítóterv, tördelés: Müller Péter Borítókép: shutterstock.com

Elektronikus formátum:

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5652-92-9

A SZERZŐ ELŐSZAVA

Kedves Olvasóm!

Egy olyan regényt tartasz a kezedben, amelynek ugyan a premierje 2020, azonban maga a történet 1989-ben született, egy hónap alatt. Mint ahogy nagyon sok könyvemmel, ezzel is az az egyszerű dolog történt, hogy megírtam (írógéppel, egyetlen példányban), aztán betettem a fiókba. Addig, amíg írtam, remekül éreztem magam, szárnyaltam, aztán a folytatás már nem volt annyira lényeges. Vagyis nem foglalkoztam vele, hogy eljusson más olvasókhoz, legalábbis a családtagjaimon és a barátaimon kívül. Mert köztük azért kézről kézre járt az egyetlen példány…

Aztán eltelt sok év, és én teljesen elfeledkeztem erről a könyvről, mígnem egyszer anyunál a kezembe akadt a kézirat. Jó volt megfogni a dossziét, de bevallom, hónapokig bele sem néztem. Aztán, amikor az Egyszer az életben megírása után akadt egy szusszanásnyi időm, amit olvasással szerettem volna tölteni, kinyitottam a dossziét. Meglepve olvastam a sorokat, ugyanis egyáltalán nem emlékeztem rá. (Most mondhatod, hogy milyen feledékeny vagyok, de ne felejtsd el, hogy a történetmesélés az életem, és egyik regényből ugrottam a másikba már gimnazista koromban is!) A végén odáig jutottam, hogy nem tudtam letenni a könyvet. Fogalmam sem volt, mi lesz a vége, ki a jó, ki a rossz, úgy olvastam, mintha idegen írta volna. És mindvégig fogva tartott… Még akkor is, ha ez a könyv retró, ám a maga módján. Még akkor is, ha a hősnő nem tökéletes „előzmény-hőse” a későbbi, mai Fejős Éva-regényeknek. Még akkor is, ha vedelik a whiskyt a könyvben, noha én magam még az ízét sem ismertem. És persze még akkor is, ha a hőseim nem annyira árnyaltak benne, mint a mai Fejős Éva-regényhősök.

Tehát, vissza ahhoz a pillanathoz, amikor úgy döntöttem, hogy megmutatom olvasóimnak, a nagyvilágnak ezt a regényt. Először arra gondoltam, a „hardcore” olvasóim számára fogom kiadni kis példányszámban. Aztán, ahogy gondolkoztam rajta, rájöttem, hogy ez a könyv megint másik arcomat mutatja meg kicsit, és valószínűleg sok-sok Fejős Éva-olvasó kedvelni fogja. Kicsit retró, nagyon krimi, és még ha ma Diana Hiller karaktere másmilyen lenne is, és elsősorban természetesen magyar nevet viselne – bevallom, nagyon bírtam a hősnőjét.

Így aztán elhoztam ezt a történetet, remélve, hogy nemcsak nekem nyújtott sok izgalmat és jó szórakozást, hanem Neked is azt fog.

Szeretettel: Éva

2020. október 6.

PROLÓGUS

Mexikó, 1963. augusztus 9.

Késő este volt, amikor a Casablanca tekintélyt parancsoló, hatalmas testével bemanőverezett a kikötőbe. Tampico felett kigyúltak a fények, az utca már tele volt emberekkel, mint mindig, amikor a hosszan tartó esőzés végre eláll. A piactérről indián gyerekek szaladtak a kikötő felé színes csecsebecséikkel, ahogy a hajókürtöt meghallották. Türelmesen várták, hogy az utasok végre elhagyják a hajót, s amint ez megtörtént, tört angolsággal kínálták árujukat. Biztosak lehettek benne, hogy az érkezők nem pesóval, hanem dollárral fizetnek, ezért is ígérkezett számukra jó fogásnak ez a houstoni hajójárat. Aznap mindegyik árus jókora hasznot könyvelhetett el magának: elég sok nő érkezett a hajóval, és a nők nem tudnak ellenállni ilyesfajta szuveníreknek, főleg, ha gyerekek kínálják. Ezenkívül jött egy férfitársaság is, akik elég sokáig nézelődtek, és végül öt dollárt hagytak náluk.

Bryan Todd volt a korelnök a maga harminckét évével, így rá várt a döntés, hogy mikor induljanak tovább a Sierra Madre meghódítására. Todd nagydarab, izmos férfi volt, mégis meglepően fürgén mozgott. A csoport élén ment, majd, amikor észrevette, hogy a többiek lemaradtak, megállt, hogy bevárja őket.

– Így a jó büdös életbe’ nem fogunk egy nyitva tartó öszvérkölcsönzőt találni! – mondta kissé ingerülten, de ő is elmosolyodott, amikor látta, hogy társai milyen jót derülnek rajta.

– Bryan, azon filózunk, hogy ez nem lehet-e aranyból – lépett hozzá egy vékony, szőke hajú fiatalember, kezében egy frissen vásárolt, fényes szobrocskát tartva.

– Ó, Pat… – nézett Bryan a szoborra –, mennyiért vetted?

– Nyolcvan centért, bár egy dolcsit kért érte – felelte a szőke büszkén. Egyikük, egy vörös hajú, szeplős férfi ellépett tőlük, hogy ne lássák, amint egész testében rázkódik a röhögéstől. Bryan megeresztett egy elnéző mosolyt:

– Ha már ennyi pénzt elkért érte, biztosan aranynak kell lennie…

– Jó, én csak azért kérdeztem, mert errefelé, ha jól tudom, mindenféle inkák meg aztékok éltek, és csodálatos aranykincseket rejtegettek – válaszolt Pat kissé sértetten. A csapat legfiatalabb tagja, a huszonegy éves Ralph szólalt meg, mint aki jól megtanulta a leckét:

– Az aztékok 1200 körül hatoltak Mexikó területére, a tizennegyedik században leigázták az őslakosságot, átvették kultúrájukat. Jelentős iparművészetet hoztak létre arany, kisebb részben ezüst megmunkálásával. Az aztékok birodalmát 1519-ben Cortes meghódította, a lakosság nagy részét kiirtotta, kultúrájukat megsemmisítette. Az ásványi lelőhelyek miatt a terület Spanyolország leggazdagabb gyarmata volt 1823-ig – fejezte be szónoklatát. A vörös gyorsan szabaddá tette mindkét kezét, és megállt, hogy megtapsolja a beszédet.

– Látjátok, jól tettük, hogy egy régészhallgatót is magunkkal hoztunk. Így legalább nem érzem magam annyira hülyének, mint amilyen vagyok.

– Akkor talán… – habozott Pat, még mindig a szobrocskával a kezében –, akkor lehet, hogy ez mégis arany…

Bryan legyintett, a többiek túlságosan heves bólogatásban törtek ki, azután elindultak, hogy végre utánanézzenek az öszvéreknek.

Nyolcan vettek részt ebben az expedícióban, nyolc kisportolt, erős fizikumú amerikai férfi, akik a Mount Mitchell alacsony hágóinál magasabbra még sosem jutottak.

Bryan Todd, a jó karban lévő washingtoni pszichiáter egy izgalmas vakációt szeretett volna magának, ezért is jött létre ez a társulás. Igazság szerint négyéves kisfiát is szívesen magával hozta volna, de a felesége foggal-körömmel ragaszkodott ahhoz, hogy a gyerek otthon maradjon.

Pat Ronton, a szőke, vékony állatorvos csak azért ment Mexikóba, hogy tanulmányt írjon a Sierra Madrén élő állatokról. Legalábbis ezt mondta a többieknek, azonban tisztában volt vele, hogy valójában a Sylviával való szakítás következményei, valamint az üres, nyomasztó ház miatt indult erre a túrára. Huszonkilenc éves volt, és úgy érezte, soha többé nem fog társra találni.

Greg Smith, a szeplős kis vörös, állandóan vidám volt. Imádta a kalandot és az izgalmakat, ezért minden gátlás nélkül kilépett a munkahelyéről, mivel a főnökei nem akartak szabadságot adni neki ilyen hosszú időre. Nem izgatta magát különösebben az elveszített állása miatt, tudta, hogy hamarosan egy másik lap szerkesztőségében fogja gyártani meghökkentő cikkeit. Biztos volt benne, hogy eljön még az az idő, amikor saját kiadója lesz.

Ian Hughes az öccse rábeszélésére vett részt a túrán. Jóképű, fekete hajú fogorvos volt, és talán még boldoggá is tette, hogy nem kell állandóan a felesége, Mary epés megjegyzéseit hallgatnia a nőbetegeivel kapcsolatban. Ian harmincegy éves volt, és négy éve nős, amit már számtalanszor megbánt. Pillanatnyilag nem tudott kiszállni a házasságából, mert Mary apja, egy tehetős repülőgépalkatrész-gyártó, lehetővé tette számára, hogy privát rendelőt nyisson a létező legmodernebb fogászati felszereléssel. Ian nem tudta volna visszafizetni apósának ezt a hatalmas összeget, rendelőjéről pedig esze ágában sem volt lemondani. Így csak az öccsének mondogatta, hogy ha nem akar úgy járni, mint ő, akkor egyáltalán nem nősül meg.

Ralph Hughes épphogy betöltötte huszonegyedik életévét, amikor tudomást szerzett erről az expedícióról. Másodéves volt a washingtoni Howard Universityn, archeológusnak készült. Kicsi korától rettenetesen izgatta Mexikó, az aztékok egykori nagy állama. Mindenképpen meg akarta nézni azt a helyet, ahol éltek, ahol bujkáltak a spanyolok elől, és ahol azokat a gyönyörű kegytárgyakat készítették. Nagyon örült, hogy Iant be tudta szervezni, mert így az apja sokkal szívesebben engedte el őt, és némi anyagi támogatásban is részesítette. Ralph ugyanolyan jóképű fiú volt, mint a bátyja; szelíd kék szeme a várakozás izgalmától csillogott.

Neil Moire, középiskolai földrajztanár volt az egyetlen depressziós alkat közöttük. Ráadásul attól félt, ha otthon hagyja menyasszonyát, Marthát, a lány biztosan meg fogja csalni őt. Barátnőt, feleséget természetesen egyikük sem vitt magával. Tudta, egész úton borzasztó féltékenység fogja gyötörni, ugyanakkor azt is sejtette, hogy ez az érzés tulajdonképpen jót tesz neki és felfrissíti a Martha iránt érzett szerelmét. Ha józanul átgondolta, biztos volt benne, hogy a lány nem hűtlenkedik.

Marcell MacPhee kalandregényeket írt. Már két ifjúsági regénye és egy, felnőtteknek szóló, horrorelemekkel tűzdelt krimije jelent meg. Tervezett új könyve Mexikóban játszódik majd, indiánokkal, kincskeresőkkel és sok-sok arannyal. MacPhee csak arról tudott igazán jól írni, amit maga is látott, ezért lett tagja a társaságnak.

Richard Page, bár még csak huszonhét éves volt, a milliomosok fényűző életét élhette volna már vagy hat hónapja, amióta hatalmas összeget örökölt. Dacára gazdagságának, rendszeresen bejárt a középiskolába, ahol tornatanár volt, és vagyonát sikeresen el tudta titkolni kollégái elől. A következő tanévre nem tudott volna időben visszaérni, így megkérte egyiküket, hogy helyettesítse őt, ennek fejében felajánlotta szeptemberi bérét. A tanár minden további nélkül vállalta a helyettesítést, Richard pedig életében először külföldre utazott.

Mexikó, 1963. augusztus 21.

A Sierra Madrén már harmadik napja egyfolytában zuhogott az eső, a hegyi ösvények kiszámíthatatlanul csúsztak és omladoztak. Minden csupa pára volt, az öszvérek időnként megmakacsolták magukat, és nem voltak hajlandóak továbbmenni. Legnehezebben Neil Moire bírta az utat: nagyon hamar elhagyta az ereje, és legszívesebben visszafordult volna, ha teheti. Bár az összes holmiját öszvér vitte, mégis mindig lemaradt a többiektől, és a gondolat, hogy mialatt ő itt, a keskeny hágókon és ösvényeken egyensúlyoz, Martha a napos Kaliforniában vakációzik a szüleinél, még jobban kiborította. Szerencsére a többiek elég hamar kiismerték, és amikor csak észrevették rajta, hogy rossz hangulatban van, megpróbálták felvidítani, Bryan pedig egy kis lelki masszázsban részesítette.

Amikor a kőépítményt meglátták, izgatottan siettek felé, vajon mit rejt. Általános megkönnyebbülésre egy egyszerű, több évszázada épült szentélyt találtak, ámbár az épület vélt koráról Greg és Ralph rendkívül jóízűt vitatkozott. Fáklyafénynél léptek be, és Ralph visszafojtott egy örömujjongást az épségben maradt, régi kőoltár láttán. Az oltár mentén hosszú ábrasor húzódott, Ralph véleménye szerint korabeli oltárrajzok. Ettől a felfedezéstől igazán lázba jött, és kiosztotta, hogy ki melyik ábrarészletet rajzolja le, hogy később majd összeállíthassák. Heves ellenkezés volt a válasz erre a képtelen ötletre, de Ralph akkor már rég egy barlangbejárat előtt állt, amely a kőoltár előtt helyezkedett el; karon fogta Marcell MacPheet, akit ez a kalandos felfedezés szintén tűzbe hozott, és egy fáklyával beléptek a barlangba. Hamarosan követte őket Greg Smith is, aki véletlenül sem akart kimaradni valami érdekes dologból.

– Hé, ne rohanjatok már annyira… mi lenne, ha megvárnátok? – zsörtölődött. Azok ketten elöl hirtelen megálltak, és a földön bámultak valamit. Greg önkéntelenül is odakapta tekintetét, és egy nagyot ordított.

– Kuss, te marha! – szitkozódott MacPhee, aki egyrészt nem tartotta túl sokra az újságírókat, másrészt a kiáltástól jobban megijedt, mint a látványtól. Ettől viszont Smith megnyugodott, és ráérős léptekkel sétált oda hozzájuk. Ralph nem szólt semmit, pedig már a csontváz mellett térdelt, és megpróbálta kitalálni, vajon mióta lehet a barlangban. Egy szépen kidolgozott, éles kés feküdt a csontok mellett.

– Nézzétek a fejét! – mutatott Greg a koponyára. Fölé hajoltak, és ők is észrevették a homlokcsonton tátongó hatalmas lyukat.

– Vajon ezzel csinálhatták? – emelte föl Ralph a kést.

– Öcskös, neked még tanulnod kell, ahogy elnézlek. Ezt maximum egy olyan késsel csinálhatták, amivel manapság a görögdinnyét lékelik – mondta Marcell, és rágyújtott a pipájára. Amikor meg kellett erőltetnie az agyát, gyakran a pipához folyamodott segítségért.

– Nem sok ruha lehetett rajta – mondta végül.

– Miért ne, lehet, hogy csak elporladt – válaszolt Greg, és elindult visszafelé. – Ha akartok, maradjatok, de nekem pillanatnyilag elegem van a csontvázakból. Az is lehet, hogy egy egész életre.

– Jövök én is – indult felé MacPhee. Ralph ebben a pillanatban vette észre az ujjcsontok mellett a kis lemezdarabot. Réznek tűnt, de nem volt biztos benne, így besüllyesztette vízhatlan nadrágjának zsebébe. Amikor az oltárnál elhagyta a barlangot, örömmel látta, hogy társai már berendezkedtek a szentélyben. A helyiség közepén jókora tűz ropogott, egy kondérban konzervleves melegedett. Ian épp teafőzéshez készülődött, Neil az oltárrajz rá eső részének lemásolásával volt elfoglalva, Richard hasizom-erősítő gyakorlatokat végzett valamivel távolabb. Marcell a jegyzeteit bújta, néha felkapta a fejét, hogy egy kicsit vitatkozzon Greggel, aki azt fejtegette, hogy egy igazi írónak nincs szüksége vázlatokra, mint ahogy arra sem, hogy valóban ott legyen azon a terepen, amiről éppen írni akar. Bryan és Pat a levest kavargatták, és arról tanácskoztak, hogy majd nappal ők is megnézik azt az állítólagos csontvázat. Amikor leszállt az éj, mindannyian békésen szuszogtak, az sem zavarta őket, hogy az öszvérekkel meg kellett osztaniuk a helyiséget. Ha tudták volna, hogy ez a nap mennyire meghatározza majd az életüket, képtelenek lettek volna ilyen nyugodtan aludni.

1963. szeptember 16-án végre megérkezett Leónba a csapat. Teljesen szokatlannak tűnt számukra, hogy nem kell mászniuk, sem ereszkedniük. Az idő kitűnő volt, erősen tűzött a nap, amelyre mindannyiuknak nagy szüksége volt. Leónban tettek egy-két elkeseredett kísérletet arra, hogy bejelentsék valamelyik hivatalos szervnél azt a három barlangot és a szentélyt, amit útközben felfedeztek, hátha nem tud még róla a mexikói kormány, de mindenhonnan elutasították őket azzal, hogy szeptember 16. nemzeti ünnep, a Függetlenség Napja, tehát senki nem dolgozik, és egyébként is annyi barlang van fent a hegyen. Így végül vonatra ültek és elindultak Mexico City felé, miközben mindannyian nagyon sajnálták, hogy hamarosan elválnak útjaik.

1967. június 30-án egy kisebb földrengés következményeként a szentély beomlott. Július 5-én két másik, általuk felfedezett barlanggal végzett hasonlóképpen egy földmozgás.

ÚJSÁGHÍR

1988. április 28-án egy tizenöt tagú amerikai turistacsoport, akik az Exotic Travel szervezésében utaztak Mexikóba, a Sierre Madre egyik hágóján földrengés áldozatává vált. Az előre nem jelzett földmozgás tíz ember életét oltotta ki; hárman súlyos, életveszélyes állapotban, ketten pedig könnyű sérülésekkel a leóni Központi Kórházban fekszenek. Az áldozatok közül hármat nem sikerült megtalálni, bár a katonaság is részt vett a felderítésben. A kutatást két eredménytelen hét után befejezték, az eltűnteket holttá nyilvánították. A többi áldozat azonosítása még folyamatban van.

ELSŐ FEJEZET

Washington, 1988. május 24.

Diana

Diana Hiller arra ébredt, hogy valaki a vállát rázogatja. Kábán kinyitotta a szemét, és elmosolyodott. Linda egy tálcával állt az ágya előtt.

– Mondtad, hogy nem akarod lekésni azt a temetést vagy micsodát, és gondoltam, a tegnap este után jót fog tenni egy kávé.

Diana vágott egy grimaszt. Egyáltalán nem volt kedve az előző estére emlékezni, bár a fejfájása gondoskodott erről. De hogy a lánya is…?

Honnan a fenéből tudhatja, hogy mi történt az este, hiszen már aludt, amikor hazajöttem, gondolta, de azért elvette a kávét és egy hajtásra megitta.

– Szóval nem fogsz elkésni? – kérdezte Linda már az ajtóból.

– Honnan?

– Hát arról a temetésről.

– Te jó ég, a temetés! Mi lenne velem, ha ti nem lennétek… – ugrott fel az ágyból, és megpróbálta rendbe szedni magát. Sajnos a másnaposság nem maradt tünetmentes: szeme alatt árulkodó sötét karika díszelgett. Csak tudnám, miért kell nekem már negyedik éve eszméletvesztésig leinnom magam május huszonharmadikán… Arcára bőven kent az alapozóból, hallotta, amint Linda után bevágódik a bejárati ajtó, aztán lement a földszintre. A konyhában ott találta Jeremyt, aki durcás arcot vágott, amikor ő belépett, és köszönés helyett annyit mondott:

– Már megint nincs kalács… meg tej sem.

Diana széttárta a kezét.

– Igazán nagyon sajnálom. Egyébként jó reggelt. Mit gondoltál, miért hagytam itt az asztalon tegnap azt a húsz dollárt?

Jeremy nem válaszolt a kérdésre. A faliórára nézett, aztán felkiáltott:

– Úristen, hát én biztosan el fogok késni! Elvinnél a suliig?

– Sajnos ez lehetetlen. Georgetownba megyek egy temetésre.

– Annak a hullának már mindegy, ha elkésel, de szerencsétlenségemre az én matektanárom még él – motyogta alig hallhatóan.

– Tessék?? – kérdezte Diana fenyegető hangon.

– Á, semmi.

– Egyébként olyan temetésre megyek, ahol nincs halott. – Felhajtotta a narancsdzsúszt, és kiment a konyhából. Jeremy döbbenten nézett utána.

Kigurult a kocsival a garázsból, és búcsút intett az Ontario roadnak. Amíg rá nem fordult a New Hampshire sugárútra, időnként az arcát nézte a visszapillantó tükörben, és egyáltalán nem volt elégedett a látvánnyal. Kék szeme most fénytelen volt, feltehetően az esti dáridó következményeként, és úgy tűnt, gyarapodott az ősz hajszálainak száma is. Végtére már harminckilenc éves, de a fenébe is, az anyjának meg az apjának összesen nincs ennyi ősz hajszála, pedig jócskán hatvan fölött járnak. Barátnője, Monica szavai visszhangoztak a fülében: „Nem értem, miért nem festeted be valami jó színre, legalább tíz évvel fiatalabbnak látszanál…” Vajon mennyinek látszom most? hajolt közelebb a tükörhöz; vagy negyvenötnek, a jó életbe… na jó, majd befestetem. Elhaladt a Columbia Kórház szürke épülettömbje mellett, áthajtott a felüljárón, és már Georgetownban járt. A 29. utca végén leparkolt és besétált az Oak Hill temetőbe.

A gyászoló család már a ravatalozóban gyülekezett; az elvált feleség, akin egyáltalán nem látszott semmiféle szomorúság, és a fiú, aki igazán jóképű volt, dacára bánatos arckifejezésének. Alig észrevehetően bólintott Dianának; vajon honnan tudja, hogy velem beszélt telefonon?, tűnődött a nő, aztán arra gondolt, hogy tulajdonképpen szívesen megnézné, mit rejt a koporsó, ha már halottat nem. Érdeklődve tanulmányozta a gyülekezetet, hátha ismerősre lel közöttük, majd később, amikor a pap belekezdett a misébe, lopva a táskájába nyúlt és bekapcsolta a diktafont, hátha valami érdekes dolog is elhangzik.

Egy harmincas, feltűnően szőke nő is ott állt az első sorban, és elkeseredetten sírt, valószínűleg az elhunyt élettársa lehetett. Vernon, a fiú lépett mellé, és vigasztalóan átölelte, de a szőkeség ettől még hevesebben zokogott.

Kérjük az Urat, hogy fogadja magához ezt a fiatalon elhunyt férfit, aki földi életében sok-sok beteg emberen segített; aki tisztességgel gondoskodott családjáról, becsülettel felnevelte fiát, feleségét ellátta szeretettel és anyagi javakkal; itt az exnej elvörösödött, ez volt az egyetlen érzelmi megnyilvánulás, amit Diana addig észrevett rajta; még az elválásuk után is igyekezett volt felesége kedvében járni. Kollégái egy becsületes, kiváló munkatársat veszítettek halálával. Valóban, ahogy nézte őket, több, akár orvosnak látszó nő és férfi álldogált valamivel távolabb, és csendesen hallgatták a beszédet. Kérjük az Urat, bocsássa meg, hogy az elhunyt testét nem ajánljuk fel neki, csak a lelkét… Imádkozzunk most mindannyian együtt Bryan Todd lelki üdvösségéért!

Diana nem tudott imádkozni, de ezt a kis hiányosságát örömmel megbocsátotta szüleinek. Mialatt a többiek imádkoztak, felfedezte dr. Trentet, aki évekkel ezelőtt a kezelőorvosa volt; diszkréten biccentettek egymásnak, aztán egy férfira lett figyelmes, aki szintén nem imádkozott, pedig öltözékét és szomorú ábrázatát tekintve igencsak gyászolta az elhunytat.

Amikor a szertartás véget ért, és az üres koporsó már a föld alatt feküdt, Diana is beállt a sorba, hogy részvétét nyilvánítsa a fiúnak és a két nőnek. A szőke továbbra is elég megviselt állapotban volt; vörösre sírta a szemét, egyfolytában szipogott, és bár néha megpróbálta fegyelmezni magát, ez nemigen sikerült. A másik, idősebb nő lesújtó tekintettel ránézett, de ez semmit nem javított a dolgon. Bezzeg ő, mint volt feleség, pontosan azt a viselkedést nyújtotta, amit az illemtankönyv előírt ilyen esetekre: hűvös volt és kimért, a világért sem mutatta volna fájdalmát idegenek előtt. Diana szerint ez nem is eshetett túlságosan nehezére.

A fiú, Vernon Todd nagyon jól tartotta magát, ámbár valószínűleg szörnyen szenvedett az apja halála miatt. Amikor Diana hozzálépett, hogy kifejezze részvétét, Vernon halvány mosolyt erőltetett az arcára, és azt mondta:

– Remélem, megérti, hogy most nem a legalkalmasabb az idő erre a beszélgetésre, de egy jó óra múlva, miután hazavittem anyámat és Sue-t – biccentett a szőkeség felé, aki épp egy zsebkendőbe trombitált –, valóban ott leszek a Marriott Hotel bárjában. Megfelel magának?

– Természetesen – bólintott Diana. – És fogadja őszinte részvétemet az édesapja halála miatt.

A Whitehurst sarkán, egy telefonfülkénél leállította a kocsit, és telefonált a szerkesztőségbe.

– True Stories, tessék.

– Helló, Ted, Diana vagyok.

– Na, csakhogy. Készen vagy?

Ezek szerint Ted ideges. Mi a fenének kell állandóan sürgetnie mindenkit, hisz’ anélkül is tudjuk a dolgunkat. Most valószínűleg ordítozni fog, gondolta kissé szkeptikusan.

– Most lett vége a temetésnek. Körülbelül egy óra múlva találkozom Todd-dal, aztán még össze kell szednem egy jó kis cikknek valót a beszélgetésből, legépelni… szóval, idő kéne még.

– Jól vagy, mondd? Délután négykor lapzárta, és még én is szeretném látni, hogy mit sikerült összehoznod. Egyébként három hasábot kapsz. Mi a fenéért nem tudtad tegnap megcsinálni vele ezt az interjút?

Mert tegnap más dolgom volt. Emlékeznem kellett, na meg jól eláznom, kedves Ted. Vagy mondjuk úgy, hogy kegyeleti napot tartottam.

– Hiszen a temetésről is akartál tudósítást, nem? – kérdezett vissza végül.

Semmi válasz. Na jó, akkor elmondom a véleményemet.

– Ted, amúgy megmondom, mit gondolok erről az egészről. Szerintem teljesen fölösleges a dologról tudósítanunk. Ez nem bűnügy, hanem csak egy rendkívül szomorú történet, ami megtörténhetett volna veled is, meg velem is… Mi a fene érdekes dolog van egy halott nélküli temetésben?

– Velem ugyan nem… – dünnyögte a vonal másik végén Ted.

– Mi??

– Mondom, én aztán nem járok hegyi túrákra, meg ilyen hülye kirándulásokra. Egyébként a válaszom benne volt a kérdésedben. Megtörténhetett volna ez veled is, meg velem is. Hát ezért fogja érdekelni az olvasókat. A halott nélkül elföldelt koporsó meg külön pikantériája a dolognak.

– Elképeszt, hogy milyen közönséges alak vagy!

– Sajnálom, hogy ez a véleményed rólam – Diana hallotta, amint Ted megpróbálja elfojtani a nevetését –, de szükségünk van erre a cikkre. Szóval négykor lapzárta, és kellemes csalódást okoznál, ha háromig leadnád a kész anyagot. Utána beugorhatsz Hamiltonékhoz is, hátha találsz valami jó kis szenzációt a következő számhoz. Ha ezt ma mind elintézed, este meghívlak egy pizzára Bianconihoz, mit szólsz hozzá?

Kislányom, ha jó leszel, kapsz a mamától egy finom csokit. Ugye jó leszel?… Pontosan tudja, mennyire utálom Hamiltont, legszívesebben szétlőném azt a löttyedt seggét, ha lenne egy pisztolyom…

– Gyűlölöm a zsarolást. És utálom a pizzát. De azért ne aggódj – mondta, és lecsapta a telefont.

A Marriott Hotel a Key hídhoz közel, a Potomac mentén épült hatalmas, többszintes parkolóval. Diana először a kávézóba ment, mert már nagyon megéhezett. Miután elfogyasztotta a sonkás tojást, bement a mosdóba, lemosta a sminkjét, és sötétebb alapozót rakott az arcára, hátha emberibbé válik a külseje. Szemét sötétkék ceruzával emelte ki, és halvány rúzst kent az ajkára. Valamivel jobb, bár nem az igazi, gondolta szomorkásan. Végül lement a bárba és rendelt magának egy száraz martinit, de a gyomra már az első kortynál hevesen tiltakozni kezdett, így mégiscsak narancsdzsúszt ivott.

Vernon Todd pontosan érkezett, már nem tűnt olyan megviseltnek, mint a temetőben. Elegáns öltönyét vászonnadrágra és csíkos zakóra cserélte, és megpróbálkozott egy mosollyal is.

– Helló, Mrs. Hiller. Nem akarom siettetni, de nincs túl sok időm. Tudja, egy csomó mindent el kell intézni apám halálával kapcsolatban, és Sue, a volt élettársa nincs olyan állapotban, hogy bármiben is segítsen, anyámat meg nem érdekli ez az egész.

– Újból férjhez ment az édesanyja?

Todd bólintott.

– De remélem, nem fog kitérni a családi ügyeinkre. Úgy gondolom, ezek a dolgok nem tartoznak a nyilvánosságra.

– Természetesen – belekortyolt a narancsitalba, és alig észrevehetően elfintorodott. – Feltételezem, hogy az édesanyjának nincsenek anyagi gondjai.

– Maga jó megfigyelő. Előnyös házasságot kötött, már úgy értem, anyagilag, a temetésre is csak illemből jött el. Tudja, ő nagyon sokat ad az illemszabályokra. De térjünk a tárgyra, ha nem haragszik. Kérdezzen, és én megpróbálok mindenre válaszolni.

– Szeretném, ha tudná, hogy nem szenzációhajhász riportot akarok magával készíteni…

– Örülök.

– Kérem, mesélje el, hogy miért ment az édesapja Mexikóba!

– Befizetett egy expedícióra. Vagyis az utazási iroda így hirdette meg, valójában egy kis gyalogtúrára számíthattak, semmi egyébre. Nézze, én sem tudok többet, mint hogy április 28-án földrengés volt a Sierra Madrén, és egy kőomlás maga alá temette az egész társaságot. Sajnos nem sikerült apám testére rábukkanniuk, így a szakértők két másik férfival együtt halottnak nyilvánították, ami egész biztosan így van, mert nem élhették túl azt a borzalmas katasztrófát. Nézze – tett az asztalra pár színes fotót –, ezek a helyszínen készültek, egy újságíró barátom adta ide… Hát itt egész egyszerűen nem maradhatott életben senki – Diana dermedten bámulta a felvételeket, szörnyű látvány volt: egy leszakadt kar és betört, eltorzult koponyájú testek mindenhol –, az is csoda, hogy az a másik öt nem halt meg ott nyomban. Azért mondom, hogy nyomban, mert ketten közülük sajnos meghaltak a kórházban. Szóval, borzasztó érzés, hogy apám teste nélkül zajlott le ez a temetés, de meg kellett tennünk. – A hangja rekedtté vált. Diana nem nézett rá, mert tudta, hogy a férfiak mennyire szégyellik gyengeségüket, főleg a nők előtt. Todd végül rendelt egy dupla whiskyt.

– Nem szoktam, de tudja, most rám fér – magyarázkodott.

Diana elmosolyodott, és megkérdezte:

– Maga is pszichiáter, mint az édesapja volt?

– Archeológus vagyok. Ha jobban tetszik, régész. Elég későn, csak tavaly, huszonnyolc évesen szereztem diplomát, azt is csak apám kívánságára. Egyébként állandóan évet halasztottam. Apám mindig azt szerette volna, ha régész leszek, a fene tudja, miért – elhallgatott, majd folytatta: – Miért kérdezte, szüksége van talán pszichiáterre?

– Nem mondom, néha bizony jól jönne…

– Nyomasztó lehet bűnügyi riporternek lenni, nem irigylem magát. Mondja, miért tesznek bele ilyen egyszerű esetről riportot egy bűnügyi lapba, mint például ez is?

– Katasztrófákról is szoktunk tudósítani. És ez sajnos egy komoly természeti katasztrófa…

– Értem – bólintott a férfi –, és most, ha megbocsát, Mrs. Hiller… de millió teendőm van.

Kifizette a számlát, és a parkoló lejárata előtt egy pillanatra megfogta Diana kezét.

– Ha nem veszi alkalmatlankodásnak, szívesen meghívnám valamelyik nap vacsorázni, és akkor többet beszélgethetnénk.

Diana úgy meglepődött a meghívástól, hogy szólni sem tudott. Oké, csukd be a szád, és szedj elő a táskádból egy névjegykártyát, mondta magának, és így is tett. Valamivel később már a Franklin Streeten járt, legurult a garázsba, leadta a kulcsot a portán, és felment az irodájába, hogy összehozzon egy érdekes cikket ebből az érdektelen beszélgetésből.

Negyed négykor a cikk nyomdakészen az asztalán feküdt, és a Hamiltontól szerzett információkat próbálta rendezni a papírjain. Végül felkapta az egész paksamétát, és bekopogott Ted szobájába.

– Nahát, egy rég nem látott ismerős! – lelkendezett a férfi. – Kész a cikk? Igen? Hát ez egyszerűen csodálatos.

– Szállj le. Ezt küldi Hamilton – tett az asztalra egy gépelt papírt. – Azt előre megmondom, hogy a szatírral nem én fogom elkészíteni a riportot.

– De miért, biztos egy jó…

– Csak – fojtotta bele a szót Diana. – Nem óhajtod inkább elolvasni a cikket, mielőtt odaadnád a rovatvezetőnek?

Ted végigfutotta a kéziratot, aztán rámosolygott a nőre.

– Egész jó. Bár lehetne egy kicsit izgalmasabb is.

Csak tudnám, mi lehet izgalmas egy katasztrófában, gondolta. De azért ráhagyta:

– Lehetne.

– Na akkor gyere, Ted bácsi betartja az ígéretét, továbbküldjük a cikket és átugrunk Bianconihoz. Eszük egy jó kis pizzát, előtte pedig kapsz egy martinit.

Diana elfintorodott.

– Na ne, most pontosan a martini hiányzik nekem… Egyébként is haza kell mennem, várnak a gyerekeim. Tegyük át a meghívást mondjuk holnap ebédre, jó?

Már az ajtónál járt, amikor Ted hangja utolérte.

– Diana!

– Tessék – fordult vissza hirtelen.

– Mikor hevered már ki?

Lesütötte a szemét.

– Nem tudom – válaszolta őszintén, és becsukta maga mögött az ajtót.

Fölösleges volt annyira sietnie, mert a gyerekek természetesen nem voltak otthon. Jó forró fürdővizet engedett magának, és Ted kérdésén gondolkozott. „Mikor hevered már ki?” Hát ez tényleg jó kérdés. Belelöttyintett egy kis habfürdőt a kádba és levetkőzött. Meztelenül állt a tükör elé, hogy megtartsa szokásos – lehangoló – önvizsgálatát. Újfent megállapította, hogy bár a hasa lapos, a melle feszes, de egykor oly izmos combján és a fenekén már látványosan kezd lerakódni a zsír. Elmegyek tornázni. Muszáj. Beleült a vízbe és elernyesztette izmait. „Mikor hevered már ki?” Mit is válaszolt? „Nem tudom.”

Végtére is igaza van Tednek, abba kellene hagynia ezt a hülye önsajnálatot. Volt az utóbbi időben egy-két olyan pillanata, amikor elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy leszámoljon a múltjával, de amikor arra került volna sor, hogy Jeff fényképeit leszedje a falról és az éjjeliszekrényről, egyszerűen képtelen volt cselekedni. Úgy érezte, ezt nem teheti meg Jeff emlékével, így hát maradt minden a régiben: a gyász, az önsajnálat, az elhagyatottság érzése és a képek a falon.

„Mikor hevered már ki?” Hát igen, Ted valahogy belelát a gondolataiba. Hogy múlik az idő, már lassan négy éve dolgozunk együtt. Diana jól emlékezett arra a napra, amikor megismerkedtek a True Stories szerkesztőségében.

Néhány borult, szomorkás napot követően köszöntött be az indián nyár. Elszáradt, a fákról szállingózó levelek jelezték, hogy ismét véget ért egy forró nyár; de a nap, mint egy nagy sárga strandlabda, összeszedte minden erejét, hogy még egyszer felmelegítse a keleti partvidéket.

Diana már húsz perce Ted Pike főszerkesztőre várt a True Stories tárgyalójában. Sötétkék selyemkosztümöt viselt; félhosszú, hullámos haját kis ezüstpillangó tartotta össze, és az arca teljesen festetlen volt. Már ezerszer megbánta, hogy időpontot kért Pike-tól, éppen azon gondolkodott, hogy szép csendesen kioson a szerkesztőségből, mintha soha nem is lett volna ott, amikor a főszerkesztő belépett az ajtón.

– Sajnálom, hogy megvárakoztattam, Mrs. Hiller, de sürgősen be kellett fejeznem egy határidős levelet.

Diana bólintott, de nem szólt semmit.

– Ha jól tudom, azért van itt, mert szeretne a lapunknál dolgozni – folytatta a férfi –, nos, ennek semmi akadálya, hiszen olvastam az interjúit, amik a Leisure Time magazinban jelentek meg. Azt hiszem, meg fogja szokni a True Stories rámenős stílusát.

Diana helyeselt, de minden meggyőződés nélkül. Az igazság az volt, hogy nem szerette a True Stories már-már gátlástalan írásait, és mélységesen megvetette magát a lapot is. Ha nem lett volna olyan égetően szüksége a pénzre, kivárta volna, amíg talál egy igazán megfelelő állást valamelyik rangos napi-vagy hetilapnál, de erre most nem volt ideje. A Leisure Time magazint önszántából hagyta ott még tavasszal, mert egyre nehezebben tudta elviselni főnöknője idegrohamait, amelyek a klimax megjelenésével csak súlyosbodtak. Jeff-fel úgy tervezték, hogy megvárják az őszt, amikor millió új újság indul, és a régiek is újult erővel beszállnak a versenybe; akkor majd elhelyezkedik valamelyiknél, ami mindkettőjüknek szimpatikus. Jeff megnyugtatta, hogy addig ő minden nehézség nélkül eltartja a családot. Ó, Jeff!

– És miért választott épp minket, ha szabad kérdeznem? Vonzódik a bűnügyekhez? – zavarta meg gondolataiban a férfi hangja.

– Nem, azt nem mondhatnám – felelte. Vigyázat, nem szabad bőgni! Kinek kell egy sírós újságíró? Ted szúrós szemmel nézett rá.

– Hát akkor?

Hazudnom kell, ha meg akarom szerezni ezt az állást, gondolta. És mindenképpen meg akarta szerezni.

– Olvastam a hirdetésüket, és kedvemre valók a feltételek. Egyébként nem szeretem a brutalitást, de kihívást jelent számomra, hogy bűnözőkkel és áldozatokkal, a két véglettel egyaránt készíthetek interjút.

– Nos, örülök. És mit szól mindehhez a családja? Gondolom, nehéz lesz megszokniuk, hogy a könnyed, szórakoztató Leisure Time után egy ilyen lapnál dolgozik, mint a T. S.

Jaj, istenem! Nagyot kell nyelni, az állítólag jót tesz sírás ellen. Szemet egy pillanatra behunyni, mély levegő… na jó, most már válaszolhatsz.

– Meghalt a férjem. Még májusban. A gyerekeimnek pedig teljesen mindegy, hogy melyik kiadó adja a fizetést, amiből eltartom őket.

Ted arca őszinte sajnálatot tükrözött.

– Ó, részvétem… akkor már értem.

Hogy mi volt az, amit értett, nem mondta el, de azt biztos, hogy Dianát első pillanattól kezdve barátjává fogadta, és igyekezett minden tőle telhetőt megtenni magasabb bérezése érdekében.

A telefon csörgésére összerezzent, maga köré tekert egy fürdőlepedőt, és átszaladt a nappaliba.

– Szervusz, itt az apád.

– Szia, apukám. Mi újság?

– Csak azért hívlak, hogy ne aggódj Jeremy miatt, mert itt játszik nálunk a kertben.

Már csak ez hiányzott. Biztos eljárt a szája, hogy nincs itthon tej, meg kalács. És hogy éjjel járok haza. Diana nagyon szerette az apját. de azt nem kedvelte benne különösebben, hogy állandóan kifogásokat emelt az életvitele, a gyereknevelése és az erkölcsi normái ellen.

– Mit keres ott? – kérdezte éles hangon.

– Eljött meglátogatni öreg nagyszüleit, ha már az anyja nem kíváncsi ránk…

Elérkeztünk a mártírszerephez, gondolta Diana.

– Ugyan, most nem erről van szó, hanem arról, hogy reggel igazán mondhatta volna, későn jön haza. Különben is tanulnia kell.

– Ha jól tudom – kezdte az apja lassan –, ha jól tudom, reggel nem voltál olyan kitűnő állapotban, hogy ilyesmit megbeszélhessen veled.

Csak jöjjön haza ez a kis hülye, úgy kiosztom, hogy nem tér magához.

– Hogyhogy nem voltam olyan állapotban? – kérdezte.

– Hát, azt csak ti tudjátok – felelete az apja sejtelmesen.

– Hm…

– Talán tegnap egy kicsit sokat ittál. Én tudom, hogy huszonharmadika volt, de azért már igazán magadhoz térhettél volna ennyi idő alatt. Ha pedig erre nem vagy képes, legalább a két gyerekedre lennél tekintettel. Jeremy még csak tizenkét éves, és nem kell okvetlenül látnia, hogy…

– Most nincs erre időm, apa, Mondd meg Jeremynek, hogy legkésőbb hétre legyen itthon.

Úgy, ahogy volt, csuromvizesen lefeküdt az ágyra, kezébe vette az éjjeliszekrényről a fényképet és csendesen sírni kezdett.

Ian

A Georgetown egyetem fogorvosi tanszékén vizsga előtti hangulat uralkodott. A szájsebészeti műtőben nyolc medika statisztálásával zajlott az „előadás”. A műtőasztalon fiatal férfi feküdt, fejétől a derekáig halványzöld lepellel letakarva, amin jókora kör alakú nyílás tette lehetővé, hogy a szájüregéhez férjen az orvos. A lepel igencsak véres volt, mint ahogy a nővér gumikesztyűs keze is, amiben az eszközt tartotta.

Ian Hughes a hatalmas röntgenképernyőre mutatott.

– Hadd álljak meg egy pillanatra műtét közben, egyrészt, mert már zsibbad a kezem, másrészt, hogy mutassak maguknak valamit. Még mindig érzi? – fordult egy pillanatra a beteghez, aki fájdalmasan bólintott. – Evelyn, addig szívjon fel öt köbcenti lidocaint, és vegye már ki azt a kampót a beteg szájából!

Lehúzta a kesztyűjét és a képernyőhöz lépett.

– Amint látják, a harmadik molárist, ami a fájdalmakat okozta, részben sikerült eltávolítanom, az apex kivételével. Azonban nem tudtam sehogyan sem hozzáférni, mert a fog visszamaradt az állcsontban, és rendellenes helye miatt nem tudott felszínre törni. A fogsor artikulációja szabálytalan, mint láthatták. Nos, csak úgy tudtam a harmadik molárist eltávolítani, hogy közben kénytelen voltam megsérteni a második moláris gyökérhártyáját, aminek következménye talán egy periodontitisz lesz.

– És mit gondol, szükséges lesz a megsértett második molárisnál egy gyökértömés? – kérdezte egy rendkívül csinos medika. Hughes nevető szemmel nézett a lányra.

– Nem. Emiatt semmiképpen.

Ismét felvette szájmaszkját, steril gumikesztyűbe bújt, és elvette asszisztensétől a fecskendőt.

– Már nincs sok hátra – mondta a betegnek. – Maguk pedig figyeljék, hová szúrok, hogy ne okozzak szájzárat. Most eltávolítom az apexet, ami még körülbelül negyedórát vesz igénybe.

Harminc perccel később az orvosi szobában ült és egy levelet tartott a kezében. Már utcai öltözéket viselt, és szomorúan gondolt arra, hogy az estéje megint mennyire el lesz rontva. Maryvel egy vacsorára voltak hivatalosak, pedig sokkal szívesebben töltötte volna idejét Cathyvel, a csinos aneszteziológussal, de nem akarta Mary haragját magára szabadítani. A tükör elé állt, gondosan megfésülte fekete haját, amit az elmúlt héten festettek be a Keat’s szalonban, hogy ne lássa senki, mennyire őszül; vicsorított egyet és tüzetesen áttanulmányozta hófehér fogsorát, majd letette a levelet, nem tudta, mit tegyen vele. Még egyszer rápillantott, fejébe véste az időpontot, végül gombóccá gyűrte a papírt és belepottyantotta a szemetesbe.

Este tízkor Ian Hughes fejfájásra hivatkozva otthagyta a partit. A 11. utcába érve lelassított és felkapcsolta a távolsági fényszórót. Mivel nem látott senkit, beállt a ház elé és kiszállt. A ház összes ablaka sötét volt. Elővette a kulcsát és bement, egyenesen föl az emeletre. A dolgozószobában felgyújtotta a villanyt és megkereste a papírt. Érdekes, már el is feledkezett róla.

Amikor a zajt meghallotta, hátra akart fordulni, de már késő volt. Az első lövés rögtön végzett vele, azonnal szétroncsolta a koponyáját. A másik kettőt csak biztonságból lőtték ki, barbár módon, mert ekkor már az egész szoba vérben úszott.

MÁSODIK FEJEZET

Washington, l988. május 27.

Diana

Hamilton egyáltalán nem örült, amikor Dianát meglátta az ajtóban. Kényszeredett mosoly ült az arcára, de a nő látta, hogy legszívesebben kipenderítené őt, még a rendőrség épületéből is.

– Most adtam maguknak egy csomó információt, csak nem azt akarja mondani, hogy máris elfogyott a témájuk?

Diana elhúzott egy széket a dohányzóasztaltól és leült.

– Ezt nevezem aztán barátságos fogadtatásnak, Mr. Hamilton. Jó, hogy nem csukat be egyből abba a komfortos zárkájukba.

– Higgye el, meg is tenném… És ez nemdohányzó szoba, nem látja?

Diana vállat vont és elnyomta frissen meggyújtott cigarettáját. Ezt a kis közjátékot a dohányzással mindig eljátszotta, mert valahol nagyon jó érzés volt, hogy kihozhatja a férfit a béketűrésből.

– Na, mesélje el, miért jött. Csak előbb kinyitom az ablakot, úgy bebüdösített itt. Mondja, miért nem szokik le végre?

Te meg miért nem papnak mentél? Legalább eltakarná az a fekete lepel a formátlan valagadat. Nem tehetett róla, de nem bírta elviselni, ha egy férfinak nem izmos, kemény kis feneke volt. Hamilton ráadásul kihangsúlyozta saját fonnyadását egy lötyögős, kinyúlt farmernadrággal.

– Szóval?… Gyorsan mondja, mert mi itt nem lébecolunk, mint egyesek.

– Gondolom, nem az újságírókra célzott. Na jó, mondom. Az a gyilkosság érdekelne, amiről mindössze egy híradás jelent meg az egyik napilapban. Pontosabban: Ian Hughes ötvenhat éves szájsebész professzor halála. Mit sikerült kideríteniük?

Hamilton a ceruzáját rágcsálta, elég gusztustalan volt.

– Nahát, ráhibázott. Ebben az ügyben nem adhatok ki semmiféle információt. Van még egyéb kérdése?

Diana számított erre a válaszra.

– Maga megszegi a rendőrség és a True Stories megállapodását. Sebaj. Lehozzuk a következő számban, hogy a rendőrség tehetetlen az ügyben. Ja, és most jut eszembe, hogy ma Blumberg őrnaggyal ebédelek, talán ő… – Az őrnagyot nem szívesen hozta szóba, mert – dacára a három évnek, amit a T. S.-nél töltött – képtelennek érezte magát arra, hogy beárulja Hamiltont. Tudta, hogy Blumbergtől is szerezhetne információt, de jobban szerette volna, ha hivatalos úton jut hozzá.

Látta Hamilton arcán, hogy erősen gondolkodik. Feltéve, ha képes rá egyáltalán. A férfi már-már szóra nyitotta a száját, de csak a ceruzáját kapta be újfent. Azt hiszem, ez zsarolás, amit csinálok, gondolta Diana. A tanulság: minél tovább dolgozol bűnügyi riporterként, annál erőseb lesz benned a hajlam a bűnözésre. Csak hát ez az egy esélye volt, mert tudta, hogy Hamilton ki nem állhatja a nála jóval magasabb rangú Blumberget, és viszont. Ez utóbbit igazán meg tudta érteni.

– Nem sokat tudunk – szólalt meg végre Hamilton. – Fogalmunk sincs az indítékról; a tettes egyetlen ujjlenyomatot sem hagyott maga után, hidegvérrel beleeresztett Hughesba három golyót, aztán elsétált. Mrs. Hughes szerint semmi nem tűnt el a házból. Nagyon örülnék, ha egyelőre semmit nem irkálnának erről az ügyről, mert még nyakig benne vagyunk.

Diana bólintott.

– Rendben van, csak adja meg az adatokat… szóval, csak a szokásost. Hamarosan a kezében volt a számítógéppapír a kért adatokkal, visszatolta a széket a dohányzóasztal mellé és elköszönt:

– Hát akkor, viszlát, Mr Hamilton. És nagyon köszönöm a kedvességét.

– Egyszer úgyis lecsukatom – mondta a férfi búcsúzóul.

Miután Blumberggel megebédelt, és semmivel sem lett okosabb, visszament az irodába, hogy átolvassa a Hamiltontól kapott papírt. Az asztalán üzenet várta Tedtől. „Legnagyobb sajnálatomra még mindig nem értél vissza Hamiltontól, lassan attól tartok, hogy bedutykózott. Nekem viszont el kell mennem egy tárgyalásra. Azt hiszem, a szatírt mégis te kapod meg. T.” Diana elmosolyodott, játszani kezdett az asztalán talált öngyújtóval, majd az öngyújtó lángja fölé tartotta a cédulát. A telefoncsöngés úgy megrémisztette, hogy majdnem odaégette a körmét is.

– Itt Vernon Todd, emlékszik még rám?

– Hát persze, nagyon örülök – mintha némi izgatottságot is felfedezett volna a saját hangjában.

– Nem tudom, mit szólna hozzá, ha ma este elmennénk valahová vacsorázni? Tíz évvel vagyok idősebb nálad, kisfiam. Mi a fenét akarsz tőlem, menj inkább a kemény húsú kiscsajok után. Menjen veled vacsorázni a fene.

– Hát… végül is ráérek.

– Ez remek. Mit szólna hozzá, ha a Dupont Plaza Hotel előtt találkoznánk, mondjuk nyolckor?

Diana hallgatott. Ennek a szálloda a dilinyója, hogy állandóan ott akar velem találkozni?

– Ott van még? Jó. Szóval, a hoteltől nem messze tudok egy kitűnő kínai éttermet.

– Rendben, nyolckor ott leszek.

Természetesen neki kellett elkészítenie az interjút a szatírral. Amikor megcsapta a börtönszag, megborzongott. szerencsére rács választotta el interjúalanyától, aki egész jóképű, ráadásul művelt is volt, és alig nézett Dianára. Na igen, már egy szatírt sem tudnék meghódítani; igaz, hogy a rab arról volt nevezetes, hogy elsősorban a húsz év körüli lányokat kedveli. Mindenesetre nem nézett ki túlságosan bűnbánónak, alighanem nehezményezte letartóztatását. Diananak a saját lánya jutott eszébe. Arra a gondolatra, hogy egy szatír fenyegette a fiatal nőket, elöntötte a düh. Linda tizenhat éves volt, és még szűz, legalábbis Diana utolsó értesülése szerint.

Fél kettőkor bejelentkezett a Page’s Fitness szalonba, és legnagyobb kétségbeesésére a tulajdonos egyből ott is tartotta egy másfél órás kondicionáló tornára. Havi kétszáz dollárt fizetni ezért a szenvedésért, hát ez tiszta mazochizmus, gondolta. Patakokban folyt róla a víz, és azon tűnődött, vajon mikor fog megfulladni, mert levegőt alig kapott. Egy rossz mozdulattól kifordult a bokája, és rettenetesen elkezdett fájni. Hát ez jellemző rám, teljesen kétballábas vagyok. Vajon mi a fenét szeretett rajtam Jeff? Már megint Jeff.

A torna végeztével kisántikált a kocsihoz. Otthon már várta a két gyerek, meglepetésére gyönyörű rendet csináltak. Nahát, ez kedves tőlük. Nem leszek ünneprontó, és nem kérdezem meg, vajon milyen rossz jegyet szereztek be, ami ilyen háziassá tette őket.

Hamarosan kiderült az igazság. A nappali kanapéján ült éppen és duzzadt bokáját vizsgálgatta, amikor valami furcsa hangra lett figyelmes. Úgy hangzott, mintha egy állat nyüszítene. Gyanakodva kibicegett a konyhába. Jeremy nem volt elég gyors, és nem tudta eltüntetni a fehér alapon fekete pöttyökkel tarkított kutyakölyköt. Az ajtónak támaszkodott, hogy némileg visszanyerje önuralmát.

– Remélem, nem a nagyanyád születésnapjára szerezted – mondta higgadtan. – Mert a nagyapád úgy kivágja, hogy Sacramentóban fog kikötni.

Jeremy elvigyorodott. Már tudja, hogy megnyerte a csatát, kis piszok. Na, azért nem lesz olyan könnyű. Linda egy tálkába tejet öntött és letette a kis jószág elé.

– Buzznak hívják – mondta az anyjának.

– És egy díjnyertes dalmatinertől származik. Első alom! – kontrázott Jeremy büszkén.

– Örülök. Ezt majd meséld el a nagyapádnak, hátha tekintettel lesz a származására – felelete Diana, leült az étkezőasztalhoz és masszírozni kezdte fájós bokáját, ami persze csak növelte a fájdalmát. Szép kis dög, a fene egye meg.

– Nem a nagymamának vettem – mondta Jeremy, és rögtön el is vörösödött. Hát persze, elköltötte a karácsonyi ajándékokra félretett pénzét, suhant át Diana agyán. De ez minden évben így volt. Jövőre majd én gyűjtöm neki, és biztos, hogy nem fogom kutyára költeni.

– Nem volt drága, tulajdonképpen csak amolyan névleges összeget kellett fizetnem érte… negyven dollárt – nyögte ki egy kis gondolkodás után. Vagy négyszer negyvenet, drágám.

– Hát akkor kinek vetted, ha nem a nagyanyádnak? – kérdezte álságosan, tudatlanságot színlelve.

– Itthonra… hogy megvédjen a betörőktől és őrizze a házat, amikor nem vagyunk itthon. Annyi betörésről hallani mostanában.

Jól kivágta magát, attól eltekintve, hogy ez a fajta kezet csókol bárki idegennek. Na mindegy. Jobb, mintha egy hatalmas dogot vett volna, mert arra a gatyám rámenne.

Jeremy kikerekítette a szemét és némán könyörgött az anyjának. Meggyőzésképpen hozzátette:

– Azt mondták, már szobatiszta…

Ezt Buzz pillanatokon belül megcáfolta, kis tócsát hagyva maga után.

– Látom… és ki fogja sétáltatni, meg etetni?

– Majd mi – mondta egyszerre a két gyerek.

Fantasztikus ez a nagy egyetértés, gondolta.

– De nem mehet a tanulás rovására, mert akkor elajándékozom. És ezentúl tartsátok rendben a szobátokat. Egy-két hétig biztos menni fog, biztatta magát. Jeremy a nyakába ugrott.

– Ha tudnád, milyen klassz fej vagy! – felkapta a kutyát, torkaszakadtából belekezdett a Dirty Diana élethű előadásába, és közben vonaglani kezdett, feltehetően Michael Jackson Holdsétája ihlette meg. Buzz ijedten nézett újdonsült gazdájára, és félelmében ismét pisilnie kellett. Nem is tartotta vissza.

– Nem baj, kicsi kutyám! – vigasztalta a fiú.

– Nem a fenét – vágott közbe Diana. – Nincs ennek a kölyöknek hólyaghurutja véletlenül?… Na jó, készüljetek, indulunk a nagymamátokhoz. Tegnap volt a születésnapja, már biztosan megsértődött, hogy nem köszöntöttük fel. Jeremy, megvetted a virágot?

A fiú bűntudatos arccal nézett rá. Ja, persze, a kutya árába belepótolta a pénzt. Ki mondta, hogy könnyű egy kétgyerekes, egyedülálló anya élete?

Miután felköszöntötte az anyját – vékony aranyláncot vett neki, mert egyszerűen nem tudott mást kitalálni –, félrevonult telefonálni. Jeremy a kutyával játszott a kertben, mert Buzzt, ugye, mindenképpen magukkal kellett hozniuk. „Majd, ha nagy lesz, itthon marad és őrzi a házat. De most még kicsi és fél.” Hát igen, ez kétségtelenül Jeremy logikája. Lindára maradt a nagyszülei szórakoztatása, mint illedelmes unokára.

– Monica? Itt Diana.

– Hú, de örülök. Honnan beszélsz?

– A North Capitol Street-i pszichiátriáról.

– Szóval anyádéknál vagy.

– Rendkívül éles eszed van.

– Rosszkedvű vagy, vagy csak másnapos?

Monica Jeff unokatestvére volt, és az egyetlen a családból, akivel a férfi halála után is tartotta a kapcsolatot. Monica pár évvel volt fiatalabb nála, és arra biztatta Dianát, hogy próbáljon meg teljes életet élni. Jeff halálának évfordulóján együtt gyászoltak egy üveg bor társaságában. Monicán kívül nem is igen volt más barátnője.

– Viccelsz? Egyik sem.

– Ne aggódj, nem felejtettem el a meghívást, a gyerekek kedvencét csinálom; sonkás makarónit, és tartogatok valami meglepetést is.

– Valami kutyakajád nincs?

– Legfeljebb a macskaeledel. Miért?

– Bővült a család. Ide figyelj, én ledobom nálad a gyerekeket olyan hét körül, mert van egy vacsorameghívásom, ami nagyon fontos.

– Csak nem?! – lelkendezett Monica. Diana halkabbra vette a hangját.

– Most nem mondok semmit, mert jön az apám. Tudod, mit mondana, ha meghallaná…

– Ismerem. Akkor várlak benneteket.

Indulás előtt még meghallgatta apja prédikációját az életvitelével kapcsolatban. Hála istennek, az anyja a segítségére sietett, mert pont jókor lépett be a nappaliba, amikor Diana úgy érezte, már nem bírja tovább szó nélkül. Anyja egyből az ő pártjára állt, mint mindig, ha az apjának valamiben ellentmondhatott. Ilyen esetekben nem az volt a lényeges neki, hogy miről folyik a vita és hogy kinek van igaza; a legfontosabb az volt, hogy szembeszegülhessen a férjével. Ráadásul mind a ketten élvezték is ezeket a szócsatákat. Istenem, ennyi év után már megbocsátható, főleg, ha ilyen jól szórakoznak.

Gyorsan kihasználta az alkalmat, amíg a szülei egymással civakodtak, és elköszönt tőlük. Összegyűjtötte a gyerekeit meg a kis pöttyöst – aki átlag negyedóránként összevizelt valami csak különleges eljárással tisztítható ruhaneműt vagy bútordarabot –, és elindultak.

Vernon Todd mégsem volt olyan szórakoztató alak, mint amilyennek Diana titokban elképzelte. Elképesztő magabiztossággal vezette be őt az étterembe, és Diana meghökkent, amikor az ő vacsoráját is Todd választotta ki. Valami édeskés, ragacsos koktélt ittak aperitifnek, s bár egy pillanat alatt fejbe vágta Dianát, erős fenntartásai voltak az itallal kapcsolatban, amikor megtudta, hogy a mixer nyers tojássárgáját kevert bele. Ez eszébe juttatta a Rocky című filmet, amit még Jeff-fel nézett meg, helyesebben csak elkezdte nézni, mert amikor Stallone nyers tojást ivott reggelire, ő megpróbálta méltóságteljesen elhagyni a mozit, hogy aztán megszabaduljon a vacsorájától.

Megállapodtak, hogy ezentúl a keresztnevükön szólítják egymást. Vernonnak gyanúsan csillogott a szeme; Diana sejtette, hogy nem ettől az egyetlen koktéltól. Egyfolytában „szegény, drága” édesapját dicsérte, akit „az Isten nyugosztaljon”.

– Szuggesztív egyéniség volt, és úgy tudott hatni a betegeire, hogy a legtöbben kigyógyultak a depresszióból, új életet kezdtek és még sorolhatnám.

Milyen kár, hogy dr. Trentet választottam annak idején, és nem őt, meditált Diana. Hirtelen eszébe jutott valami.

– Mondja, nem tudja véletlenül, hogy kik voltak még ott az édesapjával Mexikóban, akik végül túlélték a szerencsétlenséget? A nevük és címük kellene.

– Miért, az informátoruk nem adta meg?

– Milyen informátorról beszél? A rendőrséggel állunk kapcsolatban, de eszembe sem jutott megkérdezni tőlük.

Vernon még mindig csillogó szemmel nézett rá.

– Az egyiküket azóta is kórházban ápolják, a napokban hozták vissza Washingtonba. Valami Manley vagy Moonley a neve, itt fekszik a Washington Hospital Centerben. Ha akarja, elkísérem.

– Ó, tudja is, hogy hol van? Maga már beszélt vele?

Meghozták az ételt, nagyon gusztusosan nézett ki és fenséges illata volt.

– Hogyne, amikor megtudtam, hogy mi történt, azonnal Mexikóba utaztam. Igaz, hogy borzasztó állapotban volt ez az ember, de egy pár szót sikerült váltanom vele. Jó étvágyat.

Kétségbeejtő dolog ezzel a pálcikával enni, ezek a kínaiak egész egyszerűen azért találták ki, hogy az őrületbe kergessenek. Vajon nem lenne könnyebb nekik is, ha villát használnának? Azon igyekezett, hogy úgy tartsa a pálcikákat, ahogy annak idején Jeff mutatta neki, és hogy ne potyogjon ki közülük az étel félúton a csésze és a szája között.

– De hát miért érdekli magát ez ennyire?

A férfira bámult, tágra nyitotta a szemét.

– Attól tartok, az olvasókat jobban érdekli, mint engem. Ha hiszi, ha nem, nekem már teljesen elegem van a tragédiákból.

– Hát igen, a maga szakmája tulajdonképpen hasonlít apáméra. Őt is más emberek gondjai nyomasztották egész életében. – Na, ismét a témánál vagyunk. „Szegény, drága édesapám.” – Tudja, ő a rossz hangulatok ellen főképpen a színekkel védekezett. – Ez a pasi tényleg részeg.

– Színekkel?

– Úgy értem, például a dolgozószobáját tengerzöldre kellett festeni, mert az megnyugtatta és jókedvre derítette. De így volt az öltözködésével is: sötétben nem szívesen járt, inkább a világosabb színeket kedvelte. Volt persze egy-két világos szín is, ami nyomasztotta vagy irritálta: citromsárga, halványlila, tűzpiros…

Világos. Az Isten nyugosztalja.

– Meglepő relaxáció. De nyilván hasznos.

– Szívesen javaslom magának is ezt a módszert, például az irodáját halványzöldre festeni, vagy valami ilyesmit.

Hétfőn szólok Tednek. Biztos odáig lesz az örömtől. Ittak még egy koktélt, egész kellemes íze volt. Már legyűrte a tojással szemben érzett viszolygását is.

– Szóval Manley vagy Moonley, ugye?

A férfi bólintott. Később elkezdte őt a munkájáról faggatni, és Diana egyre jobban unta a társalgást. Fél tizenegykor felállt az asztaltól, mondván, hogy a gyerekek már epedve várják, és elindult Monicához.

– Na, mi újság? – fogadta széles mosollyal a barátnője. Diana legyintett.

– Őrülten unalmas – felelte. – Helló, David, hogy vagy?

Monica férje Buzz-zal szórakozott, most felállt, hogy megcsókolja őt.

– Te, ez a kutya oltári jó fej – mondta. – Most képzeld, lepisilte Catty lábát.

Olyan győzedelmesen vigyorgott, hogy Diana attól tartott, ő is elröhögi magát, márpedig ezt nem akarta. Catty Monica macskája volt, valami sziámi-fajta, és David ki nem állhatta. Nyilvánvaló, hogy Buzz ezzel a hősies tettével egy egész életre belopta magát a férfi szívébe.

Jeremy már egy fotelágyban aludt, és Dianának nem volt szíve hozzá, hogy felébressze.

– Hagyd itt – mondta Monica –, majd holnap hazavisszük ebéd után. Csak nem sántítasz?

– De igen. Tudod, végül is elmentem tornázni abba a szalonba, amit javasoltál.

– Már csak ezt a bozontot kellene rendbe hozni – lépett közelebb Monica, és beletúrt Diana hajába. – Egy kozmetikus is rád férne, és jobb lennél, mint nullkilométeres korodban.

Diana mindent ráhagyott, ivott egy száraz martinit, konstatálta magában, hogy szép lassan valóban belecsúszik az alkoholizmusba, aztán Lindával és Buzz-zal hazamentek.

Neil

Fél tizenkettőkor Neil Moire lement a kutyával sétálni. Egész nap azt várta, hogy éjfél legyen, attól a perctől kezdve, ahogy az iratai között megtalálta a levelet. Nem tudta, hogyan került oda, a tanáriban végigkérdezte az összes kollégáját, de senki nem tudott segíteni neki.

A Brentwood parkba igyekezett, a biztonság kedvéért megtapogatta zsebében a kisméretű revolvert, mert az ember a sötét washingtoni éjszakában nemigen tudhatja, mi vár rá…

Három évvel ezelőtt vette a pisztolyt, amikor Martha valóban és végleg elhagyta őt. A gyerekek már rég kirepültek otthonról: az ifjabb Neil Angliában tanult, a kislány, Martha pedig férjhez ment és Los Angelesbe költözött. Moire nagyon magányosnak érezte magát, elég sűrűn foglalkoztatta az öngyilkosság gondolata, de sohasem érzett magában elég erőt ahhoz, hogy a fejébe röpítsen egy golyót. Elég ocsmányul alakult az élete; csak azután látta be, hogy végül is saját féltékenységével marta el a feleségét maga mellől, amikor az asszony már hallani sem akart a visszatérésről.

Már a Brentwood sétányon járt, és a 6. utca sarkán letért az útról, be a sötét parkba. Furcsának találta, hogy nem égtek a lámpák, egyetlen fénypont a távoli Gallaudet College elszórt világítása volt. Eleresztette a kutyát a pórázról, hadd szaladgáljon egy kicsit. Bessy, az öreg spániel volt egyetlen hűséges társa. A kutya élvezte a szabad levegőt, vidáman ugrándozott, aztán beszaladt a fák közé. Neil továbbsétált, jobb kezében csörgette a pórázt. Még csak háromnegyed tizenkettő volt, de már nagyon izgatottnak érezte magát. Nem értette, mit akar tőle a levélíró, de nagyon kíváncsi volt rá.

A bokrok alól furcsa hangot hallott, mintha Bessy nyüszített volna. Füttyentett neki egyet, és újra meghallotta a nyüszítést, bár már valamivel halkabbnak tűnt. Megpróbálta betájolni, honnan jöhetett a hang, aztán odasietett. Félrehajtott egy faágat és a bokrok közé lépett. Biztos volt benne, hogy ott kell lennie a kutyának, valahogy vibrált a levegő, és Neil veszélyt érzett. A földre szegezte a tekintetét, halkan szólongatta a kutyát. Soha nem tudott sötétben tájékozódni, és most a lehető legsötétebb éjszaka borult a parkra. Már bánta, hogy lejött. Épp azon gondolkozott, hogy nem keresgél tovább, hanem visszafordul és hazamegy, aztán majd világosban újra lejön, amikor megpillantotta Bessyt. Sötétbarna szemei bánatosan meredtek rá, de már nem volt élet bennük, óriási vérfolt vette körül az ebet. Neil összeroskadva zokogni kezdett.

Nem ellenkezett, amikor hátulról egy erős kéz megragadta. Bessy halála annyira megviselte, hogy a saját élete már egyáltalán nem érdekelte. A kéz végigtapogatta a testét, kivette a zsebéből a három évvel korábban vásárolt revolvert, kibiztosította, és áttette az ő kezébe. Ahogy a fémhez ért, egy pillanatra érezte támadója bőrkesztyűjét. Még mindig a háta mögött állt, és egyre följebb húzta az ő karját. Amikor a fegyver egy magasságba ért a halántékával, a mögötte álló szelíden megszólalt:

– Most!

Igen, elérkezett a pillanat, amit három éve halogat. Tulajdonképpen még hálás is lehet ennek az embernek, hogy hozzásegíti őt. A támadó szorítása erősödött. Neil csak Bessy iránt érzett sajnálatot. A kar már annyira szorította, hogy elviselhetetlenné vált.

Egy pillanat volt az egész. A golyó áthatolt a fején, s Neil ráhanyatlott Bessy testére.

HARMADIK FEJEZET

Washington, 1988. május 28.

Ralph

Ezen a szombat reggelen a Westminster Streetet elárasztotta a gyerekzsivaj. Ralph Hughes az üvegezett teraszon eszegette elmaradhatatlan zabpelyhét, időnként harapott egyet a pirítósból, és elégedetten nyugtázta, hogy ez a késő májusi nap végre magával hozta a meleg nyár kezdetét is. A reggelizőasztalon régiségnek számító, elefántcsontból készült telefon állt, sárgaréz hallgatóval. Mellette volt az üzenetrögzítő, és a kis piros lámpa egyfolytában villogott.

Ralph átfutotta a napilapokat, de semmit sem talált Ian haláláról. Ezek szerint még mindig nem derítettek ki semmit, gondolta dühösen. Legszívesebben saját maga eredt volna a gyilkos nyomába, hogy két kezével intézze el az illetőt, fittyet hányva az önbíráskodás törvénytelen voltára.

Alsónadrágban üldögélt az asztal mellett, a nyakát tornáztatta, és várta a jóleső érzést, ami az ízületek roppanását követte. Egyáltalán nem volt kíváncsi az üzenetekre; gondolta, hogy Mary siránkozása tölti be az egész szalagot, és ehhez most semmi hangulata nem volt. Végül mégis erőt vett magán és közelebb húzta az üzenetrögzítőt. „Ó, Ralph, hogy tudsz te ilyenkor aludni?” Jól sejtette, Mary. „Otthon vagy egyáltalán? Én az őrület határára értem, egyszerűen nem tudom elképzelni, miért tették ezt vele.” Csend. „Ralph, olyan rohadt dolog ez, itt van mellettem a pizsamája az ágyon, és ő már nincs velem… Egyfolytában magamat vádolom, amiért egyedül elengedtem őt aznap este.” Halk sírás. „Ha legalább lenne egy gyerekünk… Utálok élni, annyira borzasztó dolog ez…” Szipogás. „Olyan üres lett a ház, hogy el sem tudom mondani.” Orrfújás. „Igazán átjöhetnél esténként, hogy ne legyek ilyen egyedül… Azóta nem merek bemenni a dolgozószobájába, mintha még mindig ott lenne.” Sóhajtás. „Most beveszek egy altatót, hátha segít. Reggel várom a hívásodat.” Csend. „Hát akkor jó éjt.”

Továbbpörgette a szalagot. „Peter vagyok. Mit szólnál ahhoz, ha este – úgy értem, szombaton – kirúgnánk a hámból? Már úgy vágyom egy jó kis másnaposságra. Majd még hívlak, te ne keress, mert nem otthonról beszélek.” Röhögés. „Azt mondják, nincs jobb dolog annál, mint amikor minden este másik ágyban alszol el. Én nem tudom, de az tény, hogy a reggelek mindenhol egyformák, tudod, mire gondolok: kávé, gyors csók, közös reggeli, szemlesütés, na meg mindig más méretű fürdőköpeny. Legtöbbször csíkos, pedig az idegesíti a szememet. Na jó, majd még hívlak.” Sípolás. Át a következő üzenetre.

„Hello, Mr. Hughes. Diana Hiller vagyok a True Stories-tól, és rettentően sajnálom, hogy nem találtam otthon. Szeretnék magával beszélni a testvére haláláról, vagyis lenne pár – eddig még – megválaszolatlan kérdésem. Úgy érzem, maga tudna segíteni, és nagyon örülnék, ha nem zárkózna el egy találkozótól. A következő számon várom a hívását…” Határozott nő. Ez egyáltalán nem javított az újságírókról kialakított képén, bár a két variáció közül, hogy Maryt hívja-e fel, vagy ezt a Miss Hillert, utóbbi jóval szimpatikusabb volt.

Hogy időt adjon magának, bevonult a fürdőszobába. Már az ajtóban megrettent: Daddy, a nagytestű ausztrál papagáj jelentős pusztítást vitt végbe a fogpaszták és az after shave-ek között, pedig már néhányszor kitiltotta onnan. Az volt az egyetlen baj Daddyvel, hogy mindent meg kellett kóstolnia; a fogkrém mentolos ízét kedvelte a leginkább, de úgy látszik, rákapott az illatszerekre is.

Kezébe vett egy szivacsot, és elkezdte a tükröt maszatolni. Elégedettség töltötte el, hogy végre talált egy okot, amiért elodázhatja a telefonhívásokat.

Diana

A Washington Hospital Center portája mellett hatalmas térkép lógott, Diana ezt tanulmányozta, amíg arra várt, hogy a számítógép kiírja, hány Manley vagy Moonley nevű férfi fekszik a kórházban, és melyik osztályon. Már a hallban erős fertőtlenítőszag csapta meg a orrát, minden ragyogóan tiszta volt, mint egy laboratóriumban. A modern, fémvázas székek meglehetősen rideggé tették a helyiséget. Egy szikár férfi lépett hozzá, kezében hosszú listát tartva. Adam Manley, belgyógyászat. Aláhúzta a nevet. Charles Manley, csecsemőosztály; kihúzva. Frank Manley, sebészet, ez lehetséges. Steve Manley gégészet; nem valószínű.

Moonley-k. Dave M., sebészet. Aláhúzva. Ronald M., urológia, kizárt dolog. Thomas M. bőrgyógyászat; ez sem az, amit keresek.

Úgy döntött, először a sebészet épületébe megy. Épp a látogatási idő elejére érkezett, és szerencséjére mindkét beteg szobája ugyanarról a folyosóról nyílt.

Frank Manley jobb lába egy szerkezetre volt felfüggesztve, és láthatóan nehezen bírta a fájdalmakat. Amikor Diana megkérdezte tőle, hogy járt-e Mexikóban, a férfi kapásból elküldte őt melegebb éghajlatra.

Így járt Dave Moonley-val is, csak ő egy kicsit udvariasabb volt. Adam Manley maradt az utolsó reménye, egészen addig, amíg meg nem látta őt. Legalább kilencvenéves, rozzant öregember feküdt a megjelölt ágyban, összeaszott, hamuszürke arca besüppedt a párnába, és elég közönyösen vette tudomásul Diana látogatását.

– Plébános úr, gyónni akarok – a nő meghökkenten nézett rá, aztán a madárcsontú öregember kinyúlt a takaró alól, tőle váratlanul nagy erővel belekapaszkodott Diana fekete selyemruhájába, és húzni kezdte.

– Jöjjön közelebb, plébános úr, már olyan régen várok magára… A szorítás nem engedett, és Diana attól félt, elszakad a ruhája. Jézusom, kétszáznegyven dollár, gondolta kétségbeesetten, és óvatosan lefejtette magáról az öregember kezét.

– Tudja, én nem a plébános úr vagyok, hanem egy látogató. Nő.

Az öreg arca felderült.

– Bettykém, kislányom! Végre meglátogattad beteg apádat.

Jó ég, biztos, hogy ő nem az én emberem. Kivárta a kedvező pillanatot, amikor a szorítás engedett, és gyorsan kisurrant a kórteremből.

Negyven perccel később megtalálta az igazit. Nem volt benne sok öröme. A bőrgyógyászaton feküdt, ágya körül paraván. Diana közelebb lépett, óvatosan arrébb tolva a paravánt. A férfi feje lepedővel le volt takarva. Felemelte a lepedőt. Thomas Moonley barna hajú, középkorú férfi volt, és egész jóképű. Mármint amíg élt.

Visszaejtette a lepedőt, és még volt annyi lelkiereje, hogy megnézze az ágy végére akasztott kórlapot. Igen, ő volt az, minden kétséget kizáróan. Súlyos sérüléseit Mexikóban szerezte; a földrengés idején a sátor, ahol tartózkodott, kigyulladt, mert felborult a nagy petróleumlámpa. Moonley tele volt súlyos égési sérülésekkel.

Futva tette meg az utat a kocsiig. Már Jeremy is otthon volt, amikor hazaért, és éppen Buzzt tanította, hogyan hozza vissza az elhajított labdát.

– Ne legyél ilyen lomha! Ülj le és figyelj! – Eldobta a labdát, négykézlábra ereszkedett, elmászott a labdáig, foga közé vette, és körbenézett, vajon hol a kutya. Buzz ekkor már békésen szunyókált a lábtörlőn.

– Anya, keresett az a pasi, akit reggel hívtál, és azt üzeni, hogy ma délután ötkor Lapisse-nál lesz, ha akarsz vele beszélni. És még azt is mondta, hogy az egy francia étterem a Westminster sarkán – fogadta Linda. – Valami baj van? Olyan sápadt vagy.

Diana a heverőn ült, és azt kívánta, bárcsak megoszthatná valakivel a gondolatait és a félelmeit. Rendkívül nyomasztotta őt a halott ember látványa; azon tűnődött, hogyan tudták ennyi ideig életben tartani a baleset után, ha ennyire súlyos sérülései voltak. És miért pont most kellett meghalnia?

– Nincs kedvetek átmenni a nagymamáékhoz? Lenne egy kis elintéznivalóm.

– Azt már nem! – lázadtak fel egyszerre.

– Pedig jó lenne…

Linda sértetten elvonult a fürdőszobába, és amikor tíz perccel később előkerült, pontosan úgy nézett ki, mint egy harcra készülő indián. Ajka vastagon vörösre festve, szeme körül hatalmas kék karika, és démoni pózban megállt a nappali ajtajában. Vékony combján miniszoknya, lábán Diana tűsarkú cipője.

– Felőlem mehetünk – búgta, és egyfolytában mosolygott.

– Fuj, de ronda vagy – tért magához Jeremy első elképedéséből. – Rondább, mint általában.

– Kis hülye, már minden csaj festi magát az osztályban, és tűsarkú cipőt hord – felelte megvetően.

– Még egész jól emlékszem arra az időre, amikor normálisan néztél ki, és nem csináltál bohócot magadból – mondta Diana bánatosan. – Mosd le a sminket és öltözz át. Ha megkérhetlek, ne használd el a sminkcuccaimat, különben kénytelen leszek eldugni azokat. Felőlem itthon is maradhattok, feltéve, ha képesek lesztek estig normális emberek módjára viselkedni.

Bement az irodába és feltárcsázta Vernon Todd számát.

– Vernon? Diana vagyok.

– Ezt a kellemes meglepetést! Na, jól érezte magát tegnap?

Egy kissé magabiztos vagy, édesem. Hogyne, csodálatos volt a társaságod.

– Nem akarom zavarni, de szörnyű dolog történt. Thomas Moonley meghalt.

A férfi meglepve felkiáltott:

– Nem hiszem el!

– Pedig sajnos igaz. Mondja, amikor utoljára találkozott vele, nagyon rossz állapotban volt? Már úgy értem, gondolta-e egy pillanatig is, hogy nem fogja túlélni?

– Várjon egy picit, megpróbálom magam elé képzelni. – Elhallgatott, majd csak sokára szólalt meg újra. – Én nem sokkal a baleset után láttam, és akkor valóban elég rosszul nézett ki, de nem gondoltam, hogy… – hallgatott el ismét.

Diana gyorsan elbúcsúzott tőle és megpróbálta Tedet elérni, sikertelenül. Már megbánta, hogy eljött otthonról, mert még két órája volt ötig, a találkozóig.

Ralph

Maryvel ebédelni soha nem volt felemelő élmény, de ezen a napon főként nem. Az asztalfőn, Ian szokott helyén gyászkeretes fénykép díszelgett, két oldalt gyertya olvadozott, hogy az elhunyt mennybemenetele zökkenőmentes legyen. Ralph elég ocsmányul érezte magát, és nehezére esett úgy az evés, hogy állandóan a bátyja fotójával kellett farkasszemet néznie.

Az utóbbi időben meglehetősen ritkán tette tiszteletét Ianéknál, egész pontosan azóta az emlékezetes eset óta, amikor Mary felajánlkozott neki. A kihívást elég kínosan sikerült elhárítania, és attól kezdve csak akkor ment hozzájuk, ha biztos volt benne, hogy bátyja is otthon van. Aztán egyszer, amikor későn ment haza az egyetemről, Mary ott várta őt a Westminster Street-i ház előtt. Ralph udvariasan beengedte, és éjfélig intenzív lelki életet éltek két üveg francia pezsgő társaságában. Később, miután az ital elfogyott, Ralph eléggé meggondolatlanul megcsókolta a nőt. Együtt töltötték az éjszakát.

Reggel, amikor felébredtek, Mary azt mondta:

– Hozzád kellett volna feleségül mennem, és akkor most boldogan élnénk.

Ralph ettől a gondolattól nagyon megijedt, bűntudata támadt, igaz, megkésve, dühös volt magára, és elképesztőnek találta, hogy mit tett éjjel, hogy a bátyja felesége az ő ágyában fekszik. Csakis önmagát okolhatta emiatt. Rögtön erőt vett rajta a menekülési ösztön, és elfogadott egy két hónapos megbízást egy európai ásatásra.

Most, hogy Ian meghalt, félelemmel töltötte el, hogy az asszony megpróbálja majd az ő életét is úgy megszervezni és az idejét beosztani, mint egykor a bátyjáét. Őszintén remélte, hogy Mary is belátta, hogy nekik nem lehet közös jövőjük.

Fél ötig ült az étkezőasztalnál és segített Marynek mély hallgatásba merülni, utána egy fontos megbeszélésre hivatkozott, és elbúcsúzott az özvegytől.

Diana

Öt óra öt perckor lépett be az étterembe. Arcán friss smink, halványlila rúzs; haját lazán kifésülte a homlokából, és amikor utoljára a tükörbe nézett, majdhogynem megnyerőnek tartotta magát. Ralph Hughes nem volt sehol, így hát leült az egyik asztalhoz. Lapisse-nál késő este kezdődik az élet, így egy fiatal fiútársaságon és kívüle senki nem volt a helyiségben. Ralph öt óra tizenkettőkor érkezett, s a látvány egy pillanatra megdobogtatta Diana szívét. A férfi alig őszült, erősen napbarnított arcából szinte vakított kék szeme, ráadásul sportos fehér vászonnadrágot és fehér pólót viselt. Diana számára valóságos esztétikai élményt jelentett a férfi látványa.

– Ne haragudjon, hogy elkéstem.

Milyen kedves a mosolya.

– Mindig az késik, aki a legközelebb lakik a találkozó helyétől. Nem tesz semmit.

A kölcsönös bemutatkozás és egy kis udvariaskodás után Diana rátért Ian Hughes halálára. Ralph arca elkomorult.

– Elsősorban azért fogadtam el ezt a lehetőséget, hogy egy újságíróval beszéljek, mert úgy gondolom, hogy a rendőrséget nem érdekli túlzottan a dolog. Megteszik persze a feltétlenül szükséges lépéseket, de nem tudom elhinni, hogy semmit nem találnak. Mary, a bátyám özvegye szerint pedig semmi nem tűnt el a házból.

Elhallgatott.

– Gondolom, magának van valami feltételezése… – mondta Diana halkan.

– Nem, sajnos nincs. Csak arra tudok gondolni, hogy valakit, akiről a bátyám nem feltételezett semmi rosszat, beengedett a házba. Az illető valószínűleg már gyilkos szándékkal csengetett be.

– Várjon, ez nem pontos, hiszen a csengőn a postás ujjlenyomata volt, aki délelőtt vitte a leveleket. Tehát a gyilkos semmiképp nem csöngetett. A postásnak pedig alibije van aznap estére.

– Ez érdekes – mélázott el Ralph –, erre egy pillanatig sem gondoltam. Ezek szerint Ian azért hagyta ott azt a partit, mert a gyilkossal akart találkozni, akit ő személyesen engedett be a házba.

– Volt ellensége a bátyjának?

– Nem tudok róla, bár sajnos nem is találkoztunk túl sűrűn, és akkor sem beszéltünk ilyesmiről.

– Nem voltak jó viszonyban?

– Na, azért ez túlzás. Szerettük egymást, volt idő, amikor a lehető legközelebb álltunk egymáshoz, de a felesége, Mary miatt szép lassan eltávolodtunk. Ha megengedi, erre most nem térnék ki bővebben. Egyébként Ian is nagyon elfoglalt ember volt, mindketten egyetemen tanítottunk, és nekem időnként el kellett utaznom hosszabb időre.

– Maga is szájsebész? – kérdezte Diana. A „szájsebész” szótól megborzongott, és szomorúan gondolt rá, hogy a közeljövőben mindenképpen el kell mennie fogorvoshoz. Nemrég tört le egy kis darab az egyik fogából.

– Ugyan! Archeológiát tanítok, régész vagyok.

Megnyugtató. Fogorvos elnapolva.

– Érdekes, ezen a héten maga a második régész, akivel találkozom, ráadásul valamiféle tragédia kapcsán. Ezelőtt körülbelül harminc… – harapta el, de aztán erőt vett magán és folytatta –, harminckilenc évig csak a sajtóban olvashattam az archeológusokról, de színüket sem láttam.

– Akkor most nézzen meg jól – mosolyodott el a férfi. – Nagy titok, ha megkérdezem, ki volt a kolléga? Csak azért, hátha ismerem.

– Vernon Toddnak hívják. Ő annak a Bryan Toddnak a fia, aki Mexikóban halálos balesetet szenvedett többedmagával.

Ralph egy pillanatra csodálkozva felhúzta szemöldökét, aztán lassan bólintott.

– Bryan Toddot én is ismertem. Egyszer, még a hatvanas évek elején együtt voltunk Mexikóban, a Sierra Madrén. Rendkívül hosszú túra volt, több mint egy hónapig tartott. Ian is velünk tartott, tulajdonképpen csak az én kedvemért. Akkoriban még nagyon fiatal voltam, és az apám nem szívesen engedett volna el vadidegen emberek társaságában a távoli Mexikóba. Így megfűztem Iant, hogy a szabadságát túrázással töltse – mélázott el.

Meglepően közlékeny, nyugtázta Diana elégedetten. Egyre jobban érdekelte a történet.

– Ha jól halottam, Bryan Todd földrengés áldozata lett. Mi köze ennek a True Stories-hoz? – kérdezte Ralph. Diana legyintett.

– Ha nincs téma, illetve, ha – szerencsére – kevés a bűntény, akkor tragédiákról is tudósítunk. Ha olvassa a lapot, talán emlékszik még arra a sivatagi szerencsétlenségre, amiről tavaly írtunk. Két fiatal Georgiából elhatározta, hogy elmennek Algériába, és valami őrült rekordot állítanak fel, vagyis akárhányezer kilométert autóznak egy bizonyos idő alatt a sivatagi homokban. Sajnos a konkrét adatokra már nem emlékszem. Szóval, a fiatal pár a sivatagban lelte halálát. A szülőkkel igen megrázó interjút készített a T. S.

A férfi érdeklődve hallgatta Dianát.

– Erre mondják, hogy a tudatlanok bátorsága – tette hozzá, amikor a nő befejezte. – Annyira sokat nem tudok a sivatagról, de abban biztos vagyok, hogy nem mernék csak így nekivágni. Mindent pontosan meg kell szervezni, mert ott egy apró hiba vagy feledékenység emberéletet követelhet.

Ralph rendelt egy sört, Diana csak egy pohár narancslevet. Valahogy nem volt kedve a férfi előtt alkoholt inni.

– Szóval, Bryan fia régész lett. Biztos az apja akarta így.

– Honnan tudja? Mert valóban így volt…

– Nem tudtam, csak feltételeztem. Már nagyon régen történt a dolog, de Bryan Mexikóban egyfolytában azon siránkozott, hogy a négyéves fiát nem hozhatta el, mert a felesége nem engedte. Megjegyzem, teljesen igaza volt. Nem egy gyereknek való az a túra. Egyébként Bryan valósággal szerelmese volt a természetnek, de hát ezt már biztosan elmesélte a fia is.

– Nem, erről nem beszélt. Úgy tudom, nem akart régész lenni, és csak az apja nyomására tette le a vizsgáit.

– Szegény! Én sosem értettem, hogyan lehet emberekre olyan dolgokat ráerőltetni, ami ellen tiltakoznak. Az lehet az eredmény, hogy félresiklik az életük, vagy valami hasonló. Ehhez a pályához egyébként is óriási elhivatottság kell. Csak úgy lehet csinálni, ha szerelmes belé az ember…

Bárcsak én is ennyire szeretném azt, amivel foglalkozom… Dianát magával ragadta, amilyen szeretettel Ralph beszélt a foglalkozásáról.

– Maga szerencsés ember. Tudja, hányan végeznek olyan munkát, amit gyűlölnek, vagy legalábbis fiatalon nem ez volt az álmuk?

– Ha jól veszem ki a szavaiból, maga sem arról álmodozott, hogy egyszer majd bűnügyi tudósításokat készít…

Diana nem felelt a kérdésre.

– Vegyük például Bryan Todd esetét – folytatta inkább, amibe belekezdett. – Befizetett egy mexikói túrára, ahol majdnem az egész csoport áldozatául vált egy földrengésnek. Ennyi ugye az újsághír. Minket persze nem ezek a száraz tények érdekelnek, hanem igyekszünk hűen és olvasmányosan feltárni, ami történt, megmutatva az emberi oldalt, a szomorúságot, a szenvedést is, igen, én is szégyellem magam, ha más szomorúságáról kell írnom. De ez a munkám… Persze az is jó, ha az összefüggéseket megtaláljuk. Ezért készítettem egy interjút Vernon Todd-dal, aki alig tudott valamit a történtekről, az egyetlen hasznos információja az volt, hogy egy szemtanú, aki túlélte a földrengést, itt van Washingtonban, az egyik kórházban. Ezt tegnap tudtam meg az ifjabb Toddtól, így hát ma elmentem ebbe a kórházba, hogy megkeressem az illetőt, aki hiteles és megrázó beszámolót adhat a tragédiáról. Ez a főnököm egyik legfontosabb szempontja.

Belekortyolt az üdítőbe, aztán összeszedte magát, és folytatta:

– Végül megtaláltam az emberemet. Paravánnal volt elkerítve a többiektől, és már nem élt. Őszintén szólva nagyon megrázott a dolog, mert valahogy nem szeretem a halottakat közelről nézegetni. És egy kérdés gyötör azóta is: hogy a fenébe lehet, hogy a földrengés április 28-án történt; ma május 28-a van, és ez a férfi egy hónapig élt, olyannyira, hogy hazahozták őt a leóni kórházból Washingtonba, utókezelésre. Bőrgyógyászaton feküdt, és mivel nem volt még idős, és egy hónapig harcolt, furcsának tartom, hogy ennyivel később, egy modern kórházban halt bele a sérülése szövődményeibe, vagy bármi másba.

– Rossz hallani… Nem inna inkább valami erősebbet?

Diana hálásan nézett a férfira, és elfogadta a martinit, de megint átfutott az agyán, hogy ez már-már alkoholizmus. Vagy talán teljesen az. Csak tudnám, miért dumálok ennyit, amikor eddig nem is ittam, gondolta, de úgy érezte, hogy Ralphnak mindenképpen el kell mondania. Jólesett neki, hogy a férfi odaadóan figyel rá, ő pedig végre kiöntheti a szívét.

– Na és mire következtetett a férfi hirtelen halálából? Gondolom, elkezdett működni a fantáziája, és most azon tűnődik, nem gyilkosság történte.

– Nem gondolok ilyesmire, de akkor is furcsa ez az egész… Tulajdonképpen mindegy, végül is nem ezért találkoztam magával, hanem hogy a bátyjáról beszéljünk.

– Sajnos, semmi olyasmit nem tudok mondani a haláláról, ami vagy előrevinné a nyomozást, vagy érdekelhetné az olvasókat. Mary pedig… mármint Ian felesége eléggé össze van törve, és nem ajánlom, hogy őt is felkeresse. Ámbár lehet, hogy tévedek, és élvezné, hogy ország-világ elé tárhatja a fájdalmát.

– Nem, semmi esetre sem célom, hogy még jobban felzaklassam azt, aki enélkül is szenved.

Jól emlékezett még arra a napra, amikor értesítették Jeff balesetéről. Ködös, esős reggelre ébredtek, Jeremy erősen fájlalta a torkát, és mint mindig, ha begyulladt a mandulája, hányingerrel küszködött. Diana azonnal lefújta az utazást, amiért aztán mindkét gyerek neheztelt rá. Jeff egyedül indult a repülőtérre, hogy a barátja magánrepülőjén New Yorkba utazzon.

Diana azóta sem tudta meg pontosan, mi történhetett ott fönt a levegőben, közel Washington légteréhez, ami miatt a két kis sportrepülő egymásnak ütközött és lezuhant.

Délután kettőkor csöngetett be a rendőrség, hátuk mögött az esti híradó stábjával. Diana, amikor a hírt megtudta, nem törődött vele, hány idegen tartózkodik a házban; a kamerát észre sem vette. Borzasztó fájdalmat érzett, és ha Monica nem ment volna át hozzájuk, hogy egy ruhát kölcsönkérjen az esti randevújára, hát senki nem rúgta volna ki a tévéseket.

– Van egy ötletem – szólalt meg Ralph. – Ha magát annyira érdekli, hogy mi történt Mexikóban azzal a turistacsoporttal, talán tudok segíteni. Van egy kollégám, aki pont abban az időben Mexikóvárosban udvarolgatott valakinek, és valahogy a helyszínre keveredett. Készített egy csomó fotót és egy pár hátborzongató magnófelvételt. Én ugyan nem hallottam ezeket, mert engem is felkavart volna, de néhány képet láttam. Peter, a barátom úgy őrzi ezeket a dokumentumokat, mintha biztos lenne benne, hogy egyszer majd milliókat kap érte, úgyhogy magának sem ajánlom, hogy elárulja neki, hogy újságíró. Majd azt mondjuk, hogy valamelyik elhunytnak a rokona.

– Rendben van. Maga aztán ért a konspirációhoz! – nevetett Diana.

– Hm… a másik, hogy nem lenne okos dolog felhasználni az újságban ezeket az információkat, legfeljebb csak mértékkel, mert Peter engem megöl, ha rájön…

– Természetesen. Tudja, én is egész jól tudok konspirálni. Mit mondott, melyik egyetemen tanít?

– Eddig még semmit. A Howardon. De jobb lenne, ha nem ott találkoznánk, hanem mondjuk ugyanitt. Este hatkor.

Úgy váltak el, mintha már régi ismerősök volnának.

NEGYEDIK FEJEZET

Washington, 1988. május 30.

Diana

Ted nem ájult el a gyönyörtől, amikor értesült Diana magánnyomozásáról.

– Nem is tudtam, hogy ennyire a szívedre veszed a földrengéseket.

– Mert nem is veszem. Csak szeretném, ha összeállna a kép.

– Kicsi szívem, az már rég összeállt. Azon az istenverte napon ott, a Sierra Madrén. Inkább azt meséld el, mire jutottál Hughes halálával.

– Semmire, nem tűnt el semmi, nem érdekes az egész pasi. Attól tartok, meghagyom a rendőrségnek.

– Van egy öngyilkosságunk, most küldte át a dossziét Hamilton. Igaz is, hiányolt téged.

– Remek. Mi van még?

– Semmi. Ráküldenélek erre az öngyilkosságra, mert eléggé furcsa. A tettes meglehetősen idegbeteg lehetett, mert először kivégezte a kutyáját, elég kegyetlen módon. Végül beleeresztett a saját fejébe egy golyót. A rendőrség már kihallgatta a szomszédait, kollégáit, a volt feleségét és az egyik gyerekét. Egybehangzóan állították, hogy amióta a felesége elhagyta őt, teljesen magába zárkózott, egyébként is depressziós alkat volt, úgyhogy, bármilyen rosszul hangzik is, tulajdonképpen senki nem csodálkozott túlzottan azon, hogy öngyilkos lett. Két dolog mégis érdekelne, ha a rendőrséget nem is; egy: miért ment ki éjnek idején a Brentwood parkba, amikor a lakásán is nyugodtan elkövethette volna a tettét? Kettő: miért végzett brutális módon a kutyával?

Diana gondolkozott.

– Úgy látom, hogy tőlem várod a megfejtést. Jobb, ha tudod, hogy nem tudok semmiféle szeánszot rendezni, ahol feltehetem ezeket a kérdéseket a halottnak.

– Nem baj, azért csak próbálkozz. Egyébként itt az akta – csúsztatott Diana felé egy iratcsomót. – Neve Neil Moire, földrajztanár. Ötvenhárom éves volt.

Egy kicsit kezd elegem lenni ebből a sok rohadt vérengzésből, meg ezekből a perverz alakokból, akik kivégzik a saját házőrzőjüket. Buzz jutott az eszébe, és elmosolyodott.

– Nagyon jól sikerült az írásod a mi drága szatírunkról, de a kommentárt egy kicsit rövidnek találom. Dolgozd át a végét, és ma már látni sem akarlak itt a szerkesztőségben.

Richard

Richard Page-nek egyáltalán nem volt kedve fölkelni. Mostanra már igazán megszokta a milliomosok fényűző életmódját, és tíz előtt nem akaródzott kiszállni a jó meleg ágyából. A másik oldalára fordult, húsos kezét a pléd alá csúsztatta és végigsimított a mellette alvó finom bőrén. Jóleső érzés töltötte el, amikor visszaemlékezett az előző estére. Végre talált valakit, aki lelkileg és fizikailag egyaránt ki tudta elégíteni. Oly sok éven át tengődött egyik alkalmi kapcsolatról a másikra, és remélte, hogy ez a mostani változást hoz az életében.

Mégis erőt vett magán, és fölkelt. Először a hatalmas tükörhöz vezetett az útja; percekig nézegette mezítelen testét, és a látvány nem okozott neki túl sok gyönyörűséget. Talán az autóbaleset miatt – ő legalábbis ezzel igyekezett megindokolni saját maga előtt – egykori jó alakja eltorzult, és jókora hájréteg fedte az egész testét. Képtelen volt bármiféle önmegtartóztatásra: a jó ételeknek egyszerűen rabja volt, mint ahogy az alkoholt sem vetette meg az utóbbi időben. Már évek óta nem végzett semmiféle testmozgást, pedig igazán lett volna lehetősége rá.

Az ablakhoz lépett, hogy megnézze, mi a helyzet a „birtokán”. Elégedetten látta, hogy a teniszpályák mind foglaltak, a nyitott medence mellett sokan ücsörögtek frissítőkkel a kezükben, amit csinosabbnál csinosabb lányok szolgáltak fel. Richardot már évek óta nem érdekelték a nők. Számára a legizgatóbb női test is csak színpadi kelléknek tűnt, és egyszerűen nem értette, mit lehet élvezni a formás mellek szorongatásában vagy egy mellbimbó simogatásában; ő mindezt rendkívül gusztustalannak találta.

Visszament az ágyhoz, megsimogatta az alvó fiú arcát, és amikor az kábán rápillantott, csendesen azt mondta:

– Most egy kicsit magadra hagylak, mert ellenőriznem kell ezt a kócerájt. Aludj nyugodtan tovább, majd visszajövök.

A fiú pislogott, majd bólintott.

– Ha valamire szükséged van, csöngess és valamelyik dilinyós majd bejön, hogy lesse a kívánságaidat. – Elhallgatott, majd egy kicsivel később hozzátette: – Nagyon be vagyok rád indulva…

Amikor a hallból kilépett, meghallotta, hogy egy-két alkalmazottja összesúg a háta mögött.

– Na, mi van, emberek, nem tetszik valami? – morogta, nem annyira halkan, hogy akinek éles volt a hallása, ne értse meg.

Pontosan tudta, hogy amíg az átlagosnál sokkal jobban megfizeti őket, nyugodtan beszólhat nekik, legalábbis az orra alatt. A szeretőivel és a vendégekkel, akik rendszeresen odajártak a szalonba vagy a pályákra, többnyire udvariasan beszélt, de az oktatókkal és a házi alkalmazottakkal szemben valamiféle kényszert érzett, hogy modortalan és goromba legyen. Ezzel is azt akarta jelezni, amit úgyis tudott mindenki: ő a főnök.

A drinkbárnál megállt egy percre, amíg magához vette reggeli whiskyadagját, aztán bedöcögött Leo Ladret irodájába. Leo volt a mindenese, a jobbkeze. Gyakorlatilag ő foglalkozott a szervezéssel, az új eszközök kiválasztásával és megrendelésével, a bárok feltöltésével és az összes bevétel ellenőrzésével. Amióta Richard elég keményen ivott, neki kellett gondolkodnia is helyette. Eleinte nehezen ment, hogy úgy ültesse be Richard fejébe az ötleteit, mintha azok magától a főnöktől származnának, de mostanra ez már semmi gondot nem okozott. Ő volt az egyetlen a hatalmas Page-birtokon, akitől Richard függött, és nem fordítva.

– Na, ezt már nevezem, amikor valaki ilyen korán bent ül az irodában és szorgalmasan dolgozik!

Ladret felpillantott, aztán ismét papírjaiba mélyedt.

– Helló, jó reggelt.

– Mit szólnál egy whiskyhez?

A férfi megrázta a fejét.

– Havi összesítést csinálok, nagyon kell figyelnem.

Richard egy helyben toporgott, végül maga alá húzott egy széket.

– Tudod, olyan jó lenne valakinek elmondanom, de ez az eszelős társaság úgysem értené meg… szóval, olyan boldog vagyok.

Leo egy pillanatra kikerekítette a szemét, aztán keskeny száját mosolyra húzta.

– Örülök neki. Már éppen itt volt az ideje.

– Komolyan mondod?

– Hát persze. Nem vagyok túlságosan vicces kedvemben.

Richard a számokkal teleírt papírlap fölé hajolt, jól megnézte, mintha felfogna belőle valamit, aztán ismét a másikhoz fordult:

– Leo, már akartam mondani, de most itt az alkalom… A jövő hónaptól kezdve fölemelem a fizetésed. Na jó, nem zavarlak tovább, megyek, és körbesétálom a terepet.

Kilépett az irodából, előhúzta a nadrágzsebéből az előző nap érkezett kis levelet, öngyújtóval megnyújtotta, és amikor elégett, belehajította egy esőcsatornába. Az edzőtermek felé tartott, amikor elé tartottak egy tálcát, rajta egy pohár whiskyvel. Meglepetésében elmosolyodott, és elégedetten belekortyolt az italba.

Diana

A fodrászatban kellemesen hűvös volt a levegő, a légkondicionáló halkan zümmögött. Diana tudta, hogy őrültség edzés előtt megcsináltatni a haját, de délutánra szép akart lenni.

Most ott ült egy kényelmes karosszékben, és attól rettegett, hogy vajon milyen színű lesz a haja, amikor lemossák róla a festéket. Amíg üldögélt, volt ideje visszagondolni az öngyilkos Neil Moire feleségével folytatott telefonbeszélgetésre. Az asszony megerősítette, hogy Moire valósággal imádta Bessyt, a kedves kis spánielt. Mrs. Moire nem talált magyarázatot arra, hogy miért végzett Neil a kutyával.

– Voltak néha dührohamai, de csak akkor, ha felbukkant egy épkézláb férfi a láthatáron, akire én rámosolyogtam… Ugye érti, mire gondolok? Egyébként rendkívül szelíd ember volt, és ha dühöngött is, bántani senkit nem bántott, engem sem. Az előfordult, hogy hangosan dühöngött, de a dühe is, mint a többi érzelme, egyaránt befelé irányult, és egy pszichiáter ismerősöm szerint csak saját magára lehetett veszélyes, másra nem. Hát ezért nem értem én sem, hogyan volt képes megölni Bessyt. Késsel. Hihetetlen. Ő volt a társa. – Az asszony nem sírt, Dianának úgy tűnt, mintha inkább megnyugodott volna.

– Ne haragudjon, hogy erről kell beszélnie.

– Tudja, borzasztó sokat szenvedtem mellette, ok nélkül gyanakodott rám szinte egész házasságunk alatt, sokszor volt mélyen és még annál is mélyebben, mindenkit utált, aki csak egy szót is váltott velem… És amikor teljesen elfogytak az érzelmeim, akkor elhagytam. Azután még mélyebb depresszióba süllyedt, de nem volt hajlandó orvoshoz menni. Nagyon sokszor hallottam tőle, hogy egyszer majd összeszedi a bátorságát és végez magával. Őszintén szólva, én nem hittem, hogy meg meri tenni valaha is. Úgy látszik, bátrabb volt szegény, mint gondoltam…

Lemosták a hajáról a festéket, és már csattogott is az olló. Lehunyta a szemét, hogy ne is lássa, amint megkurtítják hosszú évek alatt növesztett tincseit. Csak akkor nézett fel, amikor már a szárítás is készen volt. Egy pillanatig elhűlten bámult a tükörbe, mert az arc, ami visszanézett rá, meglehetősen idegennek tűnt. Nem látta az ismerős ősz szálakat, helyette az egész hajkoronája mahagónivörös lett, és divatos, lágy hullámokban simult az arcához; nőiesebbé és fiatalabbá tette őt. Isten veled, futtában végzett hajszárítás, és veled is, lófarok! Pedig már úgy megszokta azokat a fránya ősz hajszálakat, hogy most valósággal hiányoztak neki.

Húsz perccel később már a tornateremben izzadt; divatlap-frizurája kezdte elveszíteni tökéletes tartását, ő pedig egyre jobban szenvedett. Az edző nem engedte, hogy lazsáljanak; Diana már kereste az alkalmat, amikor lopva megpihenhet. Ez az idő el is érkezett, amikor Page, a tulajdonos belépett a terem ajtaján. Az edző odaszólt nekik:

– Folytassák! – Hátat fordított, Diana ezt ki is használta. Lazsálás közben azt nézte, hogy Page, ez az elhízott disznó miként tüntet el pár másodperc alatt egy vizespohár whiskyt. Nagyon könnyen ment neki, szinte csak lefolyatta, mert az ádámcsutkája meg sem mozdult. Utána valamit magyarázott a fiatal edzőnek, beszéd közben vastag tokája fel-le rángatózott, az oktató pedig szünet nélkül bólogatott.

Olyan hirtelen történt, hogy nem is tudta követni. Egy pillanatra lehajolt, hogy megigazítsa a cipőjét, és amikor felnézett, Page már dőlt is el. Mégsem kellett volna ennyit piálnia kora délelőtt; gondolta Diana, és figyelte, ahogy az ijedt edző a testes pasas hóna alá nyúl. Page hörgött egyet, mint aki rosszul nyelt, kezéből kiesett a pohár és ezernyi apró darabra tört. Ekkor figyeltek fel a többiek arra, hogy mi történik. Page már a földön feküdt, és Diana ráeszmélt, hogy nem részegségében fetreng, hanem valami komolyabb baj van. Pár másodpercen belül Page megvonaglott, torkából hányadék tört elő, aztán nem mozdult többé. Az edző kiabálni kezdett.

Ó, istenem, miért kell nekem lépten-nyomon halottakba botlanom, esett kétségbe Diana. Az orvos futva érkezett, már Page mellett térdelt, és az edző aznapra befejezettnek tekintette az órát. Diana gyorsan lezuhanyozott és magára vette utcai ruháját; már a kijárat felé tartott, amikor észrevette Hamilton kopaszodó fejét. Visszasétált a tornaterembe, és meglepődött, hogy mennyi rendőrt lát bent. Még Blumberg szikár alakját is felfedezte közöttük, aki a szerencsétlen fiatal edzőt bombázta kérdéseivel.

– Tessék innen kimenni, nincs itt semmi látnivaló – lépett hozzá Hamilton. Diana bűbájos mosolyt küldött felé.

– Jézusom, maga az? Hát hogy néz ki? Meg sem ismerem ezzel a parókával…

– Magának is jól állna. Azt hallottam, hogy a kopasz rendőrök féláron juthatnak hozzá… Megtudhatnám, mi ez a nagy kiszállás?

– Miért érdekli?

– Mondjuk szakmai okból.

– Mit keres itt? – érdeklődött tovább Hamilton.

– Most fejeződött be a tornaórám, igaz, idő előtt – mutatott Page testére. Látta, hogy Blumberg észrevette őt, így sietve integetett neki.

– Na, akkor nem tudom tanúként kihallgatni.

– Miért ne tudna? Nem csukott szemmel tornázom. A kérdés már csak az, hogy mit kell tanúsítanom. Ez a férfi összeesett és meghalt. Senki nem verte fejbe, nem lőttek rá, ezt elhiheti nekem.

– De ha maga ezt a halálesetet látta, akkor semmiképp nem láthatta a másikat.

Mi a fene.

– Megtudhatnám, miről beszél? – kérdezte Diana, és Blumberg felé sandított. Hamilton elkapta a tekintetét, és meglepő gyorsasággal válaszolt.

– Miközben Page itt összeesett a maguk szeme láttára, a szeretőjét valaki agyonlőtte a hálószobában. Nem mondom, hogy tekintse meg, mert ronda látvány. Egyébként a fiú nagyon fiatal volt.

Diana először Page maradványait vizsgálta pár pillanatig, azután Hamilton arcát, mintha az agyába akarna benézni, vajon ott minden rendben van-e.

– Nem Page, hanem a szeretője…

Hamilton szemmel láthatóan várta a hatást, és Diana nem akarta őt ebben az örömben részesíteni. Megvonta a vállát: ha a fiúkat szerette, hát őket szerette. Nem az ő dolga.

– Őt is… megölték? – mutatott a földön fekvő alakra.

– Még nem tudjuk, majd csak a boncolás után.

– A személyzet látott valamit?

– Semmi különöset. De mi ez, csak nem kihallgatás?

– Nem. Információszerzés. Egyébként lenne pár kérdésem. Sorolom – kezdte ellentmondást nem tűrően. – Maga szerint öli meg valaki egy késsel a kedvenc kutyáját, mielőtt öngyilkos lesz? Éppen megfelelt volna a célnak, ha a kutyába is beleereszt egy golyót… A lakosság kérdése pedig az, hogy miért nem tudják megfékezni az állandó vérfürdőt Washington utcáin?

– Megtenné, hogy egyszer Blumberget interjúvolja meg? Már így is túl sokat árultam el magának. Örülök, hogy láttam, de most egy darabig jó lenne, ha… – harapta el a mondat végét, és megfordult. Diana kisétált a tornateremből, és arra gondolt, valószínűleg foglalkozási ártalom, hogy állandóan hullák akadnak az útjába.

Ralph

Előadás után az egyetem kapujában Marybe botlott. Megpróbált barátságos képet vágni, de igazából nem sikerült neki.

– Most elmegyünk valahová, és eszünk valami elfogadható kaját – mondta a nő határozottan, és belekarolt. Ralph beszállt a kocsiba, és várta, hogy Mary mellé telepedjen.

– Nem megyünk sehová, sajnálom. Nem érek rá, nemsokára Peterrel találkozom, fontos megbeszélésünk lesz.

– Hogy lehet neked most Peter fontosabb?

Mary hangjában sértettség bujkált. Hogy lehet nekem bármi is fontosabb annál, mint hogy az ő lelkét ápoljam; fordította le magának Ralph a kérdést. Ki nem állhatta az asszony önzését, állandóan dicsérni kellett, mindig vele kellett foglalkozni a társaságban, hogy boldog legyen. Már igazán kinőhette volna ezt a gyerekes szokást.

– Majd beszélünk – mondta, és kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Eljövök veled. Csak pár percre. Nem akarok utadban lenni, amikor Peterrel azt a fontos megbeszélést bonyolítod, de a környékeden lesz dolgom. Beülök melléd.

– Lapisse-nál találkozom Peterrel, de nem miatta, hanem az újságírónő miatt, akiről már beszéltem neked.

Mary dühbe gurult, csinos arcát eltorzította az indulat.

– Igen, mondtad valamelyik nap, amikor nálam voltál, hogy valami bűnügyi újságíróval találkozol. Tudod, hogy már akkor sem helyeseltem, hogy a családi dolgainkat mindenféle szennylapnak kitálalod, és ezzel meggyalázod a testvéred emlékét is. Nem beszélve a társadalmi presztízsünkről, amit oly nehezen harcoltunk ki!

Úgy beszél, mintha az ő érdeme lenne, hogy előkelő körökben forog. Szegény Ian, nem lehetett könnyű élete. Mary folytatta:

– És most megint találkozol vele, ráadásul a hülye barátodat is belevonod… Mi lenne, ha megpróbálnál tekintettel lenni legalább a jó hírünkre?

– Félreértés. Egészen más ügyben találkozom velük, ne húzd fel magad.

Szándékosan nem élezte tovább a helyzetet, mert nem volt kedve vitába keveredni Maryvel, akit, úgy látszott, szörnyen összezavart Ian halála, és egy kicsit úgy viselkedett, mint aki elveszítette az eszét. Tudta, hogy megértőbbnek kellene lennie, de türelme már a végét járta. Egyszerűen nem értette, hogy annak idején a bátyja, amikor annyi okos és szép lány volt körülötte, miért pont ezt a nőt választotta. Most már persze mindegy volt, de nem óhajtott Mary egyetlen és legfontosabb támaszává válni.

Beléptek a házba; az óriáspapagáj, Daddy egyből rátelepedett Ralph vállára és a fülcimpáját huzigálta. Ez kedvenc szórakozásai egyike volt, és Ralph már felhagyott a gondolattal, hogy leszoktassa róla.

– Csak tudnám, miért hagyod, hogy tönkretegye a ruhádat. Én biztos fejbe csapnám, ha rám szállna – fintorgott Mary.

Én pedig abban vagyok biztos, hogy nem fog rád szállni. Daddy elég jó emberismerő…

– Eladom a rendelőt – mondta hirtelen a nő. – És az az igazság, hogy a házat is kisebbre kellene cserélnem. Tudod, apám a halála előtt teljesen tönkrement, és most Ian ment el végleg… Nem vagyok még nagyon öreg – simított végig az arcán. Valóban, negyvennél nemigen látszott többnek. – Miből fogok élni, ha ezt a nagy házat is fenn kell tartanom? Az az igazság, hogy nem értek semmihez, ezt te is tudod jól…

Ralph hülyén érezte magát, mert kezdte megsajnálni Maryt. Sejtette, milyen kínokat él át a nő ezekben a pillanatokban, amikor önmaga előtt beismeri, hogy nem tud megállni a saját lábán.

– Már most észreveszem, hogy apad a bankszámlám, mert eddig a legtöbb kiadást Ian fizette. Nagyon rossz dolog ennyi idős fejjel állás után nézni, meg aztán mihez is kezdenék?… Úgyhogy azt gondoltam, eladom a házat és a rendelőt is, szerintem szép pénzt kapok értük; egy kisebb házba költözöm, aztán a pénz csak kitart egy darabig… Mi a véleményed?

– Nézd, ezt neked kell tudnod. Egyébként jó ötletnek tartom, bár a helyedben a rendelőt inkább csak bérbe adnám.

Mary visszanyerte önuralmát, s ismét nagyon határozott lett.

– Öt év múlva a berendezések elavulnak, és akkor már a kutyának sem kell. Most tudom eladni, amíg modernnek számít.

– Igazad van. Tudod, én nemigen értek ezekhez a dolgokhoz…

– Csak a kétezer éves agyagköcsögökhöz, meg a nőkhöz, mi? Nem mondom, jó párosítás. Még mindig olyan sok csajod van?

Ez egy kissé számon kérőre sikerült, nem pedig viccesre, aminek a nő szánhatta. Ralph magára erőltetett egy vigyort.

– Ugyan már – felelte. Az igazság persze az volt, hogy már vagy negyedik hónapja nem járt együtt senkivel, egész pontosan azóta, amióta Jamie-t kihajította. Jamie az első két hónapban visszafogottan viselkedett, és rendkívül megértő volt. A harmadik már nem volt ilyen zökkenőmentes; Jamie elkezdett féltékenykedni, Ralph jóformán nem válthatott senkivel sem egy-két szót anélkül, hogy a lány szóvá ne tette volna, s a végén Ralph viselkedésétől tette függővé, hogy mikor hajlandó szeretkezni vele. Előfordult, hogy napokig nem beszélt vele, mert az volt a meggyőződése, hogy Ralph felszedett az egyetemen egy fiatal diáklányt, akivel titokban randevúzgat. A férfi a negyedik hónap elején megunta, hogy állandóan magyarázkodnia kell, és szakított a lánnyal.

– Talán már benőhetne a fejed lágya, és nem kellene állandóan bebizonyítanod saját magadnak, hogy mesternumerákra vagy képes. Hallottál már arról, hogy nem a mennyiség számít, hanem a minőség?

Tudta, hogy rövid úton véget kell vetnie csevegésüknek, ha nem akar ismét késve érkezni Lapisse-hoz. Márpedig nem akart, mert furcsa módon izgatottá tette, hogy viszontlátja azt a fáradt újságírónőt…

Egyetlenegy biztos tippje volt arra, hogyan üldözheti el Maryt mielőbb. Fogott egy almát, beleharapott, aztán Daddy felé nyújtotta. A madár persze megpróbálta elorozni az egész gyümölcsöt.

– Hohó, barátom, csak egy harapást kapsz!

– Hohó – felelte a madár egész emberi hangon, és jókorát csípett az almából, amit aztán Ralph ismét a szájához emelt. Elégedetten látta, amint Mary összeborzongott a mutatványtól.

– Na jó, én megyek, ha már nem tudsz értelmesen viselkedni.

Két perccel később valóban távozott, s Ralph cinkosan rákacsintott Daddyre.

– Jó voltál, öreg. Ezért megérdemelsz jutalmul egy egész almát.

Diana

Úgy indult el Lapisse-hoz, hogy előtte levelet hagyott a gyerekeknek, akik akárhol is lehettek a városban. Már kezdett elege lenni abból, hogy sohasem tudta legalább egy bizonyos városrészre leszűkíteni a kört, ahol előfordulhatott két csemetéje, mivel igen kiterjedt baráti kapcsolattal rendelkezett mindkettő. Igen súlyos dolgokat helyezett kilátásba a levélben, ha ezt így óhajtják folytatni. Ezenkívül Lindának írt egy lábjegyzetet, hogy mi a véleménye azokról a tizenhat éves lányokról, akik eltüntetik a saját szülőanyjuk kedvenc rúzsát, és hogy legközelebb melyik testrészét kenje mályvaszínűre.

Türkizzöld, testhez simuló ruha volt rajta, divatos válltöméssel és elegáns állógallérral. Majdnem a legújabb divat szerint készült; egy órájába telt, míg kiválasztotta, és közben ráeszmélt, hogy épp ideje lenne felfrissítenie a ruhatárát. Igaza volt Monicának, tűnődött a nagy tükör előtt álldogálva, ez az új hajszín valóban fiatalít. Ráadásul kellemes kontrasztot adott a zöld ruhával. Eleinte nem tudta mire vélni rendhagyó méreteket öltött készülődését, és a felismerés csak Lapisse előtt nyilallt belé. Hogy mindez Ralph Hughes miatt van.

Ralph és a barátja már várták, és amikor leült az asztalukhoz, Peter leplezetlen érdeklődéssel bámulta a mellét, ami Dianát eleinte zavarba hozta, de aztán hamar hozzászokott, és mulattatni kezdte a dolog. Ralph ugyanolyan jóképű volt, mint előző találkozásukkor, és ennek Diana nagyon megörült, mert megbizonyosodott róla, hogy nem idealizálta túl magában a férfiról alkotott képét. Látta, hogy Ralph tekintete megcsillant, amikor üdvözölte őt.

– Nocsak, milyen hatalmas változáson ment keresztül, amióta nem találkoztunk – fogadta őt kedvesen, és csibészes vigyor ült az arcára. – Ő a barátom, Peter, és elhozta magának a kért anyagot, de nem akarja kiadni a kezéből, így a legjobb az lenne, ha most felmennénk hozzám, itt lakom az utca végén – hadarta el egy szuszra, aztán vett egy mély levegőt. Volt valami naivitás benne, és olyan szelíden nézett, hogy Dianának minden testrésze bizseregni kezdett, a talpától a feje búbjáig.

Ralph lakása lenyűgözte őt, egyáltalán nem úgy festett, mint egy egyedülálló férfié. Leginkább Daddy nyerte meg a tetszését, és úgy látszik, ő is szimpatikus volt a papagájnak, mert az rátelepedett a vállára, és egyfolytában belekiabált a fülébe.

– Halló, jó reggelt… jó reggelt… ki az?… Daddy, Daddy… Ó, hogy bassza meg!… Halló!

Ralph rosszallóan nézett a madárra.

– A káromkodást mellőzzük, jó?

Daddy félrefordította a fejét, mintha hallgatózna, pislogott néhányat, aztán ismét beleordított Diana fülébe:

– Apuci piisil!

Ralph elvörösödött, Dianának könny szökött a szemébe a nevetéstől, Peter pedig eldobta magát a fotelban, és hosszú percekig egyfolytában rázta a röhögés. Végül Ralph is csatlakozott hozzájuk.

– Először megmutatom a fotókat, amiket a helyszínen készítettem – mondta Peter, mihelyt lecsillapodtak. Diana ugyanolyan megrázó képeket tartott a kezében, mint amit Vernon Todd mutatott neki. – Azt azért tudnia kell, hogy ez miért volt ilyen pusztító erejű rengés. Nem tudom, járatos a szeizmológiában?

Diana megrázta a fejét.

– Sajnos nem.

– Akkor tartok egy kis oktatást, hogy megértse. Ez a rengés a Föld belsejében kezdődött, kipattanási helyét fészeknek vagy hipocentrumnak nevezzük. Nos, a fészek közel esett a Föld felszínéhez, és ez a társaság pontosan a hipocentrum fölött tartózkodott, vagyis az epicentrumban. Ez mindenképpen a legveszélyesebb hely földrengés idején, és most nem is beszélek arról, hogy milyen hatalmas energia szabadult fel a hipocentrumban, hiszen azt már tudja, hogy a Mercalli–Sieber-féle skálán 9-es fokozatot mértek. Tehát nem sok esély lehetett a túlélésre, már az is csodának számít, hogy néhányan életben maradtak. Sajnos az ön nagybátyja, Mr. Todd nem tartozott ezek közé.

Ralph rákacsintott Dianára, és a szemével rimánkodott, hogy fel ne fedje magát. Szép a szemed, gondolta a nő; túl szép ahhoz, hogy sokáig álljam a tekintetedet. Lehajtotta a fejét, és nézegetni kezdte a fotókat.

A magnófelvétel rendkívül rossz minőségű és nagyon megrázó volt. Sérült emberek mondták el, hogyan látták a történteket. Összefüggéstelenül beszéltek, néha sírva fakadtak, jajgattak. Dianának egy háborús film jutott eszébe, amit még kislány korában látott, és utána éjszakákon át nem tudott aludni, annyira nyomasztotta.

Bryan Toddról nem sok információt szedett össze. Épp Moonley volt, aki beszélt róla; talán hallucinált, mert azt mondta, ő látta a testét, mielőtt rázúdult volna egy kőlavina; bizonyításképpen hozzátette, hogy sötét hegymászónadrágot és sárga síanorákot viselt.

Peter egyébként gyorsan magukra hagyta őket, randevúra sietett. Ő kettesben maradt Ralphfal, és furcsa módon örült neki. Jeff halála óta nem szívesen ment fel férfiak lakására, és mindenképpen vonakodott kettesben maradni velük. Annyi más baja volt, hogy a szerelem és a szex egyáltalán nem hiányzott az életéből. Amióta Jeff meghalt, fel sem merült benne, hogy valaki pótolhatná őt; sőt, kifejezetten elutasító és megközelíthetetlen lett.

Most mégis ott ült egy idegen lakásban, egy idegen férfival, és egészen jól érezte magát. Ralph kedvesen noszogatta, hogy meséljen az életéről és a munkájáról. Diana beszélt a gyerekekről, a kutyáról; vett egy nagy levegőt, és beszélt Jeff haláláról is, pedig ez egy csomó sebet tépett fel benne, eddig is csak a legjobb barátainak mondta el, mit érzett azokban a napokban. Aztán beszélt még arról az öngyilkosról, aki kivégezte a kutyáját.

– Neil Moire valószínűleg nagyon súlyos depresszióban, de talán valamiféle mentális zavarban is szenvedett, hiszen a kutyájával is ezt tette…

– Ismertem egy hasonló nevű fickót, mit gondol, honnan?

Diana kérdőn nézett rá.

– Hát arról a mexikói túráról.

– Úgy látszik, Mr. Hughes, ez a túra nem túl jó ómen.

– Ralph.

– Tessék?

– Inkább Ralph. Jó?

– Jó. Diana.

Egy kicsit később Diana elmesélte, hogyan halt meg Richard Page a szeme láttára.

– Ez valami vicc? – kérdezte Ralph meglehetősen ingerülten, és valósággal szikrákat hányt a szeme. Gyönyörű szikrákat.

– Szerintem nem vicc. Először nekem is furcsa volt, hogy miért találkozom mostanában ennyi halottal, de aztán rájöttem, hogy ezen a pályán sajnos ez teljesen termé…

– Page is velünk volt Mexikóban – Ralph inkább csak lehelte, mint mondta. Diana csendben meredt rá. Egyedül Daddy rikácsolt:

– I-di-ó-ta! – és Diana nem tudta, ezt melyiküknek szánta.

– Végül is hányan voltatok Mexikóban azon a túrán?

– Nyolcan. De most nem jut eszembe a többiek neve. Gondolod, hogy van valami összefüggés az expedíció és a halálesetek között?

– Én nem gondolok semmit azon kívül, hogy össze kéne szedned a többiek nevét. Ez az egyetlen esély van rá, hogy megtudjuk, mi van velük.

Ralph fölállt és elkezdett egy szekrényben kotorászni, közben kiesett egy színes radír az egyik polcról. Daddy azonnal rácsapott, és nem nyugodott addig, amíg teljesen szét nem trancsírozta.

– Na, megvan – szorongatott Ralph egy papírlapot. – Bryan Todd, Richard Page, Neil Moire, Ian, Pat Ronton, Greg Smith és Marcell MacPhee – sorolta.

– Azt hiszem, az utolsó hárommal kellene foglalkoznunk. Na meg veled – tűnődött Diana. – Történetesen ismerem Greg Smitht, ugyanis saját könyvkiadója van; őt el tudjuk érni. Marcell MacPhee pedig regényíró, de őt csak névről ismerem. Ha jól tudom, Smith adja ki a könyveit.

Hiába próbálták Greget elérni telefonon, állandóan csak az üzenetrögzítője jelentkezett. Diana végül kénytelen volt üzenetet hagyni, hogy hívja őt vissza, amilyen gyorsan csak tudja. MacPhee száma titkos volt, így felhívták mind a három Patrick Rontont, akinek a számát a washingtoni tudakozó megadta.

Az első huszonkét éves volt, úgyhogy nem lehetett az az állatorvos, akit ők kerestek. A második Ronton hentes-és mészáros volt, és Diana szerint kizárt dolog, hogy egy állatorvos hentessé képezze át magát, így feltárcsázták a harmadik számot. Női hang szólal meg; Diana is hallott mindent, mert Ralph kihangosította a beszélgetéseket.

– Pat Rontont keresem – mondta Ralph.

– Eszénél van maga? – háborodott fel a nő. Diana csalódott arcot vágott.

– Az állatorvos Pat Rontont keresném – próbálkozott újból Ralph.

– Nahát, kedves uram, gondolom, nem olyan merész, hogy csak így idetelefonáljon ezekben a pillanatokban… A maga Pat Ronton barátja ma délelőtt aláugrott egy metró alá. De az is lehet, hogy aláesett. Örültem a szerencsének! – és megszakadt a vonal. Ralph elfehéredett.

– És most? Hogyan tovább? – nézett Dianára kétségbeesetten.

Milyen sebezhetőnek tűnik; rejtett el egy félmosolyt a nő.

– Még hárman életben vagytok a nyolcból. Remélhetőleg. Te biztosan.

– Köszönöm szépen. De meddig?

– Nem tudom. Ki kellene találnunk, mi lehet az indíték…

– Sejtelmem sincs.

– Pedig most az a legfontosabb, hogy megtudjuk, miért halnak meg egymás után a csoport tagjai. Meséld el nekem részletesen, mit csináltatok akkor ott Mexikóban.

Ralph megpróbálta. Már nem emlékezett mindenre pontosan; beszélt a csontvázról, Neil lehangoltságáról, a kisportolt alakú Richardról, aki esténként hasizom-erősítő gyakorlatokat végzett; a vörös kis Gregről, aki állandóan MacPheevel civakodott; a Sierra Madre szépségét ecsetelte, mesélt az aztékokról, Mexikó történetéről. Olyan hangulatosan adta elő, hogy közben el is felejtette, mi az oka annak, hogy feleleveníti a huszonöt évvel korábbi emlékeket.

Dianát is magával ragadta Ralph színes elbeszélése, de ő pontosan tudta, miért szükséges mindezt felidézni.

– Azt még nem tudom, mi volt az apropója ennek az expedíciónak. Hogyan találtatok egymásra akkor, ti nyolcan?

– Hirdetésre jelentkeztünk. Legalábbis Ian és én. Ha jól tudom, Bryan Todd adta fel a hirdetést az egyik napilapban. Engem mindenesetre hozzá irányított a hirdető.

– Ezek szerint ez egy alkalmi társulás volt?

Ralph rábólintott.

– Igen, az. Bryan szervezte a saját vakációját, és társakat keresett… Valahogy így volt – mondta kissé határozatlanul.

– Ezzel nem megyünk semmire. Nem tudnál pontosabban visszaemlékezni?

– Úgy faggatsz, mint egy nyomozó.

– Szeretném tudni, hogy ki adta fel a hirdetést: Todd, vagy valaki más?

– Gondolom, hogy Todd lehetett. Vagy azt is mondhatom, biztos vagyok benne.

– Megvan még az az újság, ahol a hirdetés megjelent?

A férfi sóhajtott.

– Rossz kérdés. Hogy lenne meg? Gondolod, hogy huszonöt évig őrizgettem?

– Jó, akkor arra emlékezz vissza, hogy történte valami fontos dolog veletek akkoriban?

– Sokat röhögtünk, meg…

– Vedd már komolyan! Nem az én életem van veszélyben, ha jobban belegondolok. A csontváz meg a barlang volt az egyetlen felfedezésetek?

– Pontosítsunk. Három barlang, egy szentélyszerű építmény és egy csontváz.

– És miután hazajöttetek, mi történt? Találkoztatok később is?

– Nem. Itt, Washingtonban elváltunk egymástól. Egyszer, még évekkel ezelőtt véletlenül összefutottam Pat Rontonnal, de ő sem tudott a többiekről semmit… Diana, semmi más nem jut eszembe.

– Mit csináltatok az oltárrajz másolatával? Egyáltalán, mit jelenthetett szerinted az a rajz?

– Már nem emlékszem rá, mit ábrázolt. Valahová elkeveredett az a rész, amit én rajzoltam le. Nem lehetett valami fontos dolog. Nem szüneteltethetnénk egy kis időre a kihallgatást? Kávészünet még a raboknak is jár…

– Hm… De te áldozat vagy. Illetve még csak jelölt.

És nem szeretném, ha jelöltből valóságos áldozattá válnál, tette hozzá magában. Felállt, összeszedte a holmiját.

– Csak öt percet kérek.

– Na jó, engedékeny vagyok. Örülnék, ha holnapig gondolkodnál, hátha eszedbe jut valami, ami segíthet megoldani, mi van a háttérben. Most haza kell mennem, mert vár rám egy cikk lezárása, azonkívül két éhes gyerek.

Ralph bánatosan nézett rá.

– Lehet, hogy holnap már nem találsz életben – a szemében annyi pajkosság bujkált, hogy Diana elnevette magát.

– Ne engedj be senkit. Szólj a barátodnak, Peternek, hogy reggel jöjjön érted, és menjetek együtt az egyetemre.

– Védelmet ne kérjek? Talán kiküldenének egy csinos rendőrnőt…

– Nem ismered ezeket – legyintett Diana. – Ülnek az irodában, és vakaróznak. Csak akkor veszik komolyan az embert, amikor már lepuffantották. A csinos rendőrnőkről alkotott elképzelésed pedig valószínűleg csak…

– Jézusom, Diana Hiller, a bájos és határozott újságíró, akinek nincs egy csepp humorérzéke sem! – vágott közbe Ralph.

Bájos és határozott. Hogy lehet egy negyvenéves nőt bájosnak találni?

– Holnapra megpróbálom előkeríteni Greg Smitht, és talán Marcell MacPheet is. Úgy gondolom, össze kellene ülni velük, hátha ők tudnak valamit.

– Örök hálám, asszonyom. Addig megerőltetem az agyamat, hátha eszembe jut valami lényeges dolog.

Már az ajtónál álltak, a férfi hirtelen mozdulattal elkapta Diana vállát, és maga felé fordította őt. Istenem, ez nem igaz. Mélyen a szemébe nézett, aztán visszalépett egy kicsit.

– Aludj jól. Holnap délután várlak.

– Jó – lehelte Diana. – Addig bírd ki nélkülem.

De mégsem kellett addig várnia.

Beállt a garázsba, aztán felsétált a lakásajtóig. Belépett, és két rémült tekintetű gyerekkel nézett farkasszemet egy pillanatig. A két szempárból mérhetetlen félelem és iszonyat áradt.

– Mi történt? – szakadt ki belőle. Csak ne az anyám, ne is az apám, könyörgök, ne legyen velük semmi baj… Jeremy odaszaladt hozzá, és rácsimpaszkodott. Úgy szorította, mintha össze akarná roppantani. Ő átölelte, aztán belépett a nappaliba.

A török szőnyeg közepén, a kanapé előtt feküdt. Kis teste szánalmasan kicsavarodva, fekete pöttyeire rászáradt a vér, szeme üvegesen kimeredve.

– Buzz, ó istenem! – kérdőn nézett Lindára, mintha tőle várna magyarázatot. Linda sírni kezdett, és ő ismét a kutya testét nézte. Iszonyatos látvány volt, de nem bírta levenni róla a szemét. Végül erőt vett magán és kiterelte a gyerekeket a nappaliból.

– Mondjátok el, mi történt. Beszéljetek! – türelmetlenkedett. – Ne sírjatok már, az ég szerelmére!

Itt állok két zokogó gyerekkel, és hiába vagyok az anyjuk, most nem tudom, hogyan vigasztalhatnám meg őket. Jézusom, szólaljatok már meg!

– Hazajöttünk a nagymamától… – hüppögte Linda –, és itt találtuk Buzzt… Még… még meleg volt a teste, tudom, mert megfogtam…

– Ezek szerint nyitva volt a bejárati ajtó – igyekezett tárgyilagosan beszélni, de őt is a sírás kerülgette.

Nem szabad nekem is sírnom. Vajon bezártam az ajtót, amikor elmentem? Nem lehetek olyan hülye, hogy nyitva hagytam.

– Nem. Be volt zárva. Jeremy nyitotta ki a kulcsával.

Be volt zárva! Ez nem lehet igaz.

– Ez biztos? Próbáljatok meg visszaemlékezni, kérlek!

– Biztos, egészen biztos. Kettőre volt zárva… ó anyu – sírta el magát ismét Jeremy. – Azt hittem, dühös vagy ránk, amiért a nagymamáéknál voltunk, és nem telefonáltunk neked, és ezért kettőre zártad…

Milyen jó, hogy nem voltak itthon… Belegondolni is szörnyű, hogy mi lett volna, ha ez a vandál itthon találja őket.

Bármilyen nagyok voltak is, elkísérte őket a fürdőbe, majd a saját ágyába fektette őket, és egész addig az ágy szélén ült, amíg el nem aludtak. Ezután a telefonhoz lépett, és látta, hogy villog az üzenetrögzítő lámpája. Greg Smith kereste, és azt üzente, hogy bármikor visszahívhatja, egészen éjjel kettőig. Ezek szerint él… Ez legalább jó hír volt. Azon sem csodálkozott volna, ha meghallja, hogy Greg lezuhant egy toronyház tetejéről, rablótámadás áldozata lett, vagy valami hasonló.

Megpróbálta Monicát felhívni, bár úgy emlékezett, hogy este Daviddel programjuk van. Nem jelentkezett senki, még az üzenetrögzítőt is kikapcsolták. Teddel hasonlóan járt. A szentségit, hogy Washingtonban senkit nem lehet elérni az esti órákban, mintha az egész város valami nagy partira lenne hivatalos! Újból tárcsázott.

– Ralph? De jó, hogy otthon vagy. Ide tudnál jönni?

– Most? – hallotta a férfi meglepett hangját.

– Igen. Nagyon fontos. Ontario Road 129. Legjobb lenne, ha hívnál egy taxit, és valahogy feltűnés nélkül kiosonnál a lakásból.

– Belőled egész jó detektívregény-író lenne. Ne aggódj, tíz perc múlva ott vagyok. Van valami jelszó, vagy félrehúzott függöny? Esetleg virágcserép az ablakban…

Diana le akarta csapni a telefont. Itt állok két megfélemlített gyerekkel, egy megölt kutyával; úgy tűnik, belekeveredtem valami bűnténybe, és ez a pasi képes humorizálni.

– Igen, jelszó van. Csak úgy jöhetsz be, ha kitalálod. Na, szia.

Ezután felhívta Greget, akivel már jó néhány éve ismerték egymást. A férfi adta ki Diana interjúkötetét, amit a Leisure Time-ban közölt riportokból állítottak össze. Egész jól összebarátkoztak, de mivel mindketten rendkívül elfoglaltak voltak, nem jártak össze.

– Voltál valaha Mexikóban? – vágott a közepébe Diana, amint meghallotta Greg reszelős hangját.

– Ide figyelj, édes Diana, én roppant nagyra értékelem a tehetségedet és a megjelenésedet, de a stílusod némi kívánnivalót hagy maga után. Ez lenne az a nagyon fontos dolog, amiért még ma beszélni akartál velem?

– És ha azt mondom, hogy az életed függ a választól?

– Vicces, rendkívül vicces. Ezt most a True Stories-nak készíted? Egyébként voltam, már vagy húsz éve.

– Jártál a Sierra Madrén?

– Igen. De mi a…

– Akkor figyelj – nem hagyta, hogy Greg befejezze a mondatot. – Bryan Todd, pszichiáter 1988. áprilisában meghalt. Ian Hughes, szájsebész. Májusban megölték. Neil Moire, tanár. Halott. Talán öngyilkosság, de ez kétséges. Időpont: május. Richard Page, sportszalon-tulajdonos. Halott; ez ma történt. Pat Ronton, állatorvos, ma délelőtt a metró alá esett. Halott.

– Jézusom!

– Mi van MacPheevel?

– Most váltunk el. Beült egy taxiba, és elment a csajához.

– Greg, már csak hárman vagytok életben, Ralph Hughesszal együtt. Nem sejted, mi lehet az oka, hogy a többiek…

– Te, ez olyan hátborzongató, hogy rögtön összefosom magam. Ha ez igaz, hát én… – keresgélte a szavakat. Ebben a pillanatban megszólalt a csengő.

– Greg, most el kell búcsúznom. Vigyázz magadra, és figyelmeztesd MacPheet is. Reggel hívj fel, és akkor majd megbeszéljük, mikor találkozzunk, még a holnapi nap folyamán.

– Ez őrület. Rám hozod a frászt, aztán egész egyszerűen közlöd, hogy le kell tenned a telefont, és reggelig várhatok a magyarázatodra.

Újabb csengetés.

– Attól tartok, tovább. Én sem tudok semmit. Akkor majd reggel beszélünk.

– Addig a bejárat elé állítom a kutyámat, hogy tépjen szét mindenkit, aki erre jár.

Na ne, újabb kutya.

– Inkább vigyázz a kutyádra is. Jó éjt.

A csengőt egyre erőszakosabban nyomták. Diana odaszaladt az ajtóhoz, és kinézett a kukucskálón.

– Ralph?

– Nem, Alain Delon. Mit hülyéskedsz?

Kinyitotta az ajtót, a férfi belépett.

– Jelszó: újból látni akartalak.

– Nem egészen, de azért ez is megteszi. Gyere beljebb.

Megállt a nappali ajtajában, megmutatta Buzz testét és elmesélte, mi történt.

– Megnézted már az ajtót? – kérdezte Ralph, mihelyt egy kicsit fölocsúdott.

– Mit kellett volna néznem rajta?

– Valami nyomot. Erőszakos behatolás nyomát.

– Ralph, ezeknek kulcsuk volt, hát nem érted? Amikor elmentek, gondosan bezárták az ajtót. Kettőre.

– Nem maradhatnak itt a gyerekek – mondta a férfi határozottan. – Akárki is volt, valószínűleg azt akarja, hogy hagyd abba a magánnyomozást. Diana, ez a kutyaügy csak figyelmeztetés volt!

– És most mit tegyek?

– Ahogy eddig megismertelek, tudom, hogy nem hagyod abba. És a legsebezhetőbb pontodat a gyerekeid jelentik. El kell őket költöztetned valami biztonságos helyre.

– Esetleg az anyámékhoz?

– Semmiképpen. Ott keresnék őket először.

– Van egy barátnőm, a férjem unokatestvére…

– Felejtsd el. És a főnöködet is. Mindenkit, akivel közvetlen kapcsolatban állsz.

– Adjam őket oda egy idegennek? Ne haragudjon, egy hétig ideköltözhetnének a gyerekeim, mert veszélyben van az életük?

Ralph a homlokára csapott:

– Van egy ötletem…

Miután ezt megbeszélték, Ralph felajánlotta, hogy rendet csinál a gyilkosok után. Diana rettenetesen érezte magát.

– Tudod, én nem is akartam kutyát. És most a szívem is fáj, nagyon aranyos volt ez a kiskutya, és láttam a gyerekeim boldogságát… Buzz csak pár napig volt nálunk, mégis annyira megszerettük. Láttad volna az arcukat, amikor hazajöttem! Mint két riadt kisegér… Féltek, mit szólok a kutyusukhoz, bárcsak visszaküldtem volna őt az alomba, akkor ma is élne! – Csak beszélt, beszélt, és észre sem vette, hogy könnyek szántják az arcát. Jólesett neki, hogy kibeszélheti magából, ami bántja. Tudta, hogy most ő is olyan rémült kisegérnek tűnik, mint este a gyerekek. Támaszra volt szüksége, és ezt a támaszt Ralphban találta meg, aki semmi mást nem tett, csak végighallgatta. Valamivel később odalépett hozzá a férfi, és átölelte. Szorosan tartotta, és így álltak csendben, hosszú percekig.

– Szeretném, ha itt maradnál. Félek. Féltem a gyerekeimet. És féltem saját magamat is.

– Reggel felébrednek a gyerekeid, és egy vadidegen férfit találnak a lakásban… – felelte Ralph csendesen.

– Majd azt mondjuk, hogy kora reggel jöttél. Úgyis szükségem lesz a segítségedre.

– Nem mennek iskolába?

– Nem – felelte határozottan. – Nekem fontosabb a biztonságuk. Úgy gondolod, hogy jó helyen lesznek?

– Egészen biztos – bólintott Ralph. – Már csak azt kellene megszervezni, hogyan tehetnénk biztonságossá az utat, hogy ne követhesse őket senki.

– Mi lenne, ha iderendelnék értük egy rendőrautót?

– Viccelsz?

– Komolyan beszélek.

Újból kidolgozták a részleteket, aztán úgy döntöttek, hogy ideje lefeküdni. Ralph megkapta Jeremy szobáját, és hamarosan zaklatott álomba merült. Diana meg fölment, hogy megnézze két csemetéjét, aztán benyitott Linda szobájába. Egész éjjel alig jött álom a szemére.

ÖTÖDIK FEJEZET

Washington, 1988. május 31.

Diana

Hajnalban ébredt, éppen akkor, amikor világosodni kezdett az égbolt. Blumbergtől kikönyörögte, hogy küldjön hozzá egy rendőrkocsit; megpróbálta elmagyarázni a gyerekeknek, hogy miért van szükség arra, hogy számukra idegen helyre költözzenek, de ez nemigen sikerült, csak annyit ért el vele, hogy halálra rémisztette őket. Nagy nehezen mégis sikerült elválnia tőlük, de az ablakból figyelte, ahogy Ralph és egy rendőr kíséretében távoznak. Nagyon bízott benne, hogy észreveszik, ha valaki követi őket, és lerázzák az üldözőt. Azzal nyugtatta magát, hogy valószínűleg csak rémeket lát, de már nem akart semmit a véletlenre bízni.

Megvárta Greg telefonját, megállapodott vele, hogy délután találkoznak Ralph lakásán, azután bement a szerkesztőségbe és átalakította a szatírral készített cikke végét.

– Nagyon gyűröttnek látszol – fogadta Ted. – Hamilton azt üzeni, ugorj be hozzá, ha ráérsz. Gyanús vagy nekem, csak nem kezdtél ki azzal a kopasz zsernyákkal?

– Nem vagy vicces. Itt a cikk – nyújtotta át a kéziratot. – Képzeld, meghalt a kutya.

– Hm – morogta a férfi, és egy vakos iratcsomót húzott maga elé. – Elvállalod ezt a sajtótájékoztatót, vagy küldjek oda valaki mást?… Á, mindegy, te menj csak át Hamiltonhoz. Egyébként pedig el kellett volna vinned az állatorvoshoz beoltatni, akkor nem halt volna meg. Nem való neked az állattartás…

Diana látta, hogy Ted már belemélyedt egy gépelt papír tanulmányozásába, így felelet nélkül távozott.

Hamilton az orra tövét vakargatta, amíg végighallgatta Diana képtelennek tűnő történetét.

– Elég hihetetlenül hangzik – kommentálta borús képpel. – Egyébként a feltevése igaznak bizonyult, a boncolás kimutatta, hogy Page szervezetében nagy mennyiségű sztrichnin volt. Nem valószínű az öngyilkosság, csak az a kérdés, hogy miért választotta a tettes a mérget. A másik dolog, amire nincs magyarázat, hogy miért lőtték le Page barátját. Egyáltalán: vajon egy és ugyanaz volt-e a tettes?

– Esetleg keresett valamit Page hálószobájában, és nem számított arra, hogy talál ott valakit. Gyorsan lelőtte, keresgélt egy kicsit, aztán elment, mint aki jól végezte dolgát.

– Az a baj, hogy Page annyira rendetlen volt, hogy nem tudjuk megállapítani, kutattak-e a holmija között. A személyzet és a főkönyvelő szerint nem tűnt el semmi a lakosztályából, de ebben nem lehetünk bizonyosak, mert egyikük sem ismerte olyan jól a főnököt, hogy otthonosak legyenek a személyes dolgai között… Azt sem tarthatjuk kizártnak, hogy egy régebbi fiúja végzett velük féltékenységből. Most épp ezt a szálat ellenőrzik az embereim.

– A személyzet semmit nem hallott vagy látott?

– Nem, legalábbis hallgatnak, mint a sír.

– És mit tud a tegnapi metróbalesetről?

– Semmit. Nem hozzám tartozik, édeském. Hála a Mindenhatónak.

Lusta disznó.

– Ami pedig a gyerekeit illeti… részemről nem tudok védelmet biztosítani nekik. Az embereimnek így is olyan sok a munkájuk, hogy sztrájkba lépnének, ha állandóan két gyerek után kellene járkálniuk játszótérről játszótérre – elhallgatott, rágcsálta kicsit egy vadonatúj ceruza végét, majd hirtelen megkérdezte: – Hogy jutott eszébe Peter Ruddhoz vinni őket?

– Azért, mert erre senki sem gondol. Peter Ralph Hughes barátja és kollégája; az biztos, hogy nem fogják őket ott keresni. Megígértettem velük, hogy nem teszik ki a lábukat a lakásból, nem mennek az ablakhoz és magukra zárják az ajtót, ha Peter elmegy hazulról.

– Ne képzelődjön már. Senki nem akar a gyerekei életére törni.

– Magának van gyereke?

– Nincs. Ez nem egy olyan pálya, ahol időm van családra, vagy ilyesmi…

Képzelem; gondolta Diana bosszúsan, aztán ő is belátta, hogy nemigen van olyan nő, aki egy ilyen férfinak gyereket szülne.

– Megtudtak már valamit arról, hogy mi lehetett az indíték Ian Hughes megölésére?

Hamilton egyre csak ingatta nagy busa fejét.

– Mondhatnám úgy is, hogy elakadtunk. Az egész rohadt házban nincs idegen ujjlenyomat, mert akiét megtaláltuk, mind megdönthetetlen alibivel rendelkezik arra az estére.

– És Neil Moire halála?

– Lezártuk. Öngyilkosság.

Diana kétkedve nézett rá.

– Maga ezt elhiszi?

– Az én dolgom nem az, hogy higgyek – kulcsolta össze a két kezét. – Engem a tények foglalkoztatnak, és a tények egyértelműen öngyilkosságra utalnak. Kész, lezárva.

– És mi a helyzet az én elméletemmel a mexikói társaság meggyilkolásával kapcsolatban? Ezt sem hiszi el?

– Már az előbb vázoltam az álláspontomat. Szerencsétlen véletlen, és kész.

– Na de…

– Állj. Hozzon nekem bizonyítékot ennek az elméletnek az alátámasztására. Akkor majd ráállunk, addig nem. Kedvesem, ez az eredménye a sok televíziós kriminek, mindenki összevissza fantáziál.

– És a kutyám?

– Rögtön összefüggéseket keres. Neil Moire mellett valóban ott hevert a kutyája teteme, de azt ő végezte ki. És mivel ez pár nappal korábban történt, nem nyírhatta ki a maga kutyáját is, azon egyszerű okból, hogy…

– Ne is folytassa. El tudom képzelni, milyen sokra megy a rendőrség az ilyen alakokkal, mint maga! – Kirohant az irodából, és dühösen bevágta maga mögött az ajtót.

A Quincy téren megállt, és berobbant egy nyilvános telefonfülkébe. Valósággal szétfeszítette az indulat, és mindenképpen beszélni akart a gyerekekkel, de nem merte az irodából megkockáztatni a hívást. Megvárta, amíg az üzenetrögzítő „elmondja” a szöveget, és a sípszó után beszélni kezdett:

– Ne ijedjetek meg, én vagyok az. Kapcsoljátok most ki az üzenetrögzítőt és vegyétek fel a telefont – várt egy kicsit, és nem sokkal később meghallotta Linda hangját.

– Szia, anyu, olyan jó, hogy hívsz. Már annyira unatkoztunk, mert Peter azt mondta, ne csináljunk semmit, ne menjünk ki vásárolni, ne vegyük fel a telefont… És mindig Buzzra gondolok – vékonyodott el a hangja. Diana úgy érezte, mintha gyomron vágták volna. A lánya orrot fújt, majd folytatta. – Olyan üres ez a lakás, nincs egy jó könyv, vagy valami társasjáték. Még beszélgetni sem tudok ezzel a taknyossal…

– Ne merj még egyszer taknyosnak nevezni! – hallatszott a háttérből Jeremy morgolódása.

– Nem baj, szívem, bírjátok ki – igyekezett megnyugtatni a lányát, bár ez nem nagyon ment. – Megkérlek benneteket, hogy véletlenül se telefonáljatok senkinek. Szeretném, ha nem tudná meg senki, hol vagytok.

– Még Monicának sem? – kérdezte Linda csalódottan.

– Nem, neki sem. Légy jó és vigyázz az öcsédre. Add most őt ide, hadd beszéljek vele is… Jeremy, figyelj csak, drágám – kezdett beszélni a fiához –, mire hazajössz, várni fog egy másik kiskutya.

– Ugyanolyan lesz, mint Buzz volt?

– Igen, pontosan olyan.

Jeremy gondolkozott.

– Tudod mit, nem kell. Úgysem lehet ugyanolyan, mint ő volt. Nem fogom szeretni. Én Buzzt szerettem. Nem lehet őt pótolni.

– Dehogynem, majd figyeld meg, mennyire megszereted!

A fiú megint csöndben maradt egy ideig; Diana épp meg akarta kérdezni, hogy ott van-e még, amikor megszólalt:

– Ez éppen olyan, mintha új apát akarnál nekem találni. Azt sem tudnám megszeretni, mert mindig a régire gondolnék, hogy ő mennyivel jobb és kedvesebb volt…

Most Dianán volt a sor a hallgatásban.

– Itt vagy, anyu?

– Igen, igen… Jeremy, ne hasonlítsd a kutyát apádhoz. Azért a kutya mégis egy kutya.

– Igen, de…

– Egyébként sem pótolni kell a kutyusodat, hanem egy másik érkezne, aki boldogságot hozhat az életedbe. És tudod… – kezdte, elgondolkodva, hogyan folytathatná –, apát sem lehet pótolni, soha, senkivel. De ez nem jelenti azt, hogy senki sem léphet már be az életünkbe.

Teljesen megbolondultam. Telefonon élek lelki életet a fiammal, és arról győzködöm, hogy meg tudna szeretni egy új apukát.

– De ugye nem kerül rá sor? – sírós volt a hangja, és Diana átkozta magát, amiért újabb ijedtséget hozott a gyerekre.

– Nem, ne aggódj.

– Soha? Ígérd meg, hogy soha – követelőzött.

– Azt hiszem, hogy ez a pillanat nem a legalkalmasabb arra, hogy ezt megbeszéljük – nem akart ígérgetni, de annak sem örült, hogy bizonytalanságban kell hagyni a fiát.

– Csak annyit mondj, hogy soha. Soha; jó?

Képtelenség. Ha egyszer kimondom, akkor szentírásnak veszi, és kiábrándul belőlem, hogyha mégis… Viszont, ha nem nyugtatja meg Jeremyt, akkor csak fokozza a benne lévő bizonytalanságot, amit Diana teljesen jogosnak talált ebben a pillanatban.

– Ne félj, mostanában nem kell emiatt aggódnod – próbálta elodázni a választ. Jeremy sírni kezdett.

– De ugye soha?… Anyu, én nem akarom, hogy…

– Hát, persze hogy nem. Soha. Ígérem – felelte hirtelen, fittyet hányva az elveire. Gyorsan elbúcsúzott tőlük, és visszament a szerkesztőségbe.

Ralph

Alig tudta kivárni, amíg a hallgatók befejezik zárthelyi dolgozatukat, idegesen sétált le-föl az előadóban. Ezután bement a szobájába, ahol már várt rá Peter.

– Nem hagytam túl sok kaját a gyerkőcöknek, úgyhogy…

– Miért? – csodálkozott Ralph.

– Azért, kedves kolléga – kezdett szájbarágósan a magyarázatba, mintha szellemileg visszamaradt gyerekkel beszélne –, mert nem számítottam rá, hogy egy csomó gyereket költöztetsz a lakásomba. És üres a hűtő.

– Van két szabad órám, felugrom hozzájuk, ha ideadod a kulcsot.

– Rosszul tudom, hogy te is potenciális áldozat vagy, vagy mi a fenét duruzsoltál a fülembe, miután hajnalban kirángattál az ágyból, és feljöttél hozzám harmadmagaddal?

– Valami ilyesmit, igen.

– Akkor nem túl észszerű odamenned. Tudod, csak azért vagyok hajlandó többé-kevésbé elhinni ezt a történetet, mert lassan tíz éve ismerlek, és eddig soha nem vettem észre rajtad az üldözési mánia jeleit.

– Kedves tőled. Akkor is odamegyek. Ne félj, óvatos leszek.

– Te tudod, de vigyázz magadra. Mondd, meddig tart ez az állapot, hogy nem vihetek fel senkit a lakásomba? Ismersz, nem vagyok egy aszkéta alkat, ezeket a kölyköket pedig mégsem hagyhatom magukra éjszaka.

– Hallottál már önmegtartóztatásról? – vigyorgott Ralph. – Engem bármikor kinyírhatnak, téged pedig az érdekel legjobban, hogy mi lesz most a nemi életeddel. Inkább hívd fel a lakásodat, mondd meg nekik, hogy hamarosan ott leszek, ne ijedjenek meg. És add ide a kulcsot.

Peter rátette a kezét Ralph vállára.

– Mondd, te tényleg hiszel ebben? Nem lehet, hogy csak egy rossz idegállapotú asszony fantáziálása az egész?

Ralph széttárta a kezét.

– Mit tudom én! Szörnyű látvány volt az a kutya, el sem tudom képzelni, ki tehet ilyet egy kutyakölyökkel… Egyébként is, félelmetes arra gondolnom, hogy megölhetnek. Szerintem te sem lennél túl nyugodt a helyemben. Na, adod már azt a kulcsot?

Harminc perccel később már Peter konyhájában ült, és nézte a falatozó gyerekeket. Büszke volt magára, amiért olyan menekülési jelenetet produkált, mint egy krimihős. Az a tény egyáltalán nem kisebbítette érdemeit a saját szemében, hogy üldözőt sehol nem látott. Azért egész jó voltam, biztatta magát.

– Ízlik? – kérdezte, hogy megtörje a csöndet.

– Ühüm – bólintott Jeremy teli szájjal. – Neked van gyereked?

– Előbb nyeld le – szólt rá Linda.

– Nincs.

– Ni-incs? – kérdezte Jeremy hitetlenkedve. – Miért nincs?

– Ne kérdezz már hülyeségeket! – fegyelmezte ismét a nővére. Ralph mosolygott.

– Feleségem sincs, akkor hogyan lenne gyermekem?

– Á, az nem akadály! – világosította fel a fiú. – Te ezt nem is tudtad?

– Most már fejezd be! – kiáltott rá Linda erélyesen.

Jeremy elvigyorodott:

– Te ne dumálj, most a férfiak beszélnek.

Ahhoz képest, hogy reggel úgy bőgött, mint egy pólyás, mostanra elég jól kinyílt a csipája; mulatott rajta Ralph.

– Kis hülye… – Linda nekiállt mosogatni, és megvető pillantással sújtotta öccsét.

– Na jó, akkor most nem mesélem el, amit a gyerekcsinálásról tudok, úgyis csak hülyítesz – nézett Jeremy kétkedve a férfira. – Igaz, hogy van egy nagy papagájod, ami beszélni is tud?

– Igaz.

– Megmutatod egyszer?

Ralph bólintott.

– És mivel beszél, hasbeszélő?

– Szerintem a torkából. Majdnem úgy ejti a szavakat, mint te vagy én. Egy kicsit torzabb, de mindent megértesz, amit mond.

– Nem bánt? – folytatta a faggatózást.

– Á, nem. Jó nagy csőre van, ha rákoppintana a fejedre, igencsak meglepődnél. De ne félj ettől, mert szelíd, és imádja az embereket.

– Mikor mutatod meg?

Ha vége lesz ennek a cirkusznak, és még élek. Arra gondolt, készít egy végrendeletet, és Jeremyre hagyja Daddyt. Megérdemli, mert belevaló kölyök, ráadásul mindenféle klassz szavakat fog megismertetni a papagájjal.

– Hamarosan megláthatod – felelte. Jeremy szemmel láthatóan élvezte, hogy egy komoly férfi beszélget vele, aki nagyfiúként kezeli őt.

– Tudtad, hogy az anyu akar nekem venni egy másik kutyát?

– Nem tudtam – hazudta Ralph.

– De én nem akarom – közölte vele a fiú.

– Miért nem?

– Azért, mert úgysem lesz olyan aranyos, mint Buzz volt. Akkor meg minek?

– Hát igen, ez is lehetséges. De az is, hogy sokkal kedvesebb lesz nála. Én a helyedben elfogadnám azt a másik kutyát, és ha nem tetszik, még mindig meggondolhatod magad.

– Igen?

– Ühüm – bólintott a férfi.

– Te is vennél másik papagájt, ha a tiéd meghalna?

– Igen, azt hiszem, vennék.

– Hát jó, még gondolkozom rajta – sóhajtotta Jeremy komoly arccal.

Ralph segített Lindának elrámolni az asztalról az ételmaradékot, figyelmeztette őket, hogy ne vegyék föl a telefont, és ne nyissanak ajtót senkinek.

– Meddig kell itt maradnunk? – kérdezte a lány.

– Remélem, nem sokáig.

– Egyáltalán, mi az az ügy, amin az anyu dolgozik? Maga biztosan tudja…

Hogyne tudnám, a fene egye meg.

– Összefüggést keres néhány haláleset között – próbálta diplomatikusan kikerülni a választ.

– Nagyon félek, hogy ő is veszélybe kerül – mondta Linda tárgyilagosan. – Amíg ránk Peter ügyel, ő egyedül van… Nem tenné meg, hogy vigyáz rá ezalatt? Maga mégiscsak férfi, és meg tud védeni egy nőt.

Mi az, hogy mégiscsak? Határozottan férfi vagyok, aki megvédi anyádat a legelvetemültebb gyilkostól is, te csitri. Előbb ugyan saját magát kellene megvédenie, hogy később mást is oltalmazhasson; jutott eszébe.

– Hát persze, vigyázni fogok rá.

Otthagyta a gyerekeket, kerített egy taxit, a sofőrt rávette, hogy a Logan körtérnél soroljon a belső sávba, majd villámgyorsan húzza vissza a kormányt, és forduljon be az első mellékutcába, ahol ő majd menet közben kiugrik. A taxis úgy nézett rá, mintha nem tartaná egészen épelméjűnek. Aztán zsebre gyűrte a borravalót, és úgy tett, ahogy Ralph kérte. Egy kicsit kiszakadt a nadrágja, mert az ugrás nem volt még teljesen tökéletes. Behúzódott a kapualjba, és figyelte, követi-e valaki a taxit. Végül felült a metróra, aztán a Marion Streeten beszállt a kocsijába. Amikor indított, attól rettegett, rögtön felrobban a bomba, amit a távollétében beszereltek az autóba, de szerencsére semmi ilyesmi nem történt.

A Howard bejárata előtt leparkolt, és egy férfira lett figyelmes, aki a kaputól nem messze egymagában álldogált, és őt nézte. Szóval így állunk. Kár, hogy most sietek az előadásomra, de még találkozunk, barátom. Csak várj rám türelmesen.

Gyorsan lezavarta az előadást, és nem volt kíváncsi a hallgatók kérdéseire, mint máskor. Ezt meg is mondta nekik, igaz, némileg finomabb formában, aztán beviharzott Peter szobájába. Barátja éppen egy csinos, hosszú combú szőke lányt korrepetált az ógörögök kultúrájából, s Ralph gyanította, nem egészen önzetlenül. Ezt igazolta Peter bosszús tekintete is, miközben kikísérte a lányt.

– Na, mesélj. Szétlőtték a gatyádat? – mutatott Ralph térdére, ahol csinos lyuk ékeskedett a szöveten.

– Technikai hiba, menekülés közben.

– És ki elől menekültél?

– Nem… nem tudom. De üldözhettek volna, nem gondolod?

– De – hagyta rá Peter. – Ezért te üldözöl engem, és elüldözöl minden jó csajt mellőlem.

– Nem jössz hazafelé? Már a gyerekek mellett lenne a helyed.

– Ne idegesíts! Szállásadó vagyok, nem bébiszitter.

Ralph békítőleg barátja vállára tette a kezét.

– Gyere, jó? Láttam egy férfit a bejárat előtt, megnézzük, ott van-e még.

– Miféle férfit?

– Honnan tudjam? Majd’ kiesett a szeme, úgy bámult rám.

– Lehet, hogy tetszettél neki. Na, menjünk.

A férfi még mindig ott volt. Amikor meglátta őket, elfordult, ballonkabátja zsebébe dugta a kezét, és lassú sétába kezdett. Megfoglak, te piszok, gondolta Ralph.

– Én hátulról elkapom, de azért legyél mögöttem – fordult Peterhez. – Ha lefogtam, vedd el az iratait.

– Komolyan beszélsz?

– Naná.

– És ha fegyver van nála?

Ralph már nem hallotta a kérdést, a férfi felé indult, aki meglepően gyanútlannak látszott, mert mindig a hátát mutatta feléjük. Ralph körbenézett, nem csapda-e a dolog, de nem látott senkit a közelben. Csendesen lopakodott, mint egy macska, és már a ballonkabátos mögött volt. Teljes erőből rávágott a fejére, aztán hátracsavarta mindkét karját.

– Mi van, megőrült, hé?

Peter egy kicsit vonakodva ugyan, de hozzákezdett a kabát átkutatásához, bár ő is gyanúsnak tartotta, hogy nyári melegben valaki ballont viseljen, hacsak nem titkos ügynök vagy valami hasonló.

– Mit akarnak? – kapálózott a férfi, de Ralph még jobban hátrahúzta a karját, és hassal nekitámasztotta egy parkoló gépkocsinak. Csak ne jöjjön erre addig senki, amíg így tartom ezt a fickót, mert még banditának néznek, fohászkodott magában.

– Kétszáz dollár van nálam, vihetik! Csak engedjenek már el!

Peter az iratokat tanulmányozta, aztán elsápadt.

– Mutasd! – sürgette Ralph. Peter a kezébe nyomta a tárcát. Egy személyi igazolvány Mark C. Gentile nevére kiállítva. A jogosítvány szintén, pár darab hitelkártya is. Egy belépő a Yale Egyetemre, Mark C. Gentile, a jogtudományok doktora, védőügyvéd részére.

– Úristen! – engedte el a férfit. – Mr. Gentile, mindketten tévedés áldozatai vagyunk. Gondolom, nem maga akar az életemre törni…

Gentile a vállát tapogatta, és fájdalmas arcot vágott.

– Nos, egyelőre úgy néz ki, hogy maga tör az én életemre, és nem fordítva, nem gondolja? – Visszatette az irattárcáját kabátja belső zsebébe, aztán rágyújtott. Ralph magába roskadva állt előtte, legszívesebben elsüllyedt volna szégyenében.

– Bocsásson meg, úgy látszik, nincsenek rendben az idegeim. Hadd mutatkozzam be: Ralph Hughes vagyok, és archeológiát tanítok itt, a Howardon.

Gentile már nem bosszankodott, derűsen figyelte a két férfit.

– Az én nevemet már tudja. Miből gondolta, hogy meg akarom támadni magát?

– Két órával ezelőtt, amikor az előadásomra jöttem, ugyanezen a helyen láttam magát, és engem figyelt.

– A fiamat várom. Már untam, hogy a kocsiban üljek, jólesik sétálni egy kicsit. Nem tudom, meddig marad még, valóban régóta várok rá… De mondja, Mr. Hughes, mindenkiről, aki megnézi magát, azt feltételezi, hogy meg akarja ölni?

– Tudja, most olyan helyzetben vagyok, hogy… Biztosan hülyének néz, de joggal tarthatok attól, hogy valaki megpróbál eltenni láb alól.

– Miért nézném hülyének? – már mosolygott. – Ebből áll az egész életem. Embereket meggyilkolnak, és én védem, akit ártatlannak hiszek, vagy aki jól megfizet.

Peter elbúcsúzott tőlük:

– Ha már ilyen jól összeismerkedtek, én el is megyek. Aztán nehogy feljelentsen, mert keresgélhetek magamnak ügyvédet! – vigyorgott. – Megyek és megetetem a kölyköket. Meg tiszta pelust adok nekik.

– Szóval meg akarják gyilkolni – folytatta a társalgást kedélyesen Gentile.

– I-igen. Azt hiszem. Illetve attól tartok – dadogta Ralph.

– És van valami okuk rá?

– Nem… Nem tudom. Biztosan van, de én nem tudom, hogy mi az.

– Azt tudja, hogy ki akarja megölni?

– Nem. Sajnos. De már folyamatban van a magánnyomozásom.

– Tettek már kísérletet?

– Ne-em.

– Mégis, akkor miből gondolja? Megfenyegették?

Nahát, ezek az ügyvédek! Milyen hülye csavaros agyuk van. Már-már saját maga előtt is nevetségessé vált.

– Tudja, ez egy bonyolult dolog. Jó pár évvel ezelőtt létrejött egy alkalmai társulás egy külföldi túrára, és ennek a csapatnak a tagjait mostanában titokzatos balesetek érik, vagy megölik őket. Többek közt a bátyámat is meggyilkolták, aki szintén velünk volt. A nyolcból már csak hárman élünk.

Gentile szórakozottan bámult rá.

– A hely, az együtt töltött idő, és a közös ismerősök. Esetleg valaki a másik kettő közül.

– Tessék?

– Ezek közt keresgéljen. Említette, hogy magánnyomozást folytat. Istenemre, néha bánom, hogy nem magándetektív lett belőlem! – Ralph kezébe nyomott egy névjegykártyát. – Hívjon fel, bármilyen tanácsra van szüksége, és ha úgy gondolja, hogy elmeséli az egészet, az elejétől a végéig. És elfogad egy baráti tanácsot?

Ralph bólintott, és figyelmesen nézte a férfit.

– Ne üssön le az utcán ismeretlen embereket. Esetleg feljelentik, vagy rablónak hiszik, de az is lehet, hogy valakitől olyan verést kap, hogy nem ismeri meg a saját tükörképét.

Barátságosan elbúcsúztak egymástól, és kölcsönösen megígérték, hogy felhívják a másikat, amint idejük engedi.

Diana

Délután elment az anyjáékhoz, hogy kimentse a gyerekeket. Az apja két napot nem bírt ki az unokái nélkül, így ki kellett találnia valami magyarázatot, amiért egy darabig nem láthatják őket. Megpróbált természetesen viselkedni, az ebédlőasztalnál ült, és az anyja által sütött gyümölcstortát eszegette. Amikor rákérdeztek, azt felelte, hogy a gyerekeket befizette egy irodalmi táborba, mert az év végi jegyeiken már úgysem tudnak változtatni; legalább egy kis irodalmi műveltséget szedjenek magukra.

– Nagyon helyes – bólogatott az apja. – Szeretném, ha művelt emberré válnának. Jeff is biztosan örülne neki, hogy olyan tárborban vannak, ahol nemcsak szórakoznak, hanem tanulnak is. Büszke lenne rájuk.

Jeff egyébként is büszke volt rájuk. Jól emlékezett rá, hogy milyen örömet jelentett a férjének, ha hármasban mehetett valahová a gyerekekkel. Sokkal nyugodtabban bánt velük, mint ő; nem volt ingerült, és nem kiabált rájuk, ezért a gyerekek sokkal jobban ragaszkodtak hozzá, mint Dianához, akit bizony hamar ki tudtak hozni a béketűrésből, főként ha már amúgy is ingerülten ment haza a szerkesztőségből. Később, Jeff halála után Diana többé nem kiabált velük, és igyekezett, hogy ne vegyék rajta észre, ha valami felidegesítette.

– És neked hogy mennek a dolgaid? – kérdezte az anyja.

– Jól, jól – mondta minden meggyőződés nélkül.

– Nem akarod még otthagyni ezt az újságot?

Megvonta a vállát.

– Majd, ha kapok valami jó állásajánlatot. Nincs itt semmi bajom, rendes a főnököm, és jó a fizetés.

– Igen, de állandóan ilyen dolgokról írni… Szerintem több van benned, miért nem írsz könyvet?

– Könyvet… – ismételte gunyorosan –, nem vagyok időmilliomos, anyu. Reggeltől estig rohanok, hogy elvégezzem a dolgaimat, ellássam a gyerekeket, mikor írjak könyvet? És miről?

– Régen, amikor kislány voltál, mindig azt mondtad, hogy író leszel. És hogy sok-sok könyvet fogsz írni, tele lesz vele az a polc – mutatott a nappali felé. – De ha nincs témád, hát úgy elég nehéz dolog lenne.

– Igen – hagyta rá Diana. Amikor kislány voltam… meglehetősen furcsa elképzeléseim voltak az életről. Öt gyereket szerettem volna, saját uszodát és két férjet. Egyszerre. Erre is emlékezhetne az anyja, nem csak arra, hogy író szeretett volna lenni.

Elbúcsúzott tőlük, mert még át akart öltözni, mielőtt Ralphhoz menne, de nem mert hazamenni. Végül beszédelgett az Acker’s áruházba, vásárolt magának egy krémszínű kosztümöt és egy fehér blúzt. Úgyis kellett volna már vennem valami ruhát, ezt legalább variálhatom; győzködte magát, miután ellépett a pénztártól. A mosdóban átöltözött, és nagyon tetszett magának az új ruhájában. Rafinált szabása volt, és elrejtette az apró szépséghibákat.

Csöngetésére Greg Smith nyitott ajtót a Westminster Street-i házban. A kis vörös ember arcára széles mosoly ült, amint meglátta őt.

– Gyere be, szépségem! – ölelte át, és cuppanós puszit nyomott Diana arcára. – Megirigyelted a hajszínemet, mi? Nem csoda – borzolta össze a nő haját. Ralph is odalépett hozzájuk, aztán ő is megcsókolta Diana arcát. Nem maradsz le semmiről.

– Ralph már mindent elmesélt – kezdte Greg, de Diana közbevágott:

– Hol van MacPhee?

– Reggel Torontóba repült, kanadai kiadói jogokkal kapcsolatban. Csak holnap este jön haza. Gondolom, ott nincs veszélyben.

– Reméljük. Mielőtt belekezdenénk, felhívom az üzenetrögzítőmet, mert nem mertem hazamenni.

Feltárcsázta a számot, aztán a hallgatóhoz nyomta a kis csipogót, amivel vissza tudta hallgatni az üzeneteit. Vernon Todd kereste: „Már rég találkoztunk, pedig gondoltam, hogy ezentúl sűrűbben csinálunk közös programot. Állandóan ez a masina jelentkezik, attól tartok, elutazott valahová. Bár nem szeretek magnóval beszélgetni, most mégis kivételt teszek, hátha visszahív. Várom.” Monica is hagyott üzenetet, hogy hívja vissza, más nem volt. Titokban abban reménykedett, hogy Lindáék hangját is hallani fogja, amint épp közlik, hogy rettenetesen unatkoznak, és szeretnének minél előbb hazamenni; bár tudta, hogy ez esztelenség lenne tőlük, azon kívül az utasítást is megszegnék. Most mégis kissé csalódottan tette le a telefont. A két férfi közben elméleteket gyártott, s Diana hallotta, hogy társalgásukba időnként Daddy is beleszól.

– Szerintem írjuk fel egy listára, kiket ismerünk. Te is meg én is. Szólok Marynek is, hogy készítse ezt el Iannal kapcsolatban, aztán azt a listát még én kiegészítem. És szólni kell Marcellnek, hogy csinálja meg ezt ő is. Így kiderül, vannak-e közös ismerőseink – javasolta Ralph.

– Hülyeség. Nem hiszek ebben a „közös ismerős”-elméletben. Valami másnak kell lennie a háttérben – mondta Greg, és jókorát kortyolt a kezében tartott pohárból. – El tudom képzelni, hogy valami idióta gyilkol, csak hogy próbára tegye a rendőrséget. Valahonnan megszerezte ezt a névsort, és most szórakozik, mert tudja, nem lehet rájönni az indítékra és arra, hogy összefüggő bűntényekről van szó. Hallottam már ilyesmiről.

– Á, ez nem valószínű. Te is így gondolod, Diana? – fordult a nőhöz, aki éppen akkor süppedt bele egy hatalmas karosszékbe.

– Sajnálom, Greg, de én sem tartom logikusnak a feltételezésedet. Szerintem is az ismerősök között kellene keresgélni. Az persze nem biztos, hogy mindannyian ismertétek az illetőt, lehet, hogy csak egyvalaki a nyolc közül. Szerintem inkább azt beszéljétek meg, mit tesztek a váratlan támadások ellen. Egészen biztos vagyok benne, hogy szükség van biztonsági intézkedésre – rámosolygott Ralphra. – Azért persze összeállíthatnátok azokat a listákat, hátha óriási meglepetésben lesz részünk, amikor összehasonlítjuk.

Ezután Greg és Ralph védekező tervet készítettek egy váratlan támadás esetére, Diana pedig vacsorát csinált Ralph konyhájában. Daddy természetesen vele tartott, és minden nyersanyagból elcsent valamennyit. Az asztal szélén falatozott, és mindezt valószínűleg teljesen helyénvalónak találta. Később ugyanott tollászkodni kezdett, sárga csőrével bele-beletúrt színes tollai közé; ez már Dianának is sok volt.

– Daddy, menj innen! Menj már a …

– Menj a francba – egészítette ki a felszólítást a papagáj, és derűsen ült továbbra is az asztalon; fejét oldalra hajtva figyelte Diana kezeit, hogy milyen finomság kerül ki közülük. Valamivel később Greg elment, hogy sötétedés előtt hazaérjen.

– Vissza kell hívnom Vernon Toddot és a barátnőmet – mondta Diana. – Csak tudnám, mi a fenét akar Todd…

– Mit akarna? Randevút, gyertyafényes vacsorát, pezsgőt. És mindezt veled.

Mintha egy kis féltékenység bujkált volna Ralph hangjában, de ebben Diana nem volt egészen biztos.

– Tíz évvel fiatalabb nálam – felelete színlelt felháborodással. – Csak nem gondolod, hogy ilyesmit tervezget egy vén tyúkkal?

– Hát, mi tagadás, igazad van – mondta a férfi mosolyogva.

Diana visszamosolygott rá, de közben már azon gondolkozott, hogyan bosszulja meg ezt a mondatot; fejbe vágta Daddyt, aki – kihasználva, hogy senki nem figyel rá – elorzott egy szem sült krumplit a tányérjából. A madár heves rikácsolásba kezdett:

– Seggfej… seggfej!

Nahát, ez már mindennek a teteje. Kínjában elvörösödött, és levert egy kristálypoharat a padlóra. Az apró szilánkok szerteszét szóródtak, és Ralph továbbra is szelíd érdeklődéssel figyelte őt.

– Mit nézel? – kérdezte ingerülten, aztán látta, hogy a férfi föláll, és odalép mellé. A csók váratlanul érte, de forró és jóízű volt; elengedte magát, és hagyta, hogy Ralph csókolja, ameddig csak akarja. Most döbbent rá, hogy több mint négy éve nem történt vele ilyesmi, lassan már el is felejtette, milyen érzés, ha egy puha, forró nyelv simogatja az ajkát; hogy milyen fájdalmasan jó, amikor az egynapos borosta feldörzsöli finom arcbőrét, és hogy minderre már annyira vágyott…

A csók azonban hamar félbeszakadt. Ralph ott térdelt a szék előtt, körülötte üvegdarabok, és elválasztotta a száját Dianáétól.

– Hívd fel! – mondta hirtelen, a pillanathoz aligha illően.

– Kit? – Diana csak nehezen tért magához.

– Toddot. Ő az egyetlen szál, aki valahová elvezethet minket.

– Most? Egyébként ebben nem hiszek.

– Igen, most. Később ugyanis már nem illik idegen lakásra telefonálni – tartott illemtanórát Ralph. – Arra gondoltam, ő az, aki mindegyikünket ismerhette.

– Csakhogy négyéves volt akkoriban…

– Igen, de az apja mesélhetett neki később rólunk.

– És ezt azzal hálálta meg, hogy mindenkit kinyírt, nem? Bár, ha jól tudom, régész, és a régészektől ugyebár minden…

De nem tudta befejezni a mondatot, mert sokkal fontosabb dolga volt. Ralph ajka ismét az övére tapadt, és neki őrült szenvedéllyel csókolóznia kellett. És akkor, abban a helyzetben lehetetlen gondolat fészkelte be magát a fejébe.

– Ami azt illeti, nem is adtál rossz ötletet – mondta.

– A smárolással? Szerintem is remek dolog, nem beszélve arról, hogy…

Diana nem várta meg, amíg Ralph befejezi, így aztán sohasem tudta meg, hogy a remek dolgon kívül milyen egyéb megjegyzést akart hozzáfűzni ehhez a tevékenységhez.

– Mondtam, ugye, hogy Moonley halálát milyen furcsának találtam?

– Igen, de ezt nem bizonyította be senki, ha jól tudom.

Na végre, értelmesen beszél.

– Annyit tudunk, legalábbis én, mert Ted hosszas könyörgés után kiderítette nekem a kórházon keresztül, hogy valószínűleg orvosi műhiba történt. Persze nem akarják szellőztetni a dolgot, és még nem is bizonyították be se pró, se kontra. Ezt a szálat egyébként el is ejtettem.

– Ki az a Ted?

Nahát, még egy ilyen kíváncsiskodó alakot!

– Ted Pike, a főnököm.

– Jó, és mi a lényeg? Mert még mindig nem értek semmit. Netán azt akarod mondani, hogy Moonley kezelőorvosa tett el mindenkit láb alól?

– Todd-dal beszélgettem erről a Moonley nevű fickóról, és ő elkotyogta, hogy a pasas ott volt Mexikóban, tanúja volt az apja halálának, és most itt ápolják, Washingtonban. Ráadásul be volt piálva.

– Moonley?

– Nem, Todd. Amikor ezt elmondta. Erre én mondtam, hogy jó lenne meglátogatni azt az embert, mire ő fölajánlotta, hogy elkísér hozzá, csak szóljak, mikor akarok menni.

– Erre te…

– Erre én nem szóltam, hanem fogtam magam, és másnap bementem egyedül a kórházba. És akkor Moonley már halott volt.

– Mert Vernon Todd, az archeológus bement hozzá a kórházba, és megkért egy orvost, tenné már meg azt az apró szívességet neki, hogy elkövet valami kis műhibát, hogy Moonley ne érje meg a látogatásodat.

– Nem egészen így – mondta Diana némileg csüggedtebben.

– Na és mi lett volna a célja ezzel? Miért tartotta volna fontosnak, hogy ne beszélhess vele?

Valóban, miért? Kell lennie valaminek.

– Egyáltalán – folytatta Ralph –, mi köze ennek az egésznek Bryan halálához? Aligha elképzelhető, hogy bárki képes lenne előidézni egy földrengést…

– Te mondtad, hogy ezen a szálon elindulhatunk… Lehet, hogy Bryan halála indította el a gyilkosságokat.

– Dögöljünk meg mi is, akik huszonöt éve együtt voltunk vele ugyanott, gondolta Vernon. Így képzeled?

– Nem… nem tudom. Még ez is lehetséges, annyira gyászolta az apját. Lehet, hogy arra gondolt, ha akkor nem fedezi fel veletek Mexikó szépségeit és a Sierra Madrét, nem fizetett volna be az idén erre a túrára.

– Elég kitekert magyarázat. És azt feltételezi, hogy Vernon Todd nem normális, mármint klinika értelemben – jegyezte meg Ralph. – De akkor sem értem, mi köze ehhez Moonley-nak. Neki is azért kellett meghalnia, mert nem igazság, hogy ő túlélte a katasztrófát, míg Bryannek az életébe került?

– Én úgy gondolom, Moonley-nak azért kellett meghalnia, nehogy elmondhassa nekem, mit látott Mexikóban.

– Na és mit látott?

– Mivel sajnos meghalt, mielőtt kifaggathattam volna, fogalmam sincs.

– De Peter felvételén hallhattad őt…

– Nem tudtam meg semmit. Lehet, hogy azután eszébe jutott valami – felelte Diana. Nem valami lenyűgöző magyarázat, gondolta.

– És Vernon belelátott a gondolataiba.

– Imádom, ha egy férfi ilyen gunyoros… Honnan kellett volna Vernonnak tudnia, hogy Peter magnófelvételt készített a sebesültekkel? Nem gondolhatta, hogy ha megöli Moonley-t, én meg fogom tudni valaha is, mit látott.

– Visszakanyarodtunk az előző kérdésemhez: mit látott Moonley? Vagy mit láthatott?

– Tegyük fel – kezdte Diana –, azt látta, hogy Bryan Todd nem természetes halállal halt meg. Vagy ősi azték kincseket talált, és elrejtette valahová… mit tudom én.

– Történetünk ezzel meglehetősen mesebeli fordulatot vett – vigyorodott el Ralph. – Lehet, hogy Karl May már meg is írta valamelyik könyvében.

– Ezután Vernon Todd odautazott, és eltüntette a nyomokat.

– Jó. De minek ölte meg a többieket?

– Istenem, fogalmam sincs – sóhajtotta Diana.

– Találkoznod kellene vele – javasolta Ralph. – Mondjuk, ma este. Úgysem mersz hazamenni, nem?

Szóval kirúg. Normális egyáltalán ez az ember?

– Beszéld meg vele, hogy Lapisse-nál találkoztok. Én is ott leszek egy másik asztalnál. Még az is érdekes lesz, hogy felismer-e engem. Ne féljen, hercegnőm, megvédem!

– Haha. Megint leütsz egy ártatlan embert, mint délután, igaz?

– Így meséljek el valamit egy nőnek… Állandóan visszaél vele.

– Na és mit kérdezzek Vernontól?

– Rögtön megbeszéljük, csak előbb… – átölelte őt, és tiltakozását hamar lefegyverezte. – Figyelj, inkább így… engedd el magad – suttogta.

– Na, ne. Most más teendőnk van – kuncogott Diana.

Vernon Todd már ott ült egy asztalnál, amikor Diana belépett az étterembe. Két asztallal odébb Ralph ücsörgött egy pohár whiskyvel, és alig észrevehetően rákacsintott.

– Nem is gondoltam, hogy visszahív, és ilyen hamar találkozunk – fogadta Todd. – Azt hittem, hogy végleg eltűnt az életemből.

Sosem voltam benne, gondolta Diana. Most, hogy egymással szemközt ültek, és nézte a férfi arcát, nemigen hitt a bűnösségében. Persze látott ő már húszéves, angyalian ártatlan arcú fiút a börtönben, akinek talán divatlapok címoldalán lett volna a helye. Csakhogy az a fiú megölt három embert.

– Végül mégis sikerült megtudnom, mit látott Moonley ott, Mexikóban – kezdte elszántan. Vernon kicsivel sápadtabb lett, de egész normális hangon kérdezte:

– Nem azt mondta a múltkor, hogy Moonley meghalt?

– De igen. Egy amatőr felvételt hallgattam végig, amit valaki Mexikóban készített.

– Meghallgathatnám én is?

Hát persze.

– Attól tartok, ez lehetetlen. Az illető, akinek a tulajdonát képezik ezek a felvételek, elutazott. Elég hosszú időre.

– Kár… – nyögte ki végül Todd.

– Miért? – kérdezte Diana álságosan.

– Hogy miért? Annyira közel állt hozzám az apám, mint még senki. Szerettem volna bővebbet megtudni élete utolsó napjairól. Nagyon fáj, hogy nem tudtam segíteni rajta. – Ebben a pillanatban annyira gyámoltalannak látszott, hogy Diana nagyon megsajnálta. Nagy vonalakban elmesélte neki, mit látott Moonley; egyszer Vernon közbeszólt, hogy „ez lehetetlen”, de Diana, mivel épp Ralph felé bámult odaadóan, elmulasztotta megjegyezni, hol tartott éppen az elbeszélésben, különben sem tulajdonított túlságosan nagy jelentőséget ennek a közbevetésnek. Később megkérdezte, ismeri-e Neil Moire-t. Vernon nem ismerte, és egészen őszintének tűnt.

Diana végül megunta a komédiázást, és a megfelelő pillanatban intett Ralphnak. A férfi fölállt, megkerülte az asztalokat, mintha a bejárat felől jönne, és széles mosollyal az arcán odasietett Dianához.

– Még jó, hogy megmondtad a barátnődnek, hol talállak – ölelte át. – Akadt valami sürgős munka, úgyhogy gyere velem.

Mindketten Todd arckifejezésére koncentráltak, de azon – a csalódottságot leszámítva – semmi sem látszott.

– Azt akarja mondani, hogy maguk éjszaka is dolgoznak? – Csak ennyit kérdezett.

Diana bólintott.

– Ilyenkor egyedül hagyja a gyerekeit? – a kérdés logikus volt, Diana és Ralph mégis összenéztek.

– A gyerekek New Yorkban vannak, egy irodalmi táborban – hazudta immár folyékonyan.

– Értem – nyugtázta Todd az információt. – Borzasztóan sajnálom, hogy állandóan közbejön valami, és nem tudunk nyugodtan elbeszélgetni egymással. Most, hogy a gyerekek távol vannak, gondolom, több szabad ideje van, úgyhogy még találkozhatunk. Meddig tart a tábor? – kérdezte hirtelen.

– Még… még… őő – dadogta Diana

– Még egy hétig – segítette ki Ralph. – Ha egy kicsit iszik, állandóan elfelejti az időpontokat.

Vernon nagy szemeket meresztett rá, Diana elvörösödött a dühtől. Na megállj, te piszok!

– Én már csak tudom, hiszen évek óta együtt dolgozunk – tette hozzá Ralph, és szívdöglesztő mosolyt küldött a nő felé.

– Öö… hát én akkor… – dadogott Todd, de Diana kisegítette, szintén bájosan mosolyogva.

– Ne aggódjon, Vernon. Tudja, csupa ilyen faragatlan fickóval dolgozom együtt. Alapvetően jóindulatúak, csak a modorukkal van baj… Őt egyébként Ralph Hughesnak hívják. – Todd arckifejezése rezzenéstelen maradt, felállt és kezet fogott Ralphfal, majd elbúcsúzott tőlük, és sietve távozott.

– Mondhatom, remek színben állítasz be – zsörtölődött Diana kifelé menet. – Még viccnek is nagyon rossz, gyenge és megalázó volt.

– Tudom, ne haragudj – vágott bűnbánó képet a férfi. Aztán folytatta: – Mégis, ez a lehető leggyorsabb módja, hogy egy pasit lerázz – vigyorodott el. – Amikor láttam, hogy semmire nem mentél vele, legalábbis a te véleményed szerint, azt gondoltam, legfőbb ideje megszabadulnod tőle. Minek udvarolgasson itt fölöslegesen?

– Honnan tudod, hogy fölöslegesen?

– Tudom, és kész. Ne kíváncsiskodj – lehelte Diana nyakába, aki ettől megborzongott. Vén fejjel képes lennék az utcán elveszíteni az eszemet.

Ralph házától néhány méterre nyilvános telefonfülke állt, megfogta a férfi kezét és arrafelé húzta.

– Hová mész? Bent van a telefon a házban, ne hülyéskedj már!

– De én a gyerekeket akarom Peternél felhívni, és nem merem, hátha lehallgatják a telefonodat.

– Jó, igazad van. Bár én nem hiszem, hogy bárki is ezer dollárt pocsékolna arra, hogy lehallgassa a beszélgetéseimet, de azért…

Jeremy vette föl a kagylót, miután Diana bejelentkezett az üzenetrögzítőn.

– Peter még nem ért haza?

– De igen – felelte a fiú –, csakhogy azóta már el is ment. Azt mondta, fontos dolga van, de nagyon fog sietni. Egyébként én sejtem, mi lehet az a fontos dolog… – hallgatott el sejtelmesen.

– Akkor mondd!

– Izé… szóval kefélni ment – nyögte ki a gyerek. Diana kezéből majdnem kiesett a hallgató.

– Megőrültél? Honnan veszel ilyesmit, és egyáltalán, mi ez a stílus?

– Úgy bekölnizte magát, hogy azóta is bűzlik az egész lakás. Na persze megborotválkozott és tiszta inget vett föl.

Ez őrület, hogy milyen dolgokra figyel egy ekkora kölyök.

– Határtalanul boldog vagyok, hogy ilyen jó megfigyelő vagy. Legalább már tudod, hogyha lányokhoz mész, tiszta inget kell venned.

– Pólót hordok, anya. Elfelejtetted?

– Akkor tiszta pólót. És mondd, Linda mit csinál?

– Fürdik. Már legalább félórája pancsikol a művésznő.

– Hadd fürödjön. Aludjatok jól, csókollak benneteket. Nagyon-nagyon hiányoztok. Amikor találkozunk, úgy megölellek titeket, hogy… – Nem tudta folytatni a mondatot, elcsuklott a hangja. Vajon Jeff mit szólna hozzá, ha látná, mi lett abból a két kis pici babából? Lindának már formás mellei vannak, szép, hosszú combja, és elképesztően zöld szeme, amit az apjától örökölt. Jeremy lassan kezd kamaszodni, és félelmetes szövege van; ugyanolyan örökmozgó, mint Jeff volt. Biztosan csillogó szemmel nézné, és büszkén mosolyogna, hogy milyen ügyesen összehoztuk őket.

Gondolataiból Ralph keze zökkentette vissza a valóságba: hozzásimult a teste, érezte a férfi testmelegét a derekán, a hasában mintha milliónyi elektromos szikra szunnyadt volna eddig, amely ettől az érintéstől egyszeriben felgyulladt; egész testén átfutott a bizsergés, még az ujjbegyei is vibráltak, mintha áramütés érte volna.

Félig becsukott szemmel ment be a házba, mert nem akart magához térni a kábulatából; még mindig lehunyt szemmel tűrte, hogy Ralph levetkőztesse. Szorosan összefonódva dőltek az ágyra, szájával érezte a férfi forró testét, és mélyen magába szívta illatát. Felnyögött, amikor Ralph megcsókolta a mellbimbóját, összeborzolta a rövid haját; combja belső oldalán a finom bőr összehúzódott, amikor hozzányomódott a férfi keményen merevedő pénisze. Istenem, ez nem igaz. Megmarkolta Ralph izmos karját, és húzta őt föl, magához, hogy ismét összeolvadjon a szájuk. Forrón, türelmetlenül csókolta; évek óta féken tartott vágyait most végre szabadjára engedhette, hadd szárnyaljanak felfelé a magasba; lazán széttett lábbal várta azt az érzést, ami régen oly boldoggá tette őt.

Aztán megérezte. Ralph mélyről felnyögött, egy kicsit felemelkedett róla, egyik kezével a mellbimbóját simogatta, ami önmagában is kéjes érzést nyújtott, másik kezével az ágyon támasztotta magát, és lassú ütemben mozgásba lendült a csípője.

– Ó, Ralph… – nyöszörögte Diana. Azt hitte, már egészen kitörlődött az agyából, milyen gyönyörrel jár a szeretkezés. És most, ebben a pillanatban megérezte, milyen nagy szüksége volt már erre az érzésre, az együttlétre, arra, hogy a szex mindent kitöröljön az agyából, de tényleg mindent.

Fáradtan visszahanyatlottak az ágyra, és kimerülten egymásra mosolyogtak. Diana félig leeresztett szempillái alól figyelte Ralph arcát, amely most egészen kisimult, és ujjai a mellkasa sötét szőrzetével játszadoztak. Boldog volt és kielégült.

– Szép vagy – mondta Ralph, és nyelvével gyengéden végigcirógatta Diana fényes ajkát, aki ezen a megjegyzésen bármikor meglepődött volna, de most úgy érezte, hogy így van: ő szép; szépek mind a ketten, és kész. Ezzel a tudattal aludt el, fejét a férfi vállán nyugtatva.

HATODIK FEJEZET

Washington, 1988. június 1.

Ralph

Első álmából arra ébredt, hogy csöngetnek. Óvatosan kihúzta zsibbadó karját Diana feje alól; rájött, hogy a telefon csöng, és az este elfelejtette bekapcsolni az üzenetrögzítőt. Ki a fene lehet az éjjel kettőkor? Kiosont a nappaliba, és felkészült rá, ha Mary hívja, elküldi őt a fenébe. Már éjjel sem hagy békén?

Tévedett. Peter ingerült hangja hasított a fülébe, végleg elűzve kellemes, ébredés utáni kábultságát.

– Legalább azt a rohadt masinát bekapcsolnád, ha már nem vagy képes odavánszorogni a telefonhoz! Már negyven perce próbálkozom azzal, hogy elérjelek.

– Mi lenne, ha egyszer nem engem szemelnél ki arra, hogy szórakoztassalak, amikor nem tudsz aludni? – háborodott fel.

– Gondolod, hogy ezért hívtalak, te agyalágyult? Igazából Dianával kellene beszélnem, csakhogy ő sincs otthon, vagy már rég alszik. Mindenesetre az automatája már mély tisztelettel üdvözöl, mint egy régi ismerőst, ha meghallja a hangomat…

Hát persze, mert itt szuszog az én ágyamban. Mégis, mi a fenét akarhat tőle Peter hajnalban? Rossz érzése támadt. Peter megelőzte kérdését.

– Jeremy eltűnt. Még az este. Linda fürdött, és amikor kijött a fürdőszobából, már nem találta sehol.

– És most…? – kérdezte Ralph kétségbeesetten.

– Most sem találja. De egyébként már alszik, mert adtam neki egy altatót.

– Altatót? Egy gyereknek? Úristen, Peter, te megőrültél! Miért nem hívtál engem azonnal? Szerinted elrabolták, vagy megszökött?

– Az ajtót valaki bezárta, tehát volt kulcsa. Egyébként miért szökött volna el? Jól érezte itt magát. Vagyis én azt gondoltam. Kalandnak fogta fel. De persze nem tudhatom.

– De miért csak most hívtál? – kérdezte ingerülten.

– Hívtalak, de csak most vetted fel a telefont. Éjfél körül értem haza, ne is mondj semmit, én is halálosan dühös vagyok magamra, és úgy érzem, ez az egész az én bűnöm – hadarta idegesen. – Igazad van, felelőtlen vagyok, meg minden… De hát honnan tudhattam volna, hogy kifigyelték, hogy nálam vannak… Ennyi erővel napközben is elvihették volna őket – próbálta saját magát vigasztalni, de ez utóbbi nemigen sikerülhetett.

– Linda nem hallott semmit?

– Nem. Azt mondja, csöngött a telefon, mialatt ő a fürdőszobában volt, aztán az öccse beszélt valakivel, ő azt hitte, az anyjával.

– Igen, vele – mondta Ralph.

– Ha ezt ilyen jól tudod, talán előkeríthetnéd Dianát is… Nem lehet, hogy ő vitte el a gyereket?

– Nem – vágta rá határozottan. – Honnan lett volna kulcsa?

– Véletlenül nem az ágyikódban van, hogy mindennel ennyire tisztában vagy? – Ralph hallgatott, mert fogalma sem volt, mit válaszoljon. A barátja folytatta: – Akkor talán ne őrizd tovább az álmát, hanem ébreszd fel, a fenébe is!

– Van valaki másnak kulcsa a lakásodhoz? – kérdezte, miközben Dianára gondolt. Elképzelni sem tudta, hogyan is ébreszthetné fel egy ilyen rettenetes hírrel. Saját magát is okolta, hiszen ő ismeri Petert, mennyire nem tud megülni a fenekén. Hogy is várhatta, hogy otthon bébiszitteljen két gyereket?

– A lakásomhoz? Dehogyis. Nincs. Az ablakok zárva vannak, bár kötve hiszem, hogy akárki is képes lett volna a harmadikról megszöktetni őt. Szerintem álkulcsot használt az a szemét. De azért meg kellene nézni az ismerősöknél is, hátha tényleg csak elszökött valahogy.

– Nem valószínű – mondta Ralph csüggedten.

– Mindenképpen ébreszd fel Dianát, és mondd el neki, mi történt.

A hálószobában sötét volt, mégis jól ki tudta venni Diana sziluettjét. Összegömbölyödve feküdt az ágyon, az oldalára fordulva. Kissé pisze orrát álmában is fölfelé tartotta, szája nyitva volt, és kilátszott szabályos fogsora. Egyenletesen lélegzett, valószínűleg nagyon mélyen aludt. Ralph kispárnáját a feje alá gyűrte, hosszú lábáról lerúgta a takarót. A vállán a bőre selymesen csillogott, ahogy az utcai lámpa fehér fénycsíkot vetített rá.

Ralph visszagondolt a szeretkezésükre, és csodálta ezt a negyvenéves asszonyt, aki ennyire meghódította a szívét. Már nem is tudott visszaemlékezni rá, hogy – Maryt leszámítva – mikor volt együtt korban hozzá illő nővel. Talán huszonöt-harminc évesen. Attól kezdve főként fiatal lányok voltak a partnerei; ő is kényelmes volt, mint Peter, és elfogadta, ha egy-egy fiatal lány hozzácsapódott. Nem is ő kereste a lányok társaságát, hanem a kávézókban, amelyekben időnként üldögélt, a lányok hívták fel a figyelmet magukra.

Persze gondolkozott azon, hogy a kalandok már nem neki valók, de amikor tartósnak vagy komolynak gondolt egy kapcsolatot, akkor váratlanul pofára esett mindig. Egyszer volt már nős, de házassága csak öt hónapig tartott, mert Susyvel egy csomó lényeges kérdésben nem tudtak megegyezni, amiben igazság szerint még esküvőjük előtt kellett volna zöld ágra vergődni. Ilyen volt többek között a gyerek kérdése is. Susy határozottan kijelentette, hogy nem hajlandó abbahagyni a gyógyszer szedését, mert „nem fogja feláldozni az életét egy gyerekért”. Ralph akkor még ragaszkodott ahhoz a vágyához, hogy egy szép, okos kisfiút fog felnevelni, aztán később lemondott erről.

Aztán jött Barbara, ő pedig mindenáron gyereket akart, de már, vagy még, ki tudja, miért, nem jött össze, és abban maradtak, hogy a sorsra bízzák a dolgokat, nem az orvosra. Aztán Barbara elment, ma már két gyereke van az új férjétől. Ralph nemrég futott vele össze véletlenül, mind a két gyerek és a férje is vele volt, egy bevásárlóközpontban találkoztak, és egy pillanatra belefacsarodott a szíve, amikor meglátta a négytagú családot.

A Barbarát követő két lány aranyos és kedves volt, jó volt együtt lógni, de egyikükkel sem érezte a bizsergést, azt, hogy nélküle képtelen lenne élni.

Örömmel fedezte fel, hogy Diana mennyivel különlegesebb, mint ezek a lányok; érett nő, aki okos, lehet vele beszélgetni, és leküzdhetetlen vágyat érez, hogy vele legyen.

Leült az ágy szélére, és megsimogatta a szépen ívelt vállat; várta, hogy Diana felébredjen, és elérkezzen élete legnehezebb pillanata: ő közölje vele a rossz hírt.

Diana

Összeszorított foggal ült a nappaliban, kedvenc kanapéján, és a telefonhívást várta. Ralph vele együtt izgult, csak ő nem a fogát szorította össze, hanem Diana kézfejét. Nem szólt érte; örült, hogy Ralph rendkívüli szabadságot kért az egyetemen, hogy vele lehessen. Nyolc óra volt. Már végighívták az összes ismerőst, hátha valaki meglepi őket azzal a hírrel, hogy náluk van a kisfiú. Nem lepte meg senki, viszont az üzenetrögzítőre eltorzított hangon rámondta valaki a következő szöveget: „Asszonyom, a fia él és biztonságban van. Nem telefonálhat a rendőrségre, nem tehet semmilyen lépést, amíg újból nem jelentkezünk, különben nem látja élve a fiát. A munkahelyére telefonáljon be, hogy rosszul érzi magát, és nem tud ma bemenni. Várjon otthon a következő hívásunkra, és akkor elmondjuk a feltételeinket.” Ennyi volt az üzenet, amit Diana rémülten hallgatott végig hajnali hatkor. Azóta egy helyben ült, és tekintetét a telefonra szögezte, hátha meg tudja bűvölni, hogy csöngjön.

Linda már a hálószobájában folytatta az alvást, kába volt még, mert Ralph barátja annyira őrült volt, hogy altatót adott neki. Diana más körülmények között talán meg is ölte volna Petert, hogy képzeli, hogy begyógyszerezi a gyerekét. De most persze önmagát okolta. Hogy is lehetett ennyire ostoba, hogy egy vadidegennél akarta elbújtatni a gyerekeit? És vajon miért nem tudta meggyőzni a nyomozókat arról, hogy összefüggés van a halálesetek között, és talán ő és a családja is veszélyben van? Ha sikerül meggyőznie őket, akkor most mindkét gyereke itt lenne mellette, biztonságban.

Kifújta az orrát. El sem tudta képzelni, mit élhet át a kisfia. Jeremy… újra zokogni kezdett. Egy ártatlan gyereket elvisz valaki, elrabolja, hogy…? De miért is? Teljesen érthetetlen. Nem akart a kutyájukra gondolni, de nem tudta elterelni a gondolatait. Miféle ember az, aki ezt képes megtenni egy kutyával? És mit tesz a gyerekével?

Nyolc óra tizenötkor megcsörrent a telefon. Diana gyorsan odakapott, de legnagyobb rémületére Blumberg hangját hallotta:

– Szép jó reggelt, Mrs. Hiller. Hallottam, hogy beteg, és talán örül, ha elmondom, mire jutottunk Richard Page halálával kapcsolatban. Persze nem túl jó hírek, de gondoltam, hogy Hamilton, a maga első számú kedvence úgysem fog semmit mondani erről az ügyről. Nos, a helyzet az, hogy…

Nem, ezt nem lehet végighallgatni.

– Ne haragudjon, Mr. Blumberg, de most egyáltalán nem tudok magával beszélni. Európából várok egy fontos hívást, ami bármelyik percben befuthat – vágta ki magát.

– Európából? – csodálkozott Blumberg. – Pedig…

– Igen, onnan – felelte idegesen Diana.

– Hát jó, akkor majd hívjon vissza, ha érdekli a dolog.

Rá öt percre befutott a várva-várt hívás. Ugyanaz a torz hang beszélt, amelyik már üzenetet hagyott.

– Nem értesítette a rendőrséget?

– Nem – felelte remegő hangon. Csak remélni tudta, hogy nincs a zsarolónak beépített embere a rendőrségen, és nem jött rá, hogy az imént hívta őt Blumberg.

– Most jól figyeljen. Elmondom, mit várok magától, Ahhoz, hogy visszakapja a fiát, fel kell hagynia a nyomozással.

– Rendben.

– Nem, nem, Mrs. Hiller. Ez azért nem ilyen egyszerű. Először is el kell utaznia pár napra valahová, hogy bebizonyítsa, hajlandó együttműködni velünk. Ráadásul az országhatáron túlra. Ért engem?

– Igen. – Határozottan felelt, és most tényleg nem remegett meg a hangja.

– Telefonál a főnökének, hogy néhány nap szabadságot kér. Senkit nem értesít arról, hová megy. Figyelni fogjuk a lépéseit. Ezután fogja a lányát, és elrepül vele a francia Riviérára, vagy mit tudom én, hová. Pár napig ott marad. A másik feltétel ugye az, hogy nem folytatja a nyomozást. Amennyiben mégis, a nyomára jutunk, nem leszünk kíméletesek a gyerekeivel. Érti?

– Igen. És a fiam…

– A fia itt van – vágott közbe az ismeretlen. – Néhány szót beszélhet vele. A rendőrséget semmilyen körülmények között nem értesíti. Érti?

– Értem – ezután meghallotta Jeremy vékony hangocskáját; valószínűleg betanult szöveget mondott:

– Anyu, gyere értem… Én jól vagyok, de haza akarok menni. Teljesítsd a kéréseiket!

Ismét a torz hang jelentkezett:

– Egy órán belül utazzon el, különben nem látja többé ezt a kedves kisfiút. Három napig ne jöjjön vissza, azután újból jelentkezünk, és megmondjuk, hol veheti át a fiát. Persze csak akkor, ha értelmesen viselkedik, és követi az utasításainkat.

A vonal megszakadt. Diana vérző szívvel gondolt a fiára, aztán elmondta Ralphnak, mit kell tennie.

A Washingtoni Nemzetközi Repülőtéren óriási tömeg nyüzsgött. A Mexico Citybe tartó gép csak tizenegy tízkor indult, így Diana az étteremben megpróbált Lindába diktálni egy kis forró levest.

– Enned kell valamit – kérlelte.

– Hagyd, ha egyszer nem kívánja – szólt közbe Ralph. Diana örült, hogy Ralph beleszól a dologba. Nem mintha régen ezt hagyta volna, de most gondoskodásnak érezte. Megpróbált persze másra gondolni, de egyfolytában Jeremy sírásra görbült száját, bánatos arcocskáját látta maga előtt.

– Okos dolog, hogy pont Mexikóba repülünk? – fordult a férfihoz.

– Nem írta elő az az ember, hogy hová utazz, csak annyit, hogy külföldre, nem?

– De igen.

– Hívd fel a főnöködet, ne feledkezz el róla.

– Jó – felelte szűkszavúan. Egyáltalán nem volt kedve udvarias társalgást folytatni; remélte, hogy Ralph tiszteletben tartja ezt, és tudja, hogy nem vele van baja. Egy nyilvános fülkéből felhívta Tedet.

– El kell utaznom, pár napig nem leszek Washingtonban. Ugye, tudsz szabadságot adni?

– Reggel óta felépültél az influenzádból?

– Ted, hidd el, hogy nagyon fontos.

– Valami baj van? – kérdezte aggódva. – Mondtam neked, hogy ne bonyolódj bele abba az ügybe.

– Nem, nem… Tudod, az anyám beteg – hazudta kapásból, de ahogy kimondta, már tudta, hogy rosszul tette.

– Hiszen az anyád is itt lakik, Washingtonban… Netán elkapta tőled az influenzát?

– Vicces – felelte. Abban a pillanatban megszólalt a hangosbemondó: „Kérjük a Pan American 747-es, frankfurti járatának utasait, fáradjanak a 11-es kapuhoz. Ismétlem…”

– A repülőtéren vagy?

– Ted, kérlek, ne faggass…

– Bajban vagy?

– Nem – megpróbálta határozottan mondani, de ez nemigen sikerült.

– Tudod, hogy a barátod vagyok, és megpróbálok segíteni, ha elmondod, miről van szó.

– Sajnálom, Ted. Mielőtt elbúcsúznánk, megkérlek, hogy tedd be az asztalomról azt a jobboldali fotót a fiókomba. Úgy a jobboldali, ha szemből nézed.

– Gondoltam, de mi ez az egész?

Diana felelet nélkül hagyta Ted kérdését, és letette a telefont.

Nem sokkal később a hetes kapuhoz szólították a mexikói járat utasait, és a három ember elvegyült a tömegben.

Jeremy

Egész kényelmes helye volt a kis szobában, az ételt is bevitték neki, de ő dacból nem ült le a franciaágyra, és nem nyúlt a sült húshoz sem. Egyedül a kólásdobozt vette el, és abból kortyolgatott. Félt, fázott, és pisilnie kellett. Szerette volna, ha az anyja mielőbb érte megy, hogy véget vessen ennek a buta viccnek.

Kinézett az ablakon, mindenhol hatalmas zöld területet látott, a kertben egy üres úszómedencét, mellette néhány összecsukott napernyőt. Az ablak körülbelül kétemeletnyi magasságban volt, és rács fedte. Még ha a rácsot le is tudnám szedni, innen nem mernék leugrani, mérlegelte tárgyilagosan a helyzetet. Odarohant az ajtóhoz, de az zárva volt, így kétségbeesetten rángatni kezdte a kilincset.

Ted

Benyitott Diana szobájába, és az íróasztalhoz lépett. Három fénykép volt ott egy kis tokban, a szélsőn Diana a két gyerekkel, egész apró korukban; a középsőn Jeff, és a jobboldalin Jeremy díszelgett egy vadonatúj fürdőnadrágban.

Felvette a képet, és jobban megnézte. A tengerparton készült, a fiút barnára sütötte a nap, és csibészesen vigyorgott. Megfordította a fotót. Jeremy iskolás betűivel virított rajta a szöveg: „Anyunak sok szeretettel Portlandból. Látod, már nagyfiú vagyok, úgyhogy legközelebb is nyugodtan elengedhetsz táborozni, mert tudok vigyázni magamra. Csók: Jeremy”, alatta Diana kézírásával a dátum: 1987. augusztus. Mi a fenét jelenthet ez? Biztos, hogy lényeges ez a kép, különben nem mondta volna. Na mindegy, kezdjük el felgöngyölíteni a szálat. Mondjuk, egy portlandi telefonnal; meditált. Valószínűnek tartotta, hogy Jeremyvel történt valami, és minél előbb rá akart jönni, hogy mi az, ami Dianát ennyire felzaklatta.

Visszament a saját szobájába és telefonálni kezdett.

Diana

Délután kettőkor, mivel már annyira fáradt volt, hogy szédelgett, lefeküdt, és elég hamar elnyomta az álom. Ralph ezalatt Lindával lézengett a városban, de mire Diana fölébredt, már ők is otthon voltak.

– Ne szomorkodj – lépett hozzá Linda, és vigasztalón megsimogatta a kezét. – Hamarosan visszakapjuk Jeremyt, és minden újra a régi lesz. Ugye szerinted is, Ralph? – nézett a férfira, akitől nyilvánvalóan oltalmazást várt. Milyen régen szüksége lenne ennek a gyereknek egy bátor, melegszívű férfira, döbbent rá Diana. Ralphot még csak két napja ismeri, mégis úgy néz rá, mintha meg tudná védeni őt minden szörnyűségtől. Igaz, én meg majdnem ennyi ismeretség után az ágyába dőltem, gondolta.

Érdekes, hogy nem bánta meg az éjszakai kalandot, és nem volt lelkiismeret-furdalása sem, ha Jeffre gondolt. Jeff mindig megmarad a szívében, mindig a társa lesz, mindig úgy fogja érezni, hogy Jeff halála óta a férfi egy része belé költözött. Sokszor remélte, bárhol, bármilyen távol jár is a férje, mégiscsak látja, mi lett a gyerekeikből; és ha erre gondolt, nemcsak sírnia kellett, hanem azt is érezte, hogy talán majd tud normális életet is élni, amikor képes lesz önmagával is időt eltölteni, nem mindig a gyerekek vagy a munka után rohan, vagy akár társaság után, hogy ne kelljen magára maradnia a gondolataival. És esetleg az ital is kevesebb lesz. Igen, ebben reménykedett, és hitte, hogy talán Jeff vele maradt lélekdarabkája segíteni fogja ebben.

– Hallod, anyu? – rázta meg Linda a karját, és ettől visszazökkent a valóságba. – Ralph azt mondja, elvisz minket vacsorázni valami szuper kis helybeli étterembe. – A férfi felé fordult: – Ugye oda viszel, ahol az a nagy kalap volt kitéve az ajtó fölé?

– Sombrero – mondta Diana. – Egyébként megkérdezhetném, mióta tegezed ezt az idősödő férfit?

– Egy órája. Körülbelül. Az utóbbi rosszindulatú jelzőt pedig kikérem magamnak – válaszolt Ralph mosolyogva. – Na, abbahagyni a szomorkodást, azzal úgysem segítesz senkin. Nemsokára magadhoz ölelheted a fiadat, és átgondoljuk, hogy van-e más rovat abban az újságban, ami kevésbé veszélyes, mint a bűnügyi.

Késő este volt már, amikor visszatértek a Fogadó a csálé sombreróhoz nevű, különös hangulatú étteremből, ahol a pincérek egytől egyig ferdén föltett, csúcsos szalmakalapban dolgoztak, és minden ételbe bele volt tűzve – természetesen ferdén – egy kis műanyag sombrero. Amikor eljöttek, a kijáratnál mindhárman kaptak egy jellegzetes kalapot, rajta a vendéglő reklámjával. Linda örömmel nézegette az új szerzeményt, és ódákat zengett az étterem nagyvonalúságáról; Diana és Ralph pedig tudta, hogy ezt a gáláns ajándékot bőven megfizettették velük.

Linda tíz körül hagyta abba a hányást, addigra Diana már meg volt győződve róla, hogy valahol megmérgezték, de aztán szerencsére lecsillapodott a lány gyomra, és Diana már higgadtabban rájött, hogy a kukoricával, babbal és egyéb ilyen zöldségekkel dúsított paradicsomos hús okozhatta a bajt. Leült Linda ágya szélére, és megsimogatta a sápadt kis arcot.

– Jobban vagy már?

– Aha… Abba a rohadt kalapba kellett volna visszaadnom a vacsorát, és elküldeni az étterembe – mondta bágyadtan.

– Jól van. Talán tudsz már aludni. Ki kell pihenned magad.

– Anya… – kezdte, de aztán elhallgatott.

– Tessék.

– Én nem félek… nyugodtan menj át Ralph szobájába, ha gondolod. Vajon honnan tudja? És mit válaszoljak, hiszen már nem kislány; tépelődött. Letagadni semmiképpen nem fogom, döntötte el.

– Itt maradok veled.

– Nem kell. Menj át hozzá, biztosan nagyon vár rád, és neked is jót tenne, ha melletted lenne. Kérlek szépen, hogy menj át, mert unalmas társaság vagyok ma este, főleg enélkül az adag mexikói sült nélkül…

– Linda, én… – ölelte át szorosan a lányát, és nem tudta befejezni a mondatot, mert váratlanul sírva fakadt, majd kitört belőle a zokogás.

– Anyu, ne haragudj, de most nem tudlak megvigasztalni – szorította meg a kezét Linda. – Fáj fejem, és aludni akarok. Menj át Ralphoz, légy szíves – kacsintott rá fáradtan, aztán befordult a fal felé.

A férfit egy pillanatra meghökkentette a kisírt szemű nő látványa, aztán beinvitálta a szobájába. Lágyan megsimogatta fényes haját, és az ágyhoz vezette őt.

– Nem szabad elhagynod magad, hamarosan minden jóra fordul – mondta gyengéden. – Akarsz társasjátékozni? Találtam az éjjeliszekrényben egy egészen tűrhető játékot, kincskeresőkről szól.

– Szeretem benned, hogy mindig hülyéskedsz – már összeszedte magát, és nem sírt. – Felőlem kezdhetjük.

Ha előző nap valaki azt mondta volna neki, hogy a következő éjszaka felét Mexico City egyik szállodai szobájában, dobókockás társasjátékkal fogja tölteni, hát a szemébe röhög az illetőnek. Mégis így történt. Arra gondolt, hogyha Linda tudná, mi folyik a mellette lévő szobában, belebetegedne a vihogásba.

– Olyanok vagyunk, mintha az aggok házában szerettünk volna egymásba – mondta Ralphnak. – Két vénember, aki a társasjátékkal éli ki elfojtott vágyait.

– Te jössz – hagyta figyelmen kívül szellemességét a férfi. – Ha jól látom, birtokodba került a kincshez vezető térkép egy része.

– Azért ne szomorkodj. Egy darabka a térképből olyan, mintha semmi sem lenne – vigasztalta, ahogy Jeremyt is szokta, amikor kártyajátékban vesztésre áll. Jeremy, drágám, ne haragudj erre a dilis anyádra, hogy társasjátékozik, amikor valami rohadt alak fogva tart téged.

– Mit mondtál? – pattant fel Ralph.

– Nem kell kiabálni, még egész jó a fülem. Mindig így elveszíted az eszedet, ha dobókockát látsz meg bábukat?

– Ismételd el, amit a térképdarabról mondtál!

Bezsongott Mr. Hughes, vagy mi a nyavalya baja van?

– Arra kértelek, hogy ne szomorkodj, mert egy kis darab az egész térképből olyan, mintha nem is lenne semmi sem – mondta tagoltan.

– Megvan! – harsogta Ralph diadalittasan.

– Mi van meg?

– Tippelj: a ferde sombreróm, vagy a megoldás.

– Ahogy így elnézlek, a sombreróra gondolok. Ezért aztán végképp nem kell üvöltözni, mert az én szobámban is van vagy kettő. Ha akarod, áthozom…

– Hát nem érted? A megoldás van meg! Érted? Érted? – olyan izgatott volt a hangja, hogy Diana attól tartott, menten megüti a guta. Bár ahhoz talán még fiatal.

– Javaslom, kezdjük az elején, és próbáld meg értelmesen elmagyarázni, mire gondolsz.

– A térkép, a térkép!

– Nyugi. Még most sem értem.

– Ez a darabka térkép… Sok kis darab térkép…

– Milyen darabkák? Miféle térkép? Semmit sem értek.

– Nem mesélte el Linda, hogy bementünk a Központi Könyvtárba?

– Nem. Nem mesélte, talán azért, mert két hányás között erre nem volt ideje.

– Hogy…?

– Úgy, hogy rövidek voltak a szünetek.

– Ne idegesíts már!

– Egyelőre te teszed azt velem, de ez ne zavarjon… Egyszer az életben találok egy férfit, aki okos, szellemes, intelligens, és remek formában van az ágyban… Aztán ez a pasas hipp-hopp, becsavarodik. Úgy látszik, ilyen az én formám.

– Lefénymásoltattam a könyvtárban egy-két dolgot – mondta Ralph. – Régi rajzokat, miegymás, amiről azt hitték, valami kincsesbarlang felé vezet… Még mindig nem érted?

– Még mindig nem.

– Jó, akkor figyelj. Meséltem arról az oltárrajzról, amit nyolc részletben másoltunk le itt, Mexikóban, ugye?

– Igen, persze.

– Hát a könyvtárban csomó hasonlót láttam. Rajzok, amiket azért készítettek, hogy ne felejtsék el, hol vannak azok a helyek, ahová a spanyolok elől rejtették az aranyat. Nahát, ez a mi oltárrajzunk is ilyen volt. Nyolcan rajzoltuk le, és nyolc darabból lehetett volna összeállítani, hogy teljes legyen. Valaki, aki járatos ezekben a dolgokban, ezt megneszelte, és megölt egy csomó embert közülünk, hogy összeállíthassa ezt a térképet.

Diana elkomorulva kérdezte:

– De ki lehetett az az ember, aki járatos ebben a témában, és tudott rólatok?

– Ezt sajnos én sem tudom – tárta szét a kezét Ralph.

– A térképetek valóban elvezet a kincshez?

– Nem tudom. Szerintem senki sem tudja, de biztos van egy-két ember, aki ezzel megpróbálkozik.

– Te megpróbálnád? – kérdezősködött tovább Diana.

– Nem valószínű – nevette el magát Ralph. – A mi munkánk sokkal egyhangúbb, mint gondolnád. Nincsenek expedíciók misztikus kincsek nyomában… Csak az egyetemen hittük, hogy egy archeológus lépten-nyomon misztikummal találkozik, mint például Tutanhamon fáraó sírkamrája feltárásánál… Vernon, mégiscsak Vernon Todd lesz – motyogta.

Diana ösztönösen tiltakozott ez ellen. Todd bugyutának tűnt számára, de nem bűnözőnek. Főleg nem elvetemült gyilkosnak.

– Nem, ezt nem hiszem. Miért gondolod?

– Mert sajnos csak ő illik bele a képbe.

– Hívjuk fel! – javasolta izgatottan Diana.

– Hát persze, és aztán Jeremyt nem látod többé viszont.

– De én nem hiszem, hogy Vernon képes lett volna ilyen aljasságra.

– Pedig minden ellene szól. Figyelj ide: meghalt az apja, és megtalálta azt a rajzot, amit az öreg Todd rejtegetett előle, vagy egyszerűen csak elkevert valahová. Ezután elkezdte a gyilkolást, hogy megszerezze a többi részt. Sajnos te közbeszóltál, mert erősebben érdeklődtél a gyilkosságok iránt, mint az megbocsátható lett volna, ezért figyelmeztetésül megölte a kutyádat. Mivel még mindig nem adtad fel, és be akartad ugratni a Moonley-kazettával, elrabolta a fiadat; nyilván a kezdettől fogva tudta, hol van. Ezért környékezett meg téged is. Ennyi a magyarázat.

– Nem jól mondod, engem szerintem nem ezért környékezett meg – javította ki Diana. – Egyébként is kissé sántít a dolog. Miért nem beszélte meg a többiekkel, hogy önként váljanak meg a rajztól? Miért nem keresett meg mindenkit, hogy osztozhattok a dicsőségben, ha valamit találtok? Vagy miért nem tört be egyszerűen, és kereste meg a rajzokat, miért kellett ezért embereket ölnie? Ráadásul egy archeológus, mint sorozatgyilkos? Nem értem – rázta a fejét.

– Valahogyan elő kellett kerítenie a rajzokat, és tudta, hogy nem olyan egyszerű egy papírdarabkát megtalálni, ha még megvan is. Szerintem valamiféle csapdát állíthatott nekik. Gondolom, elkérte a rajzokat, valamit ígért, de esze ágában sem volt, hogy majd betartsa az ígéretét, ha rátalál a… nem tudom, milyen leletre.

– És neked miért nem állított csapdát, miért nem kérte el a te rajzodat?

– Talán még nem kerültem sorra.

– Lehet – hagyta rá. Dianát nem győzte meg teljesen a magyarázat, bár tulajdonképpen hihetőnek tűnt, leszámítva, hogy egy esetleges lelet, kincs miatt valaki sorozatgyilkossá válna.

– Muszáj megtudnunk, valóban nála van-e a fiam. Ha nem is úgy, hogy mi telefonálunk neki, de azért…

– Mit szólnál hozzá, ha felhívnánk azt az ügyvédet? – vágott közbe Ralph.

– Akit leütöttél?

– Megkérhetlek, hogy ezt ne említsd többé?… Igen, őt.

– Rendben, hívd föl reggel, de ne a szállodából. És kérd meg, hogy próbáljon meg segíteni, de úgy, hogy ne avassa be a rendőrséget még véletlenül sem, mert akkor Jeremy…

– Hát persze. De… – hallgatott el, és bizonytalanul fürkészte Diana kék szemét, vajon folytathatja-e. Végül rászánta magát. – Mondd meg, hogy miért véded ennyire Toddot? Netán…

Diana elnevette magát.

– Bolond. Egyáltalán nem. Ezt a sületlenséget verd ki a fejedből. Egyszerűen azért, mert valahogy nem tudom róla elképzelni, hogy képes embert ölni. Főleg több embert, sorozatban! Szerintem lehetetlen, hogy ő tette. Ezt nem értheted, hiszen csak egyszer találkoztál vele, akkor is csupán pár pillanatra… Valahogy érzem, hogy nem ő a bűnös. Talán onnan érzem, hogy sajnos elég sok bűnössel találkoztam az elmúlt időszakban.

Az ajtóban elbúcsúztak egymástól, bár Ralph tett egy kísérletet arra, hogy maga mellett tartsa Dianát.

– Ne haragudj, most nem… Megyek vissza Lindához, nem akarom, hogy egyedül legyen, ha felébred. Egyébként is rettentően fáradt vagyok – egy puszit nyomott a férfi szájára, és kiment a szobából.

HETEDIK FEJEZET

Washington, 1988. június 3.

Ted

Hellyel kínálta az ügyvédet, aki lesöpört egy láthatatlan porszemet a zakójáról, majd letette a táskáját és leült vele szemben.

– Akkor előbb elmondom, én mire jutottam ezalatt az egy nap alatt – kezdte az újságíró. – Repülőtéri ismeretségem révén én is eljutottam addig a pontig, amit tegnap maga is mondott: Mexikóba repültek, és Jeremy nem volt velük. Ez persze nem sok, de utánanéztem Vernon Todd múltjának is. Még soha nem keveredett bűnténybe, nem szerepel a rendőrség nyilvántartásában. Őszintén szólva…

– Egyetértek – szólt közbe az ügyvéd. – Tegnap, ahogy megbeszéltük, elmentem hozzá, és eljátszottam a szerepemet.

– És…? – nézett rá érdeklődve Ted. – Bekapta a horgot?

– Ártatlan – felelte Gentile. – A tűzbe tenném érte a kezem… Van már egy kis rutinom annak megítélésében, hogy bűnös vagy ártatlan ember áll-e előttem. Todd olyan tiszta, mint egy szűzlány. Egyébként felajánlotta a segítségét is, amikor elmondtam neki Hughes elméletét a sorozatos gyilkosság indítékáról. Megígérte, hogy átkutatja az apja dolgozószobáját, hátha talál valamit; és azt is, hogy megpróbálja feltérképezni a még élő MacPhee és Smith, valamint a halott Ian Hughes ismeretségi körét, és összeveti az apjáéval. Ezzel persze csak a rendőrségnek segít, ha azok egyszer mégis bekapcsolódnak a nyomozásba, amikor majd Jeremy előkerül; de talán előrébb visz minket is.

– Ugye, a gyerekről nem beszélt neki?

– Persze hogy nem.

– Nem jön rá a tettes, hogy nyomozunk utána, ha Todd elmegy a többiekhez a listát összeállítani? Talán figyeli valaki az áldozatok lakását.

– Ez a kockázat egészen minimális – felelte az ügyvéd. – De hát ez a legjobb variáció az összes többi közül. Ha én mennék oda, rögtön kiderülne, miben sántikálok… Sajnos nagyon meg van kötve a kezünk, mert Ralph határozottan utasított, hogy ne szóljak a rendőrségnek. Annyira röviden vázolta a tényeket, hogy először azt hittem, szórakozik velem valaki, és csak akkor kezdtem hinni neki, amikor Richard Page nevét említette, akiről mostanában olvastam, hogy valószínűleg gyilkosság áldozata lett.

– Honnan rabolták el a gyereket?

– Ralph barátjától, de nem megyek hozzá, és nem is hívom fel őt, mert attól tartok, figyelhetik.

– Maga mindig ilyen óvatos? – kérdezte Ted.

– Csak akkor, ha valakinek az élete függ a lépéseimtől. Inkább azt mondanám, megfontolt vagyok. Nézze, Mr. Pike – a tekintete valósággal szúrt –, ne feledje, hogy én hivatalból naponta gyilkosok és áldozatok körében forgok, nem csak egy-egy riport erejéig, mint maga… Úgyhogy jó is, hogy szóba hozta az óvatosságot, mert éppen meg akartam kérni arra, hogy minden lépését beszélje meg velem, nehogy valamit elszúrjunk.

– Nem fogunk, nyugodt lehet – mondta egy kicsit sértetten Ted

– Csak azért mondom ezt, mert nagyon nagy szükségem van a segítségére, és szeretném, ha mielőbb eredményre jutnánk. Sajnos egészen biztos vagyok benne, hogy Ralph nem találta el, ki a gyilkos – engesztelte Gentile.

– Szóval egészen biztos benne, hogy Todd ártatlan?

– Igen. Vállalom érte a felelősséget.

Megszólalt a telefon, Ted fölvette.

– Igen, én vagyok… Ki? – kérdezte élesen. – Vernon Todd… Igen, hallottam a nevét… Hát kösz, Hamilton – és letette a kagylót.

– Mi van Todd-dal? – kérdezte Gentile.

– Igaza volt. Ártatlan.

– A rendőrségtől tudja? – Pike bólintott. – Megmondtam, hogy nem keverheti bele az ügybe a rendőröket. Hát megőrült maga? – fakadt ki az ügyvéd.

– Nem kevertem bele – nyögte. Gentile értetlenül nézett rá. Ted rákönyökölt az asztalra, arca hamuszürke volt, és csak suttogni tudott: – Vernon Toddot meggyilkolták.

Mexikó

Diana

Már a második napjukat töltötték volna – jobb híján – városnézéssel, de az eső közbeszólt, így gyorsan behúzódtak a Latin-Amerika Torony éttermébe.

– Szerintem még meg kellene mutatnunk anyunak azt a teret, tudod, Két Kultúra tere, vagy micsoda – fordult Ralphoz Linda.

– Három – javította ki a férfi.

– Mi három? – kérdezte Diana, miután megcsodálta a toronyház tetejéről a kilátást.

– Három Kultúra tere – ismételte meg Ralph nyugodtan.

– Mi van vele?

– Meg kell nézned – javasolta a lánya. – Irtó jópofa.

– Nem igazán áll rá az agyam a városnézésre, tudjátok… Mit érdekel engem Mexikó, amikor a fiamról semmit sem tudok! – csattant fel, aztán egy kicsit megenyhült, és hozzátette: – Majd legközelebb mindannyian eljövünk ide, és mindent megnézünk.

Ralph arcát fürkészte, de nem tudott semmit leolvasni róla, mert ő annyira belefeledkezett az evésbe, hogy nem reagált a párbeszédre. Megfontoltan, monoton tempóban rágta az ételt, és a tányérját nézte. Amikor találkozott a tekintete Dianáéval, megszólalt:

– Neked volt igazad. Todd nem volt bűnös.

– Na ugye! – derült föl a nő arca.

– Igen…

– De mi az, hogy nem volt…? És miért lettél hirtelen ennyire biztos benne? – Elhallgatott, és várta a férfi magyarázatát. Amikor látta, hogy ez elmarad, tágra nyitotta a szemét.

– Csak nem őt is…?

– De igen. Most beszéltem az ügyvéddel telefonon, és ő mondta.

– Hogyan…? Hogy történt? – kérdezte rekedten Diana.

– Nem tudja. Nemrég történhetett, és még csak most értesült róla. Mark szerint Todd segíteni akart a gyilkos kézre kerítésében, és elvállalta, hogy összeállítja az apja ismerőseinek listáját, majd összeveti Ianéval és Gregével.

– Miért kell ennyi ártatlan embernek meghalnia? Ki lehet az a gonosz, lelkibeteg ember, aki mindenkit eltesz az útjából? – fakadt ki, és Ralphtól várta a választ, de a férfi hallgatott. – Áll még az elméleted az indítékkal kapcsolatban?

– Áll – Ralph hangja határozott volt. – Végül is Vernon volt az egyetlen örököse Bryannek, úgyhogy sajnos némileg értem, miért kellett meghalnia.

– Én viszont nem – szólt közbe Linda, és nagy, zöld szemével csodálkozva nézte őket. – Úgy társalogtok itt az étkezőasztalnál a gyilkosságokról, mintha az időjárást vitatnátok meg. El is vettétek az étvágyamat – tolta el a tányért maga elől.

– Nem baj, legalább ez nem jön vissza – emlékeztette a férfi a gyomorrontására.

– Ez nem humoros – jegyezte meg a lány, de aztán kitört belőle a nevetés.

– Hányadikon is vagyunk?

– A negyediken vagy a negyvenegyediken – válaszolta Ralph.

– Szerinted, ha pontosan alattunk, az utcán állna valaki, és mondjuk én nem tudnék parancsolni a gyomromnak, és az ablakból…

Tudtam.

– Fejezd be, drágám – szólt rá Diana szelíden. – Nem vagyunk kíváncsiak a malackodásodra. Mi befejeztük a gyilkosságok megtárgyalását, elnézésedet kérjük, és szeretném, ha te is megkímélnél minket attól, hogy részletesebben megismerkedjünk a fantáziáddal.

– Jó, de akkor gyere el velünk arra a térre!

Két órával később Ralph szobájában ültek, Diana a fejét a férfi vállára támasztotta.

– Szerinted itt biztonságban vagyunk? – kérdezte.

– Eddig Washingtonban követték el az összes gyilkosságot. Téged egyébként sem akarnak megölni, mert akkor nem rabolták volna el a fiadat.

– De miért kellett elutaznom? Milyen hülye feltétel ez? Minden normális emberrabló váltságdíjat, politikai menedéket vagy valami hasonlót követel. De ez…? Utazzak el három napra. Miért pont háromra? És miért ölte meg Vernont? Vagy ha megölte is, miért csak most? – töprengett. – Ha ez sokáig így megy, mentális segítségre szorulok.

Ralph megcsókolta.

– Meg kell elégedned velem, mint mentális segítővel. Főleg, hogy már Bryan Todd sem él… Szerintem velem jársz jobban, mert én nemcsak a lelkedet ápolom, hanem a testedet is.

Diana bágyadtan rámosolygott:

– Kedves vagy.

– Te is… ráadásul én ingyen kezellek, és az irodádat sem kell átfestetned hupililára.

A színek, jézusom, a színek. Hogy lehetek ilyen hülye? Mit is mondott Vernon, amikor együtt vacsoráztunk? „A világosabb színeket kedvelte… Volt persze azok között is, ami nyomasztotta: citromsárga, halványlila, tűzpiros…”

– Ha utálsz egy színt, teszem azt, a sárgát, akkor fölveszel egy sárga dzsekit? – kérdezte izgatottan Ralphtól.

– De én nem utálom a sárgát. Ettől függetlenül nem vennék fel sárga dzsekit, mert bár a színeket szeretem, mégsem magamon… Persze ez ízlés kérdése. Miért kérdezed?

– Oké – hagyta figyelmen kívül a kérdést Diana. – És ha a sötét színektől is becsavarodsz, nem csak a sárgától, felveszel egy fekete nadrágot a dzsekihez?

– A fekete nadrág nagyon elegáns. És praktikus is, mert nem látszik meg rajta, ha leeszed – felelte tárgyilagosan. – Én azt hiszem, nem a színektől csavarodom be, hanem tőled.

Nézzük csak. „Ez lehetetlen”, mondta később Vernon, amikor elmesélte, mit látott Moonley. Igen, csakis ennél a résznél mondhatta. Dühös volt magára, amiért nem jött rá előbb. Ha akkor Lapisse-nál nem Ralph vakító kék szemében gyönyörködik, rögtön rájött volna. Nem viselhet sötét hegymászónadrágot és citromsárga síanorákot, aki betegesen irtózik a sötét színektől és a sárgától, főleg, ha következetes pszichiáter az illető.

– Vissza akarok menni Washingtonba – mondta Ralphnak. – Még ma este.

– De hát, miért? Ki kell bírnod ezt az egy napot; holnap már otthon lehetsz a fiaddal. Mi ütött beléd? – döbbent meg a férfi. Diana szembefordult vele, úgy mondta:

– Bryan Todd nem halt meg.

Az esti washingtoni gép kedvelt járat lehetett, mert annyira túlbookolták, hogy csak várólistára kerültek. Diana majd’ megőrült az idegességtől, amíg arra vártak, hogy az érvényes jeggyel és helyfoglalással érkezők bemenjenek az útlevél-ellenőrzésre.

Ralph, látva idegességét, hosszan beszélt a pult túloldalán egykedvűen üldögélő fiatal nővel, és csodák csodája, egykettőre lett helyük a gépen.

– Figyeljetek ide – mondta Ralph már a repülőn, és határtalanul élvezte, hogy mindkét oldalán egy-egy fénylő szemű nő ült –, ha ugyan Lindát már nőnek lehetett nevezni –, és a szavait lesték. – Akkor, ahogy megbeszéltük, megvárjátok a repülőtéren, amíg a kulccsal visszaérek. A nyaraló címét már leírtam, ugye eltetted, Diana?

– Igen. Itt van, a táskámban.

– Rendben – folytatta. – Már a kulccsal a kezetekben beültök egy taxiba, és odamentek. Éjszakára magatokra hagylak benneteket, de ott nem kell tartanotok semmitől. Holnapra pedig már minden rendben lesz.

– Gondolod? – kérdezte Diana, nehezen leplezve idegességét.

– Biztos – nyugtatta meg a férfi. – Bryan Todd nem számít a felbukkanásomra, így ő lepődik majd meg a legjobban, visszaszerzem tőle Jeremyt, ne félj!

De én félek. És nem tudom, nem kellene-e értesítenem a rendőrséget.

– Rájöttem, mi volt a baj – szorította meg Diana karját Ralph. – Mi egyfolytában menekültünk, ahelyett, hogy elébe mentünk volna a tettesnek. Az ő fejével kellett volna gondolkodnunk, és lépéselőnybe kerültünk volna.

Linda egy pillanatig habozott, aztán megkérdezte:

– Meg fogod ölni?

– Nem kell megölnöm, okosabb leszek nála – igyekezett magabiztosnak látszani, és élvezettel nézte a lány csodálattól tágra nyílt szemét.

– Én csak azt nem értem, miért nem jutott egyszerűbb úton azokhoz a papírokhoz. És miért ölte meg a saját fiát? – kíváncsiskodott tovább Linda, amint egy kicsit magához tért ámulatából.

– Valószínűleg bekattant. Amikor látta, hogy a fia is a tettest keresi, nem kímélte őt. Nyilván beteg elme volt, mást elképzelni sem tudok.

Miután a washingtoni repülőtéren elváltak Ralphtól, egy fülkéből felhívta Monicát, és megkérte, hívja fel a szüleit és mondja meg nekik, hogy a gyerekek után ment a táborba.

– Istenem, már úgy aggódtam! Hová a fenébe tűntetek? – zsörtölődött a barátnője. – Anyád épp az előbb hívott, hogy mit tudok rólad. Nem akartam ráhozni a frászt, és mondtam, hogy valami hivatalos útra mentél, ha jól tudom.

– Kösz – sóhajtott Diana megkönnyebbülten. – Akkor most hívd vissza, és mondd meg neki, hogy elutaztam a gyerekekhez.

– Miért nem hívod föl te? Legalább megnyugodna.

– Majd elmagyarázom. Kérlek, hogy te hívd fel!

– Jó. Tényleg táborban vannak a srácok?

– Majd mindent elmesélek. Tedd meg, amire kértelek, jó?

– Jó, de…

– Csókolom Davidet – mondta gyorsan, és letette a telefont.

Másfél órával később viszontlátta Ralphot, és ez boldoggá tette. Már attól tartott, hogy valami baj érte a férfit, amit nem tudott volna elviselni.

– Ennyi ideig kerested ezt a kulcscsomót?

– Tudod, milyen nehéz egy kulcsot megtalálni, ha az embernek betörnek a lakásába, és mindent egy kupacba dobálnak a nappali közepén? Ehhez képest még gyors is voltam – mondta kissé sértetten.

– Betörtek hozzád? – kérdezte rémülten Diana.

– Most mondtam, nem? Igen, betörtek.

– És ilyen nyugodt vagy?

– Tulajdonképpen számítottam rá. Szerencsére Daddyt nem bántották, még ki is nyitották neki a hűtőt, úgyhogy megevett egy fél kiló sajtot, és legalább ugyanennyi alufóliát. Szerintem szorulása lesz… Linda felvihogott.

– Mi tűnt el? – tért a lényegre Diana.

– Ki tudja? – kérdezett vissza lemondó hangsúllyal a férfi. – Lehet, hogy megtalálták az általam rajzolt térképdarabot, de az is lehet, hogy nem. Mindenesetre lehangoló, ahogy a lakás kinéz. Ha ez az ügy véget ér, eljöhetnétek hozzám rendet csinálni.

– Remek program. Izgatottan várom – mondta Diana rezignáltan.

– Tudod, mit? – hajolt közelebb hozzá Ralph, és súgott valamit.

Diana először döbbenten hallgatott, aztán kitört belőle a nevetés:

– Ó, te őrült. Csakhogy azt meg is kell érnünk. Ha sikerül, nem bánom…

Linda értetlenül nézte őket:

– Miről beszéltek?

– Arról, hogy… hogy – kezdte Diana, de nem tudott semmi értelmes magyarázatot kitalálni. Ralph megpróbálta kisegíteni:

– Egy új kiskutyát kell szereznünk Jeremynek, és most azt…

– Nem tudom, mit szól majd Jeremy egy másik kutyához, mert mi Buzzt szerettük! – felhősödött el Linda tekintete.

Ian Hughes nyaralója Annapolisban volt, már erősen sötétedett, mire a taxi odaért velük. Kinyitották a vaskaput, és beléptek a kertbe. A ház komoran sötétlett, csak az ablaki csillogtak az utca felől érkező fényben. Ahhoz képest, hogy nyaraló volt, kívülről eléggé nagynak tűnt az emelettel és a beépített padlástérrel; Linda körberohanta, hogy alaposan megnézze, és majdnem hasra esett egy rejtett lámpában.

Mielőtt beléptek volna a házba, Diana borzongva állapította meg, hogy a mérhetetlen csend valósággal beburkolja őket; megpróbálta elhessegetni magától ezt a gondolatot, de a félelem már beleitta magát az egész szervezetébe. Úgy tűnt, hogy közel s távol ők az egyedüli élőlények, és mire sikerült kinyitniuk a bejárati ajtó zárját, rájuk borult a sötétség.

Még egyszer visszanézett a kertre, aztán lenyomta a kilincset. Az ajtó nyikorogva nyílt ki előttük.

Ralph

A Potomac folyó mentén haladt egyenletes tempóban, és Georgetownba igyekezett. Nagyon bízott benne, hogy meglepheti Toddot a saját házában, aztán, ha rosszra fordul a helyzet, talán mégiscsak az lesz a vége, hogy beleereszt egy golyót a kölcsönkért kis lőfegyverből, ami Jamie tulajdonát képezte. Ralph egyáltalán nem volt biztos benne, hogy a Beretta működőképes, de most nem volt próbálkozásra ideje.

A Prospect sugárúton leparkolt, és gyalogosan fordult be a 35. utcába. A Todd-ház kívülről sötét volt, de hát Ralph nem is számított másra, miután már Vernon sem tudott világosságot gyújtani. Úgy gondolta, azért megpróbálkozik a csengő használatával, úriemberhez méltó módon, és csak azután hatol be illetéktelenül. Épp rá akarta tenni az ujját a csengő gombjára, amikor eszébe jutott valami; elővett egy zsebkendőt, rátekerte az ujjára, és úgy csöngetett be. Ahogy várható volt, ha tartózkodott is valaki a házban, nem mutatta magát. Ralph ekkor ahhoz az ablakhoz sétált ráérős mozdulatokkal, ahol a fürdőszobát sejtette, de az túlságosan magasnak tűnt számára. Addig keresgélt a közelben, amíg egy elhagyott gyümölcsösládát talált, ezt az ablak alá tette, és máris kivitelezhetővé vált a terve. A magával hozott üvegvágóval körbevágta az ablakot és kiemelte a helyéről. Vigyorogva nézett körül, hátha látta valaki ezt a csodálatos mutatványt, de nem volt közönsége. Ezt egy kicsit sajnálta is.

Felhúzta magát az ablakkeretbe kapaszkodva, aztán benyomta felsőtestét a szűk nyíláson, ameddig csak tudta. Amikor már egész jól bent volt a fürdőszobának gondolt helyiségben, rájött, hogy szörnyű nagy ostobaságot csinált, amiért nem lábbal előre kezdte el a műveletet. Jól nézek ki, ha fejjel landolok a fürdőkádban, gondolta. Lehet, hogy Toddot megkímélem egy újabb gyilkosságtól, csak el kell vonszolnia a testemet valami elhagyatott helyre. A gondolatra kirázta a hideg. Vicces lenne, ha valaki kintről meghúzná a lábamat.

Kezével tétován kalimpált a sötétben, hátha talál valami kapaszkodót. Végül is baljával valami hideg fémbe ütközött, és úgy gondolta, hogy a vasrúd talán elbírja a súlyát. Behúzta egész testét a helyiségbe, és a rúdba kapaszkodva elrugaszkodott, hogy a fürdőszoba kövére érkezzen. Ugrás közben belekapott valami zsinórba, ami vízzubogást idézett elő, és mire felfogta volna, mi történt, fél lábbal a vécécsészében állt, térdig vizesen.

Átkutatta a házat, de életnek sehol semmi jelét nem látta. Már csak egy szoba volt hátra; amikor belépett, rögtön tudta, hogy az Bryan dolgozószobája. Az íróasztalon egy tucat csonkig égett gyertya hevert és egy műanyag koszorú. Feljebb villantotta a zseblámpa fényét. Az asztal mögött egy férfi állt és hűvös tekintettel bámulta őt. Bryan Todd volt az.

Villámgyorsan lőtt. Háromszor egymás után. Rémülten vette észre, hogy valószínűleg nem talált, mert a férfi továbbra is ott állt, merev tekintettel, és mintha a szája sarkában gúnyos mosoly jelent volna meg. Ralph csak ekkor esett össze.

Pár perc múlva magához tért. Óvatosan nyitotta ki a szemét, mintha attól félne, hogy Bryan ott áll fölötte, kezében hosszú karddal, és csak arra vár, hogy a szívébe döfhesse. Vagy egy géppisztollyal, hogy a gyomrába eresszen egy sorozatot; de hát ez már egyre megy. Ám Todd még mindig az asztal mögött állt, és elbámult Ralph teste fölött, átható tekintetét az ajtóra szegezte.

Ralph összeszedte bátorságát, és odakúszott Todd lábához. Lassan felhúzta bokájáról a nadrágot, és megérintette a férfi lábszárát. Hideg volt és sima, mint a márvány.

Diana

Lefekvés előtt begyújtottak a nappali kandallójába, nem mintha fáztak volna, de a narancssárgán fellobbanó tűz látványa Dianát némileg megnyugtatta. A földszinti nappaliban ágyaztak meg maguknak, úgy, hogy két-két fotelt összetoltak, mert a hálószobát mindketten ridegnek és barátságtalannak találták. A hatalmas nappali egyik fala végig üvegezett volt és egy teraszra nézett.

Linda feltérképezte a házat, mialatt az anyja a konyhában található konzervekből megpróbált összeütni valami vacsorát. Mire a virsli kész lett, a lány is visszatért.

– Klassz – összegezte röviden a látottakat. – Csak az a kár, hogy a padlástérbe nem tudtam bejutni. Baromi vastag csapóajtó zárja le, és egyik kulcs sem nyitja a zárat.

Hogy a fenébe van bátorsága ennek a gyereknek mindenféle csapóajtókat nyitogatni, amikor én a kivilágított konyhában is meghalok a félelemtől!

– Holnap reggel majd bejárom a kertet is, jó? – lelkesedett tovább Linda.

– Jó – felelte. Csak lenne már reggel! Nagyon rossz előérzete támadt.

A fotelokat egymás mellé tolták; Linda már aludt, de ő minden zajra összerezzent. A zajok pedig rendszeresek voltak, és nem tudott rájönni, honnan erednek. Nem is volt kíváncsi rá igazán. Az volt az érzése, hogy mindez valahonnan a házból jön, és ez meglehetősen nyugtalanította. Bárcsak Ralph most itt lenne velünk! Nagyon hiányzott neki a férfi megnyugtató közelsége.

Vajon hol lehet most Jeremy? Ahogy a fia csibészes arca megjelent a szeme előtt, eleredtek a könnyei. Lassan álomba sírta magát.

A tűz egykedvűen pattogott, a különös neszezés megszűnőben volt, és Diana álmában Miami aranyló homokján napozott a gyerekeivel. És persze Ralphfal.

Ralph

Miután rájött, hogy az íróasztal mögött egykedvűen álldogáló Bryan Todd viaszból készült, dühösen felrúgta a hasonmást, aztán, mivel az első útjába eső tárgy egy tintásüveg volt, a bábura locsolta a zöld tintát; leírhatatlan elégtételt érzett, és az sem zavarta, hogy saját fehér zokniján is jókora foltot ejtett. Úgy kell neked, te szemét, nézett farkasszemet Todd zöld fejével. Miféle őrület, hogy a saját szobájába állítja valaki a magáról készített viaszszobrot? És miért készíttet valaki ilyet magáról?

Kutatása természetesen nem járt valami világraszóló eredménnyel, de hát ezen – a körülmények ismeretében – egyáltalán nem csodálkozott. Megtalálta Todd élettársának régi címét és egy fél üveg kubai rumot. Lecsavarta a kupakot és a bábuhoz fordult.

– Megkínál? – kérdezte udvariasan. – Igazán megérdemlem erre a nagy izgalomra.

Miután nem kapott választ, szájához emelte az üveget, és már majdnem beleivott, amikor meggondolta magát. Remekül működtek társasági beidegződései. Körbenézett, hátha talál valahol egy poharat, de nem talált. Kénytelen volt ismét a háziúr ledöntött hasonmásához fordulni.

– Lenne szíves megmondani, hogy hol a bánatban tartják a poharakat?… Hát jó – vonta meg a vállát és beleivott az üvegbe. Úgy érezte, egy-két kortytól nem jön meg a bátorsága, még akkor sem, ha jól nevelt társalgást folytat az útjába eső szobrokkal és viaszbábukkal.

– Önnek is egészségére – mondta a bábunak búcsúzóul, és a szájába töltött egy kis rumot. Még egyszer rávilágított az elemlámpával, és elégedetten nyugtázta, hogy az utánzat-Bryan nemcsak zöld színben pompázik, hanem piaszagtól bűzlik. – Részeg disznó.

Ugyanazon az úton távozott, ahol érkezett, zsebében egyetlen szerzeményével, Sue Halon címével.

Sue fiatal, szőke nő volt, hatalmas szemekkel és pirosra festett szájjal. Készségesen beinvitálta Ralphot a lakásba, és csak akkor rémült meg egy kicsit, amikor a férfi lábára nézett. Mivel kíváncsisága erősebb volt rémületénél – hiszen Bryanről mostanában senki nem óhajtott társalogni vele –, szelíden megkérdezte:

– Nem kívánja levenni a cipőjét? Legalább a bal lábáról…

Ralph lenézett. Valóban, a lába, amelyikkel a vécékagylóban landolt, csuromvíz volt.

– Inkább kérek egy nejlont – mondta jól nevelten.

Pár perccel később egy kényelmes fotelben ült, cipője alatt színes reklámszatyor, és belekezdett, hogy elmondja Sue-nak az elméletét.

Diana

Jeremy kétségbeesetten kiabált neki, de ő csak ült a parton, Ralph karjaiban, és képtelen volt megmozdulni. A gyerek egyre nehezebben tudta magát a felszínen tartani, erőtlenné vált a hangja is, végül teljesen elnyelte őt a víz.

Diana rémülten ébredt, és egy pillanatig nem tudta, hol van. A kandallóban már csak parázs volt, Linda egyenletesen szuszogott, és Dianára megint rátört a félelem.

Hosszú időbe telt, amíg a szeme hozzászokott a sötétséghez, és ki tudta venni a tárgyak körvonalait. Hirtelen furcsa hangra lett figyelmes, először kutyavonyítást, aztán mintha lépteket hallott volna. A zaj egyszerre megszűnt, és ő megnyugodott.

Aztán az üvegajtóra meredt, és felsikoltott. A teraszon egy ember állt kalapban, arcát az üveghez nyomta, és befelé bámult.

Ralph

Sue bámulatosan makacs volt Bryan halálát illetően.

– Most mondja meg, miért nem hiszi el, hogy Bryan már nem él? – kérdezte kissé ingerülten. – Mit bizonyít egy haldoklónak a vallomása a sárga síanorákról… Egyébként valóban volt egy fekete hegymászónadrágja. Én vettem neki.

– Jó, de a dzseki…

– Hogy milyen hülyék maguk, férfiak! – mondta megvetően Sue, és a plafon felé tartotta fitos orrocskáját. – Mondja meg, mi a fenét lovagol állandóan azon a dzsekin? Lehet, hogy attól az ismerősétől kapta.

– Melyiktől? – érdeklődött Ralph.

– Hát attól, akivel Mexikóban találkozni akart.

– És találkozott vele? – kérdezte.

– Honnan tudjam? – csattant fel a nő. – Mielőtt elutazott, azt mondta, hogy találkozója van kint valakivel, akivel ugyan Washingtonban is találkozhatna, de az nem olyan érdekes.

– És…?

– Elutazott, és aztán jött a földrengés. Mert az az őrült ismerőse, akivel találkozni akart, pont ezt a túrát javasolta neki. Persze az nem fizetett be, hanem csak később szándékozott odarepülni.

– Ki volt az?

– Nem tudom. Gondolja, hogy Bryan olyan bőbeszédű volt? Ezt is csak nagy nehezen mondta el.

– És miért akartak találkozni?

– Ezt sem tudom. Nem tudom… Valamilyen papírok miatt, azt hiszem.

– A térkép… – mondta Ralph hangosan.

– Micsoda?

– Semmi.

– De higgye el, Mr. Hughes, hogy Bryan meghalt Mexikóban. Különben már jelentkezett volna. Ne tévessze meg az a sárga anorák… Lehet, hogy a barátja túlélte, és az követte el a gyilkosságokat.

Ralph abban a pillanatban tudta. Nem sejtette, hanem tudta.

– Most elmegyek, Miss Halon. Majd még találkozunk. Köszönöm – búcsúzott gyorsan. Az utcán futni kezdett, az éjszakai levegő kellemesen felfrissítette, aztán elindult, hogy megkeresse a kocsiját.

Amikor becsapta a kocsiajtót, megtapogatta a zsebében a pisztolyt, és elindult, hogy leszámoljon a gyilkossal. Az igazival.

Diana

Az idegen abban a pillanatban, hogy Diana száját elhagyta a sikoly, kinyitotta a zárat, félrehúzta a tolóajtót, és belépett. Revolverrel a kezében állt meg a fotel mellett, és így szólt:

– Örülök, hogy ismét találkoztunk.

Ismét???

Visszazárta a tolóajtót; a kulcsot, amit Ralph adott nekik, kivette a másik ajtó zárjából, és zsebre vágta. Diana rémülten figyelte, és moccanni sem bírt. Linda is ébredezett már.

– Rögtön viszontlátja a fiát, de csak akkor, ha nyugodtan a helyén marad, és nem csinál semmilyen hülyeséget – mondta a férfi, és felfelé indult a lépcsőn. Egy pillanat múlva a csapóajtó kinyílt, és az ember megjelent a lépcsőn, karjában Jeremyt tartva.

– Jeremy! – kiáltott Diana. A fia kinyitotta a szemét, aztán újból lehunyta. A férfi letette mellé a gyereket a fotelba, és így szólt:

– Legalább nem kell szaroznom magukkal. Együtt vannak, egyszerre elintézhetek mindenkit. Úgyis annyi bajom volt már magával. Nem tudom, hogy talált ide, de jól tette.

– Kicsoda maga? – kiáltott a nő. Linda hangosan sírt, csak Jeremy aludt tovább.

– Nem ismer meg?

Megrázta a fejét. A férfi levette a kalapját, és villanyt gyújtott. Diana ránézett, és elveszítette az eszméletét.

Peter Rudd volt az.

Ralph

Nem találta otthon, és ettől minden érzékszerve kiélesedett, legalábbis úgy érezte. Visszaült a kocsiba, és meg sem állt a legközelebbi telefonfülkéig. Remegő kézzel kikereste a telefonszámot, s tárcsázott. Üzenetrögzítő, a rohadt életbe. Megvárta a sípszót, aztán elhadarta a mondanivalóját.

Beült a kocsiba, és sikító kerékcsikorgással elindult Annapolis felé. Most már reszketett az életükért.

Diana

Arra eszmélt, hogy egy hideg tárgy érinti a homlokát. Egy revolver volt, amit Peter tartott a kezében.

– Választhat. Először magát öljem meg, vagy a gyerekeit? Minek kellett beleütnie az orrát mindenbe? Csak saját magát okolhatja… meg a hülye barátját – emelte az alvó Jeremyre a fegyvert.

Ne, könyörgöm, ne!

Ralph

Hihetetlen gyorsasággal mászott át a kapun, és egyenesen a terasz felé ment. Félt, hogy elkésett, mert Peter kocsija már a ház előtt állt. És akkor meglátta a férfi körvonalát a kivilágított nappaliban. Talán még nem késő.

Megmarkolt egy összecsukott napernyőt, és kitépte a tartójából. Jobbjában a pisztolyt szorította, és a napernyő rúdját maga előtt tartva teljes erejéből nekirohant az üvegajtónak. Az iszonyú csörömpöléssel kitört, Peter megfordult, és lőtt, de a golyó csak Ralph karját súrolta. Felemelte a kezét, és habozás nélkül belelőtt Peter gyomrába.

Diana

Az egész totálisan kiborító volt, pedig nem tartott sokáig. Mégis, neki egy örökkévalóságnak tűnt. A gyerekek sírtak, és egymást támogatva kimentek a konyhába. Diana Ralph karját kötözte be, és ezután a rémes nap után az sem zavarta, hogy a férfi e hadművelet közben hányt. A halott látványát is kezdte megszokni, és egyáltalán, már semmi sem borzasztotta el. Azt hiszem, erre mondják, hogy sokkos állapot, állapította meg higgadtan. Arra gondolt, hamarosan hívniuk kell a rendőrséget, de most fontosabb volt, hogy Ralphot bekötözze és a gyerekeket megnyugtassák.

Amikor Ralph jobban lett, megkérdezte tőle:

– Honnan jöttél rá?

– Pont… pont akkor volt Mexikóban, tudod? És Sue, az a nő… Bryan barátnője… ő mondta, hogy Todd azért utazott el, hogy találkozzon egy washingtoni férfival… És Jeremy… Jeremy hollétéről is csak ő tudhatott, így ő rabolta el… neki volt a legegyszerűbb – elhallgatott, majd hozzátette: – Ez rettenetes, mennyire félreismertem… én azt hittem, a legjobb barátom… – mondta bánatosan.

Diana már Ralph arcáról törölgette a vért, olyan nyugalommal, mint egy szakképzett ápolónő. Arra gondolt, hogy ezek után már nincs olyan dolog, amit ne tudna elviselni. Tévedett.

– Álljatok egymástól távol, és emeljétek magasra a kezeteket! – hallották a pattogós utasítást. – Süket vagy, Ralph?

Egy nő állt a kitört üvegtábla előtt, és természetesen pisztolyt tartott a kezében. Diana hisztérikus nevetésben tört ki. Ez nem igaz, ezt már biztos, hogy álmodom.

– Kuss! – kiáltott a nő, és Peter testéhez lépett. Felemelte a férfi revolverét a földről, és azt a másik kezében tartotta. Röhejes.

– Megöltétek… Kár. Alighanem most ti következtek. Sajnálom.

– Mary! – kiáltott Ralph. – Hogy kerülsz te ide?

– Édesem… na mit gondolsz? Peter felhívott, mielőtt elindult volna ide. Észrevette, hogy előbb jöttetek vissza, mint amennyi időt adtunk nektek, mert az ajtód közé betett valami cérnát, vagy valami jelzőfonalat. Így hát idejött, hogy megölje a gyerekeket… Még egy nap kellett volna, hogy összeállítsuk a rajzot.

– A rajzot – suttogta Ralph.

– Igen. Page sajnos, hiába írtunk neki egy érdeklődő levelet, nem kereste elő a részletet. Smithtől már elloptuk a maga papírját, és a többiektől is. Egyedül Page-é hiányzott még, de ez talán fejből is kiegészíthető.

– Ezért…? Ezért tettétek?

– Igen. Téged nem akartunk bántani… de hát…

– És mit akartatok a rajzzal?

– Hogyhogy mit? Hiszen vagy öt éve te dobtad be először ezt a dolgot, beszéltél aranyról, meg mindenféléről…

– És Ian? Vele mi történt? Te vagy a gyászoló özvegy…

– Untam – felelte egyszerűen Mary. – Peter szépen elintézte, amíg én a partin voltam. Jó kis kaland volt; már kezdem érteni, miért tapad annyi vér az azték kincsekhez… Veled akartam élni. De most már… Sajnálom – emelte Dianára a fegyvert.

– Először őt, jó? – kérdezte mosolyogva.

Aztán már nem kérdezett semmit, mert valaki a háta mögött csendben belépett a szétlőtt nappaliba, és egy határozott mozdulattal leütötte. Diana csodálkozva ránézett az idegenre, aztán majdnem kicsúszott a lába alól a talaj.

Ralph odalépett a férfihoz, megszorította a kezét, és halkan mormolta:

– Már attól tartottam, nem jön el.

– Ugyan, miféle embernek tart engem? Csak előbb megnéztem Mrs. Hughes otthonát is… de mivel nem találtam ott, idejöttem.

– Maga tudta, hogy ő…?

– Gondoltam. Amikor beszéltem vele, azt mondta, Vernon Todd nem járt nála. Pedig akkor én már tudtam, hogy Todd beszélt vele. Nem is keveset. Ezért kellett meghalnia… Csak egy kicsit későn jöttem rá az összefüggésre. Hogy egész őszinte legyek, pontosan akkor, amikor a maga hívása felébresztett. Gyorsan visszahallgattam az üzenetét, és rájöttem…

– Örök hálám. Nem hittem volna, hogy egyszer még jól jön, ha leütök az utcán egy járókelőt… Bocsásson meg, de eléggé megviselte a gyomromat a dolog – mondta, és kihajolt a teraszra.

– Ahogy elnézem magukat, legalább két mentőt kell hívnom – mondta Gentile kedvesen, aztán még egyszer fejbe vágta a már éledező Mary Hughest.

NYOLCADIK FEJEZET

Washington, 1988. június 21.

Diana

Hamilton felháborodva nézett rájuk.

– Most képzeljék, azt akarja nekem ez a nő, ez a Mrs. Hughes bemesélni, hogy valami mexikói aranyért gyilkolt. Hát ehhez meg mit szólnak?

– Így is volt – mondta Ralph. – Peter régész volt, és valószínűleg hitt ebben a dologban. Mary pedig egy pénzéhes, buta tyúk.

– De hát hét embert megölni egy ilyen szar kis fecniért!

– Úgy tűnik – felelte Diana. – Egyébként azért jöttem, hogy elbúcsúzzam.

– Hová megy? Csak nem a sittre?

– Nem. Otthagyom a T. S.-t.

Hamilton elhűlve bámult rá.

– Na, nem, ezt nem hiszem el… De hát miért?

– Mert félek, hogy előbb-utóbb mégis bejuttat valahogy a dutyiba – nevetett vissza rá már az ajtóból.

– Örülök. Igazán örülök… de tényleg – hajtogatta Ted, talán csak azért, hogy saját magát meggyőzze. – Végül is a Famous Life egy színvonalas lap, és csupa hírességgel találkozol majd. Az való neked, nem gyilkosságokról tudósítani. Tényleg örülök. Egy kicsit fátyolos volt a tekintete, aztán elkapta Dianát, és hevesen átölelte.

– Hadd kérjek valamit búcsúzóul – mondta. – Szeretném megírni ezt a sztorit a következő számba.

– De nekem más terveim vannak ezzel a történettel!

– Tudom. Csak egy kétoldalas cikket, jó?

– Hát, nem bánom.

– Akkor segíts. Mondok egy nevet: Bryan Todd.

– Véletlenül került kapcsolatba Peterrel – kezdte Diana. – Amikor megtudta, hogy Peter tanította Vernont az egyetemen, elmesélte neki azt a huszonöt évvel régebbi rejtélyt. Peter erre felajánlotta, hogy elmegy vele Mexikóba, és megkeresik azt a helyet, ahol azt a bizonyos rajzot fölfedezték. Bryan befizetett a túrára, de Peter külön ment, és már csak a tragédia hírére érkezett. Bryan Todd addigra már halott volt, így elúszott a lehetőség, hogy Peter megtalálja a szentélyt az oltárrajzzal.

– Na és a sárga dzseki?

Diana megvonta a vállát.

– Azt hiszem, az örök rejtély marad. Talán mégsem utálta annyira a sárga színt. Ez ma már megfejthetetlen.

– Jó. Akkor mondom tovább. Ian Hughes.

– Peter hazajött Mexikóból, és találkozott Maryvel, akivel akkor már viszonya volt. Ralph mutatta be őket egymásnak, még régebben. Peter beszámolt a nőnek arról, hogy mit keresett Mexikóban, és a kudarcról is. Erre Marynek eszébe jutott, hogy 1963-ben Ian és Ralph is részt vett azon a túrán, de azt elvetette, hogy hozzájuk forduljanak segítségért. Mary akkor már gyűlölte a férjét, többek között azért, mert Ian már nem tudta kielégíteni őt szexuálisan, illetve meg sem próbálta, hanem fiatalabb nők után járt. Így született meg a gyilkosság gondolata: Mary volt az értelmi szerző. Írtak egy levelet Iannak, aki erre hanyatt-homlok hazarohant, Peter pedig hidegvérrel lelőtte.

– Állj! Mi volt a levélben?

– Nem tudjuk. Mary azt vallotta, hogy Peter írta a leveleket, és neki fogalma sem volt, mivel tudta rávenni az embereket, hogy előkeressék a rajzot és elinduljanak a halálhoz vezető úton. Valószínűleg pénzt ígért nekik, sok-sok pénzt.

– Neil Moire…

– Szintén Peter ölte meg, a kutyával együtt. Utána fogta a kulcsát, és elvette Neil íróasztaláról a már előkészített rajzot.

– Richard Page.

– Őt Mary mérgezte meg; egy pohár whiskyt kínált neki, mint csinos felszolgálónő. Ezalatt Peter bement Page lakosztályába, és ott találta a fiút. Habozás nélkül végzett vele, de a kutatás eredménytelen volt. Nem találták meg Page-nél a rajzot.

– Pat Ronton.

– Ő már magával vitte a rajzot a metróállomásra, ahol Mary várt rá. Gyanútlanul megmutatta neki a papírt, amit Mary kitépett a kezéből, Peter pedig elegánsan a metró alá lökte a pasast.

– Vernon Todd.

– Csupa jóindulatból felkereste Maryt, hogy az állítsa össze Ian volt ismerőseiről a listát. Nem hagyhatták életben őt sem.

– Na és Jeremy elrablása? Miért kellett elutaznod három napra?

– Ennyi időt adtak maguknak, hogy megszerezzék a térkép többi részét; Ralphhoz is betörtek, MacPheehez és Greghez is, aki szintén Kanadába utazott, mint Marcell, mert már félt. Úgy tervezték, ha megtalálják a térkép összes darabját, azonnal elutaznak Mexikóba, és megkeresik az aranyat. Mary már el is adta a házát, és azt tervezte, hogy valahová Kaliforniába költözik Ralphfal, ha gazdag lesz.

– Na, ebből izgalmas cikk fog születni. Sajnálhatod majd, hogy nem te írtad – nyugtázta Ted.

– Nekem elég volt átélnem – mosolygott fáradtan Diana.

– Sok szerencsét, Diana. Ha megunod a Famous Life-ot, és azt a sok beképzelt, agyatlan sztárt, gondolj rám, és gyere vissza.

– Jó – felelte a nő, és cuppanós puszit nyomott Ted arcára, aztán kiment az irodából.

KILENCEDIK FEJEZET

Washington, 1988. június 27.

Diana

Valaki rázogatta a vállát. Lassan felnyitotta a szemét, és Ralphra nézett. A férfi még az igazak álmát aludta.

– Anyu! – suttogta Linda az ágy mellett.

– Mmm… – mormolta. Olyan jó lenne még egy kicsit aludni.

– Elmegyünk Jeremyvel és a kutyával Monicához, jó?

– Jó. Mondd meg neki, hogy puszilom. És hívd fel a nagyanyádat is, hogy holnap átmegyünk ebédelni. Készítsd fel rá, hogy Ralph is velünk jön, bár ő még nem tud róla. Na, szia – mondta, és befelé fordult. Rátette kezét a férfi meleg derekára, belecsókolt Ralph nyakába, és újból elaludt.

EPILÓGUS

Amikor Greg Smithhez, az Ornaments Publischer főnökéhez bevittem a kéziratot, még nem voltam benne biztos, hogy hamarosan nyomtatásban láthatom azt a történetet, amelynek egyik főszereplője voltam.

Anyám nagyon örült, amikor megtudta, hogy könyvet írtam, mert még mindig üres az a polc, amit az én köteteimnek szánt.

Linda és Jeremy két óra alatt elolvasták a kéziratot, és csak azt nehezményezték, hogy túl kevés szót ejtek róluk, és arra kértek, hogy mindenképpen szúrjam be valahová, hogy ők a világ legjobb fej és legtürelmesebb gyerekei.

Ralph korántsem örült ennyire, hogy beleírtam az ő szerepét is, de aztán beletörődött. (Tehetett mást?)

Itt, az utolsó oldalon szeretném megköszönni Mark C. Gentile-nek, hogy megmentette az életünket, és Ralph megkért, hogy tolmácsoljam bocsánatkérését, amiért akkor olyan felelőtlenül leütötte őt az utcán. Mindenesetre ezzel az apró momentummal lett teljes a történet, mert néha a véletlenen múlik, hogy az ember élve megússzon valamit.

Washington, 1988. július 25.

Diana Hiller-Hughes

AZ EPILÓGUS

KIEGÉSZÍTÉSE

Ralph

Diana, mint jó író, természetesen olyan tulajdonságokkal és képességekkel is felruházott, amelyekkel nem rendelkezem. Némelyik tulajdonság esetleg rossz színben tüntet fel, de ne felejtsük el, hogy a mű részben fikció, a feleségem pedig szívesen szurkál engem egy kicsit, természetesen csak szeretetből. Tehát ezennel kijelentem a nevében is, hogy a történet egy része vagy akár egésze fikció, mint ahogyan a benne szereplő személyek is költött alakok, részben vagy egészben.

Washington, 1988. július 26.

Ralph Hughes ÚJSÁGHÍR

1989.január 14.

Diana Hiller-Hughes 1988-ban az Ornaments Publisher által kiadott, Halál emlékül című könyvében megjelent egy térképmelléklet a mexikói Sierra Madre hegység részletéről. A térképen jelzett út – az író szerint – egy barlanghoz vezet.

Öt amerikai tudós: két geológus és három archeológus tavaly decemberben elindult ezen az útvonalon, és megtalálták a barlangot. A barlangban igen értékes középkori leletre, tizennégy égetett agyagedényre bukkantak. A tudósok köszönetüket fejezték ki az írónőnek a könyvben közreadott információért.

Eddig megjelent

Fejős Éva-könyvek

Holtodiglan (1999, új kiadás

Most kezdődik címen 2013)

Bangkok,tranzit (2008, 2013) Hotel Bali (2008, 2014) Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015) A mexikói (2010, 2016) Cuba Libre (2010, 2015) Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016) Karácsony New Yorkban (2011, 2015) Karibi nyár (2012, 2016) Szeretlek, Bangkok (2012, 2017) Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás 2013) Nápolyi vakáció (2013) Száz éjjel vártam (2014) Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014) November lánya (2014) Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015) Utazz velem! – kreatív színező (2015) Sosincs késő – kreatív színező (2016) Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016) Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018) Mi sem voltunk angyalok (2018) Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020) Szélhámos eskü (2020) Halál emlékül (2020)

Előkészületben

Szélhámos csábítás (2021) Örökbe Görögbe (2021) Elhitted álmomat (2021)

Angol nyelvű e-könyvek

Bangkok Transit (2013) Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015) Kedvezményesen, illetve fejősévás könyvjelzővel és exkluzív novellával megvásárolhatóak a kötetek a kiadó webshopjában:https://erawan.hu vagy erawan.hu

Ha többet szeretnél tudni rólam, látogasd meg a honlapomat, a www.fejoseva.com oldalt, vagy a Facebookon keresd Fejős Éva hivatalos oldalát (fejoseva1). Fotókat az Instagramon osztok meg az utazásaimról, könyveimről, a fejoseva név alatt találod a profilomat.

Table of Contents

Borító

Címoldal

Impresszum

A szerző előszava

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Epilógus

Az epilógus kiegészítése

Fejős Éva könyvei