FEJŐS ÉVA

Csajok 2.

Copyright @ Fejős Éva 2019

@ Erawan Könyvkiadó 2019

Fejős Éva elérhetősége:

www.fejoseva.com

www.facebook.com/fejoseva1

www.instagram.com/fejoseva

Az Erawan Könyvkiadó elérhetősége, webshopja:

www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó

www.erawan.hu

Erawan Könyvkiadó, 2019

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A szöveget gondozta: Lőrinczi Ágnes

A borítót rajzolta: Parádi Gabriella (gabriellaparadi.com)

A borítótervet készítette és a fejezetkezdő

flip-flopot rajzolta: Komsa Hajnal (hajnalkomsa.com)

Elektronikus formátum:

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5652-48-6

A Csajok története néhány évvel később folytatódik. Márk éppen darabokra tört szívvel hazatér Londonból, hogy újra összeterelje a nagy csapatot. Aztán csoda történik, Hanna, Móni, Flóra, Márk és Macska szívmelengető javaslatot kap Móni húszéves lányától, Lilitől: töltsenek el együtt tíz napot egy görög szigeten, ahol Lili idegenvezető, és szerelmes egy „görög istenbe”. Hogy mi lesz a kisgyerekekkel? Márk szerint maradjanak otthon az apákkal, tudják meg, milyen éjfélig fent maradni, pocsolyákban ugrálni, gyorskaján élni – ők pedig elindulnak életük csajos nyaralására.

Egy tengerparti villa várja őket Thassoson, egy hányós éjszaka a welcome drinkként elfogyasztott tzipourótól, egy hajmeresztő kaland a Pasik Szigete körül, két forró nap Santorinin, felbukkan az immár kilencven éves „bestia”, Lujza nagyi is, aki rákapott a füvezésre, egyszóval ez maga a felejthetetlen vakáció. Ahol az is kiderül, hogyan alakult az életük, és persze nem maradunk érzelmi hullámvasutazás nélkül sem. Sőt, megfogadják: segítenek Macskának. De vajon megváltoztathatja-e tíz varázslatos nap és egy lelkes baráti csapat valaki életét?

Fejős Éva legújabb könyvében visszatérnek a barátnők, megmutatják, hogy új barátságokat akkor is lehet kötni, amikor nem akarjuk, és igazolják a régi szabályokat:

1. egy közös kávézás igazi gyógyír a léleknek,

2. az a legjobb ruha, aminek viselését később megbánod,

3. sosincs olyan, hogy valamit lekéss, azonban ez a szabály nem vonatkozik a repülőgépekre.

A történet szereplői költött személyek, a velük történt eseményeket a fantáziám szülte. Ellenben Thassos szigete valódi, és minden olyan csücskén jártam, amely a regényben szerepel. A helyszínekről a fotóimat a honlapomon, illetve a közösségi oldalaimon láthatjátok.

A CSAJOK SZEREPLŐI VISSZATÉRNEK, ÉS A CSAPAT KICSIT BŐVÜLT IS. EZÉRT MOST (ÚJRA) BEMUTATOM A FŐHŐSÖKET, ÉS A HOZZÁJUK CSATLAKOZOTTAKAT.

Hanna

Kétszer ment feleségül ugyanahhoz a férfihoz, Robihoz, akit mindig is imádott. Azért vált el tőle, mert Robi nem akart gyereket, és azután ment hozzá újra, amikor Robi bevallotta: dacára, hogy három gyerek apja – nagy valószínűséggel meddő. A korábban utazási irodában dolgozó Hanna a kutyák nagy szerelmese, saját kutyaiskolát és kutyapanziót működtet.

Móni

Háromgyerekes anya, az elsőt, Lilit tinédzserként szülte, a legkisebbet nem tervezte. Móni a nagy túlélő, aki szociális munkás, reklámszervező, bolti eladó, szinkronszínész, telefonos ügynök, sőt telefonos bajkeverő is volt, most mégis elképesztően sikeres meseíró – csakhogy nem itthon, hanem főleg Latin-Amerikában. Vampirito, a kis vámpír már rajzfilmsorozatot is kapott odakint, itthon azonban Móni meséje nem tudott betörni. Férje, Barna, ahogy mondják: „nagy játékos”, de igazán remek párost alkotnak.

Flóra

Szenvedélyes, szerelmes, harcos. Hol otthagyja a tévét, ahol műsorvezető, hol visszamegy. Titokban vállalkozásról álmodozik, amiről egyelőre a férje, Zoli sem tud. Egy kislány anyukája, és Zoli exének van néhány, Flórát ábrázoló vudubabája, amelyeket már többször teleszurkált tűvel.

Lili

Móni huszonhat éves lánya, korán felnőtt, ellenben most, hogy már két éve végzett az egyetemen, újraéli a gondtalan „gyermekéveket”. A Vampirito mexikói sikeréből kapott egy kis budapesti lakást, amit kiad, ő maga pedig egy görög szigeten dolgozik idegenvezetőként, és együtt él egy „görög istennel”. Ő hívja meg a csajokat Görögországba, egy közös nyaralásra.

Márk

A negyvenhez közelít, ezért, bár ügyesen titkolja, pánikban van. Barátja, James, akivel Londonban közösen vezettek egy ügynökséget, egy sötétszobában megcsalja. Márk szíve darabokban, ő maga pedig életközép-válságban hazaköltözik Budapestre, hogy felépítse az új kreatív ügynökségét. Álnéven sikerlistás spirituális könyveket ír, és mindenkin segít, csakhogy úgy tűnik, éppen önmagán nem képes segíteni, ami a magánéletét illeti. Márk meleg, hatalmas a szíve, bármit kimond, ami eszébe jut, és a csajok igazi jó barátja.

Macska

Húszas évei végén jár, bébiszitter volt Móninál, aztán barátnő lett. A legjobb viszonyt Mónival ápolja, de a többieket is elfogadta. Márkkal a görög úton ismerkedik meg. Folyton szívügye van: hol őrülten szerelmes, hol pedig szenved és nagy könnyeket hullajt pasikért, akiket totál másmilyennek képzelt el, mint amilyenek. A plátói szerelem nagy bajnoka, de amikor esetleg realizálódik a plátóinak induló dolog, akkor általában „valami elromlik”.

Lujza

Márk nagyanyja immár kilencvenéves. Fehérneműbiznisze egy kicsit hanyatlóban, ezért megcsinálja a saját „low-cost” konkurenciáját. Más vállalkozást is létrehoz, és amikor Márk megtudja, biztos benne, hogy Lujza duplán is a tilosban jár. Ehhez már csak hab a tortán Lujza műsora az interneten, amit, ha teheti, Márk mindig kihagy. Pedig nem kellene kihagynia…

Egy hónappal korábban

– De miért jöttél haza? – merednek mindhárman Márkra.

Három nő, akik alig várták, hogy újra itthon dumáljanak meg mindent, mert az egyetlen férfi, aki megérti őket (és ezért az idők során gondolatban számtalanszor elnézést kértek a párjuktól/férjüktől/barátjuktól), az természetesen Márk. Nyilvánvalóan azért is, mert analizálni lehet vele a férfiakat, hiszen ő is hozzájuk vonzódik, és képes arra, hogy csak meghallgasson egy nőt anélkül, hogy elmenekülne, vagy ellenkezőleg: azonnal meg akarná oldani a problémáját. Hallgat, kérdez, véleményez, de tulajdonképpen megoldani semmit sem akar. Már nem, mert meglátása szerint a saját életében sem képes megoldani a dolgokat.

– Mondom, hogy itt építem fel az ügynökségemet – magyarázza újra, egy kicsit türelmetlenebbül. – Kreatív ügynökség, és már most dolgozunk egy projekten Bulgáriának, sőt még Albániából is van felkérésünk. Na, elég ebből. Nem is örültök?

– Hogy a fenébe ne örülnénk? – így Flóra. Ő a szőke a csapatban, meg a virtuális szőke is, de erről majd később. – A Facetime idejében persze már nem érzékelni úgy a távolságot, mint régen, de fizikailag nagyon hiányoztál.

– És ne is mondd, hogy munka miatt jöttél haza! Aki ma kint jól él, és mégis hazaköltözik, annak valami baj van a fejében, vagy körözik – rázza a fejét Móni. Elég sokat tud a külföldi érvényesülésről, ellenben annál kevesebbet arról, hogyan lehet(ne) itthon is érvényesülni. – Például van egy ismerősöm. Ha jók lesztek, bemutatlak neki titeket. Minden oké volt külföldön, jól is élt, csak hát nem kellett volna belevágnia a szeméremplasztikába fül-orr-gégészként, mert azóta is ki van tiltva az Emirátusokból, meg…

– Jézusom, hagyd későbbre ezt a sztorit. Én már úgyis ismerem – szól közbe Flóra. – Egy nem létező ember sztorija.

– Oké, majd bemutatom nektek. De mennyire, hogy létezik! – vigyorog Móni.

– Tehát hazajöttél, és tart még a szerelem, csakhogy távszerelem lett belőle – összegez a harmadik, Hanna. – Vagy ő is ideköltözik veled.

– Ezt ki mondta? – pattan fel Márk szeme. – Ki mondta, hogy tart még a szerelem?!

– Áááá – így Móni.

– Úhhh – így Flóra.

– A francba – így Hanna.

– Igen – bólogat Márk. – Vége lett. Lebukott egy sötétszobában.

– Mi vaaan?

– Mi az a sötétszoba? Egy sötét szoba?

– Jó, majd tartok egy kis felvilágosítást. Elmesélem. Nagyon le vagytok maradva, jártok ti eleget például szexshopba…? – grimaszol, legalább gondolatban emlékeztetve őket arra, hogy legutóbb együtt merészkedtek be valami körúti budoárba, hogy hüledezzenek a legújabb divatú szexuális cuccokon. (Hanna amúgy később visszament és vásárolt egy fűthető-hűthető üvegdildót, de erről most nem óhajt nyilatkozni.) – Mostantól úgyis gyakran találkozhatunk, nem igaz? Nem kell Londonba repülnötök egy találkozásért, mert itt vagyok, és itt is maradok. Úgyhogy most meséljetek ti, elő mindennel, amiről nem hallottam!

– Akkor itt ülhetnénk hetekig. Hiába nem szakadt meg a kommunikációnk, egy csomó mindent csak személyesen lehet elmesélni – mondja Hanna.

– Márk! Szia, Márk! – lép ki a teraszra Lili. Magas, nyurga, mosolygós, mezítláb van, farmersortban, fehér, a könyökéig felcsavart ujjú ingben. – Úristen, de rég láttalak! És bár nehezen hiszem el, de alig változtál!

– Sokkal kevesebb a hajam – nyúl a fejéhez.

– Ja, tényleg.

Röhögnek. Lili az anyjához lép.

– Hogyhogy itthon vagy, Lili? – kíváncsiskodik Márk.

– Átjöttem a mamahotelbe arra a pár napra, amíg itthon vagyok – magyarázza.

– Kiadta a lakását. A ház többi lakója, amikor meglát, szíve szerint egy kanál vízbe belefojtana, mert airbnb-znek Lili lakásában, és van egy-két őrült – legyint Móni. – A múlt héten az egyik éjjel két spanyol artistalány rohangált meztelenül a társasház udvarán.

– Sajnálom, prűdek, meg irigylik is a bevételt, ne foglalkozz velük – fordul az anyja felé Lili. – Megyek, csak benéztem, de látom, semmi jót nem tanulok tőletek ma sem.

– Egyébként nem igaz a hír, hogy meghosszabbítottad a gyerekkorodat valami soha véget nem érő görög vakációval? Mit keresel itthon? – kérdezi Márk.

– Görög szak, görög isten, görög idegenvezetés – sorolja Lili. – Legalább már van valami jövőképem, és megkeresem a pénzemet.

– Aha – bólogat Márk, és igyekszik nem rákérdezni a napbarnított, nyúlánk lány jövőképére. Inkább a görög isten kelti fel az érdeklődését. – És mi van az istenekkel?

– Nem használtam többes számot, egy van, és Makariosnak hívják. Okos és jóképű. Lehet vele beszélgetni, nem úgy, mint veletek – vihog fel, mint egy tini, majd megpuszilja Márkot, és távozni készül. Hirtelen mégis visszafordul.

– Van egy ötletem! Ha van kedvetek, gyertek ki mindannyian Görögországba. Tudok egy kiadó villát a szigeten, és el tudom intézni, hogy főszezonban is normális áron kapjátok meg egy hétre vagy tíz napra. De jöhetnétek többen, mert nagy a villa, és csak úgy éri meg kibérelni, ha mind a három hálószobája foglalt. Ott majd meglátjátok, milyen az életem, és miért nyújtottam meg a gyerekkoromat, vagy hogy is fogalmazott Márk. Na puszi, anyu.

Csend. Sokkal hosszabb csend, mint amit Lili kivonulása indokolna. Végül Flóra szólal meg:

– Hol van az a sziget? És melyikőtök nyaralt mostanában?

– Ezer éve nem nyaraltam – vonja meg a vállát Móni. – Csak utaztam, de semmit sem láttam, ez az igazság. Egyébként is csak olyan helyeken jártam, ahol spanyolul beszélnek, és mindig, de mindig gyerekekkel találkoztam. Görög istenekkel például sosem – neveti el magát.

– Hát én mit mondjak? – teszi fel a nagy kérdést Hanna. – Persze egyáltalán nem tudom, hogyan lehetne megoldani.

– Macskát is elhívhatnánk – gondolkodik el Flóra. – Meg a nagyanyádat – int Márknak.

– Macskát nem ismerem – feleli Márk. – A nagymutter már kilencven körül jár, nem biztos, hogy utazni akar. A tanácsadást meg a bizniszt is online nyomja… De jöhetne Macska, miért is ne…

– Jól van. Akkor mi legyen? – kérdezi Móni. – Vannak kicsi gyerekeink, nem hagyhatjuk itt őket… meg a családot…

– Dehogyisnem. Pont ez a lényeg – közli megvilágosodva Márk. – Pont az a lényeg, hogy tudtok-e pár napot szakítani az életetekből úgy, hogy a gyerekeknek apás hetük lesz. És mi újra együtt leszünk, mint amikor hajóztunk, vagy amikor Londonban voltunk, vagy amikor elugrottunk a Balatonra… És lehet, hogy lenne időtök arra, hogy elmondhassátok, ami bennetek rekedt, tudjátok: pasik, gyerekek, válás, házasság, mit tudom én, mi…

– Jó volt az a hétvége a Mátrában… – réved el Hanna.

– Aha, meg Barcelona – emlékszik vissza Flóra.

– De a gyerekek… – bizonytalanodik el Móni.

– A gyerekeknek is lesz így vakációjuk. Minden este fagyit vacsorázhatnak, sosem kell meleg kaját enniük, éjfélkor fekhetnek, ugrálhatnak a pocsolyákban, ha esik, ha pedig süt a nap, akkor megállás nélkül strandolhatnak, nem kell kijönniük a vízből, még ha lila is a szájuk. És még hosszan sorolhatnám az előnyöket – biztatja őket Márk.

Némi szemforgatás után Flóra bólint.

– Jól van. Hogy hívják azt a görög szigetet?

– Thassos – vágja rá Móni.

– Akkor irány Thassos!

Lujza csodát tesz

– Azt mondtad, tudsz kisbuszt hozni! – hőbörög Macska. Ő a legfiatalabb az utasok közt, még harminc alatt van, és azért Macska, mert megtiltotta, hogy a valódi keresztnevén szólítsa bárki is. Móninál is, Flóránál is dolgozott bébiszitterként, aztán kinőtte ezt a pozíciót, meg a gyerekek is cseperedtek, és szép lassan barátsággá alakult a kapcsolatuk.

– Tudtam is hozni! – hördül fel a pasi, akit a többiek dermedten néznek. Fogalmuk sincs, honnan szerezte Macska, de remélik, hogy nincs vele komoly kapcsolata. Egyrészt az öregedő rocksztár-külső, a szánalmasan vékony copf, másrészt az agyi kapacitása miatt. – Hát nem hoztam? – érdeklődik csendesebben, amikor szembesül a csodálkozó pillantásokkal. – Mondd meg, honnan jöttem volna rá, hogy hiányzik a hűtősapka? Örültem, hogy megkaptam.

– Na, tessék – néz körül Macska tanácstalanul. – Hát ezért mondom, hogy milyen szerencsések vagytok – mutat először Mónira, majd Flórára, aztán Hannára. Egy kicsit tétovázik Márknál, végül inkább leereszti a kezét. Nem mondja ki, de mindannyian tudják, mire gondol. Szinte hallják a néma kiáltást: „Nektek van NORMÁLIS PASITOK!”

Bár Márk szerint egyáltalán nincs olyan határidő, amit le lehetne késni (erre esküszik, bár senki sem tudja, honnan veszi), a repülőgép indulási időpontját szerinte is ildomos komolyan venni.

– Nem állhatunk itt fél órát, mert akkor integethetünk a repcsinknek – közli nyugodtan, és a telefonjához kap. Tulajdonképpen Macskát leszámítva mindenki a telefonjában keres, vagy éppen már hív is valakit.

A végén persze Márknak sikerül, de nem is akárhogyan.

– Nem ezt érdemled, kisfiam – magyarázza a nagyanyja. Márk kihangosítja a telefonját, hogy mindannyian jól hallják Lujzát, a tűsarkak és a fehérneműk kilencvenéves szerelmesét. – De természetesen erre is van megoldás, és nem az, hogy nyolcvanezerért vagy mennyiért taxiztok. És egyébként ki az a csökkent értelmű, aki elindult egy olyan busszal, amit sosem szervizeltek? Milyen sofőrötök van?

Ez az a pillanat, amikor Márk visszateszi a fülére a telefont, de Macska szerint tök mindegy, mert a copfos nagyothall. Flóra, bár tudja, hogy ronda dolog, mégsem tud uralkodni magát, konkrétan röhögőgörcsöt kap. Utána bezzeg sajnálja Macskát, mert az egészet nem érti. Okos, csinos, és soha semmi nem úgy alakul a magánéletében, ahogy elképzelte. Már ki is találja, hogy Macska hogyan fog bekapcsolódni a szakmai pályafutásába, de egyelőre ezt magába tartja, mert pillanatnyilag fontosabbnak tűnik, hogy kocsit szerezzenek és elérjék a gépüket.

Lujza pár perc elteltével telefonál.

– Küldtem a felmentő sereget. De kulturáltan kell viselkednetek!

– Óóóó – hördülnek fel testületileg, amikor meghallják a figyelmeztetést. Titokban jól is esik nekik, hogy felnőttkorukra valaki gyerekszámba veszi őket.

– Ez mit jelent pontosan? – akarja tisztázni a dolgokat Márk.

– Hogy nem beszéltek rólam. Nem is kérdeztek.

– Tessék? – hajol közel a telefonhoz Hanna, mint aki nem jól hall.

– Pontosan. Ha rólam kérdeznek, nem tudjátok, ki vagyok. Egy távoli ismerős. Nem tudtok sokat rólam. És semmit sem kérdeztek, honnan ismer, vagy ilyesmi.

– Jól van – bólint Márk, miközben kérdőn megvonja a vállát. – Akkor jön értünk valaki? És tudod, ugye, hogy nem férünk el egy személyautóban?

– Ne izgulj. Egyébként fél óra múlva ott van.

– Te, a nagyanyád miben mesterkedik már megint? – kíváncsiskodik Hanna, miután Márk bontja a vonalat.

– Fogalmam sincs, de nagyon remélem, tényleg jön értünk valaki.

Harminckét perc múlva egy hosszú, legénybúcsús limuzin gördül a benzinkút parkolójába. Ezüstszínű az autó, és a sofőr fehér egyenruhát visel fehér kesztyűvel.

Kitárja előttük az ajtót, ők pedig el sem akarják hinni, hogy Lujza már megint csodát tett. Egyedül Macska gondol arra, mibe fog ez kerülni nekik.

Rendelj bármit a főnöknőtől!

– A pezsgő a hűtőben, érezzék jól magukat! – indít a sofőr.

– A… barátod nem jön? – kérdezi Móni Macskától. Macska dühösen ráncolja a homlokát.

– Te miért is vagy Macska? – fordul felé Márk, közben már a kezében egy bontatlan üveg.

– Mert a nevem Emerencia – feleli, és vonogatja a vállát. – A szüleim arra gondoltak, adnak nekem egy olyan nevet, ami nincs másnak. Hát sikerült.

– Szerintem különleges.

A többiek egyetértőn bólogatnak, ahogy Márk ezt kimondja.

– Amúgy lehetnél Emi is – teszi hozzá Hanna, mire Macska a szemét forgatja.

Aztán a keresztnév-kérdés már nem is fontos, hiszen koccintanak: – Irány Ausztria!

A sofőr, mintha csak erre várt volna, lehúzza a köztük lévő, addig felhúzott ablakot, és jó utat kíván. Majd megkérdezi: – Önök a főnök barátai?

Összenéznek.

– Ki a főnök? – így Márk.

– Hát a főnökasszony. Az idősödő hölgy.

– Ó – felelik kórusban.

– Lujza?! – kérdi vagy inkább kiáltja Hanna. – Ő a…

– Psssz… – teszi az ujját a szája elé Márk.

– Miért, mit tud róla? – kérdezi Flóra a sofőrt.

– Semmit, nagyon titokzatos. Átvette a bizniszt, de csak egyszer láttuk. Megvan a saját menedzsmentje, ha mondhatom így. Különös az egész.

– Miért?

– Én csak egy sofőr vagyok – hangzik a válasz. – Nem is lett volna szabad beszélgetést kezdeményeznem.

– Ó, de ha mi mesélünk a főnöknőről, maga is mesél nekünk? – lelkesül fel Flóra, és koccintásra emeli a poharát. Márk nem tudja eldönteni, mit tegyen, mégiscsak ígéretet tett a nagyanyjának. Aztán úgy dönt, kivárja, mi lesz a vége.

– Mesélnék, de túl sokat nem tudok…

– Nem baj, kössünk alkut.

Két pohár pezsgő után Márk sem érzi már árulásnak, hogy megemlítik, Lujza hetven fölött lett először szerelmes, több pasin gázolt át nyugdíjkorhatár fölött, mint a velük lévő fiatal nők összesen, és a legjobb üzleti érzékkel rendelkezik, holott nem is tud számolni (szerintük).

A sofőr jókat nevetgél, kicsit talán álmélkodik is, majd előadja: – Nagyon meglepődtünk, hogy egy hetven feletti hölgy vette meg a céget. De már eléggé rosszul állt minden, úgy nézett ki, hogy becsődölünk, ő meg új lendületet adott. Nemhogy lendületet adott, hanem szárnyalunk! Nincs egy szabad kocsink. Én is most le lettem véve egy ír csapat reptéri fuvarjáról, hogy eljöhessek a Schwechatra.

Hüledeznek. Azt is nehezen fogják fel, hogy Márk nagyanyja új bizniszbe vágott, de hogy egy ilyen szegmenst talált, az végképp elképeszti őket. Egyikük sem említi, hogy Lujza nemhogy hetven fölötti, hanem éppen kilencven.

– De mit tudott megújítani? – Márk marketinges szempontból is kíváncsi, miben olyan jó a nagyanyja, hogy egy haldokló üzletet felélesztett.

– Hát, nagyon sok mindent. Például ki kellett tennem most a lányt… de jött volna velem.

– Milyen lányt?

– Aki felszolgálta volna a pezsgőt nekik. Az íreknek. Akiket a reptérről kellett volna bevinnem a városba. Most majd beül a konkurencia kocsijába, amit kibérelt a diszpécser mára a főnöknő tanácsára.

– Ó. Lett volna egy fiatal lány, aki pezsgőt szolgál fel?

– Lenge öltözetben.

– Ó – ezt már kórusban adják elő.

– Fehérneműben, na.

– Aha. És még mit lehet rendelni a nagya… főnöknőtől? Vagyis a cégtől?

– Ó, hát bármit. Valóban bármit. Úgy is mondhatnám, hogy MINDENT.

Csend. Elmerengenek azon, mit is érthet a sofőr az alatt, hogy „bármit” és „mindent”. Márk majdnem rákérdez, de aztán mégsem.

– Jó, lakást ad nekik bérbe, kajaszerviz, piaszerviz, fűszerviz, barátnőszerviz… van itt minden. Hasít a biznisz.

– Szerintem ez csodálatos – kortyol bele a poharába Hanna. – Nem a pezsgőre értem, hanem Luj… a főnökre. Hogy ilyen rugalmas, és hatalmas a fantáziája.

Márk eltűnődik a fűbizniszen, a barátnőszervizen, és arra gondol, feltétlenül meg kell néznie, milyen büntetési tétel jár azért, amit a nagyanyja tesz. Úgy tippeli, ha lebukik, ülhet majd pár évet a sitten, de százéves korára biztosan kiszabadul majd.

Fel kell hívnia, hogy álljon le az illegális tevékenységgel.

Azonban mire megérkeznek Schwechatra, a reptérre, úgy dönt, nem fogja köszönet helyett most leszúrni a nagyanyját, úgyhogy csak egy közös fotót küld neki magukról, háttérben a reptéri pulttal, és nem telefonál.

Emlékezetes repülőutak, avagy most jobb lesz!

– Hogy érti, hogy huszonöt? – mosolyog Hanna a check-in pultban ülő egyenruhás férfira. Az visszamosolyog, és megismétli:

– Huszonöt kiló – mutat a mérlegre. – A súlyhatár huszonhárom. Vagy kiveszi a fölösleget, vagy felad egy másik poggyászt is, amiért extrán kell fizetnie. Illetve bent is hagyhatja, de akkor is fizetnie kell.

– Két kiló túlsúly miatt vegyek egy másik bőröndöt?

– Egy űrrepülőgépen élted le az elmúlt tíz évet? – hajol Hannához Márk. – Komolyan nem hallottál még a fapadosokról? Hiszen repültél is már fapadon.

– Te meg kivel vagy egyébként?! – förmed rá Hanna. – Most arról van szó, hogy nagy nehezen bezártam a bőröndömet, ő meg itt kicsinyeskedik két kilón.

– Jó, én feladom – rázza meg a fejét Márk, és hátrébb lép.

– Átrakhatod a kézibe! – javasolja Móni. – Vagy az enyém könnyebb, átpakoljuk.

– Nem nyithatjuk ki a bőröndömet – rázza a fejét Hanna.

– Hogyhogy?

– Nem, és kész.

Így aztán felárral utazik a bőrönd, a biztonságiaknak nyilván felkelti a figyelmét a könnyes szemű utas, a csajok rájönnek, hogy nem kell mindent érteniük, biztos valami szexuális cucc van Hanna bőröndjében, és végül mindannyian becsekkolnak a kavalai járatra.

– Na, akkor mindenki mesélje el, mikor ült legutóbb reptéri váróban, kivel ült, és mi történt, mire gondolt, hová utazott, és milyen volt a visszaút! – javasolja később, a kávézóban Flóra.

– Én kezdem, mert úgyis tudjátok, én fogok a legkevesebb meglepetéssel szolgálni – bólint Márk. – Legutóbb tizenkét napja ültem a Heathrow-n, és a budapesti járatra vártam. Egyedül voltam, arra gondoltam, a francba, egy reptéren ismertem meg Jamest, aki nemcsak hű-de, értitek, szóval nemcsak jó pasi, meg nemcsak beleszerettem, hanem megbízható is volt… legalábbis azt hittem. És aztán eltelik majdnem hat év, és újra itt vagyok, a Heathrow-n, ahol az egész elkezdődött, aztán most keretbe foglalom az egészet. Mert a párom szépen megcsalt, ami, tudom, egyes meleg párok életének rendszeres része, de nálunk voltak szabályok, és ezt James is nagyon jól tudta – sorolja. – Na és hogy mire gondoltam? Arra, hogy kidobom a picsába a legújabb csodatelefont, amit tőle kaptam pár hete, és új életet fogok kezdeni. Aztán új életet kezdtem. Nem volt visszaút, ugyebár.

– És a telefon? Nyugtass meg, nem dobtál egy vadiúj telót a kukába!

– Tök véletlen volt – vigyorog Márk, ahogy visszaemlékszik. – A mosdóban egy csávó ott anyázott, hogy tönkrement a telefonja. Beleejtette a vécébe. Ott helyben eladtam neki az enyémet.

– Micsoda? Te nagyobb díler vagy, mint a nagy-anyád! – hűl el Móni.

– Felmentettem mindent a felhőbe, nyomtam egy visszaállítást, és eladtam a telefonomat. Kész. Másnap Budapesten vettem egy ugyanolyat, de az már nem Jameshez volt köthető, értitek.

– Én utoljára egy forgatásra mentem Londonba. A váróban a kollégáimmal ültem, azon tűnődtem, hogyan fogja Zoli lemenedzselni az estét, és azt, hogy én este találkozom veled – emlékszik vissza Flóra. – A stáb visszament az esti géppel, én csak másnap. Nagyon izgi volt, mert már jó ideje nem repültem, és a programunk még jobb volt – mosolyog Márkra. – De aztán a hazaúton két fickó verekedni kezdett a gépen, majdnem visszafordultunk, valaki ártalmatlanná tette az egyiket, a másik magába roskadt, Budapesten pedig rendőrök vitték el őket.

– Én a társaságotokban voltam Barcelonában, emlékeztek? Azóta nem repültem – közli Hanna. – Már nem is tudom, mire gondoltam, amikor vártuk a gépet, csak az maradt meg, hogy rábeszéltetek egy olyan parfüm megvásárlására, ami két hónappal később bebüdösödött.

– Szuper, hát miért is sikerült volna jól? – mormog Móni. – Visszaút?

– A visszaútra tényleg emlékszem.

– Mert leittad magad! – mondják kórusban. Hanna elvörösödik, mert rémlik neki, hogy egy hasonló reptéri kávézóban valami koktélokat rendelgetett.

– Én Ciprusra mentem Zsolttal, akire majd, ha nagyon akarjátok, kitérek egyszer – kezdi Macska. – Vitorlázik, ejtőernyőzik, önző. Arra gondoltam, meg fogom változtatni, hogy ne vitorlázzon meg ejtőernyőzzön minden hétvégén, hanem legyünk együtt többet. Eszméletlenül bele voltam zúgva. A visszaúton viszont azért imádkoztam, hogy érjünk már haza mielőbb, és ne kelljen megmondanom neki, jöjjön rá magától, hogy nem passzolunk egymáshoz. Aztán ő mondta a felszállásnál, hogy szerinte – értitek, még ő mondta – legyünk csak barátok. De hogy közben mi történt, az szerintem nem lényeges. Mondhatjuk, túlléptünk a plátói szerelmen, és nem jött be.

– Értjük – bólogat Márk. – És te, Móni?

– Én… úristen. Én is pár hete repültem. Mexikóvárosba indultam, és Barna sem kísért el, mert mindössze két napra mentem egy könyvturnéra, dedikálásra, tévéinterjúra. Azon kívül, hogy kialvatlan voltam, akkor, ott még a repüléstől is rettegni kezdtem. Valahogy úgy voltam vele, hogy ezt a dolgot egyáltalán nem tudom irányítani, mármint a repülőgépet, szóval nemigen figyeltem semmire. A visszaút előtt pedig csípős szószokat kóstoltam a reptéren, és arra gondoltam, milyen fura az élet, hogy Vampiritónak köszönhetek egy csomó mindent, de tényleg szinte mindent. És hogy egy ilyen kis lüke esti meséből hová jutottam, és hogy éppen spanyol nyelvterületre… szóval ilyesmiken gondolkodtam, és a folytatáson. Meg hogy szuper jó anyának lenni, de több gyereket már nem akarok. A hazaúton viszont már nem gondolkoztam az élet dolgairól, hiszen a repülőutat a csípős szószok miatt voltaképpen szinte végig a vécében, az átszállási időmet pedig reptéri mosdókban töltöttem.

– Akkor, bár az utolsó mindannyiunknak rémes repülés volt, ez a mostani út mindenkinek szuper lesz – nyugtázza Flóra. – Nemcsak a repülés, hanem maga a nyaralás is.

Görögország, jövünk!

Márknak ventilálnak felszállás előtt, amikor Macskát leszámítva mindenkit kiver a víz, hogy ki neveli majd fel helyettük a gyerekeket, ha történik valami.

– Ti nem vagytok normálisak. Ha tudom, hogy ez lesz, akkor dehogy jövök veletek! – morog Márk. – Egyébként sem életszerű, hogy pont a folyosónál ülök, egy olyan helyen, ahol tőlem balra és jobbra is ti, anyák pánikoltok!

– Három gyerekem van, és minden felszállás előtt írok egy végrendeletet, amit elküldök e-mailen az ügyvédemnek – informálja Móni, aki éppen Márk mellett ül, és a telefonján pötyög.

– De minek kell új végrendeletet írnod minden alkalommal? Mindig másra hagyod a dolgokat? Meg a gyerekeket? – értetlenkedik Márk.

– Mindig gyarapszik a cipőgyűjteményem – kacsint, de érdemi választ nem akar adni.

– Remélem, rám hagyod! – így Flóra. – Légyszi, csak a cipőidet!

– Te idétlen, te is repülsz. Ha én meghalok, te sem éled túl – rázza a fejét Móni.

– Jó. Én nemcsak a gyerekek, hanem a kutyák miatt is aggódom, és leszarom a cipőket – közli Hanna. A többiek összenéznek: még egész jól emlékeznek rá, amikor Hanna kevés cipőre, de csillagászati összegeket költött. Külön ünnepnapja volt a Prada cipőjének, az első márkás darabnak: az első évben kéthavonta megülték a Prada cipő ünnepét egy aperolozós bárban.

– Én is aggódom a gyerek miatt, meg a kutya miatt is, mert Zoli tuti nem normális kutyatápot fog rendelni, de a cipők attól még érdekelnek, és neked is erősen javaslom, hogy újra érdekeljenek – tanácsolja Flóra.

– Ez alatt mit értesz? Mire célzol? – hunyorog Hanna.

– Jézusom, ti nem vagytok százasok. Remélem, én nem leszek ilyen dinka, ha a negyvenhez fogok közelíteni – száll be a beszélgetésbe Macska.

– Nézd, én is negyven leszek, és normális vagyok, szóval van remény – nyugtatja Márk, de arra már nem reagál, amikor az említett dinkák szíveket küldenek a telefonjaikról az otthon maradottaknak.

Aztán végre elindul a gép, gyorsít a felszállópályán, Hanna hisztérikusan próbál telefonálni, Macska megküzd érte, hogy kivehesse a kezéből és kikapcsolja, de hát neki is van egy parája, és az a „bekapcsolt telefonnal repülni = lezuhanás”-para. Móni sóhajt és csokit kínál körbe, Márk visszaszokik a csokira (pedig a saját könyvprojektjei miatt leszokott róla), Flóra a légitársaság magazinját lapozgatja, hátha talál benne duty free kínálatot.

– Akkor most elmesélem a plasztikai sebészt, aki fül-orr-gégész létére pinaplasztikából él – közli határozottan a mosdó előterében a többieknek Móni.

– Jézusom, te beteg vagy! – így Márk. – És ilyenről ne beszélj egy repülőn. Előttem meg különösen ne.

– Senki sem hallja rajtunk kívül.

– De nem érted, hogy nem vagyok rá kíváncsi? Semmi kedvem elképzelni, legalább ne adj részletes leírást!

Aztán persze ott marad, mert a sztori érdekesnek ígérkezik.

– Kiment Dubaiba fül-orr-gégészként, de felfedezett egy piaci rést. Elég sok helyi lány akar újra szűz lenni, esküvő előtt, meg mit tudom én, miért még. A dokink elment Londonba két hétre, megtanulta az említett plasztikát, vagyis a szűzhártya-visszavarrást, hüvelyszűkítést, és…

– Aha. Arra nekünk is szükségünk lehet, nem? – érdeklődik Flóra.

– Te császárral szültél, felejtsd el. Nekem van szükségem rá. Illetve volt.

Egy repülő mosdója előtt nyomorognak, de mindannyian érdeklődve merednek rá.

– Mesélj!

– Nehogy mesélj! – rémüldözik Márk.

– Nem erről akarok beszélni. Majd valamikor, esetleg. Hanem inkább folytatom: a pasi kiment, a rendelő, amit bérelt, profilt váltott, az első páciense egy sejk lánya volt. A lány nagyon elégedett volt, férjhez ment, tadám, senki nem sejtett semmit, az apja gavallér volt a dokihoz, felszerelt neki egy új luxusrendelőt, küldött egy csomó pácienst, így virágzott az üzlet. Persze fül-orr-gégészet volt kiírva, de mindenki tudta, hogy bármilyen hüvelyből szűket műt a doki, és a szűzhártya-helyreállításban is van rutinja. Aztán beütött a krach.

– Milyen krach üthet be? Beleszeretett egy páciensbe? – kérdezi Flóra.

– Dehogyis. Az egyik páciense lebukott, vagyis elárulta magát valahogy, és a dühös vőlegény felnyomta a dokit, hogy álnőgyógyász. Le akarták tartóztatni, a sejk mentette meg. Négy órája volt arra, hogy a védelme alatt elhagyja az országot.

– Ó. Hát végül is fül-orr-gégész, nem? – von vállat Márk.

– Jó, majd később továbbmesélem, mert még nincs vége – súgja nekik Móni, amikor elkezdenek szállingózni az emberek a mosdó felé.

Nem sokkal több mint egy óra telik el, és máris Kavala leszállópályájának betonján gördülnek.

– Megérkeztünk. Remekül telt az út, bár egyáltalán nem értem, miért kellett a nyaralásunk nyitósztorijának behoznod ezt a hüvelyplasztikát – összegez Márk, és kikászálódik az ülésből. – És most? Tudja valaki, hogyan tovább?

– Szórakoztatni akartalak titeket. És most szedelőzködjünk. Megérkeztünk Görögországba! – feleli Móni.

– Oké. És ez a Thassos messze van? Vagy közel? Hogy jutunk oda?

A csajok a vállukat vonogatják. Sajnos Móni is, pedig tőle várják a megoldást. Mindenesetre gyorsan hazatelefonálnak, majd begyűjtik a csomagjaikat, aztán tanácstalanul indulni készülnek.

A legveszélyesebb utastípus

– De cuki kutya! Milyen okos, látjátok?

– Aha – sandít Hannára Móni. – Szerintem…

– És hát tudja pontosan, hogy hová jöjjön. Tessék, a ti bőröndötök érdekli? Na ugye, hogy nem. Engem választott!

– Tudod… ez nem biztos, hogy baj. Legalábbis nekünk valószínűleg nem akkora baj, mint neked.

– Figyeljetek, tudja, hogy kutyás vagyok.

– Aha – sápad el Márk. – Hanna, szerintem…

Ekkor az egyenruhát viselő kutyás férfi udvariasan megkéri Hannát, hogy a bőröndjével együtt fáradjon vele. Bár a többiek csatlakoznának, egyértelmű a válasz: nem tarthatnak velük.

– Pfff… Szerintetek? – kérdezi Márk.

– Hát én nem tudom. Nem a kokót szokták kiszúrni a kutyák? Van egy sorozat az egyik adón, valami dél-amerikai reptéren forgatták, és folyamatosan drogcsempészeket fognak el a kutyás zsaruk – forgatja a szemét Macska.

– Hanna nem drogcsempész – szögezi le Flóra. – Csak nézzetek rá! Ez a legveszélyesebb utastípus a sorozat szerint. Meg a nagyanyád, már bocs – pillant Márkra. – Ugyanis az öreg nénik meg a kedvesen mosolygó családanyák tűnnek a legártatlanabbaknak, ezért nagyon gyakran kérik fel őket drogcsempészetre.

– Jó, a nagyanyám soha, senki előtt nem tűnik ártatlannak. Ezt akár jegyzőkönyvbe is mondom – huppan le a bőröndöket szállító szalag szélére Márk. Persze előtte letörli a helyet, ahová a szűk sötétkék farmerja kerül majd.

– És Hanna? – tárja szét a kezét Flóra.

– Hát nézzük. Ő ugye most fül alá érőre vágatta és sötétre festette a haját. Igazi vad nő lehetne, ehhez képest egy edzőpólóban meg farmerban van, hát nem tudom, mintha valamit titkolna – sorolja Márk. – Egy jó nő, aki rejtegeti magát. Bár a haja oké, de smink semmi, felvehetett volna valami nőies darabot, de…

– Mi a fene köze van a pólójának meg a hajszínének ahhoz, hogy kiszúrta egy kábszerkereső kutya? – szól közbe Flóra. – Én például itt vagyok, tegnap beszárították a hajam, tessék, szőke fürtök, a nyári ruhám rásimul a testemre, és van rajtam rúzs, szempillaspirál. Akkor most mi van, én nem hozhattam fehér port? Vagy miről beszélsz?

– Hozzáteszem, hogy Mexikóvárosban engem is kiszúrt egy kutya, és ott helyben ki kellett nyitnom a bőröndömet – meséli Móni. – Egyáltalán nem nézte senki, hogy frissen festették erre a mahagóniszínre a hajam, meg hogy egy laza pólóban utaztam, mi a szart jelentene ez? És mégis engem szúrt ki a kutya a mexikói reptéren.

– Mit érzett meg a bőröndödben? Becsempésztél valamit? – kérdi Márk.

– A gépen bepakoltam a kajából a gyümölcsöket, azt szúrta ki. Nem lehet ételt bevinni az országba.

– Megbüntettek?

– Nem. Elvették, és ennyi. Mehettem az utamra.

Hallgatnak. Azon morfondíroznak, vajon az elmúlt idők gyors találkozói alatt elsiklottak-e valami fontos felett. Lehetséges, hogy kutyakiképző és panzióztató barátnőjük anyagi problémákkal küzd, vagy csak kalandot keres, és drogot csempész? Na de pont Görögországba? Magyarországról?

– Netán rászokott? – kérdezi Márk. – Hiszen már Bécsben, a reptéren sem engedte kinyitni a bőröndjét. Nem vette ki a pluszt. Inkább fizette a túlsúlyt.

– Ugyan már, dehogy szokott rá! Családja van.

– Pont ezért valószínű, hogy drogos lett.

– Hülye vagy. Talán csak almákat szállít.

Eltelik vagy tíz perc, mire Hanna újra felbukkan a bőröndjével. Mosolyog.

– Na mi volt? – csapnak le rá.

– Csak kiderült, hogy imádnak a kutyák. Egyszerűen i-mád-nak – szótagol, és kuncog.

Összenéznek, lehet, hogy Márknak van igaza, és Hanna valamilyen cuccon van rajta. Mindenesetre többet nem húznak ki belőle, de megígéri, hogy „amikor eljön az ideje”, akkor majd elmeséli, mi történt.

Zeusz megérkezik

– Csöng, de nem veszi fel – ül le a lépcsőre Móni. – A kislányom megint elhagyta a telefonját?

– Mert akkor büntibe teszed, mi? – paskolja meg a vállát Hanna. – Akkor mit csináljunk?

– Hát, gőzöm sincs.

– Egyáltalán, most hol vagyunk? – néz körül Flóra. – Kavala. Aha. Ez már Thassos, vagy mi?

– Ha jól olvasom, innen komppal kell mennünk. A kompig el kell jutni valahogyan, aztán onnan megint kihívás, hogy odaérjünk a szállásra. Ennyi. Kivitelezhető, nem? – nézegeti a telefonját Macska, majd Márk kiáltására felkapja a fejét.

– Odanézzetek! Itt tényleg görög istenek laknak. Remélem, nem kapom azt a büntetést, hogy mindannyian ilyen csodásak, és mindannyian heterók. Kérlek, istenem, legalább egyetlen meleg görög istent sodorj az utamba!

A férfi kora meghatározhatatlan, lehet huszonnyolc, de akár negyven is, az izmai kidolgozottak, legalábbis ami a pólóból és a rövidgatyából kilátszik. Napbarnított a bőre, foncsorozott, ezüst napszemüveget visel, a haja sötét és zselézett, és minden valószínűség szerint őket bámulja. Vagy legalábbis valamelyiküket. Márk szerint őt.

– Uramisten – suttogja Macska. – Ez tényleg rémes.

– Rémesnek tartod? – csodálkozik Márk.

– Rémes, mert arra gondoltam, hogy itt nem lesz egy pasi sem. Hurrá, nincs pasi, nincs gond. Bocs – néz Márkra. – Mármint… hogy csak csajok, meg minden. Na, nem mondom tovább, mert egyre rosszabb lesz.

– Hi girls, kalimera, jászasz! – lép hozzájuk az isten. – Üdv Görögországban!

– Nem veszünk semmit – fordul el Macska.

– Ne is! Más szolgáltatás miatt vagyok itt.

– Na bazmeg – morogja Macska. – Ezt el sem hiszem, hogy már a reptéren belefutunk egy hímprostiba. Remélem, nem a nagyanyád szervezte…

– Milyen szolgáltatás? – hagyja figyelmen kívül Márk.

– Transzfer, természetesen – feleli. – Lili küldött.

– Ó – leheli megkönnyebbülten Macska.

– Ó – sóhajtják a többiek, kicsit csalódottan, főleg Márk.

– Hát akkor siessünk, nehogy lekéssük a kompot! – kapja fel a bőröndjét Móni.

– Félóránként jár – nyugtatja angolul az isten, a kezébe nyom egy kis nejlont, amiben valami kemény kis tárgy van, és rögtön kiválasztja a legnehezebb bőröndöt, Hannáét, olyan lazán emeli fel, mintha üres lenne. A karján megfeszülnek az izmok, és ezt mindenki észreveszi.

A görög nyár forró, a kisbuszban hőség van, az út szélén embermagasságúak a leanderbokrok, aztán lassan elérik a tengert, érzik a sós párát, és egy kanyarban már meglátják a távolban a nagy hajókat. A görög szobor jegyet vesz a kompra, Flóra megkérdi Mónit: – Lehet, hogy a sofőrünk Lili barátja?

– Jézusom, hát ez egy meglett férfi! – akad ki Móni. – Csak nem gondolod, hogy ő lenne Makarios?

– Miért ne lehetne? – kapcsolódik be Macska. – Szerintem harminc körüli.

– Ráadásul nagyon jó a tetkója – teszi hozzá a nyomós érvet Márk.

Móni dühösen néz rájuk.

– Azért, mert ez a fickó esetleg már tíz évvel is idősebb Lilinél! És mert a szeme sem áll jól!

– Nem tudjuk, hány éves. És jól áll a szeme – pásztázza Flóra a visszatérő pasit. – Amúgy megkérdezhetjük, hogy hívják, és akkor kiderül, nem? Ha Jorgosz, akkor nem Makarios.

– Minden görög férfi Jorgosz, legalábbis az én ismereteim szerint – grimaszol Macska.

A görög isten felparkol a kompra, kiszállítja őket a kisbuszból, és végül bemutatkozik.

– Zeusz.

– Hát persze – nyögik kórusban, majd összenéznek.

– Ti ezt elhiszitek? – érdeklődik Macska.

Mivel egyikük sem hiszi el, Zeusz megmutatja a jogsiját.

Ezzel meghosszabbítja görögisteni karrierjét a csajok és Márk szemében, Macska pedig közli, hogy a következő tíz napban egyáltalán nem akar férfit látni, ha ez megoldható. Márk kicsit megsértődik, majd megnyugszik, amikor Macska hozzáteszi, hogy őt nem sorolja a pasik közé.

A kompon a legnagyobb sport a sirályok etetése. A madarak párhuzamosan haladnak a hajóval, és tartják a tempót, mert a rutinos utasok elemózsiával látják el őket. Móni is kidobál nekik a büfében beszerzett csipszből egy keveset. Etetés közben kiesik a kezéből a kis zacskó, amit Zeusz adott oda neki az induláskor, egyenesen bele a tengerbe, de Móni úgy gondolja, biztos valamilyen parkolóbiléta volt benne, és nem izgatja a dolog. Sőt úgy véli, említésre sem érdemes az ügy.

Kikötnek Thassoson, és Zeusz a kikötővárosból a szigeten vélhetően körbevezető útra kanyarodik. Hamarosan feltűnik az első tengerparti strand, sárga homokos, zöldekkel körbevett, majd még jön a többi, némelyik sziklák tövében, épphogy rálátnak az égszínkék Égei-tengerre az útról. Virágok, óriási leanderek, zöld bokrok, kicsi, színes házak, kisvárosok, nagy falvak – mire egy Potos nevű helyre érnek, ahol Zeusz szerint majd sok időt töltenek, úgy érzik, ez a sziget az övék lesz.

Nem sokkal később egy sziklaszirten állnak, és az a feladatuk, hogy bejussanak a villába, amelynek a kulcsát elnyelte a tenger.

Ahol mindenki görög istenről kapta a nevét

– Nem igaz, hogy nem mondtad! A tengerbe ejtetted a kulcsot? – néz Mónira szemrehányón Flóra.

– Igen, de nem tudtam, hogy kulcs volt a zacskóban.

– De nem is szóltál!

– Azt hittem, sirálykaja – von vállat. – Nem gondoltam, hogy ez az ember rám bízza a villa kulcsát.

– Inkább azt tervezzük meg, hogy fogunk bejutni – javasolja Márk. – Próbáld újra felhívni Lilit!

– Rengetegszer hívtam. Fogalmam sincs, hol lehet.

Zeusz nézi őket, majd egyszerűen felkapaszkodik a kerítésre, és máris behuppan a kertbe. Macska lélegzet-visszafojtva figyeli. A kapu előtt egy impozáns pálma helyezkedik el, rövid törzzsel, ám annál terjedelmesebb levélkoronával. Zeusz lehajol, keresgél valamit a tövében, aztán diadalmasan feláll. Már egy pótkulcs van a kezében, kinyitja a kaput, és ki is tárja előttük.

A keskeny járda mellett, a rövidre nyírt fűben további pálmák sorakoznak, és amikor felérnek a ház szintjére, meglátják a mélyben a tengert. Sötétkéken hullámzik a világos sziklák tövében, kicsit arrébb, balra egy világos homokkal borított strandot látnak, sárga napernyőkkel, nyugágyakkal. A ház hófehér, a pálma tövében tárolt csomón ott a bejárat kulcsa is, belépnek – és elhűlnek, amikor a nappaliból észreveszik a hatalmas, a tengerre néző teraszt.

– Hű – mondják kórusban.

Zeusz az előszoba folytatása felé mutat, ahol a szobák találhatók, majd közli, hogy elmegy, de vissza fog térni.

– Basszus, ez gyönyörű! Ezer éve nem laktam senkivel, amúgy. Persze leszámítva a férjemet meg a gyerekeimet – mondja Móni, amikor meglátja a Flórával közös, tágas, a vízre néző szobájukat.

– Hát itt az ideje – kiabál át Hanna a másik szobából, amin Macskával osztozik. – Ha rajtad múlik, be sem jutunk.

– Úristen, mindig ilyen volt, hogy semmi sem jó neki? – suttogja Móni. Flóra csak vigyorog, és a tengert nézi.

– Márknak bezzeg van saját szobája – érkezik az infó Hanna irányából.

– Hát költözz be mellém, de közlöm, itt csak egy ágy van, és a szobám a kertre néz!

Így aztán Hanna mégsem cuccol át Márkhoz, hanem elkezd kipakolni, mert „rend a lelke mindennek”. Flóra közli: tíz napig bőröndből fog öltözni, hogy újra megélje a régi, csajos balatoni nyaralások életérzését, Móni pedig a telefonját nyomogatja, nem érti, miért nem tud még mindig semmit Liliről.

Zeusz később visszaérkezik két nővel, és mivel az egyikük Lili, így senkit sem érdekel a másik, leszámítva Macskát, aki végigstíröli a sportosan vékony, formás, lebarnult lányt, akinek lófarokba van kötve a haja, és csak egy topot meg egy sortot visel. Macska máris utálja őt, amiért Zeusszal van.

– Úgy aggódtam, hol voltál? – kérdezi Móni, és magához öleli a lányát.

– Itt nem úgy mennek a dolgok, mint otthon. Niké kezét megkérték, és ezért mindenkinek, aki ott volt, maradnia kellett. Kvázi csajfogságba estünk.

– Micsoda? – pislog Móni. – Ki az a Niké? Amúgy itt mindenkit görög istenekről neveztek el? És hol van a barátod?

– Dolgozik, a szárazföldön van.

– Ez is szárazföld, már elnézést. Vagy egy hajón utazunk, csak nem tudunk róla? – lép közelebb Márk.

– Úristen, ugyanolyan hülyék vagytok, mint amikor még tini voltam. Én felnőttem, megkomolyodtam – pedig már akkor is komolyabb voltam nálatok –, ti pedig ugyanolyan dilisek maradtatok, mint voltatok.

– Jó, de akkor segítened kell. Ugye szárazföldön vagyunk? – makacskodik Márk.

– Igen, ha úgy vesszük. Ez egy sziget, megvan neked is a szó jelentése, igaz? Makarios pedig odaát van a szárazföldön, de amint végez a dolgával, áthajózik.

– Oké, a földrajzot hagyjuk, inkább mesélj – kéri az anyja.

– Például Zeuszról meg a nőjéről – morogja Macska. Lili felvihog, de ahelyett, hogy válaszolna, kikapja Zeusz kezéből az üveget, amiből a férfi poharakba töltöget.

– Ezzel csak óvatosan – mutatja a társaságnak. – Tzipouro, olyasmi, mint az ouzo.

– Szóval ánizsos? – kérdezi Hanna.

– Igen, ez valójában az ouzo elődje, ánizsos.

– Uhhh, azt tuti nem iszom – közli Móni.

– Utána megyünk kajálni. Angelához, San Antonio Beachre.

– És a kulccsal mi lesz? – vág közbe Hanna. – Anyád a tengerbe ejtette, pótkulccsal jöttünk be. Lehet, hogy lesittel majd a tulaj, amikor visszaadjuk a villát, és egy kulccsal kevesebbet adunk le.

– Higgadjál már – löki meg a vállával Móni. – Ki nem szarja le, majd másolunk egyet.

Lilit azonban egyáltalán nem érdekli a kulcs.

– Jesszus, ez a pia rettenetes – közli Flóra, majd Macska is csatlakozik a véleményével.

– Ihatatlan.

Márk le is teszi a poharat, pedig csak egy kortyot ivott, Macskának viszont Zeusz az egészségére kívánja az italt, így még egy pohár lecsúszik a torkán a már amúgy „ihatatlannak” minősített piából.

Angela és családja étterme egy sötét homokos, sekély szakaszon, közvetlenül a tengerparton helyezkedik el. Már majdnem megtelt a kerthelyiség, de a csapatot egy feldíszített asztal várja. Minden asztalon gyertya lobog, az imént ment le a nap, a csajok arról beszélgetnek, milyen hangulatos is a sok pislákoló fény a sötétedésben. Elsőként az energikus, csinos tulaj érkezik az asztalukhoz, majd aperitifnek a tzipouro, menekülnének is előle, de aztán meggondolják magukat, egyrészt a fantasztikus kilátás, másrészt a gasztronómiai csodaként beharangozott haltál miatt, így Flóra és Macska udvariasan belekortyol az italba.

Nagyon nehezen felejthető hibát követnek el.

Terhes vagyok, nem hallod?

– Akkor most mindenki mesélje el, mi történt vele azóta, hogy Londonba költöztem.

– De hát kapcsolatban voltunk!

– Igen, de Macska később kapcsolódott be a baráti körbe, én pedig le-lemaradtam egy-két eseményről – magyarázza Márk.

– Azt nem lehet, hogy első este mindenről kitálalunk – rázza a fejét Flóra. – Válassz egy témát, és majd hozzátesszük a magunkét. Elkezdjük, de van tíz napunk a folytatásra…

– Oké – bólint Márk. – Párkapcsolat? Mit szóltok hozzá?

– Jesszus. Egy vacsora alatt vesézzük ki ezt a kérdéskört? Lehetetlen – ingatja a fejét Flóra.

– Hát az biztos is, hogy a Sztár kifogyhatatlan témát jelent – vigyorog Márk, tudva, hogy Flóra ugrik rá, ha Zolit Sztárnak nevezik. Főleg most, hogy a Sztár éppen munkanélküli sztár, de hát a barátok már csak azért is barátok, hogy büntetlenül húzhassák egymást, fut át Márk agyán.

– Jól van. Akkor képzeljétek magatok elé a pillanatot, amikor felhívom Zolit azzal a nagy hírrel, hogy terhes vagyok – kezdi Flóra.

– Telefonon közölted? – képed el Macska.

– Elmondom, de az elejétől, tehát képzeljétek el: a kezemben a mobilom, és végre felveszi…

– Halló! Szívem, tudod, hogy napközben nem érek rá, majd este beszélünk…

– Terhes vagyok – mondja Flóra, és nem is olyan bizonytalan a hangja, mint az előbb, amikor Zoli nem vette fel, és ő azt képzelte, hogy már soha többé nem is fogja neki felvenni. Na ez az, amire a csajok azt állítják, hogy önmagában bizonytalan, és a nagyokosok még arra is jutottak, hogy amíg saját magában nem biztos, addig a párkapcsolatában sem fog bízni.

– Hogy micsoda? Tessék? – kérdez vissza a férfi, és Flóra nem képes olvasni a hangjából.

– Jól hallottad.

– Majd este megbeszéljük, amikor felhívsz. Most mennem kell.

Flóra – sok barátnőjéhez és a filmszereplőkhöz meg a regényhősökhöz hasonlóan – másképp képzelte el azt a pillanatot, amikor a nagy Ő megtudja, hogy gyerekük születik. Volt azokban az elképzelésekben gyűrű meg könnycsepp, meg virágcsokor, meg hétvége Velencében, de az nem, hogy a nagy Ő-nek azonnal mennie kell, és tulajdonképpen nem is reagál a hírre.

Természetesen folyik a könnye, és nem megy vissza a barátnőihez. Pár napig a hírét sem hallják, amit először meg sem akarnak bocsátani neki.

Estig van min gondolkodnia, például Zolin, akinek az exfelesége ismert és egyáltalán nem mellesleg: hisztérikus színésznő, egy díva, aki a két gyerekükkel zsarolja a férfit, és időnként a pszichológusára hivatkozva nem engedi találkozni vele a saját gyerekeit. Bujkálniuk kell, nem mutatkozhatnak együtt – legfeljebb a tévéadónál, ahol dolgoznak –, amíg a gyermekelhelyezésről nem döntenek és a vagyonelosztás is megtörténik. Mindez a bíróságon, mert a nő nem egyezkedik. És Zoli szerint akkor is necces, hogy az exe mit szól majd a választottjához. Flórának már nagyon elege van az exből, a pszichológusából, Zoli magyarázataiból, és minden olyasmiből, ami még nehezebbé teszi az amúgy is ingatag kapcsolatukat. Nem elég a férfiban időnként feltörő szakmai féltékenység – legalábbis Flóra néha így érzi, amióta műsort kapott ő is –, még a bujkálás is nehezíti a helyzetet. Aztán most a terhesség… hát nem a legjobbkor jött. Na de mikor jön a legjobbkor? – kérdezi magától.

Elérkezik az este, telefonál, és Zoli semmit, de semmit nem kérdez. Nem mond semmit, nem kérdez semmit, fáradtan, nyűgösen fejezi be a napot. Flóra arra gondol, ha a férfi nem Londonban lenne éppen, akkor átmenne hozzá a lakásába, ahol csak a fürdőszobaszekrényben van néhány személyes holmija (nehogy az ex megtudja – miközben Flóra már találkozott a gyerekeikkel…), és személyesen könnyebb lenne…

De így más. A férfi közli, hogy már nagyon álmos, Flórának sírhatnékja támad, de már tudja, semmi értelme beszélgetést erőltetnie ilyenkor.

Ha itthon lenne, együtt aludnának el, ami meglehetősen ritka alkalomnak tekinthető, hiszen Zoli akkora sztár már, hogy még a bulvárlapoktól is figyelhetik, aztán ha beköpik az asszonynak, akitől még nem vált el, vagy ha lefotózzák őket és leközlik, akkor aztán itt a világvége.

Flóra aznap éjjel eldönti, hogy egyedülálló anya lesz, Zoli meg elmehet a fenébe. Jó sokat sír ezen, és hajnalban, amikor hányingerre ébred, öklendezik egy kicsit, majd fogat mos, és elkezdi átgondolni az életét, valamint, amikor látja, hogy nem kereste őt Zoli este óta, kikapcsolja a telefonját. Úgy tervezi, visszavonul pár évre mindenhonnan, nemcsak a férfiakkal közös bolygóközi térből, hanem a baráti társaságából is.

– Nem is kérdezett rá a terhességedre? – hüledezik Macska.

– Nem – feleli Flóra. Már túl van azon, hogy az a régi szitu zavarba hozza.

– Na, ezért nem akarok egyetlen pasit sem látni itt – nyugtázza újfent örömmel, hogy Zeusz és a nő nem tartott velük a vacsorára.

Itt majdnem mindenki terhes

– És te?

– Én is terhes voltam, ugyanakkor tudtuk meg Flórával – bólint Móni.

– Jó, de nálatok hogy volt? Sosem mesélted – mondja Macska.

– Uhhh, nem hallgatjuk végig Flórát?

– Mondd el te is! – szól közbe Márk, aki nagyjából azért képben van a történtekkel.

– Jól van. De nem olyan izgalmas, mint Flóra sztorija.

– Terhes vagyok – sóhajtja Móni, amikor végeznek a vacsorával és a fürdetéssel.

– Tessék? – adja a nagyothallót Barna.

– Igen, jól hallottad – veti oda távozóban Lili, a nagylány. – Engem akartak tesztelni, hogy nem kaptam-e be a legyet, éppen engem! – hangsúlyozza. – Aztán egyedül én nem vagyok terhes a csapatban.

– Miért, Hanna is az? – kérdezi meglepve a férfi.

– Hogy tudsz ilyet mondani, hogy bekapni a legyet? – akad ki Móni.

– Úristen. Na jó, mentem – indul el a lány, az anyja felel helyette Barnának: – Sajnos Hanna nem az. Viszont Flóra igen…

– Micsoda? Terhes? Kitől?

– Ne már. Hát Zolitól.

– Haha – neveti el magát. – Elég szép móka lesz.

– Figyelj, de én is terhes vagyok, hallottad?

– Persze – lép közelebb, és a mozdulatából látszik, hogy Móni hasát akarja megsimogatni, de inkább a mellét fogja meg. – Akkor azért ilyen óriási gyönyörű ez a két cici.

– De hát implantátum is van benne…

– Tudom, de most extrán szexi, érted?

– Oké – sóhajt, és eltolja a férje kezét. – Mindössze ennyi a hozzáfűznivalód, hogy extra szexi a mellem? Vagy van más is? Netán időt kérsz, vagy ilyenek?

– Mire kérjek időt?

– Hát hogy döntsünk. Tudod, műtét, vagy…

– Megőrültél? – döbben meg Barna. – El akarod vetetni?

Móni váratlanul sírva fakad.

– Most mi van? – kérdezi Barna.

– Olyan rohadék vagyok. De tudod jól, hogy a második terhességemnél visszerek jöttek ki a lábamon, aranyerem volt, amiről egyáltalán nem tudtam, hogy valaha is elmúlik-e, vagy oda kell tolnom magam egy műtőasztalra. Úgy fájt a mellem az elején két hónapig, hogy alig bírtam létezni, a hasam a szülés óta sem ment le, pedig tényleg futok időnként, meg hasizmozom is, a karom meglöttyedt, mert nem emelhettem, amikor terhes voltam, és nem lett ismét feszes. Amikor gyereket vártam, nem bírtam gyalogolni, aztán Krisztián megszületett, én pedig egy évig alig aludtam – sorolja. – Most kezdek magamhoz térni. Tudom, szörnyű anya vagyok, mert ezek az emlékek már valamelyest megszépültek, ám most újra elemi erővel tört rám, hogy én ezt nem fogom kibírni. Ja, és a jó kis hányások, amiket Lilivel átéltem… Úristen. Annyi minden van egy terhesség alatt. Meg hát már nem vagyunk gyerekek, tuti beszúrnak egy tűt a hasamba, hogy kiderüljön, egészséges-e a kicsi, aggódhatunk, jézusom. Nincs is három gyerekszobánk.

– Lili mindjárt kirepül. – Barna csak ennyit mond, aztán hallgatnak.

Móni megint elpityeredik, most éppen a lánya közelgő kirepülése borítja ki. Már maga előtt látja Lilit, ahogy elköltözik, és ettől egészen rosszul van.

– Harmincnyolc múltam – feleli. – Mivel Lili húsz, mondhatom, hogy akár holnap nagymama lehetek.

– Oké. Krisztián pedig kettő, szóval mielőtt nyugdíjaznád magad, rá is gondolj.

– Jaj, Barna! Szerintem túl öregek vagyunk ehhez.

– Kikérem magamnak, hogy a nevemben beszélsz.

– Jézusom. Nem tudom, mi legyen. Mit szeretnél?

– Jó dolog a nagy család.

– Uhhh. Igen. Ha huszonhárom lennék, akkor…

– Akkor éppen telefonos ügyintéző vagy mi lennél, tudod. Telefonos ügynök. Ahogy voltál is. És nem egy frissen külföldre betört meseíró nagy ambícióval, egy csomó új lehetőséggel, amivel élhetsz.

– Hát erről beszélek én is. Most nyílt ki előttem egy ajtó.

– Te azt mondtad az előbb, hogy idős vagy. Én meg azt mondom, hogy most kezdődik az életednek egy klassz és termékeny szakasza.

– Szakmailag.

– Igen, de ha úgy akarod, akkor ez az egész életedre vonatkozik. A magánra éppen úgy, mint a szakmaira.

– Tisztára úgy beszélsz, mint Márk.

– Spiritisztaként?

– Ne cikizd.

– Nem cikizem, zseniálisan építette fel a spirituális könyves bizniszét. És tudod, hogy bírom. Mindaddig, amíg…

– …tudom, tudom, amíg nem teszik kötelezővé a buziságot – legyint Móni, annyiszor hallotta már ezt a poénnak szánt szöveget a férjétől. – Hát most aztán nem tudom, mi legyen.

– Aludj rá párat. Gondold végig. Tudod, hogy melletted vagyok, bárhogy döntesz.

– De azért azt szeretnéd, ha megtartanánk – bújik bele az ölelésébe Móni.

– Nem kényszerítek rád semmit.

– Szóval nálatok éppen fordítva történt, mint Flóráéknál? – kérdezi Macska, amikor megérkezik Angela felejthetetlen paradicsomos tengeri tálja. Méghozzá őrülten nagy adag!

– Még el sem meséltem, hogy nálunk mi történt – kéri ki magának Flóra. – Legalábbis nem fejeztem be.

– És én sem – teszi hozzá Móni.

– Hát még én – vigyorog Márk.

– Nagyon szeretlek titeket, de kicsit uncsik vagytok már ezekkel a sztorikkal – közli Lili.

Tökéletes James és tökéletlen Zoli

– Akkor jöjjön Márk története, mielőtt koccintunk!

– Hál’ istennek végre borral – sóhajt Flóra. – Ez az ouzo vagy mi olyan szörnyű volt, ha csak rágondolok, rosszul vagyok.

– Nem mindenkinek rossz, van, aki megkedveli az ízét – mondja Lili. – Amikor egy csoporttal elmegyünk vacsorázni, sokan kifejezetten élvezettel kortyolgatják.

– Aha, az alkeszok – kotyog közbe az anyja. – Egyébként hol a pasid?

– Párom. Barátom. Élettársam – javítja ki a lány. – Bármelyiket nyugodtan használhatod, de ez a „pasid” olyan régimódi meg degradáló.

– Régimódi!? – pillant rá meghökkenve Macska.

– Rettenetesen – feleli Lili.

– Mindenesetre válaszolhatnál, hol van.

– Még nem ért vissza, láthatjátok. Egyébként is van olyan udvarias, hogy hagy a családommal együtt lenni az érkezés napján – rázza meg indulatosan a fejét, és a telefonjára sandít.

– De nincs felesége, ugye? – kérdezi az anyja.

– Jézusom, ti igazán gyanakvó csapat vagytok! Hát hogy lenne felesége? Szerintetek nem arról beszélne fél napon belül az egész sziget, ha felesége is lenne, meg barátnője is?

– Mindenesetre nagyon köszönjük, hogy családtagjaidnak tekintesz minket is – reagál Márk a lány korábbi szavaira. Lili már el is felejtette, csodálkozva néz rá. Márk nem magyarázkodik, inkább igyekszik kikerülni, hogy neki is sztoriznia kelljen. – Nekem semmi. Tudjátok, semmi említésre méltó.

– De hát mekkora szerelem volt már! – mondja nagy hévvel Lili. – Még én is emlékszem rá, milyen óriási lamúr volt. Felfokozott állapot, igazi érzelem, tulajdonképpen beszélni sem tudtunk veled másról, csak a tökéletes Jamesről.

– Tökéletes James, igen, Lili így hívta – helyesel Móni. – Hiszen mindig mindent tökéletesen csinált.

– Tényleg úgy láttátok?

– Te láttad úgy, hát ezt nem hiszem már el – feleli Hanna.

– Hát… szerintem pedig… én sosem láttam Jamest tökéletesnek – közli Márk magabiztosan. – Mindig azt mondtam, hogy tökéletes ember nincsen.

– Ez a pasi tökéletes, teljesen tökéletes! – mondja Márk, nem is mondja, hanem szinte üvölti. Csak nézik, mint egy olyan lényt, aki idegen bolygóról érkezett. Móni és Flóra mentsége, hogy terhesek, Hanna a lombikozásba kezd becsavarodni, nem csoda, hogy nem képesek együtt rikoltozni Márkkal. – Úgyhogy ne is próbáljatok itthon tartani, mert minden passzol, stimmel, ugyanazokat a filmeket szeretjük, ugyanazokat a zenéket, mi tulajdonképpen egyek vagyunk. És megyek! Két bőrönddel. Meg a szívemmel.

– Nem próbálunk itthon tartani – higgasztja le Hanna.

– Jó, akkor kísérjetek ki a reptérre! Adjatok egy méltó búcsút!

Az enyhén egoista felszólítás hiányában is ott lettek volna vele a reptéren, legalábbis Flóra biztosan, aki vele teszi meg az utat, merthogy Zolival Londonban fog beszélni.

A búcsú egyébként Hanna és Móni részéről könnyesre sikeredik, Márk száraz szemmel és azzal a biztatással válik el tőlük, hogy majd kéthetente hazajár (ami persze nem történik meg), és olyan lesz minden, mintha el sem ment volna.

– Nem félsz? – kérdezi tőle Flóra már a gépen.

– Hát ezt én is kérdezhetném tőled, vagyis inkább nekem kellene kérdeznem. Én mitől félnék?

– Egy együttélés azért nem ugyanaz, mint amikor csak jársz valakivel.

– Éltem már együtt pasival, tudod, Flóra.

– De nem külföldön, ahol idegen voltál.

– Ha nem válik be, akkor majd hazajövök. Egyelőre alig várom, hogy kint éljek vele, felfedezzem Londont, a leendő munkahelyemet, eljárjunk ide-oda, bemutasson a barátainak…

– Aha. Hát igen.

– Mi az a hát igen?

– Csak az, hogy én is ezt szeretném, hogy mutasson be a barátainak, éljünk együtt és a többi. És tudod, mióta szeretném? A kezdetek óta. És mi lett belőle? – néz ki az ablakon. – Terhes lettem, de semmi sem változott, még csak tudomást sem akar venni a dologról. Szerintem vége lesz.

– Azt mondtad, hogy már elválasztották őket a bíróságon. És korábban azt mondtad, ha a válás véget ér, akkor minden oké.

– Valami vagyonelosztási dolog még hátravan. Az asszony mindent akar, ő a felét adná. Amíg az nem fut le, nem tekinthető elváltnak, mert minden lépés, amit a csaj szerint ellene tesz, azzal jár, hogy az még többet akar. Például megvonná tőle a gyerekek láthatását, meg ilyenek.

– Flóra, ez mind az ő problémája, amit neki kell megoldani. Ezek a dolgok róla szólnak, és nem rólad.

– Vagyis?

– Vagyis te a saját életedet éld! Ha nem lehet vele, akkor hagyd ott a fenébe, és válassz olyan életet, amiben nem kell egy csomó kompromisszumot kötnöd, meg boldogtalanságot is vállalnod!

– A nagyanyád is hasonlót mondott tegnap. Amikor a műsort felvettük.

– Mit mondott?

– Hogy hagyjam ott, és ha fontos neki, akkor jönni fog utánam. Ha nem fontos, akkor legalább jobb későn, mint soha, de nem fogok kínlódni rajta. Mert szerinte sem kell egy csomó kompromisszumot vállalnom, ráadásul az a nő mindig rányomja majd a bélyegét a kapcsolatunkra.

– És?

– Nem egyszerű – feleli Flóra. – Először is: szeretem. Másodszor: gyerekem lesz tőle.

Hallgatnak.

Márk már sejti, hogy az első londoni napjai nem csupán a szerelemről, hanem Flóra lelkének ápolásáról is szólnak majd.

– Folytatnod kell a sztoridat, Flóra! – szólítja fel Macska.

– Vagyis Márk – helyesbít kedvesen Márk.

– Nem, hát nálad tudom. Kiköltöztél, ómájláv. De mi történt Flóra és Zoli között?

– Na azért nem olyan nehéz kitalálni. Már ne igyál több tzipourót.

– Nincs is az az isten.

– Legfeljebb ha Zeusznak hívják – kuncog Flóra.

Macska megvonja a vállát, őt aztán nem érdekli a görög mitológia, még ezt is közli. Azt csak magában teszi hozzá, hogy főleg nem a barátnős-nős istenek, mert olyan pasikból, köszi, volt már egy-kettő, és never-ever-again.

Gyerek nélkül, boldogan

– Ezt nem hiszem el, hogy ezután az elképesztő vacsora után még egy ekkora desszertestál is érkezett – nyög Hanna. – Nagy nehezen lefogytam valamennyire, és tartottam is szépen, becsülettel a súlyomat, aztán kezdhetem majd elölről az egészet Görögország után.

– Neked fogyóznod kellett? – csodálkozik Móni.

– Kellett? Az egész életem egy merő fogyókúra. Jó, volt amikor csak vigyáznom kellett, hogy ne torkoskodjam túl sokat. De attól kezdve, hogy a lombikba belevágtunk, csak híztam. Nagyon gyorsan nagyon sok kiló feljött.

– Na, inkább csak formás lettél, tudod, erre mondják, hogy van mit fogni rajta – szól közbe Móni.

– Aha, persze. Jól meghíztam, még a fejem meg a kezem is hízott. Csak ti terhesek voltatok, aztán babáztatok, és nem tűnt fel nektek. Pedig, esküszöm, vékonyabbak voltatok nálam még öt hónapos terhesen is.

– De nem ezért borultál ki akkor annyira… – mondja Lili.

– Nem. Kicsit ezért is, meg mindenért. Az a sok hormon egy másik embert csinált belőlem, alig tudtam visszanyerni önmagamat. Meg a kudarcok…

– Én ebből az időszakból kicsit kimaradtam – mondja Márk, Lili pedig, aki nyilvánvalóan nem maradt ki semmiből, még ha akart volna sem, hiszen otthon lakott még a szüleivel, elvonul telefonálni a sötét tengerpartra.

– Nem sikerült? Már megint nem? – kérdezi Hanna már az ajtóban. Már felhagyott azzal, hogy terhességi tesztet csináljon otthon, minek, amikor a vérvétel hamarabb megmutatja. Nála azt, hogy nem terhes. Nem ez az első alkalom, de úgy érzi, ez lesz az utolsó, mert többet már nem bír el.

A doktornő becsukja mögötte az ajtót.

– A férje nem jött el?

– Késik, dugó van.

– Megvárjuk? – kérdezi az orvos, de Hanna akkor már alig tudja visszatartani a könnyeit.

– Tehát. A gond az, hogy hiába tudtuk fokozni az életképes spermiumok számát azzal a méregdrága gyógyszerrel – fordul immár az azóta megérkezett Robi felé a doktornő –, mégis csak egy petesejt termékenyült és fejlődött úgy, hogy be tudjuk ültetni. És nem lett belőle terhesség.

– Akkor hagyjuk abba – motyogja Hanna. Korábban, amikor megtudta, hogy Robi valószínűleg sosem volt nemzőképes, ebbe bele is törődött. Csakhogy még egy vizsgálat jött, ami kimutatta, hogy van azért spermiuma, aztán említették nekik azt a gyógyszert, és végül csoda történt, mert részsikert értek el vele. Más kérdés, hogy gyerek most nem lesz belőle…

– Azt gondolom, van még egy kis remény: nagyobb adag a gyógyszerből, egy speciális vitamin, egy kis életmódváltás, és aztán újra meg lehet próbálni. Műtét, hereszövetből spermiumvétel. Hát nem mondom, hogy fájdalmatlan…

– Tudom, már átéltem – utal Robi az előző házasságában történt próbálkozásokra.

Hanna nem tudja, mire gondoljon. Már egyszer totálisan feladta, aztán a csajok teherbe estek, ennek persze örült, de dühös is lett, főleg magára, amiért neki nem sikerül pont az, amire annyira vágyott; sokkal jobban, mint Móni – akinek már van két gyereke –, vagy Flóra, aki családalapításra nem is mert gondolni. És mégis ő az, aki a szerelmet választva lemondott a gyerekről. Hiszen amikor másodszor is hozzáment Robihoz, már pontosan tudta, mire számíthat, mert a férfi elmondta neki, hogy mi a probléma.

De aztán jött egy-két vizsgálat, a reménysugár, egy próbálkozás, még egy, ám egyik alkalommal sem lett spermium, csak őt hormonozták agyon, hogy stimulálják a peteérését, mire eljött a leszívás napja, aztán voltaképpen mehettek a kukába a megérett petesejtek. Jött egy új orvos, új csapat, új gyógyszer, és ez az új próbálkozás, ami ígéretesebb volt, mint a többi, de még mindig a nullával egyenlő. Flóra és Móni gyereke hamarosan megszületik, ők pedig még mindig ott tartanak, ahol belevágtak: sehol. Ráadásul telik az idő is, és az nem Hannának dolgozik.

Érdemes-e tovább kínlódni? Ugyan már.

Aztán mégis igent mondanak, holott mindketten úgy érzik, ez az egész önámítás.

Csakhogy Hanna már tizenhat kilót magára szedett az első próbálkozás óta, időnként le kell mondania gazdákat a kutyájukkal, néha nem ér oda a saját kiképzési órájára, máskor meg csak ül és fogja a mellét, ami úgy feszül, mintha terhes lenne, pedig nem, csak tele van hormonokkal. A feje is hasogat néha, migrén lehet, nem tudja, mert korábban sosem volt fejfájós. Lila a hasa, a dokijuk szúrja be neki az injekciókat, mert egyikük sem képes rá, miért is nem, mikor egy csomó nő magának adja be…

– És mi lesz, ha legközelebb sem sikerül? – kérdezi a hazaúton Robi.

– Akkor nem csináljuk tovább – mondja.

És persze legközelebb sem sikerül.

És persze azután is újra belevágnak.

– Uhhh. Jézusom. Ez nagyon kemény – mondja Macska, és a fejét fogja. – Mivel bennem nincs babázós vonal, vagyis nem érzem úgy, hogy anya szeretnék lenni…

– Egyelőre nem – vág a szavába Móni.

– Nem, ezt kikérem magamnak! – kapja fel a vizet Macska. – Ezt nektek, anyáknak el kell fogadnotok: vannak olyan nők, akik boldogok gyerek nélkül is. Sőt, nem akarnak gyereket! Ettől még szerethetik a gyerekeket, szóval nem kell úgy nézned rám, mintha egy, a gyerekeid elleni merényletet készítenék elő.

– Jól van, nem úgy nézek.

– Sokféle élet van, a francba! – fakad ki Macska. – Ti tényleg azt hiszitek, hogy minden nő álma az anyaság? Mert pasit, azt igenis, egy jó pasit, álompasit szeretnék. De anyának lenni, hát ez nem izgat. Bocs, nagy magyar anyák! – néz körül a társaságon.

– Nyugi, én sem akarok gyereket – oldja a hangulatot Márk. – És a csajok támogatnak is ebben a törekvésemben.

– Jól van, hülyék vagytok. Na de tényleg, higgyetek nekem.

– Én hiszek. Én egész mást gondoltam, gyereket akartam már sok-sok éve, ezért készített ki a kudarc. Meg hát azért is, mert elvileg nálam rendben voltak a dolgok, és mégsem jött össze a gyerek – mondja Hanna.

Az éjszaka, amit sosem felejtesz

A tzipouro egyszerre kezdi el szorgos és alattomos munkáját Macska és Flóra emésztőrendszerében. Éjjel kettő van, és ugyanazt a vécét támadják meg, aztán gyors osztozkodás: ki bírja tovább.

Negyedóra múlva a villa teraszán találkoznak, mindketten napozóágyba rogyva fogják a gyomrukat.

– A kaja nem lehet, mert a többieknek semmi bajuk – elemzi a helyzetet elhaló hangon Flóra.

– Ja, és nem itták ezt az izét. Miért kellett nekem Zeusznak imponálnom?

– Ne csináld már, hogy te ezzel imponálni akartál. Én csak udvariaskodtam azzal, hogy megittam, de soha többé!

Amíg Macska összegörnyedve újra elrohan, megjelenik Márk fürdőgatyában.

– Titkos éjszakai fürdés, igaz? Valld be, hogy erre készültök!

– Ötéves koromban hánytam utoljára. És azt követően most.

– Ó – hökken meg Márk. – Az szar. Akkor nincs kedved úszni?

– Úszni? Baszki, alig élek. Ha egy kortynál többet ittál volna ebből az ánizsosból, lehet, hogy tudnád, miről beszélek.

– Szegény. Segíthetek valamit? Jó, oké, értem. Állítólag van itt egy lépcső, vagy létra, mit tudom én, ami egyenesen a tengerhez visz.

– Aha, nagyon szeretnék éjjel a sötétben egy létrán lemászni a szikla tetejéről a vízig.

– Jó, hát nem muszáj, tudod. Valószínűleg én is meggondolom magam, most hogy mondod a sötétet, meg a sziklát…

– A nagyanyáddal beszéltél már?

– Mióta itt vagyunk? Nem.

– És nem aggódsz miatta?

– Azért, amit a limuzinos mondott?

– Aha.

– Tudod, hogy mindegy. A nagyi önjáró. Akár aggódom, akár nem.

– Jó, meg hát végül is, ha minden szarul megy, akár gyámság alá is helyeztetheted, nehogy lesitteljék – mondja Flóra, és röhögnek. Ő azért kevésbé, mint Márk, mert a rohamokban rátörő hascsikarásnál csak a hullámokban rátörő hányinger a rosszabb. – Vagy írj az univerzumnak, a vonzás törvényének, mit tudom én, hogy ne legyen már gáz a nagyival.

– Jó.

– Hiszel még a vonzás törvényében?

– Persze.

– Oké, ebből élsz, de hiszel benne?

– A kreativitásomból élek, nem a spiritualitásból.

– Jó, akkor kiegészítés, meg könyvek, online tréning… de ha hiszel benne, akkor hogy lehet, hogy a vonzás törvénye meg az univerzum, annak ellenére, hogy szeretted Jamest, hagyta, hogy kidobd?

– …

– Írtál párkapcsolati könyveket is. Szerelembevonzó könyvet, tanfolyamot vezettél… És akkor tessék, itt állsz pasi nélkül, csalódottan, ahogy mondtad, meg ahogy látom is, összetört szívvel. Akkor hogy van ez?

– Ismered a mondást, hogy a suszternak lyukas a cipője?

– Régi mondás.

– Pontosan.

– Na, várjál, el kell mennem – közli Flóra, és enyhén összegörnyedve sprintel befelé a sötét teraszról.

Váltják egymást Macskával, aki hófehér arccal érkezik a teraszajtóhoz.

– Te is? – csodálkozik rá Márk.

– Mi az, hogy… – nyögi, és leroskad az egyik székre.

– Szépek azok a pislákoló fények a tengeren – próbál társalgást kezdeményezni Márk, de Macska csak sötéten pillant fel rá. – Oké. Abbahagyom.

– Móniék meséltek nekem valami szerződésről… amit a jelenlétedben kell megkötni, és az embert minden segíti a jó döntésben.

– Pasiügy? Nem tudom, mennyire vagyok kompetens. Főleg mostanában – vallja be a férfi.

– Nem. A szokásos válaszút-dilemma. De most nem tudom elmesélni, mert túl szarul vagyok.

A hajnal a teraszon éri őket. Már mindenki jobban van, kávéznak, a nők tisztán, tej nélkül (a gyomorhelyzetükre való tekintettel), Márk jó magas tejhabbal. És próbálják megfejteni Márk sztoriját.

– De mindig kell lennie valaminek! – köti az ebet a karóhoz Flóra. – Olyan nincs, hogy előzmények nélkül félrelép! Kérdezd csak meg a párkapcsolati szakértő nagyanyádat!

– Jogos, de ő nem ismeri a melegkapcsolatokat.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy bármilyen hűséges vagy, mégis könnyebben lépsz félre, ha melegkapcsolatban élsz.

– Na, ezért a kijelentésedért egyes családcentrikus körök ünnepelnének, egyes homoszexuális körök pedig ártó és hazug ellenségnek állítanának be – inti Flóra.

– Jó, akkor tisztázzuk: az én korábbi kapcsolataimban, meg azoknak a meleg barátaimnak a kapcsolataiban, akiknek belelátok az életébe, gyakoribb a félrelépés, mint a hetero barátaim kapcsolataiban. Legalábbis a tudomásom szerint.

– Akkor miért baj, hogy James félrelépett?

– Mert a sötétszoba nem minden.

– Mi az a sötétszoba, áruld már el!

– Az, amit értesz rajta. Egy szoba, vagyis szobák, ahol tök sötét van, és nem tudod, mert nem látod, kivel vagy együtt. Csak akkor kell megtudnod, ha megegyeztek benne, és mondjuk megadjátok egymásnak a számotokat, vagy ilyesmi, egyébként mindenki mehet, amerre lát, miután vége a szexnek.

– És mi a jó ebben? – érdeklődik Flóra.

– Hát pont az az izgalmas, hogy fogalmad sincs, kivel vagy együtt, találkoztok-e még és a többi… Úgy értem, hogy az izgalom: nem tudod, ki az illető, mutathatod magad másnak, mint ami vagy, és még folytathatnám a sort.

– Hát eléggé fura. Én sosem mennék bele egy ilyen helyzetbe – rázza a fejét Flóra. – Ez rettenetesen hangzik, hogy egy vadidegennel, látatlanul lefekszel. Talán még rosszabb, mintha egy ismerőssel csalna meg, nem?

– Nem, de amúgy ismerőssel feküdt le, mert telefonszámot cseréltek, és kiderült, hogy már benne vannak egymás mobiljában. Egyébként ez tette fel az i-re a pontot, hogy még akart vele találkozni. És aztán még kiderültek múltbeli dolgok.

– És hogy derült ez ki?

– Hát a kedves ismerős értesített.

– Úristen, nagyobb szemétláda, mint a volt pasid! – akad ki Macska.

– Dehogyis, szerintem meg rendes volt, hogy szólt Márknak.

– Hát nem tudom, de én aznap összecuccoltam. Egyébként is untam már Londont – mosolyog, de Flóra szerint hamis a mosolya.

– Nem is akarta megmagyarázni?

– Ti meghallgattátok volna a magyarázatát?

– Én igen – bólint Macska.

– Én nem – közli Flóra.

– Egyébként miért dugott félre? – kérdezi Flóra egy kis csend után. – Hiszen te köztudottan királylány vagy.

– Hát igen. Elvileg ideális volt a felállás, egy passzív, egy aktív.

– Miről beszélsz? – kíváncsiskodik Macska.

– Tudod, a szexről. Nálunk, melegeknél vannak az aktívak, akik… csinálják, a passzívak hagyják. Vannak unik, akik ezt is, azt is, de nem sokan.

– És akkor te, mint királylány, izé…

– Passzív, igen. James volt az aktív, és a félrelépésben is.

– Ó – meditál Macska. – Akkor az aktív folyton szexet akar, vagy mi?

– Na, hagyjuk – mondja Flóra. – Szerintem ezt kiveséztük, amennyire érdekes lehetett számunkra. Majd még Márk elmeséli a nem szextitkokat is, amiből esetleg tanulhatunk – mosolyog bágyadtan.

– Én ebből is tanultam. Tulajdonképpen sokat is – közli Macska.

– Mit is? – szorítja a hasára a kezét Flóra.

– Rájöttem valamire, amit az anyám tinédzserkoromban kétévi pszichológushoz járással sem tudott megfejteni.

Hallgatnak.

Kicsit később Flóra még elvonul a mosdóba egy – reményei szerinti – utolsó hányásra, aztán az órájára pillantva úgy ítéli meg, már felhívhatja Zolit.

– Minden rendben, drágám? – kérdezi.

– Minden? Semmi. De tényleg. Túlságosan hozzászoktattál, hogy velem vagy – kezdi, és Flóra szíve ellágyul, alig várja a folytatást. – Így aztán már semmi sem működik, nem tudom, ezt az új mosógépet egyáltalán hol kell bekapcsolni, keresgéltem, de nem láttam a felvágottat a hűtőben, pedig biztosan tudom, hogy van, és nem hiszem el, hogy ilyen rengeteg gazt tartunk a teraszon, hogy mindegyiket meglocsolni fél napig tart! Ráadásul az új ingemet a szárítón találtam meg, vasalatlanul!

– Hát tudsz te vasalni, méghozzá szebben, mint én – feleli kedvesen. – Amúgy hiányzom?

– Hát nem azt mondom?

– Oké, hogy vasalónőként meg kertészként meg pincérként hiányzom, de nőként is?

– Hát még jó, persze hogy. De amíg te egész éjjel bulizol egy görög szigeten, az én életem szépen szétesik.

– Igaz, ami igaz, emlékezetes lesz az első éjszaka – sóhajtja, de nem megy bele magyarázatba, mert Zoli már egy álláslehetőségről mesél neki, ami felvillanyozza, és még mint lehetőség is kizökkenti az elmúlt idők depressziójából.

A tűz csak pislákol

Macska eltámolyog aludni, reggel hétkor. A többiek még alszanak. Márk Flórával a kéken ragyogó tengert bámulja, a körömnyinek látszó fehér hajókkal, illetve a hozzájuk közel eső, most még kihalt strandot.

– Gondoltad volna? – kérdezi Flóra. – Hogy annyi minden történt, és egy görög szigeten gyűlünk össze újra? Ráadásul mindannyian el tudunk jönni?

– Aha. Persze, miért ne? Azért, mert családotok van?

– Hát, például.

– És a Sztár hogy viseli a dologtalanságot?

– Sokféle szakasza volt – mered a távolba Flóra. Nem is tudja, mennyit mondjon el abból, ami történt. Végül úgy dönt, hogy most még túlságosan közeli az éjszaka élménye, úgyhogy valami biztonságosabb témát választ. – De most inkább beszéljünk rólad, meg a napfelkeltéről.

– Haha. Klassz terelés. És mit gondolunk Macskáról? – kérdezi súgva. – Még csak néhányszor találkoztam vele.

– Bébiszitter volt Móninál. Néhányszor nálunk is.

– Jó, ezt tudom. De mit gondolunk róla?

Flórának tetszik, hogy Márk a régi többes számot használja.

– Nem tudom. Az jut eszembe róla, már a jó értelemben, hogy alamuszi nyuszi nagyot ugrik.

– Vagyis?

– Ő volt a cuki kis gyerekfelvigyázó, aztán közben meg őrült. Jó értelemben.

– Hogy érted?

– Hát hogy ő sem százas. Oltárira bele tud esni pasikba, akkor még csak nem is jár a földön, minden gyönyörű meg rózsaszín meg a szerelemről szól, aztán teljesen váratlanul, egyik napról a másikra kiszeret belőlük.

– Valószínűleg elvakítja, amikor megéli a szerelembe esést. Olyankor szerelmes saját magába.

– Huhhh. Mi lesz a következő könyved?

Csak a szűk baráti kör tudja Márkról, hogy ő a sikeres ezoterikus könyvszerző, aki mellesleg álnéven telt házas online tréningeket is tart számos témából. De mindez csak hobbi neki, amit imád, ám hasít az eladása és az online elérése is. Elméletének fő eleme a női és férfiagy különbségeinek figyelembevétele, a problémamegoldás férfi-és női módon, és persze a párkapcsolatoknál is ezek adják a gondok megoldásának alapját. A nők bolondulnak az elméleteiért, a Facebook-oldalán több százezer olvasó minden szavát lájkolja, és ha kirak egy fotót két sorral, arra több ezer kommentet kap. Ráadásul mindegyik pozitív, és csaknem mind hálaikonnal és szív emojival végződik.

– Fókuszálás, siker és a hála.

– Aha. És hogy jön ide a hála?

– Ez egy tréningkönyv, napi feladatokkal, hanganyaggal kiegészítve. Lesz. Ha egyszer elkészül. Tudod, hogy a határidő a legnagyobb ellenségem. Na, mesélj Macskáról!

– Mi érdekel?

– Hát hogy miért szerettétek meg. Nem vagytok ti olyan kedves meg aranyos hármas, hogy bárkit megszeressetek, sőt barátkozzatok vele.

– Most még nem látod rajta, de valójában nagyon kedves.

– Akkor megeszitek reggelire.

– A gyerekekkel kedves, következetes, határozott. Nálunk is besegített annak idején néha. Egyébként pedig megbízható, amellett, hogy őrült. Kedves kis óvó néninek látod, aztán rájössz, hogy filmhős, aki az adrenalinlöketért képes bármeddig elmenni.

– És te? Meddig mész el? Hol van az a Flóra, akiben ott volt a tűz, meg a szenvedély, meg az, hogy mindenáron megmutassa, amit tud?

– Ó, bazmeg. Hát éppen van egy műsorom, például.

– Hűha. De attól még mindig keresem azt a Flórát… Itt ülök három, az életélvezetet újratanuló csajjal, érted. Miközben nekem is meg kell tanulnom a carpe diemet. Szerintem tanuljuk meg újra, gyorsan!

– Én minden pillanatban élvezem az életemet! – tiltakozik Flóra.

– Hát akkor nézz rá magadra távolabbról.

– Jézusom. Családanya vagyok, a szerelmemmel élek együtt, van egy műsorom, elutaztam a barátaimmal, csodálatos volt az este, végighánytam az éjszakát, mi kell még?

– Csak az, hogy találd meg magadban újra a tüzet. Mert az most éppen csak pislákol.

Flóra hallgat, aztán kihúzza a napra az egyik nyug-ágyat, ráterít egy törölközőt és elnyúlik rajta.

Nem tud mit mondani, mert gyomorszorító érzés, hogy Márknak egyvalamiben igaza van. Csak pislákol benne a tűz.

Egy ilyen lánynak a konyhában a helye?

– Ti még alszotok?

Lili farmersortban, topban érkezik, és hatalmas zajt csinál a konyhában. Flóra félálomban keresi a konyhába vezető utat, mialatt Márk informálja Lilit Flóra és Macska konkrét macskajajáról.

– Szegények. Na akkor elő a pálinkával! – sürgeti Márkot. A srác elhűlve néz rá.

– Nem hoztam.

– Olyan magyar csoporttal még sosem találkoztam, amelyiknél nem volt pálinka – rázza meg a fejét Lili. – Ez elképzelhetetlen. Sebtében összedobott statisztikám szerint egy százalék a maximális esélye, hogy egy csoportban legalább egyvalakinél ne legyen egy butykos, már amennyiben magyar utasokról van szó.

– Mikor láttál engem pálinkázni? – érdeklődik Móni, aztán ad egy puszit a lányának.

– Jó, de hihetetlen, hogy semmi magyar pia. Akkor Unicum?

– Nincsen. Higgadj le, ugyan eredetileg koktél elég sok szerepelt a család nélkül nyaralós tervünkben, de azzal nem számoltam, hogy pont ez a mentolos szar fogja szétcseszni a gyomromat meg a nyaralásomat – panaszolja Flóra.

– Nem mentolos, ánizsos. És meg lehet szokni – mormolja Lili, miközben sorra pakolja ki az üvegeket. Olívaolaj, olajbogyó, egy tányérra friss feta sajt, paprika, paradicsom, sonka, frissen sült kenyér. – Akkor majd ez helyrehoz titeket.

Telefonál, görögül hablatyol, a csajok körülveszik az asztalt, és nem győznek csodálkozni.

– Lili, te egy rántottát sem csináltál meg magadnak soha! – ad hangot ámulatának Hanna. – Most meg a konyhában tüsténkedsz?

– Ja, hát rántottát most sem csinálok. De a főzést már tanulgatom. Főleg a görög konyhát.

– Miért? Az a cél, hogy amikor hazajössz, görög kajáldát nyiss? – harap bele az anyja a ropogós héjú, belül puha kenyérbe, hogy aztán elaléljon a gyönyörűségtől.

– Nem vagyok biztos benne, hogy otthon akarok élni – feleli lazán Lili, és tovább szeleteli a fetát. – Tetszik, amit Niké barátnőm csinál. Athénban végzett, méghozzá régész szakon. Mehetett volna feltárásokra, dolgozhatna bárhol a világban, pár év gyakorlat után. De ő inkább hazajött, összeházasodik a barátjával, és azt mondja, a legfőbb vágya, hogy azt tegye, amit a nagyanyja: összetartsa a családot, vezesse a panziót… Nem tudom, mondtam-e már, hogy itt egy csomó helyi lakosnak van panziója, kiadó lakása, amiből pluszjövedelemre tesznek szert. Szóval vinné a panzió ügyeit, megfőzné a vacsorát, minden receptet megtanulna a nagyanyjától, és továbbadná majd a gyerekeinek… Nem érdekli a karrier.

Móni nem szól, de falfehér. Hanna folytatja a kérdezősködést:

– Most akkor az a terv, hogy nagy görög lagzi, aztán összetartod a családot a tűzhelynél? Vagy mire számítsunk?

– Mondjuk úgy, hogy nekem tetszik, amikor valaki őrzi a hagyományokat.

– De azok nem a te hagyományaid! – üvölti később az anyja, amikor Lili már nem hallja, mert elszaladt az egyik csoportjának szálláshelyére valamiért. – Mi a francért őrizné egy magyar lány a görög hagyományokat?! És itt akar maradni??? Úristen, nem mehetett el az esze! Így beleesni valakibe, csak ezt ne!

– Nem is ismerjük, ő meg hozzámenne – jegyzi meg Hanna. – Szerintem beszélnünk kellene Márk nagyijával, mielőtt Lili tényleg megszervezi a nagy görög lagzit.

– Huszonhat éves – grimaszol Márk. – Felnőtt nő.

– Most komolyan, te ki mellett vagy? Nem maradhat kint, nem lehet belőle egy görög konyhatündér! Van diplomája, nyelveket tud, bárhol gyorsan kapna állást, jézusmária, kivel vagy, de komolyan? – sopánkodik Móni. – Én nem akarom Facetime-anyaként végignézni, ahogy a lányom tönkreteszi az életét.

– Te sem tetted tönkre a sajátodat – csitítja Márk. Ezen mindannyian elgondolkodnak, majd Móni megtalálja a különbséget:

– Igen. De én legalább nem egy görög léhűtővel álltam össze, és nem költöztem el egy, a térképen alig látható szigetre, több mint ezer kilométerre az otthonomtól!

– Viszont csináltál telefonszexet – közli Flóra, aztán jobbnak látja, ha menekülőre veszi a felé repülő mosogatószivacs elől. – Egyébként ez is szimbolikus. Konyhai cuccal dobálsz, miközben a lányod a görög konyhába akar beköltözni.

Lujza és a konkurenciája

– Nagyi! A csajok nem bírták már tovább, hogy ne beszéljenek veled.

– Ne üvölts a fülembe, Márk!

– Jó, de vedd el a füledtől a telefont, mert Facetime-olunk. Tudod, amikor látjuk egymást. Meg akarjuk mutatni neked a tengerpartot meg a szállást.

– Jó, akkor hívjatok vissza tíz perc múlva – feleli, és bontja a vonalat. Márk vállat von.

– Irtó jó fej a nagyanyja – magyarázza Móni Macskának. – Egy időben tévéműsoruk volt Flórával, és akkor futott be Flóra műsorvezetőként. Miért, nincs igazam? – pislog Flórára, aki a hasát fogja, és a szemét forgatja.

– Tulajdonképpen igazad van. Sajnálom is, hogy Lujza visszavonult.

– Nem vonult vissza, de jobban hisz a YouTube-ban – mondja Márk. – Hát csak kérdezd meg Mónit, hogy az ő fia miben hisz!

– Meséltetek már a fehérneműüzletéről. Exkluzív, menő darabokat árul, kilencvenévesen még mindig ő viszi a boltot és jó sztorikat mesél a nőknek – idézi fel a hallottakat Macska.

– Már ritkábban van ott. Nem adtam még elő, hogy lebukott? – kérdezi Márk.

– Hogy érted, hogy lebukott?

– Tudjátok, ma már kevesen vesznek minőségi fehérneműt, meg extraszexi bugyit több ezerért, amikor a fast fashion boltokban töredékárért megvehetnek egy szép csipkés cuccot…

– Ami pár viselés után tönkre is megy – mondja Móni.

– Oké, de nem beszélhetsz mindenkivel, aki ezekben a boltokban vásárol, hogy vegyen magának minőségibb darabokat, mert ezek leszakadnak róluk három viselés után.

– És? – kérdi Macska. – Azért csak megmaradtak a törzsvásárlói…

– Főleg a személyisége miatt tértek be és vissza hozzá, de ő már unta, hogy minden bugyivásárlással egyben meg is kell oldania egy magánéleti válságot. Tulajdonképpen érthető, már mindenféle válsághelyzetről hallott, tudja a megoldásokat is, és végül úgysem fogadja meg a vevők fele. Aztán még akár bugyit sem vesznek. Úgyhogy a nagyi továbblépett, méghozzá… de nem tudom, elmondhatom-e.

– Hülye vagy? Márk, még jó, hogy elmondhatod, sőt kötelességed elmondani – szegezi rá a mutatóujját Flóra. – Lujzától rengeteget tanultam, hátha tanulok még valamit.

– Oké. Mond nektek valamit az, hogy Louise Pants?

– Persze, igen. Online shop, elképesztően olcsó fehérneműket árul. Egész jók amúgy.

– Na. Hát megtudtam, hogy a nagyié ez a hálózat. És nemcsak Magyarországra, hanem a környező országokba is szállítanak. Dübörög a biznisz.

– Hát a te nagyanyád egy szuper nő. Mindig keres valami kihívást az életében, ez tartja fiatalon.

– Jó, de megcsinálni saját magának az olcsó konkurenciát? – kérdezi Márk.

– Miért, nem jó ötlet?

– Zseniális – feleli az unoka.

Pár perccel később Lujza jelentkezik Facetime-on. Teljes az összhang, szolid smink, Jane Fonda-frizura, csak éppen barnára festett hajjal, sőt Macska első benyomása szerint az egész jelenség maga Jane Fonda a Grace and Frankie-ből.

– Szia, nagyi. Mire kellett a tíz perc? – kérdezi Márk.

– Hát arra, hogy – ahogy ti mondjátok – belőjem magam.

– Jézusom, nemcsak fű van, hanem erősebb cucc is?! – ijedezik Móni.

– Vagyis a megfelelő blézert összehangoljam a megfelelő rúzzsal, és megfésülködjem. Majd megtudjátok, mennyi idő ez idősebb korban – mosolyog ördögien. – Na, meséljetek! Milyen Görögország?

– Annyira jó, állítólag, hogy a lányom itt akar maradni. Konkrétan görög feleség akar lenni, aki majd a család melegét sugározza a konyhából, a sütő mellől egy izmos és daliás görög srác felé.

– Lili?

– Hát persze.

– Az a Lili, aki tíz percnél tovább nem képes megülni sehol?

– Bizony – bólint Móni.

– És milyen a fiú, azon kívül, hogy délceg?

– Ki tudja? Még be sem mutatta nekünk! Pedig tegnap délután óta itt vagyunk.

– Talán előbb meg kellene ismerkednetek, nem?

– Remélem, hogy bemutatja. De már előre utálom.

– Mutassa be, ne utáld, őrizd meg a benyomásaidat, aztán majd meglátjuk, hogyan tovább.

– De nincs most valami életmentő tanácsod? Ami azonnal segít?

– Nincs. Hagyd békén a lányodat, majd kialakul, mi lesz. Ha szerelmes, akkor csak elriasztod azzal, ha nyúzod, hogy ne tervezze kint az életét, meg gondolja át újra…

– Nem tudok csendben maradni.

– Hát pedig érdemes lenne.

– Nagyi, ha már beszélünk… Mit gondolsz a limuzinbizniszről? Arra gondoltam, vennék egy-két járgányt, és csinálnék rá egy céget.

Lujza meghökken, aztán megfenyegeti a mutatóujjával az unokáját.

– Eljárt a pofája annak a tróger Elek sofőrnek… de te is megkaphatod a magadét, kisfiam. Szerinted én már nem vághatok bele semmi újba?

– Dehogyisnem! Vágj bele minél többe! Csak ha lehet, a kábszerbizniszt meg a kurvákat hagyd ki belőle.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy ezekkel foglalkozom? – kérdezi ártatlan szemekkel, és Márk nem tudja eldönteni, hihet-e neki. Mindenesetre két dolgot kell mérlegelnie. Egy: egy kilencvenéves nő általában nem kezd dílerkedésbe meg futtatásba. Kettő: ez a kilencvenéves nő az ő nagyanyja, akiből sok mindent kinéz, sajnos még az előző két tevékenységet is, akár.

– Nem tudom, de ha mégis, akkor tudd: rohadt szar a börtönkaja, és tükör sincs odabent.

– Vicces vagy, kisfiam. Majd hívjatok, ha megismeritek a titokzatos görög hódolót.

Megmutatják neki a teraszról a kilátást, a tengert, és a tzipourósüveget, mintegy bizonyítékul, hogy ettől lett rosszul a két nő.

Lili később diadalittas arccal, egy üveg pálinkával tér vissza. Makarios nevű fiúja most sincs vele.

Előbb ágyba bújni, aztán kitárgyalni a fontos kérdéseket

– El kell mondanod, hogy fogadta Zoli, amikor kimentél hozzá Londonba a terhességed hírével – emlékezteti Flórát Macska. Már Aliki Beachen, egy szép, sekély tengerparti öbölben fekszenek a parton, a többiek pedig bent szórakoznak a lassan mélyülő vízben.

Felettük pár méterre nyugágyak, afölött egy kis bár faasztalokkal, a gerendákra felfűzött óriási fokhagymákkal, halk zenével.

– Hű. Oké.

– Annyira örülök neked! – öleli át újra Zoli. Ezt már sokadjára mondja, mégsem intim az egész. Nem az, mert egyáltalán nem reagál Flóra bejelentésére, lassan egy hete tudja, és Flóra nehezen pislogja szárazra a szemét, hiszen nem tartja normálisnak, amit a férfi művel.

– Én is – suttogja, ismét megszegve ezzel a Márk nagyanyja által felállított Bestia-szabályok egyikét. Holott tudja, ha most beleolvad, összeolvad, akkor nagyon nehéz lesz. Lujza többször megjegyezte már neki, hogy Zolival még problémásabb az ügy, mint egy olyan férfival, akit nem ismernek meg lépten-nyomon az utcán. Zoli ugyanis hírműsort vezet a tévében, minden este felbukkan benne, a nézőknek a férfi a hitelesség bajnoka, a jóképű, izgalmas, megbízható férfi, a családapa, aki két gyerekét rajongva imádja, és aki egy időben gyakran szerepelt a női magazinok címlapján a híres feleségével.

Mit keres ő, Falvai Flóra ebben a sztoriban? A harmadik, a szerető – hiába, hogy amikor egymásra találtak, akkor Zoli már nem élt együtt a feleségével. Ezt nem lehet minden egyes nézőnek elmagyarázni, aki imádja az álompárokat, és legalább a híres álompárok létezésében hinni akar.

– Akkor ma elviszlek egy előadásra, utána vacsorázunk egy olasz étteremben.

Színházaznak, vacsoráznak, Zoli mesél a CNN-nél tanultakról (hiszen éppen a CNN-nél tölt hat hónapot, hogy megnézze, hogyan működik egy igazi hírcsatorna – Lujza szerint csak menekül az életéből), sok a sztori, egyik jobb, mint a másik, csakhogy éppen megint az a helyzet, hogy egyikük sem közelít semmilyen magánéleti témához.

Este, a bérelt apartmanba érve Flóra nem bírja tovább. Amikor Zoli átöleli, úgy érzi, kicsit más ez az ölelés, mint régebben.

– Most már beszélnünk kell a dolgokról – húzódik odébb. – A… gyerekről. Ez nem mehet így tovább.

– Egy kicsit még nem örülhetnénk egymásnak?

– Nem, mert engem minden pillanatban nyomaszt. Nem tudom, mit gondolsz, mit akarsz, és mivel egyszerűen elköltöztél, tudom-tudom, azért, hogy fejlődj és tanulj, így ezt a hétvégét ki kell használnunk arra is, hogy beszélgessünk.

– Majd holnap. Most még gyönyörködni akarok benned, érezni a testedet, a szádat, a…

– Zoli. Te nem akarod ezt a gyereket, igaz? – néz a férfi szemébe szomorúan Flóra.

– Nem arról van szó, hogy nem akarom, hanem… de majd holnap megbeszéljük. Most gyere, igyunk egy pohár bort, és megmutatom, milyen párnát vettem, nagyon jó rátenni a fejed, és…

– Úristen – motyogja Flóra, és a férfit nézi, aki hirtelen teljesen idegenné vált számára. – Ez most komoly?! – kérdezi, de már inkább saját magától, és nem Zolitól.

A kisbőröndöt, amivel utazott, a bejáratnál ragadja meg, úgy áll ott, ahogy hagyta, és hiába fogja meg Zoli a vállát, a derekát, kitépi magát a szorításból.

– Ne merj utánam jönni! – kiáltja, meg sem várja a liftet, a bőrönddel rohan le a lépcsőn, szalad a buszmegállóig, bent találja az első buszt, amiről csak annyit tud, hogy elviszi majd őt az Oxford Streetig. És már a buszon hívja Márkot, elcsukló hangon.

– Értem jössz az Oxford Circushöz?

– Jézusom. Vészhelyzet van?

– Aha – feleli, és orrot fúj. – Attól tartok, nálatok kell aludnom, aztán a holnapi gépre jegyet veszek.

Végigbőgi az utat, és mivel elöl ül, a sofőr már a második megállónál megkérdezi, mi a baj.

– I’m fine, thanks – feleli. Aztán csak saját magának hozzáteszi: – Csak éppen most derült ki, hogy a pasim tényleg nem szeret igazán.

– És ezt miből lehet tudni? – kérdez vissza a sofőr magyarul. Flóra nem csodálkozik sokáig, hanem két mondatban elmondja a szitut. Hiszen olyan jó egy kívülállóval megosztani!

Mire a kanyargós és hosszú útvonalon az Oxford Circusig érnek, három magyar osztozik Flóra bánatában (a sofőrrel együtt). Két nő, egy férfi, a vélemények kétharmada azonnali kinyírást javasol, a sofőr, a férfi szerint lehetne azért esélyt adni annak a szerencsétlen pasinak, aki nyilvánvalóan csak a Flóra által felvázolt hirtelen haragú asszonytól, az extől tart, és különben is, „első a szerelem meg a szex, csak megnyugodva lehet ilyen fontos kérdésekről beszélni”.

– Te nem egy tévés vagy? – kérdezi az egyik lány. Flóra ijedten rázza a fejét. Még csak az hiányzik, hogy felismerjék. – Hát nem tudom, szerintem láttalak azzal az idős nővel egy műsorban. Kérdezd meg tőle, hogy mit csinálj!

A megállóból elindulva a sofőr még Flóra után kiabál:

– Szerintem adj neki időt, hát mégiscsak előbb kellett volna ágyba bújni, mint komoly dolgokról beszélgetni! Egy férfiról van szó, na! Gondolkozz az ő fejével is!

– Ez a sofőr, már ne is haragudj, teljesen hülye – mondja Márk, amikor Flórától meghallja az aznap történteket, beleértve az utazást is. – Annál komolyabb a dolog, mint hogy majd egy szex után jól meg tudjátok beszélni!

– Ugye?

– De, már ne is haragudj, te sem vagy egészen beszámítható, mert egy ilyen helyzetben elmenekülsz, ahelyett, hogy tényleg beszélnétek? A hiúságod fontosabb? Vagy micsoda?

– Te is baszogatsz? – Flóra szeméből újra elered a könny. James, aki addig jó hallgató volt, kimenekül a konyhába, és inkább szendvicseket meg salátát készít. – Te vagy a legjobb barátom, és nem adsz nekem igazat?

– Hát tényleg szét kéne rúgnod a seggét, de szerintem ebben a helyzetben nem is magad, hanem a gyereked meg mindannyiótok miatt igenis benne kellett volna maradnod.

– Ezt hogy érted?

– Úgy, hogy pontosan úgy menekültél el, ahogy ő a saját életéből ide, Londonba. Te pedig a konfliktus elől hozzánk szaladtál.

– De hát én meg akartam beszélni…!

– Igen, addig, amíg remélted, hogy azt fogja mondani, amit vársz tőle.

– Vagyis?

– Flóra, drágám – próbálja elmélyíteni a hangját Márk, ezzel egy kis mosolyt csalva a nő arcára –, annyira szeretlek titeket! Úgy örülök, hogy itt ez a baba, arra gondoltam, hazaköltözöm veled, keresünk egy nagyobb lakást, összeházasodunk, és elkészítjük a babaszobát!

– Jézusom, tudtam, hogy nem ez lesz. Ne nézz már olyan naivnak, mint amilyenek a nyálfilmek szereplői.

– Jézusom, tudtad, de azért most jólesett volna ezt hallani.

– Te magad állapítottad meg, hogy nem tudnék egy alárendelt férfival tartós kapcsolatot kialakítani. Pedig ez a szöveg nagyon úgy hangzott.

– Hát látod, ez is probléma, hogy egy ilyen szöveget, ami egyébként nagyon is belefér két egyenrangú ember kapcsolatába, te rögtön nyálasnak meg olyannak értelmezel, ami csak egy alárendelt fél szájából hangozhat el. Nem lehet, hogy veled van baj, Flóra? Hogy magad sem tudod, mit akarsz? Hogy nem vagy biztos Zoliban, meg a szerelmedben, meg a szerelmében?

– Ez nem igaz. Terhes vagyok, meg érzékeny, és…

– Jó. De miért jöttél el?

– Mert azt mondta, majd csak holnap akarja megbeszélni.

– És?

– Figyelj, ne csinálj már úgy, mintha a holnap az nem a soha napja lenne!

– Köszönöm a sorsnak, hogy nem a Vénuszon élek. Csak félig-meddig. A Mars nevű bolygó sokkal szimpatikusabb nekem – morog Márk, és hálásan összeteszi a kezét.

– Jó, akkor mondd meg, mit kellett volna tennem! – kéri Flóra. – Szex, alvás, ébredés… és…?

– És holnap szépen megbeszéltétek volna.

– Holnap azt mondaná, hogy majd holnapután, amikorra a jegyem szól, aztán a reptéren azt, hogy majd két hét múlva, vagy mit tudom én, mikor, amikor hazajön látogatóba.

– Tudnám, hogy honnan tudod előre, mit mondana?

– Tuti, hogy csak az időt húzza. Nem meri megmondani, hogy esze ágában nincs újra babázni, gyereket vállalni velem. Egyáltalán nem akarja a felelősséget, és…

– De te ezeket tudod, vagy kitalálod?

– Mit értesz azalatt, hogy tudom-e?

– Hát hogy tudtodra adta-e valaha? Mert akkor nagyon furcsa dolog, hogy nem védekezel szex közben, vagy hogy nem beszéltek a dolgokról.

– Arra gondolsz, hogy valaha is kijelentette-e, hogy nem akar tőlem gyereket?

– Igen.

– Nem. De mi másért terelné el a témáról a szót? Semmi más oka nem lehet rá!

– Köszönöm a sorsnak, hogy…

– Jaj, hagyd már. Királylány vagy, szóval majdnem nő. Na, úgyhogy ha te nem értesz meg, akkor senki – mondja, és Márk arcát látva újra elsírja magát. – Nincs valami spirituális megoldásod?

– Engedd el a neheztelést az irányában, különben csak távolodni fogtok egymástól.

– Vagyis?

– Gondolj rá úgy, hogy bármi lehet. Hogy muszáj beszélni, de akár az is kisülhet belőle, hogy csak néhány dologban kell közelítenetek, de a fődologról megegyezik a véleményetek.

– Hát most már nem mehetsz vissza hozzá, de reggel hívd fel! – tanácsolja Lujza. – Igaza van Márknak, ez most gyerekes húzás volt.

– Szerinted sem bízom a szerelmünkben? – kérdezi Flóra. – Vagyis bennem van a hiba?

– Szerintem inkább attól félsz, hogy nemet mond, és a nemtől való félelmed beindította a „Baszd meg a fűnyíródat”-effektust. Két intelligens embernek indulatok nélkül kell beszélnie erről a helyzetről, hogy mindannyian tudjátok, merre tovább.

– És mi van, ha nemet mond? Akkor elválunk, és… egyedülálló anya leszek – szipog.

– Ezt most hagyd abba! Azonnal igyál egy pohár bort és feküdj le aludni! – utasítja Lujza.

Flóra másnap veszi észre a telefonján Zoli nem fogadott hívásait. Konkrétan estéről ötöt, reggel újabb kettőt.

Egy órával későbbre beszélik meg a találkozót.

Zeusz és Makaróni

Dél körül új emberek érkeznek Aliki Beachre. Konkrétan ketten. Egyikük deltás, lebarnult, sportos férfi, foncsorozott napszemüvegben, és amikor ledobja magáról a pólót, a kidolgozott hasizmokat látva mindannyiuk kezében megáll a koktélospohár. A parton ülnek az első, aznapi welcome-koktéljukkal, kimelegedve és kisimulva, de Zeusz érkezése kicsit megzavarja a csapatot.

A mellette ácsorgó fiatalember nem vált ki ilyen feszült érdeklődést, nyugtázza Móni. A Zeusznál fél fejjel alacsonyabb férfi farmerban van, egyik lábáról a másikra helyezi a testsúlyát, a zöld pólóból kilátszik a nem valami izmos karja, helyes, de kicsit lányos az arca, amit egy szakállkezdemény hivatott ellensúlyozni, és zavartan mosolyog.

Lili odaszalad a férfiakhoz, és a kis vézna nyakába ugrik.

– Ő Makarios! – sétál vele kézen fogva a csajokhoz.

Mindenki csodálkozva nézi a párost, egymás után ugrálnak fel, hogy bemutatkozzanak. Móni a legvégére marad, előbb azért, mert azt hiszi, vicc, majd pedig azon kattog az agya, hogy akkor ez most jó-e, vagy a lehető legnagyobb katasztrófa. Hogy a gyönyörű, sportos, izmos, lebarnult lánya egy, a napot valószínűleg kerülő, a sportot láthatóan nem gyakorló, nála minden bizonnyal fiatalabb srácba szeretett bele. És őt tartja görög istennek!

Azt a kurva! Belekapaszkodik Márkba, mielőtt bemutatkozna.

– Mama! – öleli át a srác. Móni szeme kidülled, de hallja, hogy Márk is csuklik a megszólítás hallatán.

– Móni. No mama. Móni – javítja ki.

Amint lehet, felsétál a bárhoz, és kér még egy koktélt, ezúttal dupla rummal.

Aliki Beachen az öbölben nagyon lassan mélyül a víz, hosszan lelátni az aljáig, a világossárga, finom homokig. Nagyon messzire kell evezniük a Zeusz által felfújt gumimatraccal, hogy Lili, aki Makarios szépségével próbál betelni éppen, ne hallja őket a parton.

– Azért ez durva. Bármit is mondtok, ez nagyon durva – kezdi Móni.

– Persze nem lehet mindenki olyan jóképű, mint én – kapaszkodik a matrac szélébe Márk.

– Nem gáz – véleményezi Hanna, de nem cseng túl határozottan a hangja.

– De biztos rendes – mondja Flóra. Ezen mindannyian mosolyognak.

– És a világ legjobb tulajdonsága a lányodé, hogy bele tudott szeretni! – bólogat Macska.

– Hát, köszi. Jól megvigasztaltatok. Viszont ki kell találjuk, mi legyen! Nem maradhat itt ennél a Makaróninál. Ennél többet érdemel!

– Miért, Lili apjánál te nem érdemeltél többet?

– Márk, baszki, most te ellendrukker lettél, vagy mi?

– Nem, csak az nem fair, ha egyáltalán nem nézitek a dolgokat külső szemmel.

– Ne őrjíts meg! Lili az egyetlen lányom. Hát milyen szemmel nézzek arra a csenevész fickóra, akire hirtelen nagyon sok jelzőt tudnék találni, de a „férfias” nem lenne köztük? És akinél mégis kint akar maradni a lányom…? Elbaszott kapcsolatai vannak, kezdve azzal a Kristóffal. Azóta is…

– Nem is ismered. Lehet, hogy a világ legjobb feje – mentegeti Márk. – Nem hódíthat mindenki a külsejével. Van, aki a belső tulajdonságaival szeretteti meg magát.

– Köszönjük – nyugtázza Móni. – Ezt tartogasd a következő könyvedbe vagy a Facebook-oldaladra.

– Igen, nagyon elvetemült rajongóid vannak – közli Flóra. – Nem is tudják, ki vagy, aztán úgy köszön el mindegyikük, hogy „Hála”, meg hogy „Áldás”, ez már-már szekta, nem érzed?

– Te velünk vagy? – spricceli le Móni a barátnőjét.

– Igen, miért?

– Mert akkor ne tereld el a témát. Ki nem szarja le a rajongóit?

Csendes egyetértés.

Flóra felröhög, de kap egy újabb adag vizet a nyakába.

– Jó, akkor megállapíthatjuk, hogy ez a mi Makariosunk nem valami férfias jelenség. Ebben egyetértünk, viszont Lili valószínűleg másképp gondolja, és itt akarja leélni az életét, a konyhában tevékenykedve – foglalja össze Hanna.

– Tudom, hogy időnként lenézitek a spiri meglátásaimat, de van egy kósza gondolatom. Nem lehet, hogy ezen a szigeten van valami… energiamező, vagy valami túlzott energiaáradás? – teszi fel a kérdést Márk. Úgy néznek rá, mintha őrültet látnának.

Móni inkább leteszi a fejét a matracra, és hagyja, hogy ringassák a hullámok. Arra gondol, hogy minden anya a legszuperebb férfit képzeli el a lányához méltónak, aztán itt ez a makarónigyerek, aki egy kibaszott szigeten él, tizenkét órányi autóútra Budapesttől, vézna, nőies, őt mamának szólítja, és még csak nem is mondhatja el a véleményét Lilinek, mert az okosok szerint „elijeszti”.

– Mit akarsz az energiamezőtől? – kérdezi Macska.

– Hát ha megtudjuk, miféle energia mozgatja itt a dolgokat, akkor talán megismerve azt, változtatni is tudunk rajta.

– Aha, persze – feleli Macska szkeptikusan. – Nekem egyébként van egy ötletem. Nem tudom, vevők vagytok-e rá, de szerintem mindent megváltoztathat.

A szikla hősei

– Ma enyém a kajakészítés! – jelenti be Lili, amikor kievickélnek a partra. Macska nyugtázza magában, hogy míg Makarios ott maradt, Zeusznak már se híre, se hamva.

– Kislányom, úgy terveztük, hogy nincs főzés, hanem eszünk a parti bárban, este valamelyik étteremben, nem kell miattunk kitenned magadért – mondja Móni, és csak magában teszi hozzá: Lili még egy szendvicset sem tudott elkészíteni sosem – amit részben vagy egészben a saját hibájának tart.

– Megmutatom, hogy tudok rákot sütni. Nem nagy ügy, és örülni fogtok neki. Makarios már meg is rendelte a rákot, beszalad érte Potosba.

Úgy mondja ezt, mintha Makarios csodát művelne, mondjuk a vízen gyalogolna a tenger túlsó partjára a rákokért. Egyikük sem reagál rá, de csak Móni miatt nem.

Mindenesetre visszamennek a vízbe, ám mivel indulás előtt abban maradtak, hogy csak a jó dolgokat fogják észrevenni a nyaralás során – bár leszögezték, valószínűleg ez mindannyiuknak nehéz lesz, kivéve a Marson spirituális hullámokon közlekedő Márkot –, igyekeznek nem kivesézni ezt a fejleményt. Persze csak rövid ideig tudják magukban tartani a véleményüket.

– Sejtelmem sincs, hol ez a Potos, de valami nagyon körülményesen elérhető hely lehet – kezdi Hanna.

– Szerintem meg esetleg az van, hogy gyalogol pár száz métert a vékonyka lábain – feltételezi Flóra.

– Esetleg egy másik sziget, és még úsznia is kell, nem csak gyalogolnia – folytatja Móni.

– Ne legyetek már gonoszok! Hát nektek nem volt úgy, hogy a kapcsolat véget ért, és akkor a barátaitok azt mondták, hogy végre, mert mennyire nem illettetek össze…? Közben meg észre sem vettétek. Potost egyébként is láttuk már az ide úton – mondja Márk.

– Nekem Robival ezt mondtátok folyamatosan – emlékszik vissza Hanna. – Hogy alkalmatlan, és kész. A házasságom alatt, meg a válási partimon is, emlékeztek?

– Ezt hagyjuk! – kiáltja Móni, Márk és Flóra kórusban.

– Nem állítjuk most sem, hogy alkalmasak ezek a pasik. Robi, a Nagyotmondó, a Munkanélküli Sztár és a Nagy Játékos Barna… – összegez Márk. – James viszont mindannyiuknál rosszabb volt.

– Hát, ahogy elhallgatom, itt nehéz a pasiknak megugrani egy szintet. Bár nem csak itt – mereng el Macska.

Kicsit később már fent vannak a villában, víz bugyog a fazékban, Lili várja a hősszerelmest, ők meg Lilit nézik a szemük sarkából. A lány megunja, hogy úgy vizslatják, mintha még sosem látták volna, ezért kitárja a szűk konyha ajtaját.

– Tessék, nézzetek be, szerezzetek bizonyítékot arról, hogy nem akarlak a főztömmel megölni titeket, aztán, könyörgök, vegyetek magatokhoz egy kis rumot, kólát, és irány a szikla! – mutat a konyhaablakon keresztül a mélybe, a tenger felé.

– Miféle szikla? – kérdezi Márk.

– Hát van egy jó kis útvonal a kert aljából a tengerig. Végig lefelé a sziklán, aztán amikor nagyon ügyesen és óvatosan leértek, jutalmul találtok ott lapos részeket, ahol a legjobban lehet napozni egy koktéllal a kezetekben, és ott láttok majd egy lépcsőt, ami a vízbe vezet. Óvatosan leereszkedtek, az utolsó lépcsőről elrúgjátok magatokat, hogy ne érjetek a sziklához, és úsztok az öbölben. Itt a legcsodálatosabb a tenger. Finom, sima, leláttok az aljára. Indulás!

– Honnan ismeri ilyen jól ezt a házat? – kérdezi Macska, miközben lavírozik a meredek sziklán lefelé.

– Biztos itt szokott elszállásolni néhány csoportot – feleli Móni.

– Ez reális, hogy itt kockáztatjuk az életünket, amikor az előbb simán, ismétlem: simán be tudtunk menni a tengerbe? Minek manőverezünk egy rettenetesen meredek és csúszós sziklán? – érdeklődik Márk, miközben két karját vízszintesen tartva egyensúlyoz. – Ennek így semmi értelme.

– Jó, hogy semmi. Csak el akart távolítani, hogy ne lássuk, ahogy egymásra találnak a szerelmesek – utal Flóra Lilire és Makariosra.

Néhány indulatszó és káromkodás kíséretében azért csak leérnek a lejtős sziklán, megfogadva, hogy soha többé. Abban már ott biztosak – Macska kivételével –, hogy egyikük sem fog beereszkedni a lépcsőn a vízbe.

– Szerintetek itt hány méter mély a tenger? – kérdezi Móni. Zöld és kék szín váltakozik, a fenéken is látják a sziklákat.

Macska lassan átmászik a vízbe vezető lépcsőre, míg a többiek a Cuba Librét keverik maguknak.

– Szerintem három.

– Öt.

– Négy.

Így tippelgetnek, míg Macska beleereszti magát a tengerbe, elégedett sóhaj kíséretében. Koccintanak rá egyet.

– Na, gyertek, ez csodálatos! Szerintem ledobom a fürdőrucimat, mert akkor mindenhol lebarnulok. Elkapjátok?

– Ne ijesztgess! – kiáltja Márk. – Hagyd csak szépen magadon, senki sem akar téged meztelenül látni.

– Tényleg? – kérdezi szomorúan Macska.

– Na, nem úgy értem. Közülünk nem akar senki meztelenül látni, ebben egyetértünk? – fordul a többiekhez. Ők nagyokat kortyolva és röhögve bólogatnak.

– Akkor gyertek utánam!

– Meg tudod mondani, hogy kell onnan kijönni? – érdeklődik elővigyázatosan Flóra.

– Megmutatom – úszik közel a lépcsőhöz, majd elkapja a korlátot. – Így – nyög egy nagyot, és a mélyből valahogy felküzdi magát. Amikor már az első fokon áll stabilan, folytatja. – Hát nem könnyű, de azért megoldható. Karizom, combizom. Farizom. Ezek kellenek hozzá.

– Na, nekünk pont ezek nincsenek – legyint Móni, és mindhárman csatlakoznak hozzá. Márk még leóvakodik az első lépcsőfokig, aztán visszamenekül.

– Gyáva nyulak! – integet nekik Macska a tengerből.

– Egyébként miért mondta Lili, hogy ne érjünk a sziklához? – kérdezi Hanna.

– Szerintem a tengeri sünök miatt. Nézzetek le, tele van velük a szikla! – válaszol Móni.

– És azok mit csinálnak?

– Hát én úgy tudom, rohadtul fáj, ha belelépsz, és egyenként ki kell húzogatnod a talpadból a tüskéket – magyarázza Flóra. – Most képzeljétek el, ahogy egy csipesszel, egyesével kihúzom a talpatokba mélyen beleállt tüskéket, ti meg üvöltöztök a fájdalomtól, és…

– Úristen, igyunk! – tölti újra a poharakat Hanna, és sziszegve leül a forró sziklára.

Végül persze Macska is csatlakozik hozzájuk, de míg neki hideg a feje és nem árt meg az ital, addig a többiek forró fejjel szittyózgatva bizony már kezdik rózsaszínben látni a világot. Pedig még vár rájuk egy felmászás a sziklán.

Kudarc, kudarc, kudarc… siker?

– Na és akkor, hogy volt tovább, Hanna? A gyerekdologban milyen döntést hoztatok? – kérdezi Macska. A tűző napon ülnek a sziklán, és próbálnak erőt gyűjteni egy úszáshoz.

– Hát, a lombik… egy idő után elfogyott a pénzünk.

– Hogy érted? A lombikot támogatja az állam, nem?

– Öt alkalomig, egyrészt. Másrészt szerinted ki fizeti a gyógyszereket meg a dokinőt, hogy legyen szíves foglalkozni veletek, meg hogy ne kelljen hat órát várakozni? Aztán elmenni az államiból egy magánba, hogy továbbcsinálják a programot? Elölről az összes vizsgálatot, ami mind több tízezer forintos nagyságrendű? Szerintetek? – kérdezi indulatosan.

– Úgy érted, lejártátok az öt alkalmat az államiban?

– Le bizony.

– És? Végül is pénzbe került az is?

– Hát, ha azt gondolod, hogy ingyen stimulálnak majd mindenféle hormonokkal, meg ingyen fog veled normálisan foglalkozni a dokinőd, akkor tévedsz, vagy őrületesen nagy mázlid van.

– És a magánban?

– A magánban pénzért megy minden, de csak egy órát kell várnod a hat helyett. Vagy legfeljebb másfelet.

Hallgatnak, majd Macska megszólal.

– Kész szerencse, hogy nem akarok gyereket. Ezek szerint, ha akarnék, és nem jönne össze, akkor meg sem tudnám fizetni.

– Hát ez a helyzet. És, nem akarlak elkeseríteni, időnként még az örökbefogadás is sokba kerül.

– De hát annyi az örökbe fogadható gyerek!

– Aha. Ennek ellenére, ha nyílt örökbefogadásról van szó, kicsit akarsz vagy újszülöttet, akkor esetenként jobb, ha tele van a pénztárcád.

– Még van esély! – mondja a magánklinika vezetője. – Ne adják fel!

– Ha rám hallgatnak, megpróbálnak spontán is… néha történik csoda – mondja az orvos, aki csak beosztott a klinikán, és a szája elé teszi az ujját.

– Láttam már csodát, csak hinni kell benne – mondja a műtősnő, aki már harmadszor készíti elő Hannát. Vele van a férje is, annyira jó fejek, hogy műtősruhában beengedik. Mondjuk közel egymillióért talán nem is olyan nagy jócselekedet, mindenesetre Robi büszke, mert megint sikerült tőle spermát nyerni, méghozzá valamennyire mozgót is, és két megtermékenyített embrió várja a beültetést. Ilyen sok még sosem volt, mosolyog Hanna, de már kurvára elege van az egészből, és rohadtul nem képes a monitoron látszó előembriókat vagy zigótákat, vagy hívják őket bárhogyan is, szóval nem képes őket babának meg méhben csücsülő magzatnak látni. Csak arra gondol, hogy sajog a háta meg a hasa a rengeteg injekciótól, kék-zöld a teste, és még akkor sem vehetne fürdőruhát, ha nem hízott volna a duplájára annak, aki egykor volt. És ha nem lenne pont az ellentéte annak a korábbi kedves és megértő Hannának.

Ott fekszik a műtőasztalon, várva, hogy megtörténjen, ami már sokszor megtörtént, hogy utána hüvelygolyókat meg injekciókat adjon a testének, várva a csodára, és akkor arra eszmél, hogy azt mondogatja magában: ilyen áron nem kell. Túl nagy az ár, amit fizetnek érte. Mindketten. Lehet, suhan át az agyán, hogy Robinak meghozta az önbizalmát az, hogy sikerült mozgó és életképes spermiumot adnia (műtét és fájdalmak árán), Hanna viszont már úgy érzi, hogy még egy injekció, és világgá megy.

Ebből a helyzetből szép nyerni, szokták mondani, de Hanna már se nyerni, se semmit nem akar.

Amikor két héttel később közlik vele, hogy terhes, nem is tudja, mit érezzen. Ha létezik ilyen, hogy valaki nem tudja, mit kell éreznie, akkor ez valószínűleg vele történt meg a világon először. És még arra is gondol, hogy négy hónap alatt meg kell adniuk a kölcsönt, amit a programra kaptak, de fogalma sincs, miből, hogyan fogják ezt megtenni.

– Ez durva – mondja Macska, és újra beugrik a tengerbe a lépcsőről. A többiek határozottan úgy látják, hogy nem beleereszkedik, hanem ugrik.

Nem merik követni, nem utolsósorban azért, mert a tűző napon, a forró sziklán ülve eléggé a fejükbe szállt a koktél.

Szedelőzködni kezdenek, hátha Macska is feleszmél, és rájön, hogy nem holmi úszással kellene tölteni az idejét.

Virágkertész vagy halbiológus?

A teraszon, árnyékban terítenek, és bár ebédidő van, a kabócák üvöltve zümmögnek, mintha este lenne. Az Égei-tenger sötétkék, de ahogy elnéznek a régi Márványkikötő romjai felé, ott egészen türkiz, mintha a Karib-tengert látnák fotón. A romok között néhány turista gyalogol vagy éppen fekszik és lebeg a sekély vízben.

Odabentről, a konyha felől isteni illatok szivárognak, ezt el kellene ismerniük, de egyelőre éhesen és várakozón foglalják el a helyüket az asztalnál. Viaszosvászon az abrosz, talán kicsit langyos a szóda, de a kilátás, a forró nap és a mediterrán hangulat lenyűgözi őket. Lili egy hatalmas tepsivel érkezik, a tepsi rácsán legalább hatvan rák vöröslik, rajtuk petrezselyem és fokhagyma. A csajok és Márk szájában összefut a nyál. Megjelenik Makarios, frissen szelt házi kenyeret hoz kosárban, a másik kezében egy tálka olívaolajat.

– Na. Bár anyu szerint nem tudok főzni, és részint igaza is van, a világ legegyszerűbb és egyik legfinomabb kajáját készítettem el nektek – mosolyog Lili. – Fokhagymás-petrezselymes rákot.

– Hogyan készült? – kérdezi az anyja.

– Kilenc percig lobogó sós vízben főztem, amibe tettem pár babérlevelet és néhány szem fekete borsot. Utána százhatvan fokon grilleztem tizenkét percig, leöntve olívaolajjal, amibe fokhagymát, petrezselymet, aprított csilit és egy kis sót tettem. A maradék olajat kihoztam, hogy a kenyeret ebbe tunkoljuk.

– Ó – feleli az anyja talányosan, de senki sem akarja megfejteni, hogy valójában mire gondol, és miért „ó”.

– Makarios, neked mi az életcélod? – kérdezi ebéd után Flóra angolul a srácot. A többiek a tengert bámulják elmélyülten, mint akik nem is hallották a kérdést.

– Életcélom? – kérdez vissza Makarios, és közben gyér szakálla alatt vakargatja az arcát, mint akinek fogalma sincs, mit akarnak tőle.

– Igen. Mivel akarsz foglalkozni? Tanulás, egyetem után mi lesz?

– Már hat éve végeztem.

Ezen elgondolkodnak, nem is feltételezték, hogy Makarios idősebb lehet, mint Lili (aki szintén nagyon fiatal).

– Jó, de azután…? Tudod… after graduation…? – folytatja Flóra. Nem is érdekli, hogy Lili felvihog.

– Hogy érted?

– Oké, hát mi lesz az a dolog, ami boldoggá tesz?

– Lili.

Flóra pontosan tudja már, hogy a másik fél sosem tud boldoggá tenni, ha önmagadban nem vagy boldog, úgyhogy nem hagyja annyiban.

– De mi lesz a munkád?

– Mi a munkám? – vált jelen időre jövő helyett Makarios.

– Hát igen. Mi a munkád?

– Flóra, hagyd – csitítja Móni, de Flóra nem akarja meghallani.

– Hát Thessalonikiben dolgozom.

– Ó – mondják együtt. Flóra virágkertésznek, Hanna halbiológusnak, Móni pedig dohánybolti eladónak képzeli el a srácot.

– És mi a munkád? – ragaszkodik a kérdéséhez Flóra.

– Szívsebész vagyok – mondja Makarios.

Nem mernek visszakérdezni, bár mindannyian értik.

Ez a válasz természetesen ismét több kérdést is felvet bennük, de egyelőre egyikük sem nyikkan meg, mert meg kell emészteniük, amit Makarios mondott.

Attól kezdve csak a rákot dicsérik, erre korlátozzák a megszólalásaikat – ami őket ismerve rettenetesen furcsa és szokatlan –, és elfogyasztják az egész tepsivel.

Lilit megtapsolják a végén, mert tényleg jó ebédet készített, más kérdés, hogy egyikük sem látja realitásnak, hogy a továbbiakban a konyhában legyen a helye.

Hajózás a titokzatos szigetre

– Oké, hogy egy szigeten vagyunk, de este átmegyünk egy másikra. Jobban mondva: sötétedéskor – jelenti be mosolyogva Macska. Mivel ő a legvagányabb köztük, ráhagyják az efféle programok szervezését. Főleg mert ő ment el a sarki közértbe tejért is. Egyedül Flóra kezd keresztkérdéseket feltenni.

– Sötétedéskor? Miféle szigetre? Hogyan?

– Béreltem egy hajót. Meglepi, hová megyünk. Márknak is jönnie kell!

– Nem az volt, hogy Limenáriában vagy hol kalandozunk ma este? Mikor fogom felfedezni Thassos meleg lakóit? – hőbörög a srác.

– Nem fogod megbánni – állítja Macska, és bár fogalmuk sincs, miért, hisznek neki.

– Este akkor Limenária! – búcsúzik tőlük Lili.

– Más progink van, ne haragudj – bújik ki a fürdőruhapántjából Macska. – Nem akarjuk elvenni az összes idődet Marakeshtől.

– Makarios.

– Oké, tőle. Szerveztem más programot.

– De mifélét? Igyekeztem úgy intézni a programjaimat, hogy a lehető legtöbbet meg tudjam mutatni nektek a szigetből…

– Jaj, hát semmi különös. Egy kis hajókázás, tudod. Szeretjük a tengert.

– Tényleg? – sandít Lili az anyjára. Az vállat von, mint akinek mindegy.

– Szeretjük bizony – mondja Flóra, elfelejtve, hogy már a tengerbe vezető lépcső látványától is halálra vált.

Sötétedik, amikor a motoros jacht megjelenik a szikla tövében. Addigra mindannyian lemásztak újra, változatos beszólásokat címezve Macskának.

– Valójában hova a fenébe megyünk este?

– Sötétedéskor – pontosít Márkra pillantva Macska. – De mivel te úgysem iszol, meg ilyenek, mit érdekel, hogy nem egy vendéglőben fogod tölteni az estét?

– Mert szerettem volna a sziget energiaközpontjába eljutni. Fotózni, egy meditációt elkészíteni, élőzni, videózni, ilyenek.

– Van energiaközpontja a szigetnek?

– Persze hogy van, Móni, méghozzá híres is. Sokan járnak ide feltöltődni energiával. Mivel a lányodat le akarjuk kattintani a cérnaszál szívsebészről, így alaposan utána kellett néznem.

– Biztos el van ájulva tőle. Most gondoljátok el: szívsebész. Ritka, mint a fehér holló – rázza a fejét Hanna.

– Ezt meg ki mondta? – kérdezi Márk. – Nagyon sok szívsebész van, például a Városmajor utcában is hatalmas az egy főre eső szívsebészek száma.

– De a görög szívsebészek…

– Jól van már. Hasra eshetünk, de ettől még semmi sem változik.

– Dehogynem. Egy értelmiségi, aki úgy látja a világot, hogy a nőnek a konyhában a helye – mondja Móni. – Mind közül a legrosszabb, higgyetek nekem.

A hajó meglehetősen labilisnak tűnik, a kapitány egyenesen ijesztőnek. Hosszú, hófehér szakálla a mellét verdesi, szuttyadt, koromfeketére sült bőre lötyög a karján, kék-fehér matrózcsíkos pólóján vér-vagy paradicsomfolt éktelenkedik. A feje kopasz, foga nem sok van, mégis vigyorog, szivarral a szájában.

– Na, látod, lehetett volna gázabb is a lányod választása – vigyorog Márk, és a többiek vele nevetnek.

– Amúgy ti be mertek ülni ebbe a csónakba, amit ez a kalóz vezet? – kíváncsiskodik Móni.

– Ki nem szarja le, hogy néz ki, ha odavisz a legkülönlegesebb görög szigetre! Na, menjetek! – irányítja őket a szikla széléhez Macska. – Ugrás be a hajóba!

A partnál még alig-alig hullámzó tenger kicsit beljebb már háborgóbbá válik, és Macskán meg a vén, szivaros tengerészen kívül még mindig senki más nem tudja, milyen távolságra van az úti céljuk, és hogy minek mennek oda.

– Még messze van? – érdeklődik Flóra.

– Szerintem igen. De nem vészes, mert állítólag az egész út nyolcvan kilométer, legfeljebb másfél óra. Jó, persze nem tudunk akárhol kikötni, de ez a Popeye tudja a dolgát. Nem ez az első embercsempészete.

– Hogy mi?! – kiált fel Móni.

– Nem úgy értettem!

– Hogy lehet még érteni az embercsempészetet?

– Ó, basszus, ne fossatok már! Nagyon vicces túra lesz, szavamat adom rá.

Nehezen hisznek neki, főleg mert egyre háborgóbbá válik a tenger, olyan barátságtalanná, amelyen a nyolcvan kilométer megtétele hihetetlenül nagy hülyeségnek és tulajdonképpen lehetetlennek is látszik.

Ha itt belépsz, számolj a következményekkel!

Lili este visszamegy Makariosszal a villába, és csodálkozva látja, hogy a ház sötét és kihalt. Pedig visznek pár üveg pezsgőt, bort, olajbogyót, feta sajtot, hogy aztán Zeuszékkal közösen elmenjenek majd egy görög estre.

Lili később elsőként az anyját hívja, akinek kikapcsoltat jelez a telefonja, aztán végighívja a társaság többi tagját. Mindannyian kikapcsolták a mobiljukat, ami meglehetősen furcsa. Ezután következik Zeusz, illetve a Macska szerint „ellenszenves” nő, majd amikor semmi sem derül ki, felkapcsolja a kerti világítást, és kiülnek a teraszra Makariosszal, hogy megvárják a vendégeket.

Mivel egy órával később sem hallanak róluk, Lili újra telefonálgatni kezd, ezúttal az ismerős éttermeseket hívja végig. Kicsit szégyelli magát, hogy a negyvenes anyja miatt aggódik, mintha a gyámsága alá lenne helyezve, de furcsállja, hogy semmit sem tud az egész csapatról.

– Szerinted nem néz hülyének mindenki, akit felhívok, hogy nem látott-e négy, mondhatni, még fogamzóképes korú, vidám nőt meg egy negyven-éves, folyton röhögő és a strandoláshoz is Dolce&Gabbanában érkező pasit? – kérdezi Makariost. A férfi felhúzza a szemöldökét.

– Biztosan mindenki megért, Lili. Mi görögök mindig aggódunk a családtagjainkért, ha éppen nem tudjuk, merre lehetnek. Nincs ezzel semmi probléma.

Pár perccel később Zeusz hívja Makariost.

– Lehetséges, hogy Lili anyja meg a csapata valami fogadásban van?

– Átadom Lilinek – nyújtja a telefont a lány felé.

– Hogy fogadásban? – értetlenkedik Lili. – Ezt egyáltalán nem értem.

– Vagy esetleg valami bátorságpróbán?

– Nem tudom, mire gondolsz.

– Netán valamelyiküknek van egy titkos kamerája, és forgatni akarnak… vagy ilyesmi?

– Hű. Hát Flóra tévés, de milyen titkos kamera? Manapság mindenkinek van kamera a telefonján. És hol forgatna titokban?

– Figyelj ide, Lili! Azt az információt kaptam, hogy Irene volt férje – majd kérdezd róla bővebben Makariost – elindult négy nővel és egy férfival az éj leple alatt Athosra.

– Athosra?! – kérdezi elhaló hangon a lány.

– Igen. Tennünk kell valamit, méghozzá nagyon gyorsan, ha azt akarjuk, hogy egyrészt Irene férje ne süllyessze el magukat, másrészt hogy a szigeten, ha odaérnek is, ne történjen semmi az illegális érkezőkkel, és te épségben lásd viszont az anyádat és a barátait.

Mindenki ismeri Thassos szigetén a legendát… így Lili is. Az Athos-hegység egy félszigeten helyezkedik el, ahová Halkidikin át vagy a tenger felől vezet az út. A csodálatos félsziget keleti földnyelvén van egy kolostor-köztársaság, amelyre nem érvényesek az Európai Unió szabályai, ez egy úgynevezett teokratikus köztársaság, amelynek névadója a félsziget csücskén emelkedő, és Thassosról is látható Athos-hegység. De nem is a földrajzi adatok érdekesek, hanem az, hogy az Athos-hegy tele van kolostorokkal, és ott az ortodox vallás egyik nagyon fontos központja. A hegyen húsz kolostorban ortodox szerzetesek élnek, és a hegy maga Görögországon belül autonóm köztársaságot alkot. Vagyis, csak huszonegy év fölötti, keleti ortodox hitű férfiak élhetnek a szigeten, tilos a bejutás nőknek és gyermekeknek! Sőt, azok a hajók, amelyek női utasokat is szállítanak, ötszáz méternél közelebb nem mehetnek Athos partjához. A legismertebb történet szerint egy francia írónő férfiruhában lépett be a félszigetre, és meg is írta, amit látott. Az a legenda is szájról szájra jár, hogy egy másik nő is férfinak öltözve lépett be a köztársaság területére, és eltűnt, de ez az eset inkább csak pletyka – mindenesetre senki sem merné cáfolni, hogy ez megtörténhetett, és abban sem biztos senki, hogyha egy nő valahogy ma mégis beteszi a lábát a köztársaság területére, akkor nagy örömmel fogadják.

Hát igen, kivéve a csajokat, legalábbis Lili hevesen dobogó szívvel arra gondol, hogy az anyja és őrült barátnői egy kaland kedvéért bármire képesek. Még akár arra is, hogy betörjenek egy olyan köztársaságba, ahová még a férfi látogatóknak is belépési engedély szükséges (amit szezonban ritkán adnak meg).

Márpedig Lili biztos benne, hogy az anyja és a barátnői nem éppen szabálykövetők, és emellett rendkívül kedvelik a kihívásokat.

Mivel egyáltalán nem tudja, mitévő legyen, sírva fakad Makarios mellén, aki viszont az övét simogatja, de mint szívsebésztől, akár ez kíméletes vizsgálatnak is tekinthető.

Úton a férfiak szigete felé

– Kapitány, azok a férfiak tényleg nők nélkül élnek? – megy fel a fedélzetre a vaslépcsőn Macska. – Légy kedves, mondd el a barátaimnak, hogy ott egy árva nő sem él, ahová éppen hajózunk!

A férfi beletúr a szakállába, megvárja, amíg mindannyian megjelennek, majd borús hangon ezt feleli:

– Nincsenek nők Athoson. Csak férfiak.

Macska mindent tudón elmosolyodik, és magára mutat, mintha az örök élet elixírjét találta volna fel.

– Na, állj elő, miért és hová megyünk pontosan! – kéri Hanna Macskát, aki éppen egy üveg pezsgő felbontásával foglalatoskodik. – Ronda ez a kapitány, sötét van, a pezsgő még javíthat a helyzeten, bár nem tudom, mennyit.

– Jaj, hát van egy sziget… Hamarosan odaérünk. Csodálatos, gyönyörű pasik lakják. És ahogy a kapitány mondta: csak pasik, kivétel nélkül!

– Akkor hogyan szaporodnak? – kérdezi Márk, miközben, bár imbolyog alatta a hajó, a pezsgőért nyúl, hogy kibontsa a csajoknak.

– Huszonegy év fölött költözhetnek oda – nevet Macska. – Se nő, se gyerek, csak pasik! El tudjátok képzelni?

Mindannyian elgondolkodnak. Flóra arra gondol, micsoda harcok mehetnek ott. Hanna arra, hogy sok pasi együtt mindenképpen idegesítő. Móni arra, hogy akkor véget ér az életük huszonegy évesen? Márk pedig arra, hogy ott valószínűleg mindenki meleg. Macska arra, hogy ott könnyebben megtalálhatja az igazit, és hogy Lilinek is keresniük kell ott egy alkalmas férfit, akire lecseréli majd Makariost.

– Nincs térerő, pedig fel kéne hívnom Lilit – mondja később Móni. – Mikor érünk oda? – fordul Macskához.

– Nemsokára, mondjuk még negyedóra – nyugtatja a lány, aki éppen a szempilláját spirálozza, mondhatni, vakon.

– Nincs térerő? – hördül fel Flóra. – És mi lesz, ha hívni akarnak minket?

– Akkor azt mondja be a telefonunk, hogy a hívott szám jelenleg nem kapcsolható, kérjük, hagyjon üzenetet – okítja őket Márk. – Szerinted mi más lenne?

– Jó, de nagyon sok okból kereshetnek minket. Rengeteg oka lehet. Gyerekügy, például.

– Engem biztos nem – vigyorog Márk. – De azért megtudhatnánk többet is arról a titokzatos szigetről, ahol csak pasik élnek?

Egyre sötétebb van, felhős az ég, csak néhány csillag látható az égen, és bár nem kicsi a hajó, mindannyiuknak forog egy kicsit a gyomra a hullámoktól.

– Tehát. Azt akarod mondani, hogy csak különleges engedéllyel lehet belépni a szigetre? – foglalja össze Márk a korábban hallottakat.

– Igen – bólint Macska.

– És ha jól értem, az nekünk nincsen. – Márk hangja tárgyilagos. Móni grimaszol, Flóra beharapva az alsó ajkát, erősen gondolkodik azon, hogy ez neki még tévésként akár jól is jöhet, bár gyanakszik, hogy Macskát átverték.

– Hogy a fenébe lenne? – kérdezi Macska. – Hát két napja még azt sem tudtam, hol az a Thassos és hogy nyolcvan kilométerre tőle található a Jó Pasik Szigete.

– Állj, honnan tudjuk, hogy jó pasik? – kérdezi Móni.

– Honnan tudsz az egész pasisziget-dologról? – szól közbe Márk.

– Amikor a strandról feljöttünk, ott ismerkedtem meg a kapitányunkkal. Ő ajánlott hajózást, horgásztúrát, ilyesmit, de mondtam, hogy legfeljebb akkor megyünk, ha ott van a nagy Ő.

– Na de azért jöttél Görögországba, hogy elfelejtsd a férfiakat! – értetlenkedik Flóra. – Nem azt mondtad, hogy eleged van? Még az a kiöregedett copfos rocksztár is rád vár azóta az M1-esen…

– A hajóskapitány azt válaszolta, hogy tud egy helyet, ahol csak férfiak laknak, több ezren, én meg úgy fordítottam le, hogy talán találok köztük egy nagy Ő-t. Akarom mondani, a Nagy Ő-t. Figyeljetek, hátha nekem egy görög van megírva a nagykönyvben, nem? Hát ki tudja?

– És ti ezt normálisnak tartjátok, hogy van egy ilyen sziget… – kezdi Flóra.

– …de mi nem tudunk róla? – fejezi be Márk.

– Nem, de tényleg. Ez biztos hír lenne, ha igaz lenne. És mivel nem igaz, így lehúzott téged ez a csinos kapitány, majd az egyre erősödő hullámzásra fogja, hogy vissza kell fordulnunk.

– Mennyit fizettél érte? – érdeklődik Hanna.

– Hát… inkább jobb, ha nem tudjátok.

– Na, akkor mindjárt a partokhoz érünk. Hamarosan. Úgyhogy mindenki húzzon férfiruhát! – oszt ki Thassos feliratú férfipólókat és sportgatyákat Macska.

– Miért, megmondanád? Nagyon háborog a gyomrom, és nem akarom még egyszer kidobni a taccsot, mint az első éjjel. Hagyjál a hülyeségekkel, és kössünk ki mielőbb, akárhol! – kéri Flóra.

– Mert a szigetre csak férfiak léphetnek be.

– Akkor miért spiráloztad ki a szempilládat?

– Arról nem volt szó, hogy csak olyan férfiak léphetnek be, akiknek nincs kispirálozva a szempillájuk, na, öltözés!

– Nem szokásom megvétózni a gyönyört, de én baromi rosszat érzek – mondja Márk, amikor Macska már a thassosi férfipólójában és karimás kalapban próbál megállni a lábán az imbolygó hajón. – Szerintem annak oka van, ha csak férfiakat engednek be. Például vallási oka, mit gondoltok?

– Mire célzol?

– Csak arra, hogyha igaz ez a „pasik szigete”-mese, akkor ott az egy vallási közösség, nem gondoljátok?

– Mindenkinek jár az életben egyszer egy pap – közli Hanna. – Emlékeztek, hogy ezt valamikor régen megbeszéltük?

– Jó, kérlek, de kinek volt papja? Na de komolyan. Lehet, hogy jár, de nem nekem – mondja Móni. – Én már túl is vagyok a párválasztós időszakon.

– És van otthon egy szented! – emlékezteti Flóra, amin a többiek jót röhögnek.

– Nekem egyébként egyszer felajánlkozott egy pap – meséli Márk. – Vidéken, a másik nagyanyáméknál. Érettségi után, mise után, amikor…

– Mivel nagykorú voltál, nem büntetőügy…

– Nem is feljelentést akarok tenni, csak sztorizom. Egyébként természetesen úgy tettem, mint aki nem érti.

– De miért? – kérdezik kórusban.

– Azért, mert meleg vagyok, és normális. Nem a kispapokra hajtottam sosem, értitek? És most sem érdekelnek a vallási közösségek, és rohadtul ajánlom, hogy ti se ragaszkodjatok a „mindenkinek jár egyszer az életben egy pap”-dumához, mert irtó nagy gáz lehet belőle egy ilyen szigeten, ahol a madár sem jár. Na, ez az álbajusz… röhejes – tör ki rajta a vigyor, amikor meglátja, hogy Macska álbajusszal és álszakállal is készült.

– Egyébként miért nem járhat nekem legalább egy pap? Egy csini, szexi, szakállas, izmos…

– Macska, hagyd már! Fejezd ezt be!

Hirtelen nagyot dob rajtuk a csónak. Elegük van az egészből, még Macska is bánja, hogy megszervezte a programot. Hogy is képzelte, hogy az éj leple alatt belopóznak egy szigetre? És mit várnak ettől az egésztől?

Majdnem kaland

Amikor az eső és a szél megérkezik, már mindannyian férfiruhában vannak, és válogatott káromkodások hagyják el a szájukat, ahogy a hajót egyik hullám a másik után veszi a hátára.

– Én csak jót akartam! – kiabálja Macska, hogy a nagy szélben a többiek is hallják, amit mond.

– Köszönjük, úrnőm, boruljunk le előtted? – érdeklődik Márk, majd a korláthoz hajol, és egy jókora hullámnál kidobja a taccsot.

– Ennek a fele sem tréfa – kapaszkodik a korlátba Móni, Flóra pedig a telefonjával videózik kapaszkodás közben.

A várható vihar végül nem sújt le rájuk, viszont a kimerült hadsereg a fedélzeten kapaszkodik, amikor megjelenik a kapitány.

– Baj van a motorral, fennakadtunk egy fán – mondja. – De már úton a segítség, ne aggódjatok.

– Hát ez klassz – bólogat csüggedten Márk. – Egyre jobb ez az este, nagyon tetszik! – intézi szavait Macska felé.

Móni a fedélzeten fekszik, és nemigen van kedve felkelni. Macska egy félrecsúszott álbajusszal a szája fölött rögtönöz:

– Ez valójában egy bátorságpróba. Mennyire tartozunk össze, mi, barátok!

A motor köhög, fulladozik, a kapitány szerint csak az egyik. Mert a másik már leállt. Nyugtatja őket, nagy baj nem lehet, a vihar elvonult másik irányba, viszont kicsit problémás, hogy nem tudnak a titkos kikötőhelyen partra szállni, ahonnan az álruhás delegáció elindult volna a sziget feltérképezésére, mert a titkos kikötőhelyen túl nagy a hullámzás, meg amúgy sem.

A csajok és Márk is most már úgy érzik, mindegy, hogy hol, de jöjjön el a kiszállás ideje, annak dacára, hogy az időjárás mégiscsak kegyes volt hozzájuk.

A barátokat végül a parttól pár száz méterre egy másik hajó menti meg. Bár nem kifejezetten mentőakcióról, inkább baráti segítségről van szó (a kapitány hívott valakit), mindannyian úgy érzik, hogy a halál torkából menekültek meg.

– Akkor most kössünk ki Athoson – vezényel Macska az új kapitánynak. – Már itt vagyunk a partjainál!

– Nők nem mehetnek Athosra – ingatja a fejét a férfi. Izmos, inas, barátságos, csak egy foga hiányzik, a bal felső négyes, mindehhez harmincas, és míg a többiek azon tűnődnek, miért nem pótoltatja még addig, amíg nem kell többet pótolni, Macskának még mindig a szigetlakókon jár az esze.

– Nekünk muszáj Athosra eljutnunk! Mu-száj – mondja. A többiek tiltakoznak, szintén angolul. A kapitány a homlokát ráncolja.

– Az teljesen kizárt.

– És miért az? – élénkül fel Macska.

Hanna, aki szeret tiltakozni, szintén kérdőn néz a kapitányra, bár valójában csak egyet szeretne: visszaérkezni Thassosra, felmenni a villába, és meginni egy pohár bort, aztán csak feküdni az ágyon, és arra gondolni, hogy bár gyakran elképzeli, milyen lenne egyedül eltölteni egy napot egy teraszon, koktélozni és női magazinokat lapozgatni, de valójában ezekre a kalandokra sem kíváncsi, és visszamenne az életébe.

– Mert ahová menni akarnak, az a szerzetesek szigete.

– Mondtam! – így Márk.

– Ó. És soha, egyetlen nő sem…? – kérdezi Flóra, aki ezen a hajón már sokkal jobban érzi magát, mint a kis lélekvesztőn.

– Nem. Görögök, de Bulgáriából, Oroszországból is sokan jönnek. Nő nincs. Ortodox szerzetesek élnek ott.

– Ó.

– Még a katonaság előtt én is eltöltöttem a félszigeten, a szerzeteseknél két hetet. Egy építészhallgató barátommal építkezésen dolgoztunk. Nagy a gazdagság, még egy orosz bank is van ott, azt mondják. De nő az nincs, nem is volt.

– Mennyi idősek? – kérdezi Macska.

– Sok a meglett korú.

– Sosem fogjuk elfelejteni, hogy az agg papok szigetére akartál minket pasizni vinni! – rázza a fejét Márk, amikor az indulás után egy órával kikötnek végre Thassoson.

– De lesz-e ennél nagyobb görög kalandotok, mint hogy majdnem bejutottatok egy szigetre, ahol csak férfiak élnek, de közben majdnem hajótörést szenvedett a hajónk és majdnem meghaltunk? – érdeklődik Macska.

– És szerintem most majdnem megölünk – zárja le a témát Móni. – Ha jól értem, amit Lili mondott, majdnem részt vettünk egy görög vacsoraesten… viszont az alvást megérdemeljük.

Aztán persze mégsem lesz belőle alvás.

A testem döntött – helyettem

– Na most, biztos nektek is voltak nagy kalandjaitok annak idején – szabadkozik később Macska, amikor már a villa teraszán, megfürödve, tisztán hallgatják a kabócákat. – Sőt ennél nagyobb kalandok.

– Hát nekem, bár senki sem mondaná rólam, de úgy érzem, az egész életem egy nagy kaland – feleli Hanna. – Sejthetitek, azt látják az emberek, hogy itt ez a kutyakiképző csaj, aki otthagyta a kutyákért az utazási irodát meg az utazásokat, kétszer ment férjhez, ráadásul mindkétszer ugyanahhoz az emberhez… és még sorolhatnám.

– Na de ott tartottál, amikor erről beszélgettünk, hogy sikeres lett végre az ezredik lombik – emlékezteti Macska.

– Igen. Az sikeres lett.

– Ez már a világvége, nem igaz? – kínjában nevet, de többnyire inkább sír. – Minden jel arra utal, hogy nekünk nem kell ezt erőltetnünk.

– Mindenképpen gondoljuk át még egyszer! – javasolja Robi. Már eleget sírtak, egyébként. Meg hát kívülről nézve olyan könnyű azt mondani, hogy ne adják fel, majd legközelebb sikerül. És Hanna is találkozott egyszer a kiképzés előtt egy Down-kóros kisfiúval, akit csak ölelni és szeretni lehetett, annyi szeretetet és kedvességet adott mindenkinek. De hát ez más. A saját gyerekük az, akiről szó van, és ezt minden vizsgálat megerősítette.

– Biztosan nagyon szeretnénk őt – szipog Hanna.

– Tudom. De mi lesz vele, ha mi már nem leszünk?

Igen. Ez a kérdés égeti őket. Végigjárták a segítő csoportokat, és arra jutottak, a súlyos változatnál (bár nem tudják, hogy mennyire lesz majd súlyos) felnőttként is segítségre szorul majd. És náluk a kérdés még súlyosabb, mintha fiatal szülők lennének. De már mindketten harmincöt fölöttiek, számba veszik azt is, hogy mindkettejük családjában előfordult korai megbetegedés, korai halál, bár természetesen nem ezek szerint élik az életüket. De egy ilyen rettenetes helyzetben, ekkora dilemmánál, amikor még Hanna nőgyógyásza is terhességmegszakítást javasol, nincs jó döntés.

A csajok együtt sírnak Hannával, de meg is nevettetik, legalábbis minden erejükkel ezen vannak. Móni például felajánl neki hétvégékre két gyereket is, aztán még szóba kerül spermalopás (a „gyenge” sperma helyett), bérapaság, minden hülyeséget nyomatnak, ami éppen csak eszükbe jut.

Persze a dolog egyáltalán nem vidám. Hanna állítja, hogy úgysem veszi figyelembe, a barátnői hogyan döntenének, de árulják már el, hogy ők mit tennének.

Márk telefonon kapcsolódik be a beszélgetésbe Londonból, mindannyian látják őt a telefon kijelzőjén.

– Én, azt hiszem, nem lennék olyan erős, hogy megtartsam – mondja hosszú gondolkodás után Flóra.

– Én nem tudom… egyszerűen nem tudom elképzelni. Mi is végigmentünk a harmadik gyerekkel a vizsgálatokon, tudjátok, mert harmincnyolc évesen már kellett. Előtte azt mondtam, ha valami nincs rendben, nem tartjuk meg. De, bármennyire imádom is, nagy meglepetés volt az érkezése, és az elején abban is bizonytalan voltam, hogy kell-e harmadik… Csakhogy nem tudom, ha konkrétan benne lennék egy ilyen szituban, hogyan döntenék. Talán megtartanám? Lehet, hogy ez az utolsó esélyem a gyerekre? Vagy nem az?

– Szerintem ezt a negatív spirált hagyjuk – javasolja Márk. – Most ne a későbbi terhességi esélyekkel foglalkozzunk. Hannának abból kell kiindulnia, hogy akár megtartja, akár nem, még később is lehet gyereke. Ha nem saját, akkor örökbe fogadott. A kapuk nem zárulnak be, tudjátok. Neked az érzést kell követned. Azt, amit a gyerekkel kapcsolatban érzel.

Két héttel később Hanna vérezni kezd. Sejti, hogy ezt a teste azért teszi vele, mert még mindig nem döntött. Hiszen mást mond a szíve, és mást az esze. Akkor hát a teste hozza meg helyette a döntést?

Néhány nappal később, amikor már muszáj, mert a baba már nincs életben, elvégzik a műtétet.

– Nem mertem vállalni a felelősséget, és ezért vesztettük el a gyerekünket – zokog Márknak. – Úgy döntöttem, hogy megtartsam a látszatot: nem én döntöttem, nem én hoztam ezt a súlyos elhatározást.

A csajok meglepik őket egy mátraházi hosszú hétvégével, kutyástól, ami nagy dolog tőlük, mert többségük (kétharmad) úgy gondolja, a kutyáknak nem kell nyaralniuk.

Macska, az adrenalinfüggő

– Na mi van, szomorkodtok, hogy nem sikerült eltűnnötök valami barlangban a szerzetesek félszigetén? – ront be Lili Makariosszal, mögöttük Zeusz érkezik, tálakkal. Macska szerint nagyon jól állnak a tálak neki, hiszen megfeszülnek az izmai, egyébként is csak egy térdig érő, feszes farmer rövidnadrágban meg sportcipőben van, persze pólót is visel, de azt a vékonyabb pamutanyagút, amin átsejlenek a kockásra kidolgozott hasizmai.

Sajnos, teszi hozzá magában, Zeusz mögött ott kullog a gyönyörű nője, Katarina is, akit Macska egyre jobban utál, pedig egy szót sem beszélt vele.

– Fel akartunk csípni egy szerzetest neked – mondja Móni. – Tudod, azok izmosak, van idejük művelődni, és még…

– Jaj, anya, hagyd a viccet, mert nem vagy humoros. Meghoztuk a vacsorát.

– Ha nem romlik el a motor a hajón, már ott lennénk Athoson, és nem hinném, hogy tudnátok tenni bármit is – kötözködik minden ok nélkül Móni Lilivel.

– Miért, szerinted ki küldte azt a másik csónakot az idióta kapitányotok után? Ő Irene volt férje, és nem normális, tudtuk, hogy meg kell mentenünk titeket…

– És?

Lili megvonja a vállát, majd Zeuszra mutat.

– Zeusz volt iskolatársa ment értetek, tök mindegy, hogy lerobbant-e a motor, vagy sem. Egyébként mondta Irene exférjének, örüljön, hogy megússza. Ismét egy illegális fuvar.

– Vagyis semmi baj nem volt a motorral? – veszi a lapot Macska.

– Mit tudom én – nevet Lili. – Felőlem le is robbanhatott, de ismeritek-e a legendát, hogy egyszer egy nő odamerészkedett, és örökre eltűnt?

– Jesszus, milyen izgi – mondja Macska. – Akkor hát mégis oda kéne mennünk…

– Neked, már ne is haragudj, adrenalinfüggőséged van – sétál be a társaság középpontjába Márk. – Meglátásom szerint te nem azért nem találtad még meg a nagy Ő-t, mert mindenkiben csalódsz, hiszen kiderül róluk, hogy rosszfejek, hanem azért, mert az adrenalin hajt. Lángolás, nagy szerelem, imádod magadat az első pillanatokban, ami tök jó, de aztán, ahogy kezded megszokni, hogy ő ott van melletted, már nincs benned az a vadászhormon, érted? Akkor már nem kell harcolnod az életedért.

– Ezzel mit akarsz mondani?

– Hogy amikor becserkészed a vadat, egyrészt úgy érzed, ő a legnagyobb valaha élt mamut. El kell bűvölnöd, csapdát kell állítanod neki, és ha megvan, akkor is a szökésére számítasz, így kitalálsz mindenfélét, hogy megtartsd. Ám egy idő után már nem kell újabb dolgot kitalálnod, mert ő megvan.

– Így gondolod?

– Hát, így… És amikor ez a pillanat elérkezik, akkor ejted az egészet. Kiábrándulsz magadból – holott addig tényleg annyi izgalmasat megtettél, hogy imádtad magadat ezért –, és már nem érdekes a pasi. Volt, nincs. Lejutsz az érzelmi hullámvasút legaljára. Aztán vagy ő fejezi be, bár ez a ritkább, mert érzi, hogy már nem érdekel az egész, vagy inkább te. És szomorú vagy, mert elmúlt az érzés. Az az érzés, amit önmagad iránt érzel.

Macska hallgat.

– De a szerelem első szakasza mindig ilyen! – szól Flóra. – Amikor nemcsak őt imádod, hanem magadat is. Kettőtöket, együtt. Amikor összeolvadtok.

– Hát igen, a szerelem első szakasza ilyen. De Macska valószínűleg csak ezt az első szakaszt éli meg, nem?

– Uhh, ha tudom, hogy pszichoanalízisre jövök, dehogyis utazom Görögországba! – feleli fancsali képpel Macska. – De amúgy tényleg nagyon jó szerelembe esni. Csak éppen sokszor, túl gyakran derül az ki, hogy nem a megfelelő férfival, értitek?

– Mert belevetítesz mindent, amit látni akarsz. Mindent – bólint Márk.

– Na de akkor mi lesz? Velem van a baj? És segítetek megtalálni az igazit?

– De mi az igazi kérdés? – kérdez vissza Márk.

– Hát például, hogy mit kezdjek magammal. Mert elvégeztem a főiskolát, elvileg értek a gyerekekhez, óvodapedagógus vagyok, és nem tudom, mit tegyek. Kimenjek külföldre, mondjuk Ausztriába, ahová hívnak? Tudok angolul, és egy kicsit németül is. De már előbb-utóbb harminc leszek, és jobb, ha inkább itthon maradok, mert…

– Szerintem nincs mitől félned. Csak saját magadtól.

Ebben a filozofikus hangulatban kezdik enni a Lili által készített, csodálatosan ízletes tzatzikit, a töltött cukkinivirágokat, amit egyébként Angelától hozott, közben pedig Zeusz beizzította a tüzet, és a roston sül a tintahal és a rák. A szél elállt, Macska hátradől a fotelben és azt mondja:

– Lehet, hogy veszélyes vagyok. Na de nézzétek meg, itt egy csodálatos görög isten, és természetesen foglalt.

– Zeuszra gondolsz? – kérdezi Lili.

– Naná.

– Zeusz nem foglalt. Katarina a húga.

– Ohh – sóhajt Macska. Arra gondol, hogy a világ mégis tartogat meglepetéseket, és ki tudja, talán még jókat is.

Mindenesetre attól kezdve kerüli Zeusz tekintetét.

A többiek pedig azon filóznak, hogy hogyan segíthetnének Macskának, aki a jelek szerint akkor is megőrül, amikor szerelmes, és akkor is, amikor nem az.

Kell egy ház…

– Gondoltatok már valaha arra, milyen lenne gyerekek nélkül nyaralni? – kérdezi Móni, és nem zavarja, hogy a legidősebb gyermeke, Lili is hallja a kérdést.

– Úristen, de hányszor! Csak ilyenkor mindig annyira utálom magam! – nyúlik el a heverőn Hanna.

– Ja, persze hogy gondolunk. Rendszeresen. Pedig hát együtt voltunk azon a nyáron a Balatonon, amikor kibéreltük a házat… – utal egy korábbi gyerekes nyaralásra Flóra, aztán röhögve idézik fel magukban, mi is történt azon a nyáron.

– Aki nem gondol arra, hogy néha odafeküdjön egy masszázsasztalra, és kapjon egy masszázst, aztán üljön egy órát a jacuzziban egy-két-három pohár borral, egy jó könyvvel, vagy csak nézzen ki a fejéből, gyerekek nélkül, az szerintem saját magának hazudik – véli Móni. – Csakhogy az a rossz benne, hogy utáljuk érte magunkat, már akkor is, ha erre vágyakozunk!

– De te megoldod – vonja meg a vállát Márk.

– A bébiszitterekre gondolsz? Huhh, hát mesélhetnék, mi volt, mire Macskát megtaláltuk annak idején. Aztán tessék, ő is pályamódosításban gondolkozik, meg már jó ideje nem is akar pénzt elfogadni.

– És a gyerekeid is felnőttek – ráncolja a homlokát Lili, miközben magára mutat.

– Neked sosem volt bébiszittered – jelzi Móni. – És tessék, mi lett: idejössz nekem a világ végére, egy szigetre, ahol a konyhában akarsz állni, hogy a szívsebész férjednek legyen mindig vacsorája. Én már nem tudom, mi a jobb, érted. Elmondtam neked egy csomó mesét, gyakran fejből meséltem, nem volt mobilunk, alig néztél tévét, jól tanultál, nem estél teherbe tizenhat évesen…

– Húsz. Annyi voltam, amikor köteleztetek a terhességi teszt elvégzésére.

– Tök mindegy. Akkor sem estél teherbe, és kész. Jó gyerek voltál.

Lili felsóhajt, és tölt az anyjának egy pohárral a száraz, vörös görög borból.

– Ugye nem fogsz sírni? – kérdezi.

– Nem, csak arra gondolok, másoknak azért mennek el a gyerekeik külföldre, mert rosszul élnek otthon. Lásd Macskát, aki sokkal jobban élhetne kint, tartalékot gyűjthetne, tudna utazni és a többi. Azonban te biztos nem élnél otthon rosszul, mert mi mindig segítenénk, továbbá otthon gyenge az egészségügy, biztos elkelne egy jó szívsebész, olvastam is, hogy a szívsebészekből is hiány van Magyarországon, meg…

– Úristen. Ezt hagyd abba! – kéri Márk. – Igyál, az meglátszik rajtad legalább. És meséljétek már el azt a közös nyaralást!

– Kell egy ház…

Valahogy így kezdődik a nyári sztori, kell egy ház, csakhogy nem egy óceán, hanem a Balaton partján, mert Flóra szeretne részt venni egy balatoni baristatanfolyamon, Móni meg akarja írni a következő vámpírkönyvet, Hanna pedig egyszerűen csak túlpörgette magát, mint mindig.

De persze csak ábrándoznak. Móni kisfia és Flóra lánya majdnem hároméves, Hannának ott a sok kutyagyerek is, hát még az embergyerekek.

Flóra túl önálló, ezt Zoli számtalanszor felvetette már. Túl önálló, ami tetszik is neki, de ezzel az ő egóját lenyomja a fenébe. Ez leginkább a szexuális életükre gyakorol hatást, mert újabban nem sikerülnek úgy a dolgok az ágyban, ahogy régebben.

A csajok ezt tudják is, mert a Vénuszon mindig, minden szerelmi és szexuális ügyet meg kell beszélni, vitatni, véleményezni. Egyetértenek abban, hogy Zolinak hatalmas az egója, mégis ingatag az önértékelése.

Hanna szerint dűlőre kell jutniuk, melyikük a tévésztár, mert két dudás nem fér el egy csárdában.

Móni szerint féltékennyé kell tenni.

Márk szerint pont azokról a dolgokról kellene beszélni, amiről Zoli nem akar.

Lujza szerint azonnal, nagyon sürgősen új fehérneműt kell venni, és abban csábítgatni azt a „beképzelt fiúkát”.

Flóra szerint Zolinak nem a munkahelyi dolgokon kellene éjjel is agyalnia.

Zoli szerint viszont – amit a csajok nem tudnak – a megoldás egy tablettával érkezik, ami meg is történik, és egy darabig működik is, aztán majdnem a veszte lesz… de ne rohanjunk ennyire előre…

Tehát Flóra nehezebben mond igent, végül arra gondol, hogy igenis magára hagyhatja pár hétre a Sztárt, és elvonulhat a gyerekükkel egy balatoni házba.

Akkor még nem sejti, hogy Zoli házasságából született gyerekei is betársulnak majd a nyaralásba (de az apukájuk nélkül, természetesen ő intézi nekik ezt a lehetőséget). De Flóra már sok mindenen van túl, és azt is pontosan tudja, hogy el sem bújhat a világ elől, mert valahogyan úgyis megtalálják, ezért már nem is akarja Zoli gyerekeit eldugni az emberek elől.

Amikor útnak indulnak, egészen pontosan hét gyerekkel három nő, akkor látják, hogy ebből baj lesz. Ez nem lesz nyaralás, sőt, ki fogja a járni alig tudókat szám szerint ellenőrizni, megvannak-e még a parton?

Hanna javaslata, hogy ki se menjenek a partra, mármint a gyerekek.

Flóra javaslata, hogy mindenkin legyen karúszó vagy mellény, függetlenül attól, tud-e úszni vagy sem.

Móni közben kap még egy ötéves szomszéd gyereket is pár napra, és az a javaslata, hogy azonnal szerezzenek két bébiszittert. Kettőt! (Miközben mások hét meg nyolc gyereket nevelnek fel, morogja Hanna, de valójában csak azért mondja, hogy ne tűnjön úgy, mintha neki is szükséges lenne a segítség. Szíve szerint a férjét hívná.)

Márk telefonos javaslata, hogy igyanak sok-sok alkoholt, ha mindezt ki akarják bírni.

Lujza javaslata, hogy az összes gyereket adják be egy táborba, annál nagyobb élményük lesz.

Megérkezik az első bébiszitter, hiszen azonnal kettőt szerezni lehetetlen, egyet sem könnyű. Az illető óvónő, ám két óra múlva távozik, nem ehhez van szokva, mondja, amikor először lemennek együtt strandolni, és az orgonasípokkal a következő történik: a legkisebbről leesik a karúszó, a mellény nagy rá, járni alig tud, de mindig egyenesen a tóba veszi az irányt. Az eggyel nagyobbak kergetik egymást, és biztosak benne, hogy tudnak úszni, ezért időnként leszedik az úszógumit, és irány a tó, ahonnan az anyukáik pánikba esve szedik ki őket. A hatéves a nála nagyobbakkal a strandon úgy játszik, hogy mindannyian ötszáz métereket rohannak, és általában senki sem látja őket, csak ha pénz kell kukoricára. Az ábrándozó arckifejezésű nyolcéves lány állandóan a mobilért nyavalyog, hogy azon nézzen valami tinisorozatot. A tízéves fiú pedig közli, hogy vízilabdázik, és most beúszik egy kicsit – és be is úszik, Flóra hiába kiabál utána, hogy ne tegye.

A bébiszitter ezek után – helyesebben közben – felmond, és már az uzsonnáztatásban sem segít nekik.

Még aznap érkezik egy kalandvágyó egyetemista lány, aki már aznap este, vacsora után és altatás előtt, konkrétan a fürdés időszakában felmond, mert „másra számított”.

Másnap jön egy lány, a helyi bölcsiben dolgozik, nonstop mindenkit tisztába akar tenni, még a nagyokat is, Boci-boci tarkát énekel és a Bogyó és Babóca mesekönyvből olvas az ebédnél (hattól felfelé már nemcsak a homlokukat ráncolják, hanem konkrétan elülnek az asztaltól), de a gyerekekre nemigen figyel, és a nap közepén közli, hogy fáj a torka és zöld orrfolyása van, ami „nagyon veszélyes a gyerekekre nézve”. Hozzáteszi, hogyha kap egy hét pihenőt (a bérelt házban), akkor utána biztos jobban lesz, és újra munkába állhat majd.

Gyors távozása után egy fiú érkezik, de ő sajnos, bár nagyon jól játszik a gyerekekkel, képtelen többfelé figyelni. Na persze, Márk ezt már jó előre megmondta, hogy egy férfi figyelmét nem lehet megosztani. Így amikor két gyerek beszökik a vízbe meztelenül és karúszó nélkül, Móni tőle is megválik.

Aznap este érkezik Macska, aki addig egy pasival nyaralt Miskolcon, és már néhányszor felügyelt Móni két fiára.

Mivel a visszaúton halálosan összevesztek, sírva érkezik, de azonnal, mint egy Mary Poppins, ágyba tereli a gyerekeket, és pár perccel később gyönyörű, fület melengető csöndben alszik mindegyik. A csajok pezsgőt bontanak, bár nagyon tartanak tőle, hogy mi lesz, ha a pukkanás felébreszti a kisebbeket. Semmi erőt nem éreznek magukban arra, hogy újravegyék velük az altatási kérdést.

– Nem tudom, mit szólna Zoli, ha látná, hogy piálok – veti fel Flóra, mire mindannyian, még Macska is pfujolni kezdenek. Aztán Móni elveszi tőle a poharat, Flórának nagy harcába kerül, mire visszaszerzi.

– Hagyjuk már ezt a nagy egójú sztárt, aki nem bírja látni, ha egy nő alkoholt iszik. Biztos anonim alkoholista, nem?

– Nem, dehogy. Nem anonim – röhög Móni, aztán végre ellazulnak. Macskát ünnepelik, aki ünnepélyesen megfogadja nekik, hogy soha többé nem esik szerelembe.

Egy héttel később az esti fürdetés után randira megy, mert szerinte most felbukkant az igazi, aki a mólón várja.

De akárhogyan is, szerelem meg randi ide vagy oda, megmenti őket, mert Móni ezen a nyáron megírja az új kötetét, Flóra elvégzi a tanfolyamot, Hanna el tud lazulni minden este Márk telefonos segítségével, és az összes gyerek túléli, sőt élvezi a nyaralást.

Azért a végén három karikás szemű anya érkezik meg a nagy és laza nyaralásból, és a párjaik boldogan fogadják őket, örülnek, hogy „kipihenték magukat”.

Nem akarok gyereket, és kész

– Nem furcsa, hogy gyerekekkel foglalkozol, és nem akarsz gyereket? – hozza fel a témát ismét Flóra Macskának. Liliék már elmentek, ők pedig a teraszon hallgatják a kabócákat, és már kinyitottak egy újabb üveggel a görög borból.

– Lehet, hogy pont ezért nem akar – bólogat Móni.

– Nem tudom. Imádom őket, de szerintem nem kell minden nőnek anyának lennie. Erről már beszéltünk, most újra kivesézzük? Titeket ez ennyire megvisel, érdekel, vagy mi van?

– Ha nem vagy anya, mondjuk harmincötig, akkor másodrendű állampolgár vagy – közli Hanna. – Tudom, mert még az utazási irodában is állandóan azt nyomatták, hogy karácsony délelőtti nyitvatartás? Majd Hanna bejön, neki nincs gyereke. Szombat délután? Majd Hanna itt lesz estig, nincs gyereke. Az osztálytalálkozón a volt osztálytársnőim úgy néztek rám, hogy ó, hát a Hanna gyerektelen, szegény, még pasit sem talál. Jelzem, ez akkor történt, amikor Robitól éppen elváltam.

– És most azért szüljek gyereket, hogy ne hívjanak be túlórázni? – érdeklődik Macska.

– Jó, hát téged nem fognak, mert vállalkozol. Meg talán külföldön, ha tényleg ki akarsz menni, ez nem így megy.

– Egy nagy csapda van – mondja Flóra. – Az, hogy mi van, ha később mégis akarnál gyereket, de már nem lehet?

– Jó, ezek is a társadalom felől érkező dumák, mert mondjuk, mi van, ha abbahagytam a balettet tizennégy évesen, amikor tényleg tehetségesnek tartottak – meséli Macska –, és húszévesen a fejemet verem a falba, miért bébiszitterkedést vállalok, ahelyett, hogy a balettkarrieremet építeném? És ott sincs visszaút.

– De az nem ugyanaz, baszki. Hogy hasonlíthatsz össze egy karrierutat az anyasággal? – kérdezi Hanna.

– Úgy, hogy mindannyiunknak más az utunk. A tiéd is más, meg az enyém is. Lehet, hogy nekem nem fontos, hogy anya legyek, érted? Azért nem hiszem el, hogy éppen ti nem értitek ezt, akik pedig példát mutattatok az elfogadással valami mellett csak azzal, hogy vagytok… – néz körül, majd megmagyarázza: – Az elfogadással. Azzal, hogy úgy vagy boldog, ahogy neked jólesik, ha azzal nem bántasz mást. Ha akarod, fiút szeretsz – néz Márkra –, ha akarod, lányt. Ha akarod, Magyarországon boldogulsz, ha nem, akkor elmész. Ha akarod, lesz gyereked, ha nem, akkor nem. És így vagy kerek. Nem lehettek olyan gyöpös agyúak, hogy már ti is elkezditek ezt a „gyerek nélkül nem lehetsz boldog!” szöveget!

– Egyetértek – jelenti be Márk.

– Egyetértek – mondja Flóra.

– Egyetértek – csatlakozik Móni.

– Én is egyetértek, csak éppen annyit küzdöttem a gyerekért, hogy nagyon nehéz beleélnem magam abba, ha valaki nem akar anya lenni – vallja be Hanna. – És azt az oldalt is láttam, amit Móni sosem, hiszen már fiatalon anya lett, illetve Flóra is kevésbé, mert a tévében olyan közegben dolgozott már akkor is, ahol gyakoribb, ha egy nőnek nincs gyereke, akár a stressz miatt, akár másért. Vagyis láttam a kirekesztést, és ha körülnéztek, azt látjátok, hogy nemcsak a munkahelyen vagy hátrányban, ha nem vagy anya, hanem nem juthatsz hozzá támogatásokhoz. És végül is megkapod, akár akarod, akár nem, még ismerősöktől is, ha mondjuk egy családi kérdésben véleményt nyilvánítasz, hogy „mit tudsz erről, nincs is gyereked”. Hiába vigyázol rájuk meg fejleszted őket már ki tudja, mióta…

– Figyeljetek, itt látszik, hogy én egy másik korszak szülötte vagyok – vonja meg a vállát Macska. – Még nem vagyok harminc, és másképp látom a világot. Leszarom a beszólásokat, nem érdekelnek, és egyáltalán nem muszáj kirekesztő közegben élnem. Vállalkozni mindenhol tudok, és egyáltalán. Nem értitek? Nekem nem az az érzelmi csúcs, hogy gyerekem legyen. Nem érdekel a dolog. Te más vagy, Hanna. Neked gyerekkorod óta az van a fejedben, nyilván, hogy egyszer majd anya leszel.

– Igen. Igazad van.

– Soha senki nem beszél erről – szögezi le Lujza, amikor Flóra javaslatára és Márk beleegyezésével felhívják, ő, a felvilágosult szellem, hogyan látja. – Az én korosztályomban szégyen volt a gyermektelenség, tehát még az egykori barátnőim sem beszéltek róla, már akinek nem volt. Tudjátok mit? Az is irtó kínos volt, ha egy nőnek nem született legalább egy gyermeke, de az is, ha nem volt hozzá férje. Egyedülálló anyának lenni legalább annyira megbélyegzett állapot volt. De már más a világ, gyermekeim.

– Na, látjátok, ebben nem vagyok biztos! – szól közbe Macska. – Vigyázni szoktam egy egyedülálló anyuka gyerekére, aki gyakran mondja, hogy őket nem tekintik „igazi családnak”. És igenis rosszulesik neki, amikor a család fogalma alatt azt értik, hogy anya, apa, gyerekek. Mert neki csak a gyerek van, most ne menjünk bele, miért.

– Ja, ja – teszi hozzá Móni. – Rám is furcsán néztek egyesek, amikor Lilit egyedül neveltem. Miért kellett ilyen fiatalon megtartani, ó, szegény, lelépett a barátja, mit tudom én, ilyeneket hallottam vissza. De kit érdekelt…

– Igen, látjátok, ez az, amit ti, a maiak, meg én is tudunk. Hogy már képesek vagyunk vállat vonni: és ez kit érdekel? – kapcsolódik be ismét Lujza. – Na, gyerekeim, megyek, mert Lalival most vágtuk fel a pizzát, amit egy futár hozott az imént. Aztán majd akarok beszélni veletek, de nem ma. Aludjatok jól.

– A nagyanyádék pizzát rendelnek vacsorára? – kérdezi Macska Márktól. – Ez igazán menő!

– Aha – morogja Márk, de valamiért gondterhelt az ábrázata.

A titok, ami egy napig sem titok

– Te hogy kerültél először a hírekbe? – kérdezi másnap a reggelinél Macska Flórától. – Lehet, hogy évekkel ezelőtt láttalak valami botrány kapcsán az újságokban…

– Uhhh. Lehet bizony – borzong meg Flóra. – Akkor elmesélem a folytatást. Ott hagytam abba, hogy Londonban megbeszéltünk egy találkozót Zolival…

– Mi történt veled? – fogadja Zoli, és azonnal magához öleli. Flóra sír, mert mostanában mindenen sír, hát miért éppen a saját magánéleti drámája miatt ne hullajtana könnyeket. – Miért rohantál el?

– Mert nem akarsz gyereket, és én terhes vagyok, és nem akarom rád erőltetni, de nem akarom elvetetni, szóval nincs jövőnk, és elmentem – mondja egy szuszra, egy kis hüppögés kíséretében.

– De ez nem egy egyperces történet, amit így le kellene rendeznünk! Nem gondolod, hogy beszélgetnünk kellene?

– Az igen vagy nem kérdése igenis egyperces történet. Nem is egyperces, hanem öt másodperces.

– Flóra, drága cicám – duruzsolja a fülébe Lujza, holott nincsenek is vonalban éppen –, miért gondolod, hogy csak igenekből és nemekből áll a világ? Hogy csak fekete van vagy fehér? Hogy öt másodpercből áll egy döntés, egy együttélés vagy egy szakítás?

– Mert a nemnél nem kell tovább gyilkolnunk egymást legalább – válaszolja magában.

– De most nem rólad van szó, az ég szerelmére! Nemcsak rólad van szó, hanem rólatok, a gyereketekről is! Légy türelmes, próbáld megbeszélni, ne zárkózz el! Miért zárkózol el a beszélgetéstől?

– Mert félek.

– Akkor éppen ideje szembenézned a félelmeiddel. Anya leszel, kisanyám, szedd össze magad. Nem rezelhetsz be egy önimádó pasitól, aki nem tudja, hogyan tovább. Segítened kell neki, bármilyen furcsa is.

– De hát neki kellene segítenie nekem!

– Egy másik világban, vagy hogy az unokámat idézzem: egy másik bolygón, na ott igen. De ezen a bolygón, ahol élünk, az a helyzet, és még sokáig az is marad, hogy a nőknek kell segíteniük a férfiakat, főleg amikor az érzelmi intelligenciájukat kell használniuk.

Így hát Flóra magában bólint a fejében lejátszott dialógust követően. Bár nagyon nehezére esik olyasmiről beszélgetnie, amiben eleve sérültnek tartja magát, hiszen az előző este óta szinte biztos benne, hogy Zoli nem akar gyereket tőle, mégis belemegy. Beszéljék át töviről hegyire. De ő nem fogja meggyőzni, nem fog könyörögni, ezt eldönti. (Márk később megkérdezi, miért kellett ilyen elhatározásra jutnia, mire azt mondja, terhesen még kevésbé szeretne több sebet szerezni, mire Márk azt javasolja, keressen pszichológust, mert az élet és a párkapcsolat arról szól, hogy sebek szerzése és nyalogatása helyett kibeszélünk és megoldunk.)

Annyi időre mozdulnak ki a lakásból, amíg egy pizzát vesznek ebédre, aztán vissza. És csak mondják, mondják.

Flóra azt, hogy szereti Zolit, de nélküle is megtartja a gyereket. Zoli azt, hogy szereti Flórát, de nem a legjobbkor jön a gyerek, és egy ideig titkolniuk kell.

Bár Flóra IQ-jával nincs semmi baj, mégis jó időbe telik, mire megérti, hogy Zoli elfogadja a helyzetet, hogy újra apa lesz, bár a várt rózsasziromszőnyeg meg ünnepi csokor és titkos esküvő, velencei hétvégével elmarad. Mert elfogadja a helyzetet, de egy ideig titoktartást kér.

– De miért fontos ez? – kérdezi. – Hiszen elváltatok, nem? Már csak a házon meg a két kocsin kell osztoznotok, az pedig elég egyértelműnek tűnik, nem igaz?

– Meg a gyerekeken. Hát már sokszor megbeszéltük, hogy Lívia nem engedné el velem vagy hozzám a gyerekeket. Még kicsik, pár év múlva más lesz a helyzet.

– Pár év??? Te most viccelsz, nem igaz? Pár évig tartsuk titokban, hogy gyerekünk lesz, illetve van?

– Csak addig, amíg feltétlenül muszáj – kéri a férfi, és szájon csókolja. Flóra elérzékenyül, de ott van benne a kérdés: vajon milyen időmeghatározás az, hogy „amíg feltétlenül muszáj”? Az mit jelenthet? Úgy gondolja, legfeljebb a szülésig. Bár hogy hogyan fogja a képernyőn titokban tartani a terhességét, arról gőze sincs, és őszintén: nem is nagyon érdekli. Nem ismeri Líviát – csak rémtörténeteket hallott róla –, viszont úgy érzi, ez az ő élete, amibe nem ronthat csak úgy bele senki.

Ebben mindenképpen téved.

Másnap az interneten megjelenik egy óriási cikk azzal, hogy az ismert tévériporter terhesen szakított a csatorna rendkívül népszerű hírszerkesztő-műsorvezetőjével Londonban. A riporter egy buszon hangosan sírta el a bánatát, hogy híres barátja nem akarja megtartani a gyereket, ezért ő otthagyta. A magazin utal arra, hogy a hírszerkesztő volt felesége és két gyermekének anyja a közkedvelt színművésznő, Karaffa Lívia, akitől nemrég vált el. Kapcsolatukat Flórával sikeresen titokban tartották mindeddig, bár – a bulvármagazin szerint – a tévécsatorna dolgozói közül sokan tudtak a viszonyról, ami „egyesek szerint már a hírszerkesztő házassága idején elkezdődött”.

Nagyon gyorsan, szinte perceken belül ez válik a bulvársajtó vezető hírévé, rengeteg fotóval, sőt újabb, lényegtelen információkkal színesítve, amelyeket „magukat megnevezni nem akaró, közeli ismerősöktől” szereztek az újságírók.

Zoli, amikor meglátja a sajtót, őrjöngeni kezd, majd felveszi a folyton csöngő telefonját, Flóra meg jobbnak látja, ha most lelép, bár maga sem tudja, hová.

…és akkor felrobbant az internet

Pár órával később már nemcsak a buszos beszélgetés a hír az interneten, hanem tele van féligazságokkal, illetve már kitalációval is minden bulvártermék.

Most már Flóra abortuszra igyekszik a hírek szerint egy londoni magánklinikára, amit Zoli finanszíroz, aki direkt elbujdokolt a terhesség miatt Londonba, eleve azért ment el, mert menekült a várandós Flóra elől. Aki viszont esetleg az egyik főszerkesztővel is kavart, hiszen van egy fotó, amin együtt kávéznak késő este. Továbbá Zoli a legyet is…, de ezt azért viszonylag lájtosan tálalva, mintha Flóra lenne a célpont, vagy tartanának egy hírszerkesztőtől.

Kora délután Zoli már nem saját magával meg a felesége folyamatosan érkező hívásaival foglalkozik – a telefont egyébként egyszer sem veszi fel neki, mivel fogalma sincs, mit mondjon, és ő a férfiak azon többségéhez tartozik, aki, ha nem tudja, mit mondjon, akkor inkább nem mond semmit, és ha lehet, fel is szívódik –, hanem az egyre jobban kiboruló Flórával.

Akivel egyébként Márk is foglalkozik, csak éppen sms-ben. És a csajok is, mindannyian, a lehető legkülönbözőbb telefonos alkalmazásokon keresztül. Egyöntetű véleményük, hogy nem Flóra rontotta el a dolgot, és egyébként is, Lujza szerint annak a „piperkőcnek” most már fel kell vállalnia az életét, és Márk szerint is csodálatos, hogy nem kell titkolózniuk. Mert hát az lett volna a gáz, ha titkolózni kell, higgye el Flóra, ennél jobb nem is történhetett volna velük.

– Ugye viccelsz? – hívja fel végül Márkot. – Annál jobb nem történik, mint hogy kivesézik az életemet, beleírnak a cikkekbe egy csomó faszságot és hazugságot mindkettőnkről? A volt asszonyt meg békén hagyják, ő a szegény áldozat?

– Ez fáj?

– Ó, hát ezt leszarom.

– Végül is még büszke is lehetsz. Ő az ország Livikéje, aki minden műfajban nagyot domborít, meg abban a sorozatban ő volt a legmenőbb, aki a szerepe szerint csak úgy gázolt át a férfiszíveken. Aztán a saját házasságában végül is nem működött jól a szerepe, és a feltörekvő tévés kiscsaj lazán leakasztotta a híres-nevezetes hírműsorvezetőt.

– Ez is baj, úgy néz ki, mintha szerető lettem volna, holott már nem voltak együtt, amikor egymásra találtunk.

– Flóra, nézd a jó oldalát. Egy csomó pénzt jelentenek ezek a cikkek. Higgy nekem – mondja Márk, és Flóra hihet is neki, mert Márk nagyon menő arc a kreatív és PR-szakmában.

– Kitől fogok pénzt kapni? Majd a bíróság megítéli? – legyint Flóra.

– Nem, nem fogsz bíróságra járni, annál drágább az időd, meg sosem felejtheted el a mondást, hogy a sas nem kapkodja a legyeket.

– Reagálnom sem kell?

– Úristen, dehogy. Hagyd a picsába, tök elegánsan. És fogadd el az összes műsorvezetői, magazinszereplői és a többi felkérést, haknit, mindent, csak éppen nyomd fel a gázsidat a korábbinak a háromszorosára. Ennyi. És röhögj rajtuk a markodba.

– Nem nagyon van kedvem röhögni, amikor éppen tönkremegy a magánéletem. Minden összeomlóban van.

Hatkor Zoli úgy dönt, hogy használni fogja a Facebook-oldalát. Bármennyire furcsa is mindegyik szereplő számára, Márktól kér segítséget: mit írjon ki? Ismerjen-e be bármit? Tegyen-e vallomást, tagadjon-e, írja-e ki az igazat?

Márk és James nem sokkal később a kedvenc éttermükben találkozik velük. Velük van egy profi fotós, aki beállítja „riportosan” őket, mintha csak elkapott, ellesett pillanatokat fényképezne.

Kézen fogva nyitnak be az ajtón, egymásra mosolyognak, amennyire csak lehet ebben a pillanatban, önfeledten. Zoli a recepciós pultnál áll Flórával, a keze a hasán. Ülnek egy asztalnál, gyertya pislákol az abroszon, Zoli fogja Flóra kezét, és összehajolva suttognak. Bejön egy virágárus, Zoli elvesz egy szálat a csokrából és Flóra felé nyújtja.

Na ennyi elég is lesz, Márk tudja, kinek és hová kell elküldenie azonnal e-mailen a képeket.

Ezután Márkék lakására mennek, ahol egy fotelben Flóra Zoli ölében ül. Zoli keze a nő hasán, lazán, finoman, mégis sokatmondóan. Mosolyognak.

Két perccel később egy szív megjegyzés kíséretében kikerül a fotó Zoli Facebook-oldalára, és, ahogy mondani szokás: felrobban az internet.

A hely, ahol átjárnak az energiák

– Ez mi? Miért állunk itt meg?

– Ezek a sziklák állítólag a sziget energiaközpontját is jelzik – mutatja Márk, és kinyitja az anyós-ülés ajtaját. Délutánra ugyanis mindannyian úgy gondolták, ideje önállósulniuk, ezért béreltek egy autót, amiben alig férnek el, viszont – légkondi hiányában – nyitva az ablakok, fújja a hajukat a szél, csak görög zene megy a rádióban és a lejátszóban felejtett CD-ről, Zorbát énekelnek és röhögnek. Magukon, meg a szent szigeten, ahol – mára legalábbis már így látják – fogságba estek volna, vagy belefulladnak a tengerbe, megeszik őket a vadak és a többi. Márkot mindannyian maguk előtt látják egy nagy szakállú szerzetessel smárolni, ezen halálian jókat kacarásznak, most pedig Márk bemutatja nekik az energiaközpontot.

– Ez csak néhány nagyobb kő – véleményezi Hanna, aki a leggyakrabban támadja a Márk által népszerűsített spirituális tanokat.

– Állj fel rájuk, tárd szét a kezed, hunyd le a szemed, és hagyd, hogy átjárjon az energia! – utasítja Márk.

Mindannyian kiválasztanak maguknak egy-egy sziklát, és azon egyensúlyoznak becsukott szemmel. Közöttük egy narancssárga köves kis tér, oldalt, alattuk mélyen a tenger hullámzik.

– Átjárt – jelenti be Macska. – És most?

– Most képzeld el, hogy a szél nemcsak a hajadat fújja, hanem kimossa belőled az összes mélyen gyökerező hitet, hiedelmet, amelyek útját állják a boldogságodnak.

– Hogy mos a szél? Az fúj – közli Macska.

– Akkor lehunyt szemmel is látod, ahogy kifújja belőled a korábbi hiedelmeidet a szél, azokat a berögződéseket, amelyek gátolnak a továbblépésben!

– És ti ebben hisztek? – kíváncsiskodik Macska.

– A lényeg, hogy nem kell hinned benne. Csak csináld meg!

– De például milyen hiedelmeimet kell kifújatnom?

– Ó, tudod, azt nem gondoltam, hogy előbb elméleti órát kellene vennünk.

– Na jó, de így nincs mire gondolnom!

– Macska, lásd azt, hogy kifújja a szél belőled, hogy nem vagy érdekes hosszú távon. Hogy kifújja belőled a szél, hogy csak a fellobbanás érdekes. Lásd, ahogy elmegy a magányos Macska, és ott marad a szerethető, vidám Macska, kéz a kézben egy régen megismert pasival. Hogy ez a Macska elengedi azt a félelmet, hogy sehol sem lesz boldog, akár otthon marad, akár a hegyek között él, mondjuk, Ausztriában.

Csend.

Macska relaxál.

– És én mit fújassak ki? – kíváncsiskodik Móni.

– Az orrodat, baszmeg – morogja Márk, ezen mindannyian röhögnek, és lekászálódnak a kövekről.

Potosba érve végre végigsétálnak a sziget legnagyobb sétálóutcájában, ahol a szőrmebundától a gumimatracon át az olajbogyóig bármit megkaphatnának. Mindössze egy utcányira terül el a tenger, a partján sorakozó éttermekkel és bárokkal.

Rengeteg játékkal várják a szülőket, így tesz szert Móni egy kétméteres (szerencsére csak felfújható) játék krokodilra, Flóra, aki bevallottan mindig csinin öltözteti a lányát, két menő gyerek baseballsapkára, Hanna pedig különböző nagyságú és kapacitású vízipisztolyokra, míg Macska magának vásárol, méghozzá majdnem farpofáig kivágott strandruhát, meg egy görögös mintájú, nagy selyemkendőt. Márk természetesen az olívás kozmetikumoknál ragad le, és mire a többiek végeznek, ő maga egy szatyor thassosi olívás arc-és kézkrémmel, tusfürdővel, testápolóval lesz gazdagabb.

– Mi az összegzés? – kérdezi az Oasis Beach tengerparti bár és étterem teraszán Macska a többieket.

– Milyen összegzés?

– Hát hogy az energiamezők a vásárlási energiáinkat növelték. Csodálatos, hogy nem engedtem el a vásárlási szenvedélyt azon a sziklán. Most már hiszek a dologban, mert…

– És az eleresztett tévhited? Azzal mi van? – kérdezi Hanna.

– Ja, azok elmentek. Ahogy álltam a sziklán, hirtelen az ugrott be, mit szólna Zeusz, ha egy seggig kivágott ruhában látna. És tudjátok mit? Azt a ruhát, amit magamra képzeltem, húsz perccel később felfedeztem a sétálóutcában! Hát mi ez, ha nem az energiák elképesztő együttállása?

– És mit láttál, mit szólna Zeusz? – kérdezi Móni.

– Azt nem láttam, mert folyamatosan dumáltatok. Egyébként nem érdekel Zeusz, csak… értitek, itt nincsenek férfiak. Olyan furcsa, hogy csak nők vesznek körül.

– Köszi – bólogat lakonikusan Márk, majd megrendeli a tzatzikitálat a hideg marinált polippal, és még választana mást is a csajoknak, mert azt állítja, hogy ő a leggurmébb gurmé a csapatban, de közben érkezik egy sms-e. Lujzától, a kilencvenéves nagyanyjától.

„Itt vagyok a kompon. Értem jön valaki a kikötőbe?”

Meglepetésvendég, meglepő tartalmú okosbőrönddel

– Lujza? Mit keres itt? – kérdezi leginkább önmagától Márk.

Jorgos, a sziget – Lili szerint – legendás figurája szerez fuvarost a kikötőben telefonon, aki elszállítja a nagyit az Oasisba, és mire odaér, kicsit korai vacsorával fogják fogadni.

– Szerintem inkább örülj neki! Eljött, mert hívtuk! – mosolyog Flóra, aki imádja Lujzát.

– Jó, de ez nem normális dolog. Azt mondja, nem akar már utazni, nem akar már ezt meg azt csinálni, aztán egyszer csak felül egy repülőre, eljut a kompig, felszáll rá, és onnan jelentkezik. Szerinted ez oké? – kérdezi Márk. – Az ő korában?

– Mindenesetre lassítsunk a kajarendeléssel, mert a komptól Jorgos szerint még egy óra, mire ideér – javasolja Móni.

Lujza egy sárga, térd alá érő ruhában és szűk farmerben érkezik. Vastag talpú szandálban lépeget, és ezüst sétapálcát cipel magával. Jane Fondá-s haja most egy sötétkék farmersapka alá van betuszkolva, és fekete napszemüveg mögé rejti a szemét.

– Uramisten – suttogja Macska, aki még sosem látta Lujzát életben, de a tévében is régen. – Hát ő beöltözött rendesen, csak nem tudom, kit alakít.

– Önmagát – súgja neki Flóra.

– Itt aztán nincs hideg. Na, szervusztok! – köszönti őket Lujza, aztán leül Flóra és Márk közé. – Megjöttem!

– Azt látjuk. Nagyon örülünk, nagyi! Elmondanád, miért érkeztél ilyen váratlanul? Szólhattál volna, kimentünk volna érted a reptérre.

– Van itt wifi?

– Van – válaszolja meghökkenve Márk. – De, már ne is haragudj, olyan vagy, mint a tinik. Mindenhol internetet keresnek.

– Ja, az unióban vagyunk, van 4G-m, otthoni áron netezhetek – állapítja meg Lujza. – Úgyhogy rendeljetek nekem valami finomat, én pedig megnézem a videómra érkező hozzászólásokat. A kompon élőztem egyet.

– Uramisten – motyogja az orra alatt Macska. – Élőzik, kilencvenévesen, meg elrepül egyedül Görögországba. Hát ezt meg hogyan?

– Nagyi, valami nem oké nekem sem – tér vissza a témára Márk. – Hogy kerülsz ide?

– Ugyan. Ne keress már mindig mögöttes okot. Ez mi? – mutat az egyik tálra.

– Polip.

– Ó, hát azt meghagyom nektek. És a másik?

– Tzatziki.

– Uramisten, miért nem rendeltek valami normális ételt? Tele van tzatzikival a sarki közértünk, otthon.

– Jó, de ez másmilyen tzatziki. Kóstold csak meg! – javasolja Flóra, és szed egy kanállal Lujza tányérjára. – Hagyd már azt a videót! Majd megnézzük este együtt. A nappalinkban fogsz lakni…

– Azt már nem! – mondja az idős hölgy, és pontosan tudják, hogy a napszemüvege mögül is szigorúan néz rájuk.

– Hát akkor… Gondolom, én költözöm a nappaliba, mert nekem van, vagyis volt eddig külön szobám – sóhajt Márk.

– Nem hinném, szívem. Én azért nem vagyok olyan gonosz meg kispályás, hogy bárkit is kiköltöztessek. Kibéreltem fölöttetek, az út másik oldalán az olasznak a házát.

– Milyen olasznak?

Lujza csak legyint. Aztán, mivel látja, hogy mindannyian választ várnak, mégis magyarázatot ad.

– Jorgos barátotok elintézte. Lilivel. Nekem csak be kell költöznöm.

– Huhh.

Emésztgetik az információt, majd Márk rádöbben:

– Nincs itt a bőröndöd!

– Persze, hogy nincs. Kint van a kocsiban.

– Nagyi, te tudod, mennyibe kerül a taxi Thassoson? Egy vagyonba. Lilitől tudjuk. És ne mondd, hogy majd keresel annyit a limuzinokkal meg a bugyikkal, mert akkor is őrültség egy csomó eurót elherdálni várakozó taxira.

– Drágám, nyugodj meg – veszi le egy pillanatra a napszemüvegét (természetesen már lement a nap), majd vissza is teszi. – A sofőrömet már kifizettem. Fehérneművel, ha tudni akarod. Thassos egyik taxisfeleségének ma kellemes éjszakája lesz.

Nem tudnak mit mondani, Márk elvonul a partra egy nyugágyba, telefonálni, Lujza pedig megrendeli a fine dining étlap egyetlen nem szofisztikált ételét, a giroszt.

Márk negyedóra múlva érkezik vissza, amikor a főételeket szolgálják fel éppen. Dühös tekintettel mered a nagyanyjára.

– Most már bevallhatod, mit tettél!

– Mit csacsogsz, szívem? – érdeklődik Lujza, és két ujjával felcsippent néhány kis hússzeletet a tányérjáról. – Hmmm, ez isteni! Még a fogam is bírja. Mármint a fogsorom, na.

– Nagyi, most azonnal vallj színt, hogy miért vagy itt!

– Jaj, ne idegeskedj már. Itt vagyok, mert itt akarok lenni.

– Figyelj, beszéltem Lalival. Enyhén szólva ki van akadva.

– Cicám, tedd már meg a kedvemért, hogy nem nyomozgatsz utánam, meg nem játszod a pszichobácsit – falatozik jóízűen Lujza a giroszból.

– Nem érted? Kiborult.

– Te nem érted! Foglalkozz a saját dolgoddal, építsd a spiribizniszt – tanácsolja a nagyanyja.

– De hát mi történt? – kérdezi Flóra.

– A nagyanyám – mutat vádlón Márk Lujzára – illegális marihuánatermesztő.

– Micsoda? – merednek az öregasszonyra a csajok. Az bekap egy kis lila hagymát a hússal meg a pitával, és halálos nyugalommal azt kérdezi:

– Na és?

– Na és? – ismétlik meg közösen a kérdést, enyhén hisztérikus hangon.

– Ki tud róla? Lali? Na hiszen. Ha egy kicsit kocsmázik a barátaival, olyan, mintha elmentek volna nála otthonról. Majd pont ad bárki is a véleményére!

– Nem érted? Majdnem lebuktál, és le is bukhatsz!

– Lujza, a belvárosi lakásban termesztesz marihuánát? – hüledezik Hanna.

– Neeem – felel helyette Márk. – A nagyinak van egy csinos kis telke, tudod? És ott van az ültetvény. Helyesebben, volt. Lali kifigyelte.

– Jaj, kiscica. Egyél már. Legalább mondta Lali, hogy féltékenységében jött utánam? Hogy nem más ügyben nyomozott, mint hogy van-e valakim? Tilosban járok-e?

Kedvesen mosolyog. Macska nem tudja, hihet-e a fülének és a szemének, de a többiek is elképesztően szürreálisnak tartják a helyzetet.

– És? – sürgeti Hanna.

– És így jár, aki nyomoz. Talál valamit. Na, nekem a fűraktáramat.

– Fűraktár?

– Édes gyermekem – fordul az unokája felé. – Szerinted azok ott az Egyesült Államokban, akik legalizálták, annyira hülyék? Gondolkozzál már!

Flóra mindenképpen gondolkozik, az első és mind a mai napig egyetlen füves cigis élményén, ami élete egyik legrosszabb napját okozta. Még mindig élénken él az emlékezetében, hogy csak a szobanövények gondozásáról szóló könyv tudta kicsit megnyugtatni, kiszedni őt abból a felfokozott, félelmekkel teli állapotból, amit a cigi okozott.

– Lujza, csak nem azt akarod mondani, hogy te szívod? – kérdezi meglepve.

– Én is. Meg a baráti köröm is. Meg még néhányan, de mi közötök hozzá? Amiatt a féltékeny fickó miatt… jaj, na. Lali miatt le kellett szüretelnem, mert belőle a stressz a legrosszabb formáját hozza ki. Így aztán nem hagyhattam, hogy a végén elmondja valakinek, vagy feldobjon, nem tudom… Egy csomó munkám és pénzem veszett kárba. Na, nem teljesen – mondja titokzatosan, és előveszi a telefonját. Megnyit egy alkalmazást.

– Ez mi? – hajol közelebb Flóra.

– Okosbőröndöm van, tudjátok? Csak ellenőrzöm, hogy még mindig a csomagtartóban van-e, aminek ott kell lennie.

– Úristen, nagyi, ne… Te füvet hoztál a bőröndödben Görögországba?

Lujza nem felel, csak elégedetten mosolyog, mint aki képes túljárni bárki eszén.

– És akkor engem szed szét a kutya, meg a bőröndömet, igaz? – kérdi dühösen Hanna. – Pedig nálam nem volt drog, csak az új kutyakajám.

– Micsodád? – kérdezi Móni. – Mi csak kapkodjuk itt a fejünket.

– Az új bizniszem. Robival összeraktuk egy este, hogy mit szeretnek a kutyáink, és mi kell nekik. Egy egészséges, natúr kutyakaja, keksz formában, lepréselve! Gyártót keresek hozzá, és a görög kutyákon is szeretném tesztelni, csak sajnos a reptérin kívül más kutyával még nem találkoztam.

– És neki ízlett? – forgatja a szemét Flóra.

– Ő sajnos nem ehette meg, tilos, bár szívesen bekapta volna – valami más jutalomfalatot kapott helyette.

– Ó. Tehát van egy újdonsült kutyagasztronómusunk, meg egy drogos nagyanyám – összegzi Márk. – Hát nem tudom, még mindig inkább a kutyakaját választom.

– Te akkor nem is vagy igazi kreatív – feleli Lujza. – Egyébként nem kell félned tőle, mert valóban bio, és amúgy sem neked hoztam.

Vudubaba a kórházban

– A nagyanyád egy boszorkány – suttogja Macska a kocsiban Márknak. – Egyelőre nem tudom eldönteni, hogy jó boszorkány vagy rossz boszorkány-e…

– Pillanatnyilag az utóbbira szavazok – adja meg magát Márk.

– Ugyan már! Tudjátok ti, ki a rossz boszorkány? – kapcsolódik be Flóra. – Azok olyanok, mint Lívia, vagyis Zoli exe…

– Na, mesélj. Alikiig lesz elég időnk.

– Hetekig tudnám mesélni… még most is ég a bőröm, ha erre a sztorira gondolok…

Másnapra tele van a sajtó azzal, hogy az egyik legismertebb magyar hírműsorvezető újra szerelmes, és gyereket vár a tévériporter barátnőjével. Részletezik a volt házasságát, bemutatnak fotókat a híres feleségről, műtermi fotók, elkapott (megrendezett) fotók a gyerekekkel, színpadi fotó a címlapokon, egy elhagyott asszonyt alakítva, két kezét az arca elé téve zokog. Senkit sem zavar a szerkesztők közül, hogy a kép színpadi fotó, és jelenet közben ábrázolja a színésznőt, a címlapszövegek a következők: „A színésznő most tudta meg, hogy évekig megcsalták”, „Nehéz lesz talpra állnia a csalódás után” és hasonlók.

Mindeközben a színésznő valóban ki is van borulva.

– Nem az érdekel, hogy összeálltál egy kis ostoba picsával a tévéből, valami túlkoros, beszédhibás gyakornokkal – üvölti Zolinak a telefonba –, hanem hogy nem mondasz semmit előre, és ilyen helyzetbe hozol engem is meg a gyerekeinket is! Most kell megtudnunk?! Gondoltál már arra, milyen törést okozol a gyerekek lelkében azzal, hogy másoktól tudják meg, hogy az apjuknak újra gyereke lesz?

– …

– Normálisak vagytok? Persze ő nem az, de hogy te is ennyire képtelen vagy előre gondolkodni, azt nem akarom elhinni. Hát te valóban szarsz arra, hogy mit fognak érezni a gyerekeid?

– Nem, és próbáltam is veled beszélni a múlt héten, de állandóan kinyomtál.

– Mert főpróbahetem volt, drágám, el kell magyaráznom, hogy az milyen idegi terhelést és koncentrációt jelent? Még szép, hogy nem akkor jelentetted be!

– Mikor kellett volna bejelentenem, amikor mi is a múlt héten tudtuk meg?

– Ó, igen? Mondjuk akkor, amikor terveztétek! Már a tervezés időszakában! Vagy esetleg nem várt gyerek?

Zoli nem tudja, mit válaszoljon. Bármit mond, felhasználhatják ellene, és ez nem az amerikai letartóztatási szöveg, hanem a volt feleségéhez a használati utasítás, amit csak nemrég szövegezett meg magában.

Végül is mindegy, mit mond, mert a színésznővel másnap hosszú interjú jelenik meg az egyik mértékadó netes oldalon, amiben nemcsak az elképedéséről és az „idegösszeomlásáról” számol be, hanem arról is: tudomása szerint volt férje is meglepődött a terhesség hírén, hiszen „ez csak olyan kalandféleség volt”. Illetve még azt is beharangozza, hogy néhány nap múlva ő lesz az egyik nagy példányszámú női hetilap címlapján (ahová, ó, szent ég, már legalább két éve nem került fel), és mélyinterjút ad örömről, bánatról, válásról, kudarcról, depresszióról és újrakezdésről.

Flóra hazaérkezve megtalálja az első vudubabát a postaládájában, először röhög rajta, mert drága kis baba, az ő arcát viseli, kicsit torzabb vonásokkal, de tele van szurkálva az arca, a szíve és a hasa tűvel.

Zoli először azt mondja, lehetetlen, hogy ezt a volt felesége küldte volna, biztosan Lívia egyik lelkes rajongója, azonban amikor a lányával beszél telefonon, a kislány elcsacsogja, hogy anyukája „Flórababákat szurkál össze tűvel”.

– Ő egész biztosan elmebeteg – nyugtázza Flóra, és arra gondol, vajon van-e félnivalója, és el kell-e mennie a rendőrségre. Mivel a lelkiismerete nem tiszta teljesen, hiszen – bár nem volt benne rossz szándék – az egész cirkusz azért tört ki, mert ő a londoni buszon nem bírt parancsolni magának, és kiöntötte a szívét egy vadidegen sofőrnek, nem is gondolkodik komolyan a feljelentésben. Főleg, hogy Lívia pillanatnyilag a gyerekeinek nem engedi az apás találkozást, és Flóra tudja, Zoli ezért akarja kitölteni Londonban a tanulóidejét. Mert ha a CNN továbbképzésén vesz részt, akkor addig legalább legálisan és önszántából van távol az otthonától, és nem is tudna találkozni a gyerekekkel.

Flóra, bár sokat gondolkozik rajta, mit tegyen, végül mégis az ingázás mellett dönt, mert nem akar egész nap Londonban lógni, míg Zoli tanul, hanem hasznos dolgokkal foglalkozna, például a munkahelyén.

– És mikor jött haza Zoli? – kérdezi Macska.

– A szülés előtt egy héttel – válaszol Flóra. – Akkor már nem repülhettem két hónapja, és rég láttuk egymást. Végül aznap, amikor Zselyke megszületett, kaptunk egy kisbaba vudubabát, teleszurkálva tűvel. A kórházba érkezett. Bármilyen furcsa is: ez volt az a nap, amikor megtettem a feljelentést.

Botrányhős alkoholmentes sörrel

– Emlékszem, hogy mi gyötörtünk, te meg feldobódva az adrenalintól, azt mondtad: Oké! Hívja valaki a rendőrséget! – vigyorog Hanna.

– Ja, a kórházban meg lett is belőle egy kisebb felfordulás…

– Igen, és én Londonban mit látok a magyar híradóban? – kérdezi Márk. – Hát azt, hogy az egyik legjobb barátnőm, aki frissen szült, ott ül kezében az újszülöttjével a kórházi ágyon, mellette a másik legjobb barátnőm, aki mindjárt szül, meg a harmadik legjobb barátnőm, és egy megszurkált játék babát adnak körbe egymásnak, miközben a frissen szült barátnőm brutál tele energiával azt magyarázza a tévéseknek, hogy igen, valóban kapta a babát, nem tudja, kitől, de ez már nem az első. És akkor a már nem terhes legjobb barátnőm előáll egy kollekcióval, ami, megjegyzem, elég drága babagyűjtemény, csomó megszurkált babával. Aztán elmondja, hogy feljelentést tett a rendőrségen, mert most már a gyereke életéről van szó. Majdnem hanyatt dobtam magam. Miközben a Sztár…? – céloz Zolira.

– Miközben Zoli nem tudom, mit tett, de amikor megtudta, hogy a rendőrséghez fordultam, magánkívül volt, hogy börtönbe csukatom a gyerekei anyját.

– Ugye nem gondolod komolyan? Így akarsz nyilvánosságot, vagy mi? – pufog Zoli, és nem tudja figyelembe venni, hogy akit most éppen nyektet, az az aznap született gyermeke anyja. De hát Zoli mindig sztár volt a hírszobában, ezért mindig elsősorban saját magával kellett foglalkoznia, Flóra ezt pontosan tudja.

– Nem nyilvánosságot akarok, hanem védelmet a gyerekemnek! A családomat meg fogom védeni az idiótáktól!

– De hát tudjuk, hogy Lívia csavarodott be, és küldi ezeket a babákat! Veszélytelen! Figyelj, biztos klimaxos – vágja ki az utolsó, ütős érvét. Flóra duplán megsértődik, mert Lívia még a negyvenes éveiben jár, másrészt miért lenne veszélytelen?

– Ha ezt egy filmben látnád, ami velem történik, akkor azt mondanád, azt a nőt be kell zárni. Vagy a bolondokházába, vagy egy cellába, de az tuti, hogy közveszélyes. És nézd, milyen gyönyörű ez a kislány… Hát nem gondolod, hogy mindent meg kell tennünk azért, hogy ne bánthassa senki?

– Dehogynem – érzékenyül el a férfi. Bár továbbra is biztos benne, hogy az exfelesége veszélytelen, amellett persze őrültnek is tartja.

– Így is túl sokáig toleráns voltál – nyugtatja Hanna éjjel telefonon, amikor Flóra szoptatni próbál, de nem sikerül, mert a baba csak sír, tej nem jön, és Flóra azt a tejbelövellést sem érzi, amiről Móni dumált neki. Hogy majd jön egy szökőkút, közben forró érzés a cicidben, a gyerek rácuppan, és ott a csoda. Hát ők egyelőre a kínlódásnál tartanak. – Szerintem azért nem tudsz szoptatni, mert az a boszorkány megállás nélkül veled foglalkozik.

– Aha, persze. Úgy gondolod, megátkozott?

– Úgy gondolom, fel kell hívnod Márkot, hogy mit tegyél.

– Komolyan a tévében rendezed a vitákat? – veszi fel a telefont nevetve Márk. – Egyébként meg már most nem tudsz aludni?

– Hanna szerint az a nő megátkozta a mellemet.

– Mi van?!

– Hanna azt mondja, azért nem tudom szoptatni Zselykét, mert a nő teleszurkálta a mellemet.

– Úgy érted, bement a kórházba?

– Nem, de a babák, amiket megszurkált. Mellbe is bökte őket. És most itt vagyok egy sírós gyerekkel, akinek, ha jól értem, cukros tápszert vagy mit adnak, mert nem tudom szoptatni. Óriási a mellem, feszül és…

– Ettől azért megkímélhetnél, tudod.

– Jó. És nem jön belőle, csak egy-egy csepp.

– Figyelj, van rá valami mód, hogy ezt a sztorit a melled kihagyásával meséld el?

Flóra elgondolkozik.

– Hát nemigen látok rá esélyt. De próbáljuk meg!

– Kérdezek. Tehát azért nem tud enni a babád…

– Tud enni, már ne haragudj. Csak nincs mit! Illetve van a tápszer, de az ugye…

– Jó, tehát azért nem tudod megetetni őt, mert Lívia megszurkálta a babákat.

– Aha.

– Ugye te is hallod, hogy ez milyen furcsán hangzik?

– Most ezt miért mondod? Te vagy a spiritualista, a könyvguru, a netes atyaúristen!

– Jó, köszönöm, tényleg az vagyok, de ilyen, amiről beszélsz, nincs, nem létezik. Nem avatkozhatok bele más életébe, hiába akarok. Nem megy. Csak a saját életemet tudom irányítani. Ha másnak képzelek el rosszat, akkor az a másik azt nem kapja meg. Én sem biztosan – mert azért a rosszat megteremteni sokkal nehezebb, mint a jót –, de a másiknak nem fogja megteremteni.

– És akkor…?

– Mit gondolsz, szívbeteg is leszel azért, mert megszurkálta a rád hasonlító baba mellét gombostűvel? Tegyük fel, átszúrta a szívét. Gondolod, hogy infarktusod lesz emiatt?

– Hát meg is ijedhetek, amikor megkapom a babát…

– Hagyd már. Nem tudja elérni, hogy átok sújtson le rád. Ezt az egész gyerekes faszságot tekintsd gyerekes faszságnak.

– És akkor hogyan érjem el, hogy tudjam szoptatni a kislányomat?

– Mit tudom én. Ehhez nem értek. Csak azt tudom, hogy a vudubabákkal nem szórtak rád átkot. Ezt muszáj neked is elhinned, mert nem vagy hülye, legalábbis általában. Mondjuk pár órája gyereked született, és ez biztosan odabasz az agysejteknek, de…

– Na, jól van, hívom Lujzát. Majd gyere és látogass meg!

– Vudubaba? – kacarászik Lujza. – Természetesen hülyeség az egész. Tudod, mitől lesz tejed?

– Fogalmam sincs.

– Jó kis sörtől! Bizony ám! Tudom, miről beszélek!

Az éjszaka közepén érkezik a kórházi osztályra, Flóra nevére egy karton alkoholmentes sör futárral. Flóra hajnalban leküzd egy palackkal, de a helyzet változatlan. A gyerek csak tápszert tud fogyasztani a néhány csepp anyatej mellett.

Másnap reggel a rendőrség kihallgatja Zoli exfeleségét, és a sajtó leközli a megtört tartású díva fotóját, amint elhagyja a rendőrséget. „A színésznő életveszélyesen megfenyegette a tévést?”, „Vudubabákkal akarta kiütni a riválisát” – efféle címek keringenek a sajtóban.

Zoli visszatér a híradóba (a csatorna ekkora felhajtás mellett egyszerűen „nem engedheti” tovább kispadon ülni, hiszen ki más hozná most nekik a nézettséget, ha nem ő?), Flóra pedig szarul érzi magát, mert tudja, hogy már megint ő robbantotta ki a balhét. Lassan már botrányhős lesz, holott mindvégig az érdekeit védte, és, lássuk be, a hormonok dübörögtek és dübörögnek benne.

Az engedelmes unoka megszívja

– Nagyi, meg kell ígérned, hogy a saját bérelt házadban fogsz füvezni, és nem nálunk! – figyelmezteti Lujzát Márk, amikor mindannyian leülnek a hatalmas teraszra, fölöttük a csillagos ég, a sziklák alatt valahol mélyen a tenger hullámzik. – És egyébként mit tervezel? Most leléptél Lali elől? Azt hitted, megszöksz?

– Jaj, hát biztosan tudta, hogy idejöttem. De így, hogy beszéltél vele, száz százalék, hogy tudja. Nem baj. Gondolkozzon.

– Min?

– Nem te állítod minden egyes bestselleredben, az unalomig ismételgetve, hogy a férfiaknak el kell vonulniuk időnként a barlangjukba, hogy ott gondolkozzanak?

– Te olvasod a könyveimet?

– Miért is ne olvasnám? Azokra szoktam reagálni a videóimban, még ha nem is teljesen direktben – mondja az öreg hölgy, és koccintásra emeli a borospoharát. – Na most, kislányok, először az életben ilyen messzire leléptem az én életemnek nagy szerelmétől. Először, de talán nem is utoljára! – kuncog, és sorra koccint mindenkivel.

Zeusz, aki ki tudja, honnan érkezett sötétedés után, és éppen zárat cserél, a koccintásra érkezik meg. Macska hunyorogva néz rá, és addig szuggerálja, amíg Zeusz is felemel egy poharat.

A társasághoz kicsivel később csatlakozik Lili és Makarios is, és Móni rosszalló tekintete ellenére a teraszkorláthoz dőlve, összebújva sutyorognak, néha megcsókolják egymást. Móni nem tudja figyelmen kívül hagyni, hogy a lánya mezítláb van, és így is magasabb Makaróninál. Na jó, Hanna szerint nem magasabb, hanem egymagasak, de Móni határozottan magasabbnak látja őt.

Márk, bár szilárd az elhatározása, hogy a nagyanyját kordában tartsa, arra érkezik vissza a mosdóból, hogy fura füst száll a levegőben. Nagyot sóhajt, nem törődve vele, hogy így ő is, tulajdonképpen szánt szándékkal belélegzi a marihuána füstjét. Három elmebeteg szívja, állapítja meg magában: természetesen Lujza, aztán még Macska és Zeusz.

– Senkinek semmi megjegyzése? – kérdezi először magyarul, aztán angolul.

– Most mit pufogsz? – fordul vissza Lili. – Egy kicsit lazítanak. Nem kötelező, tudod, ugye? Hány éves is vagy?

– Ó, bazdmegmár. Harminckilenc.

– Az negyven.

– Majd amikor negyven leszek, akkor ezt fogom mondani – feleli, és megrémül attól, ami történik vele. Nemsokára negyven, mondhatni, ott áll a küszöbön. – Amúgy meg buzi vagyok, tudjátok?

– Aha, tudjuk – bólogatnak. – Na és?

– Hát szeretném felhívni a figyelmeteket, hogy buziként – és szándékosan nem szépítgetem itt, nem melegezem magam, főleg hogy nekem a buzi a számra jön és a saját számból, meg még tőletek is természetes – nagyon nehéz lesz normális párkapcsolatot találnom negyvenévesen.

– Akkor keress most! – javasolja Móni. Macska előrehajol, egészen közelről mered Márkra.

– Nem látszik rajtad. Bevallom, eddig én azt hittem, nekem lesz nehéz párt találnom. Egyrészt mindjárt harminc leszek, tudod, és a nők hamarabb elvirágzanak. – Igyekszik elugrani az ülőpárna elől, amivel Flóra célozza meg. – Jó, ez most így túlzás, de nektek van párotok, nekem nincs, és az óra ketyeg.

– Mire fel ketyeg az órád, ha nem akarsz gyereket? – csodálkozik Móni.

– Attól még elhervadhatok idővel, nem igaz? És nekem a legjobb pasi kell! – kacsint Zeuszra, aki az egész társalgásból semmit sem ért, viszont ellazult mosollyal mered a semmibe, mire visszaér hozzá a cigi. Beleszív, és most Macskára mosolyog.

– Elvileg nekem is a legjobb pasi kell – bólint Márk. – De már a külső annyira nem is számít. Legyen mondjuk aktív, mert az jó. De ha aktív az ágyban, akkor félre is léphet, az nem jó. De még belefér. Az nem fér bele, ha beleszeret másba.

– Kicsi szívem, nem akarsz a nagyanyádhoz jönni tanácsadásra? – érdeklődik Lujza, és lassan eregeti ki a száján a füstöt.

– Milyen tanácsadásra? Online kurzus?

– Neked személyesen is itt vagyok. Holnap reggel tízkor. Előbb nem szeretek felkelni.

– Az itt már tizenegy, mert egy órával előrébb vagyunk – szól közbe Lili.

– Jó, akkor gyere át itteni idő szerint tízkor, valami reggelivel. És most egy szót sem a párkeresésedről! A füves cigi csak akkor jó, ha jó dolgokkal társítjuk. Gyerünk, Macska, mondj valami jót!

Macska ekkor, se szó, se beszéd, lábujjhegyre áll Zeusz előtt, és megfogja izmos karját. A következő pillanatban már úgy smárolnak, mint a legnyálasabb közönségfilmek tizenegyedik percében a főszereplők.

Amikor elválik egymástól a szájuk, hangosan röhögnek, aztán elölről kezdik az egészet.

– Józanul nagyon szar nézni, hogy milyen hülyék vagytok – közli Márk, mire a nagyanyja odalép hozzá, és a szájába tolja a cigit:

– Ne nyavalyogj már, mint egy fürdős kurva. Szívj bele, kiscicám!

És Márk, bár valóban azon kevés kreatív egyike, aki sosem füvezik, engedelmeskedik a nagyanyja felszólításának.

Szüzesség 2.0

– Elvesztettük őket – int a cigizők felé Flóra. – De én megfogadtam, emlékszel, Hanna? Hogy soha többet, olyan szar volt.

– Aha. Nekem nem volt olyan rossz, de jó sem. Emlékszem rá, hogy én tereltem el a figyelmedet a halálfélelmedről.

– Nekem sem kell. Olyan büdös, hogy mindjárt felfordul a gyomrom – kontráz rá Móni. – És én hol voltam, amikor ti füveztetek?

– Szerintem a mellplasztikádat heverted ki – legyint Flóra. – Jobban mondva múmiaként feküdtél otthon, valami leszorítós sportmelltartóban, nem emlékszel?

– Jézusom. Ha csak eszembe jut, amikor megpróbáltam felülni, és megfeszült a mellizmom, alatta meg az implantátum… attól rosszul voltam, hogy ne csússzon ki alóla.

– Hát jól meg tudod hozni az ember kedvét, nem mondom! – bólogat Flóra.

– Na, jó, de neked minek? Nem ment össze a melled, nem úgy, mint az enyém akkorra. Látod, az implanttal milyen jól tudtam szoptatni!

– Aha – röhögnek. Nem felejtik el soha, hogy míg Flóra csak alig-alig tudott tejet varázsolni fél éven át a melléből, addig Móniéból áradt az anyatej. És mit nekik ÁNTSZ meg ilyenek: Móni tejét itta Zselyke is, mert mindig jutott neki. A gyerekeik tejtestvérek – nem csak ezért vannak jóban, de Flóra sosem fogja elfelejteni Móninak, hogy természetesnek tartotta, hogy mindig ad vagy küld Zselykének is napi adagot.

– Voltaképpen ma sem tudom, nem a vudu okozta-e azt, hogy nem volt tejem – veti fel Flóra. – De hát mindegy is. Ez a tejbarátság.

– Szóval volt képetek wellnesselni, amíg én a műtét után lábadoztam – tér vissza az előző témára Móni.

– Valami méregtelenítő hétvégén voltunk, ha jól emlékszem, nem? – idézi vissza Hanna.

– Igen, aztán kicsit meg is mérgeztük magunkat.

– Mit szóltok Lujzához? – kérdezi Móni. Mindketten vállat vonnak. Flórának ez kicsit erős, hogy az öreglány még szív is.

– Olyan, mint egy kubai öregasszony, láttátok biztos fényképeken, azok a vallásos nők fehér ruhában, a santerák, akik szivaroznak – feleli. – De hát mindegy, csak ki ne nyírja magát.

– Az a csávó, tudjátok, a hüvelyplasztikás, na ő is szivarozott. Iszonyú szivarszag volt a rendelőjében – meséli Móni. – Csak a plasztikáról jutott eszembe.

– Tudjuk, fül-orr-gégész.

– Igen. Amikor el kellett hagynia az emír által finanszírozott rendelőt meg az Emirátust, otthon nyitott zugrendelőt – meséli Móni. – Úgy értem a zugrendelőt, hogy elvileg csak fül-orr-gégészeti vizsgálatokat végezhetne, de szarik az orrdugulásosokra meg a fülgyulladásosokra. Pinaplasztikát végez, szűkít és szűzhártyát állít vissza, tele van a rendelője vallásos csajokkal, vallásos pasik menyasszonyaival, meg persze arab csajokkal, mit tudom én, kikkel. Nagyon ügyes.

– Ez valami becsípődésed, hogy már megint ezt meséled? – rázza a fejét Hanna.

– Hát nevezhetjük úgy is. Viszont az tény, ha három gyereket szülsz a hüvelyeden keresztül, tudod – mutat a hasa felé –, akkor megeshet, hogy szükséged lesz a szűkítésre. Mármint ha mindketten újra élvezni akarjátok a szexet a férjeddel.

– Ó. Tudtam! – kiált fel Flóra. – Csak nem egy zugsebésszel csináltattad? Hát miért nem egy normális nőgyógyásszal, ha már ilyenre szántad el magad?

– Mert meg akartam tudni – suttog Móni –, hogy milyen érzés az embernek, ha másodszor, felnőtt fejjel is elveszíti a szüzességét.

– Szürreális ez az este, szerintem mi is szívunk ebből a cuccból, bár nem akarjuk – összegez Flóra. – Azért akkor ugye el is meséled, hogyan sikerült? Milyen volt másodjára elvesztened a szüzességedet?

Kés alatt a G-pontom

– Tudjátok, akkoriban derült ki, hogy Barna mégis belerohant a pirosba – kezdi Móni halkan. – Amikor lebukott azon az sms-ezésen a kolléganőjével.

– Lebuktattad – pontosít Hanna. – Szépen kifotóztad a telefonjából a levelezést.

– Máskülönben hogy buktathattam volna le? – háborodik fel Móni. – Na és? Ha gyanakszol, ujjlenyomat-olvasó ide vagy oda, Face ID ide vagy oda, megoldod.

– A Face ID-t is? Bele kell néznie a kamerába, hogy feloldjon, nem? – csodálkozik Flóra.

– Akkor még nem volt Face ID, amikor lebuktattam. De szerintem megtalálnám ma is a megoldást. Alvás közben kifeszíteném a szemét, és kész.

– Mindig gyanakvó voltál – szögezi le Hanna.

– Mert Barna egy nagy játékos, tudjátok? Kicsit Macskára hasonlít, szerencsére csak egy kicsit. De izgalom nélkül nem teljes az élete. Jobb, ha az izgalmat a munkában találja meg, és nem egy munkatársban.

– Huhhh, azért volt egy kis balhé nálatok is – vihog fel Flóra. Nagyon is emlékszik az éjszakai telefonhívásokra, a tervekre, hogyan nyírják ki ők, a csajok, ha tényleg belebonyolódik egy kapcsolatba.

– Igen. Nehéz volt helyreállnia a bizalmamnak.

– De hát nem is állt vissza! – emlékeztetik kórusban.

– Nem, a bizalmam visszaállt, de résen vagyok, viszont így jó. Mert az, hogy mindig résen lenni mást jelent, mint bizalmatlanná válni.

– Abszolúte nem értem a különbséget, de ugorjunk a szűzhártyádra – javasolja Hanna.

– Dehogynem. Tudom, hogy amikor nem leszek résen, akkor esetleg megint könnyebben romantikázna, de így nem. Mert figyelek minden pillanatban. Még akkor is, ha nem vagyok otthon.

– Jó, de hát nem gondolod komolyan, ugye, hogy a ház bekamerázása elég? Hogy akkor már nem is tud félrelépni?

– Nem úgy figyelek, ne vicceljetek már! Hanem egy hullámhosszon vagyok vele. Figyelek rá. Úgy vagyok résen, hogy figyelek az igényeire, a hangulataira. Azokra a dolgokra, amikre a harmadik gyerek után kevésbé figyeltem.

– Aha – bólogat Hanna nem sok meggyőződéssel. – Mindenesetre mi többször tanácsoltuk annak idején, hogy dobd ki. Vagy ha nem dobod, leckéztesd meg. Erre te mit teszel? Új szűzhártyát varratsz magadnak. Hát normális vagy?

– Miért, ez nem finomabb megoldás?

– Hű. Az, hogy megint kés alá fekszel, és most ráadásul őmiatta? Őérte? Hát nem.

– Fenéket. Kettőnk miatt.

– Na jó, akkor mesélj!

– Egyszerre végezték el a szűkítést és a szűzhártya-helyreállítást. A G-pontom növelését pedig ajándékba kaptam – suttogja, nem akarja, hogy a lánya is hallja az egész sztorit.

– Miiiit? – Flóra és Hanna nem hisz a fülének.

– Hát én nem tudom, hogy megy ez – szabadkozik Móni. – De a végére egy tizenhat éves csaj hüvelyével távoztam.

– Na, jól van – hallgat bele Márk a beszélgetésbe. – Ti nem vagytok komplettek. Szerintem mégis inkább a nagymutterrel fogok dumálni ma este – vihog meglehetősen beszívottnak látszó fejjel.

– Egyébként mi vezetett egy zugsebészhez? A meseírói kalandkeresésed? – kérdezi Flóra.

– Arra gondoltam, ha a tehetős arab vendégköre elégedett, valószínűleg nálam sem rontja el.

– És mi lett az eredmény? Tudod, szex közben.

– Hű, jesszus. Azóta is mennybe megyünk. Csak az első alkalommal Barna majdnem mentőt hívott, amikor dőlni kezdett belőlem a vér. Nem mertem megmondani neki, hogy most veszítem el másodszor a szüzességemet.

– Akkor nagyon megérte szűzhártyát varratni – bólogat Flóra. – És a műtétről beszámoltál neki?

– Megőrültetek? Csodanőnek tart. Tudja, hogy csinálom a Kegel-tornát. Azt hiszi, attól lettem ilyen erős szorítású és szűk.

Hallgatnak, gondolkoznak, passzív füvezőkként szívják a füstöt.

– Azért hogy milyen hülyék a férfiak – ingatja a fejét hitetlenkedve Flóra. – Bekajálta, hogy csak edzeni szoktál?

– Igen. És azt is, hogy a szüléstől megváltozott az érzékelésem, ezért jobban élvezem az együttléteket. Holott nyilván a megnagyobbodott G-pontom miatt van…

– És hogy lehet azt bizonyítani, hogy nagyobb lett a G-pontod? – kérdezi Hanna.

– Egyáltalán, hol a francban van a G-pontunk? – így Flóra.

– Jaj, csajok, vegyetek egy Cosmót, bármelyik számot, lapozzátok fel bármelyik oldalon, és megtaláljátok, hogy hol van a G-pontotok.

– Azért jó, hogy a barátnőim így szórakoztak, vagy legalábbis az egyik barátnőm biztosan, amikor én éppen ébren töltöttem az éjszakákat – réved el Hanna. – Ugyanis nem egyszerű a semmiből anyává válni…

Csak attól félek, hogy kiközösítenék

– Ha egyetlen injekcióra, ha a nőgyógyászati székbe felülésre gondolok, már forog velem a világ. Nem akarom! – vallja be Hanna, és óvatosan a kezébe veszi Flóra pár hónapos kislányát. – Tudom, hogy ezért a csodáért bármit, de az egész testem viszolyog a dologtól.

– Lehetne gyereked mástól, simán, mindenféle dokik meg injekciók nélkül – mutat rá Móni a tényekre szoptatás közben. – Miért kell ragaszkodnod ehhez a spermanyerős orosz ruletthez?

– Harminchét múltam – rázza a fejét Hanna. – De valójában hetvennek érzem magam. Nézzétek meg, ez mi! Ez mi? – felhúzza a hasán a pulóvert, és megmarkolja a csípője felett a bőrt. – Ne mondjátok, hogy terhes voltam, meg ilyenek. Egyszerűen a fejem, a nyakam, a kezem, de még a lábfejem is meghízott! Nézzétek: az ujjaim, mint a rossz minőségű virsli. Még a gyűrűm sem jön fel. Szerintetek ez normális?

– Annyi hormon van benned, hogy fel tudnál vele tölteni egy lombikbébiközpontot. Hát hogy a fenébe ne jött volna rád néhány kiló?

– Most nézzetek magatokra! Ti vagytok azok, akiket az átlaganyák meg az átlagnők utálnak. Hiszen úgy néztek ki, mint a terhességetek előtt!

– Szó sincs róla – tiltakoznak, és különböző testrészeikre utalgatnak, főleg a hasukra, fenekükre, combjukra, de Hanna csak legyint.

– Ha az elhízásom lenne az ára, nem bánnám. De nem megy ez nekünk. Meg kell elégednünk a keresztszülőséggel. És nem, nem fogok valaki mással lefeküdni.

Nem szólnak egy ideig, majd Flóra óvatosan felveti:

– És még mindig úgy álltok az örökbefogadáshoz, hogy…?

– Én azt mondom, meg kellene próbálni. Robi fél. És persze beleélte magát, hogy talán lesz saját, vér szerinti gyereke.

– Mitől fél?

– Attól, hogy kapunk egy cigány kisgyereket, akit nem fogadnak el és kínozni fogják, kiközösítik az óvodában, iskolában. Ez az én félelmem is.

– Nem is biztos, hogy látni fogják rajta, ha cigány is!

– Nem érted, Móni? Mi nem azt akarnánk, hogy ne tudjon a származásáról! Nem az van, hogy mondjuk örökbe fogadsz egy jamaicai kisgyereket, és azt mondod neki, hogy na, kisfiam, te Magyarországon születtél! Ha lenne egy jamaicai gyerekem, nyilvánvalóan azt szeretném, ha ismerné a gyökereit, tudná, honnan jött, megismerné a kultúráját is, miközben a miénket szintén. Érted?

– Jó, tudod, mi a bajotok? Hogy túlgondoljátok. Lehet, hogy abszolút nem így alakulna. Egy csomó minden rajtatok is múlik.

– De rettegek az egésztől. Úgy érzem, nagyobb lenne a felelősségem, mint annál a gyereknél, akit én hozok a világra.

– De egyelőre úgy van, hogy nem hozol gyereket a világra – mondja ki Flóra a kegyetlen szavakat. Hanna nem sértődik meg, hanem megpuszilja a kezében tartott kislányt fejét, majd felnéz a barátnőire.

– Igazatok van. Csak nem tudom, hogyan lehetne Robit is meggyőzni…

Később, otthon.

– Értelek – öleli át Robi. – De hozzáállhatunk-e úgy, hogy csak ne kapjunk cigány kisgyereket?

– Nem. Sokan így állnak hozzá. De ha mi annyi mindenen keresztülmentünk, akkor sokkal jobb, ha segíteni tudunk, ha egy jobb életbe hoznánk… érted. És ha nem szőke, kék szemű lesz, na bumm. – Azért egy kicsit nehéz kimondania, mert egészen idáig abban hitt, hogy lehet saját gyerekük. Most meg már az kerül szóba, hogy mi lenne, ha beteg gyereket fogadnának örökbe, probléma-e, ha cigány kisgyerek… Hirtelen, szinte egyik pillanatról a másikra olyan kérdésekkel szembesül, amire nem gondolt, vagy nem akart eddig gondolni.

– Nem tudom. Én előre félek, hogyan tudjuk megvédeni, ha bántják a származása miatt. Érted, ugye? Látod, mi megy körülöttünk a világban? Látod, hogy még a meleg barátotok is kiköltözött Londonba ebből a mi kirekesztő társadalmunkból?

– Ugyan már, Márk nem azért ment el, mert zavarja, hogy kirekesztő a magyar. Hanem a szíve vitte Londonig. Szerelem. És, tudod mit, igen, ha cigány babánk lesz, akkor megmutatjuk neki a gyökereit, de garantálom, hogy nem fogják látni rajta, csak ő mondja el bárkinek, ha akarja, a származását. Majd amikor nagyobb lesz. Mert olyan közegben nő fel, és olyan külsőségeket is teremtünk neki, hogy ne üsse le valami bőrfejű banda egy buszon, és ne tudják kiközösíteni a fehér bőrűek sulijában, bármilyen rettenetesen hangzik is, amit most mondok.

– Jézusom, hová vezet ez a beszélgetés – sóhajt Robi.

– Az a rettenetes, hogy ezeken gondolkozni kell. Nem csak azon, hogy miként teremted meg a gyereked jövőjét. De egyébként, ahogy mondtam, kijelentheted, ha jól tudom, hogy ilyen meg olyan gyereket nem akarsz örökbe fogadni. Szóval lehetnek preferenciáid.

– Nem. Úgy nem. Ha valahogy, akkor úgy nem, hogy megszabom, milyen gyerek nem kell.

Egyetértenek.

Másnap jelentkeznek a programba, és váratlanul felgyorsul az életük, mindenféle alkalmassági vizsgálat, tanfolyam és a többi. Elég volt egyetlen szikra, hogy amiről mindketten sokat gondolkoztak, de nemigen beszéltek, hirtelen karnyújtásnyi közelségbe kerüljön.

Élőzés a szikláról

– Nos, hát. Gyerekeim. Itt vagyok ezen a csodálatos szigeten. Thassoson. És újra ki kell mondanom, hogy fiatalok vagytok, élnetek kell!

Mindannyian Márk laptopjára merednek. Lujza az olasztól bérelt villája teraszáról élőzik. Aki ráklikkel, látja (és később a vlogján is látni fogja), hogy alant a kék tenger, ő pedig egy karosszékben, szalmakalapban, napszemüvegben üldögél, és megkezdi az adását.

– Valami nagyon fontosra rájöttem. Tudjátok, az imént találkoztam valakivel, egy negyvenéves királylánnyal, aki még mindig húszéves királylánynak tartja magát, ám belül retteg, mert a negyvenéves szingli királylányokat már nem szokta magával vinni a királyfi a fehér lovon – mondja, és körbemutatja a kamerával a tájat. – Ilyen idilli helyen is a magánéletetekkel kell foglalkoznom! – kiabálja bele, aztán visszatér a témához. Márk döbbent képpel nézi a laptopot.

– A saját nagyanyám… kidumál. Ez hihetetlen! Minek kellett átmennem hozzá?

– Csönd! – inti le Macska. – Hátha megtudunk valami fontosat, amire eddig nem is gondoltunk!

– Na most. A fehér lovas királyfit a huszonegyedik században felejtsük el! Rendben? Miért? Mert már annyira nagy az egótok, megjegyzem, tulajdonképpen helyesen, hogy nem lennétek a kis „királylánya” a királynak. Az életben több helyen helyt álltok. Mint ez a negyvenéves királylány is. Nem is gondolnátok, mennyi embernek segít, kreatív, okos, és életeket rak helyre. Aztán tessék, úgy érzi, az övé romokban van. Ma bevallotta nekem, hogy konkrétan retteg a negyvenedik szülinapjától! És miért retteg? Mert nemrég ért véget a párkapcsolata. Az önbizalma a béka segge alatt, pedig ő hajította ki azt a csalfa embert. És nagyon helyesen: elvei vannak. Nem akart együtt maradni valakivel, aki legközelebb is meg fogja csalni, ráadásul kapcsolatot alakít ki mellette. Hát szerintetek mi ilyenkor a feladat?

Hallgat, újra a tájat mutatja. A képen még a villa is feltűnik, ahol a csajok nézik az élő adást. Közben érkezik egy csomó komment, de ők Lujzára figyelnek.

– Hát a feladat teljesen egyszerű. Töltsd fel magad! Önbizalommal, és a tudással: a negyven az nem az új harminc, hanem a negyven az a gyönyörű negyven, amikor még minden lehet! Új élet, új család, új karrier, új életcélok, új külső, vagyis semmi sem lehetetlen! Elindulhatsz egy görög szigetre, például. És oda is költözhetsz, ki tart vissza? Megvalósíthatod a régi álmaidat. Élvezheted egy kicsit az egyedüllétet. Feltöltöd a raktáraidat, és tudod, hogy még csak negyven vagy! Legalább az életed fele, de szerintem több is előtted van még. – Elhallgat, majd magára mutat. – Mert én kilencvenévesen azt mondom, a kilencven az új ötven. És tudjátok mit? Az ötven is nagyon jó! A negyven meg az ötven az újrakezdés ideje. Akár ha minden marad is a régi, a munkahelyed, a férjed, a lakásod, mégis újra kell kezdened valamit. Tenned kell valamit, amit még sosem! Tehát mit tegyen ez a negyvenéves királylány, azt kérdezitek? Szerintem dobálja be a tengerbe a szép cuccait, a félelmeit és az előítéleteit. Előítéleten most azt értem, hogy ott van a homlokán a rettegés, jól olvashatóan: „NEGYVEN VAGYOK ÉS NEM KELLEK MÁR SENKINEK”. Ez nem igaz, gyerekeim! Negyven vagy, és gyönyörű vagy, tapasztalt vagy, humoros vagy! Negyven vagy, és ideje felfedezned mind a külső, mind a belső szépségedet!

Sóhajtanak. Elképesztő, hogy Lujza még a képernyőn keresztül is milyen hitet ad nekik.

– Én például kilencven vagyok, és van egy kivehető pótlásom, ami csak ideiglenes, mert implantátumot kértem. Miért? Mert idióta vagyok? Nem! Csak arra számítok, hogy még van néhány évem, és azt jól akarom leélni, rágni akarok, amit csak lehet, értitek? Most akarok rágni, nem csak álmodozom róla. Most akarom jól érezni magam. És tudom, tudom, nézitek a műsoromat ti is, húszévesek, meg harmincasok, de sokszor a tinik is. Hát nektek meg mi a fene aggódnivalótok van? Lakásgond? Állásgond? Fogadni mernék, hogy a legnagyobb mégis a PASIGOND. Hát jó reggelt, gyermekeim, pasigond addig van, amíg nőnek érzed magad! Úgyhogy ez a legkevesebb. Szard le, ha pasigondod van! Ilyenkor az egyetlen teendőd: hogy te jól érezd magad a bőrödben! Vagyis ugyanúgy építgesd az önbizalomraktáradat, mert te még bármit megtehetsz! Ha egy negyvenes meg ötvenes kezdhet új életet, pont te ne tehetnéd meg? Előtted van minden, hékás! És nem azt mondom, hogy kérj kölcsön egy utazásra, de azt mondom, ha spórolsz valamire, csippents le belőle, és indulj el feltöltődni! Baráttal, barátnővel, egyedül. Én például itt vagyok totál egyedül, eljöttem töltődni, pedig várnak otthon. Mégis, látod? – mutat körül, miközben a csajok azt suttogják: „hazudós!”. – Igen, itt vagyok egyedül, mert ennyi jár nekem! Jár nekem, hogy a világ szépségeiből lássak ezt-azt, hogy megmártózzam a helyi tengerszemben, Giolában, hogy elszívjak egy cigit, ha kedvem tartja, megigyak egy pohár bort, és megismerkedjem új emberekkel. Kell, mert ez tölt fel! Érted, értitek már, miről beszélek? Mi baja lehet a negyvenéves királylánynak? Hiszen előtte minden! Csak a szemüveget kell kicserélni, gyermekeim, csupán azt. Na, vonjátok le a tanulságot, én pedig elmegyek úszni a tengerbe, báj-báj.

– Uramisten – leheli Macska. – Nagyanyád a világ legmotiválóbb embere. Életem legszebb napját várom ma.

– Persze, mert tegnap leteperted Zeuszt – néz rá sötéten Hanna.

– Na és? Rettentően várom a folytatást. Képzeljétek, olyanok a mell-és a hasizmai… úristen.

– Minden megvolt? – érdeklődik Márk.

– Csak csók. Azt mondtuk, hogy betépve nem szexelünk, mert azt józanul kell.

– Erős a gyanúm, hogy ezt nem te mondtad, hanem Zeusz – vigyorog Flóra.

– Hát igen, ő mondta – vallja be Macska. – De így még izgalmasabb.

– És mit vársz tőle? Te is görög feleség akarsz lenni? – kérdezi lakonikusan Móni.

– Nem tudom, miért nem fogjátok fel. Én nem feleség, meg nem anya akarok lenni, hanem boldog. Ennyi.

– De hogyan jön be a boldogságról alkotott képedbe Zeusz? – kérdi Móni.

– Hát úgy, hogy azok a pillanatok, amikor együtt vagyunk, egyelőre a legboldogabb és legizgalmasabb pillanatok.

– Te a szerelembe esésbe vagy szerelmes – mondja Márk, és egy kicsit savanyú a képe. – De tudod mit, irigyellek ezért – teszi hozzá.

Mosogatva-főzve, szerelemben?

– Bevallom, én pedig titeket irigyellek néha – mondja Macska. – Amíg nem hallottam itt ezeket a múltbeli sztorikat, azt hittem, hogy normálisan – mert akkor még normálisnak tartottalak benneteket – vigyorog – jobb lenne élni. Családra vágyni, nem a szerelemre, meg a repülésre.

– De hát van szerelem meg repülés a családban is – mentegeti magukat Flóra.

– Ja – bólogat Macska. – Persze. A családi féltékenység, a te gyereked, az én gyerekem, mit tudom én. A félrelépés, a lombikozás, a „ki viszi óvodába a gyereket”-viták… nagyon magasra lehet repülni, gondolom.

– Ezek csupán a te képeid a házasságról, meg a családról! – szól közbe Márk, pedig ő aztán tényleg nem akar ebbe a témába beleszólni. – Miért ne lehetne szerelmesnek lenni, legfeljebb nem annyira elvakultan, egy házasságban, családban? Miért lanyhulnának pusztán amiatt az érzelmek, hogy „megvan” a másik, már nem kell becserkészni, meg hogy vannak napi megoldandó „családi” feladatok?

– Hát nem tudom. Nem is akarom elképzelni, hogy ott mosogat, én meg főzök, vagy ilyesmi.

– Pedig ez a szerelem kezdetén is megesik – figyelmezteti Flóra. – Én tudom, miről beszélsz. Mi nagyon sokat hullámvasutaztunk Zolival. Főleg azért, mert az exe folyamatosan basztatott minket, vagyis eleinte őt, aztán minket, és Zolinak még akkor is lett volna iránta bűntudata, ha nincsenek közös gyerekeik, de így aztán hatványozottan volt. Úgyhogy a legnagyobb idillből a legmélyebbre zuhantunk, a legnagyobb szerelemből a szakítás képe rémlett fel előttem – emlékszik vissza. – Sőt, még ma is vannak hasonló pillanatok, nem is annyira az exe miatt, bár nem mondanám, hogy ma nem játszik szerepet az életünkben, hanem Zoli hirtelen munkanélkülivé válása miatt. De attól még más minőség ám, hogy újra visszahozzuk az érzéseket. És a főzés-mosogatás dolog, hát lefogadnám, hogy számos friss szerelmes csinálja. Mi rossz van abban?

– Én tudom, Macska mire vágyik – folytatja Móni. – Arra, hogy mindig étterembe, rózsaszirmokkal megszórt abroszos étkezésre vigye a szerelme, mindig legyen csók, repülés marihuána nélkül is, szex a sziklán, fájó búcsú, szívfájdalom… Tiniként ilyen voltam. Aztán, amikor Lili megszületett, hirtelen felnőttem.

– Jó, hogy mindannyian tudjátok, mi van velem – vonja meg a vállát Macska. – Ha szerintetek még nem nőttem fel, oké. Nem tudom, a ti fogalmaitok szerint valaha is felnövök-e. Mindenesetre most nagyon jól vagyok, mert Lujzától tudom, hogy bármi lehet, bármi lehetek, akár még űrhajós vagy sebész is, bárkit szerethetek, és jó vagyok. Úgyhogy várom, hogy Zeusszal átéljem életem legforróbb szerelmét.

– Reménytelen – mondja Hanna, és röhögnek.

– És mi a fene az a Giola, amiről Lujza beszélt? – kérdezi Flóra.

Aztán megtalálják a neten. Egy tengerszem, hozzájuk közel, a Szirének medencéjének, vagy Thassos romantikus lagúnájának is nevezik. Megbeszélik, hogy elsuhannak ide Lujzával. Macska vállalja, a villa kertjében parkoló robogóval megy utánuk, hogy a többiek elférjenek a bérelt kocsiban.

Vuduháború

– Tényleg, már véget ért a háború Lívia és Zoli között? Vagy csak fegyverszünet van? – kérdi Hanna.

– Szerintem a háború valójában Flóra és Lívia között zajlott, nem? – kérdez vissza Móni.

– Azt háborúnak nevezik, hogy előzetesbe került a feljelentésem miatt? – teszi fel Flóra is a kérdést, aztán mentegetőzésbe kezd. – Valójában nem ez volt a célom, tudjátok. Egyszerűen beleőrültem azokba a rohadt vudubabákba. És hiába mondta Márk, hogy ezek hatástalanok, egy idő után az ember megkergül. Főleg amikor van egy újszülött gyereke, akivel semmi sem úgy működik, ahogy elképzelte. Hogy majd éjjel csak enni kel fel, hogy csodálatosan szopik, hogy szépen megszokja a kisszobáját, hogy elvihetem csajos programokra, hogy pihent anya leszek, hogy meg tudom fürdetni, hogy nem fogok orvoshoz rohangálni vele, amikor jön a tej az orrán…

– Ti nagyon furcsákat beszéltek – állapítja meg Márk. – Mi az, hogy jön a tej az orrán?

– Hát hogy valahogy ott büfögte ki, én meg orrszívóztam a szerencsétlent kéthetes korában. Azt hittem, náthás.

– Ó. Azt hiszem, a gyerekek úgy szelektálódnak már az anyaméhben, hogy ki kell bírniuk az anyjuk hülyeségeit – feleli a sztorira.

– Aztán például a köldökcsonk, ugye, amihez hozzá sem mertem nyúlni.

– Nem is kell – mondja Móni. – Az új szemlélet szerint jobb, ha békén hagyod.

– Nekem valami alkohollal kellett volna kenegetni, de úgy féltem tőle, mint a tűztől. Inkább hozzá sem nyúltam.

– És lett valami baj?

– Szuper szép lett. De hát volt egy csomó problémám, amire sosem gondoltam volna. A körömvágás… Hát ki gondolta, hogy egy pár hetes csecsemőnek úgy nő a körme, hogy mindannyian megirigyelhetnénk? Pontosan ellenkező ütemben a hajnövekedésével…

– Levágtam én a körmét, ezzel nem volt gondod – emlékezteti Móni.

– Aha, csakhogy begyulladt, és ezért is orvoshoz rohantam. Az első két év folyamatos orvoshoz rohanás volt. Köhög? Krupp. Oké. Akkor mi van? Megfulladhat, ha nem hűtöm, párásítom, kúpozom, nem vagyok résen és a többi, mondja a dokinő. Akkortól kezdve minden nátha rettegés. Szteroidkúp benyom egy rondább köhintésnél. Aztán mi volt még, jézusom. Folyamatos orrszívás. Vigaszként egy csomó csodálatos kislányruha beszerzése az Asti bababoltból.

– Igen, a boltkórodat a gyerekre vetítetted – helyesel Hanna. – Én ezzel nagyon jól jártam, mert annyi csini kislányruhánk van, hogy csak egyszer kellett elmennem vele egy leggingsért a Soroksári úti bababoltba, az összes többi cuccot megkaptuk tőletek.

– Ja, egyébként volt még melegkiütése is, amit kanyarónak diagnosztizáltam – nevet Flóra.

– Nehogy kifelejtsd, hogy anyád szerint az egyik combja vékonyabb, mint a másik! – hívja fel a figyelmét Hanna.

– Jó, hülye vagyok, de ezt is bevettem.

– És ezért elvitted sebészetre, ultrahangra, gyerekorvoshoz, gyógytornászhoz, érted. Szóval eléggé lefoglalt téged a gyerek életben tartása – mosolyog Móni.

– Attól még ott volt a harc. Oké, feljelentést tettem ismeretlen tettes ellen a vudubabák miatt. És igen, eljutottak hozzá két perc alatt. Na, mivel folytatta és méghozzá elvadultan…?

– Igazad van, de értékelhetted volna, hogy megvette miattad a legmenőbb szőke Barbie-babát kisgyerekkel…

– Persze, és átlyuggatta őket. Hát újra jeleztem, bíróság, távoltartás, de aztán elküldte azt a fenyegető levelet, és előzetesbe került.

– Zoli kiborult…

– Természetesen – bólint Hanna felé. – De ha Zolira hallgatok, akkor semmi sem történik. Akkor szépen elviselem, hogy halálos fenyegetéseket kapunk a babákon keresztül…

– El is adhattad volna a babákat, csomó pénzt keresel velük – mutat rá Márk.

– Nem adtam el, hanem úgy gondoltam, ez a nő annyira őrült, hogy egyszer tényleg nekünk jön. Pont. Onnantól kezdve, hogy Zselyke megszületett, nincs elnézés az ex felé. Nem érdekelnek a hülyeségek.

– És a címlapok?

– Azok sem érdekeltek. Mi tagadás, volt egy kis bűntudatom, meg rohadtul zavart, hogy megpróbálják kivesézni a mi magánéletünket is, de ezen is túlléptem – vonja meg a vállát. – Tudjátok, most megcsináltam ezt a filmet az athosi sikertelen utunkról…

– Micsoda? – kiáltják kórusban.

– Igen. Majd még megszólaltatom azt a hajóskapitányt, aki ott volt két hétig, leadom, és viszlát!

– Mit jelent ez a viszlát? Jelenleg te vagy a családfenntartó, és normális műsoraid vannak – jelzi Márk.

– Most éppen nyári szüneten van minden „normális” műsorom, és nem tudhatom, visszatér-e ősszel valamelyik. Ha pedig visszatérne is… Tényleg arra van szükségem, hogy egy mínuszos IQ-jú csapatot elkísérjek a Bahamákra, ahol megpróbálják nulla tapasztalattal meglovagolni a hullámokat, és ezt a valóságshow-t vezessem? Vagy hogy egy bulvárhíradó összekötőszövegeit mondjam? Tényleg?

– Miért, nem szereted? – hökken meg Móni.

– Teljesen elegem van a tévéből – ismeri be Flóra. – Nem érdekel. Már nem tudnának olyan műsort ajánlani, ami érdekelne. Pedig néhány éve még csak szerkesztő-riporter voltam, és minden álmom az volt, hogy saját műsorom legyen, de ha figyelitek a műsorokat, ti is látjátok, hogy lassan már az alá megy minden, amire azt mondjátok, hogy „ennél lejjebb már nincs”. És szerintetek jó ebben részt venni? Hát tudatom veletek, hogy nem, nem jó.

– Akkor mit szeretnél?

– Például… néha álmodom egy saját kávézóról. Ahol tartok találkozókat, beszélgetéseket értékes emberekkel, amúgy meg van sokféle kávé, ropogós, friss szendvics, mindenféle friss ivólé, meg normális olvasnivaló.

– Kutyák bemehetnek? – kérdezi Hanna.

– Persze. Mondjuk nem egyedül… – röhögnek.

– És mi tart vissza? – kérdezi Márk.

– Jelenleg, ahogy jeleztétek is, én vagyok a családfenntartó.

– És nem gondolod, hogy Zoli esetleg ezért is búskomor? Mert a híresen nagy egója nehezen viseli, hogy miközben őt kirúgták…

– Nem rúgták ki, pihen.

– Aha. Szóval miközben őt kirúgták – folytatja Márk –, és más vette át a helyét, addig te sikerműsorokat vezetsz. Még ha utálod is őket. Lássuk be, a legnézettebbek egyikét te vezeted. Vagy vezetted.

– És? Mi a konklúzió?

– Hogy a nagy egója jobban viselné, ha azt csinálnád, amiről álmodozol. Otthagynád a tévét egy saját kávézóért.

Lujza, aki eddig csak csendben ült a vezetőülés mellett, sátáni mosollyal megszólal:

– Ahol Zoli főzhetné a kávét, így lenne neki is munkája.

A sárga tabletta titka

– Nézzétek! Ezt nem hiszem el! – mutat a mélybe Márk, miután leparkolnak. – Ez reális? Hogy már ide is értek? Mind a ketten? És milyen gyönyörű, aztán elrontják itt a látványt…

A tengerszemet fehér sziklák veszik körül, és a benne simán elterülő víz színe kékeszöld és átlátszó. Egy pár lebeg benne, néha szorosan egymáshoz simulva, máskor távolabb.

– Ezek meg kik? – hunyorog Lujza a napszemüvege mögött.

– Macska és Zeusz – morogja Márk.

– Ó, te féltékeny vagy? – nevet a nagyi. – Azt gondoltad, hogy Zeusz a fiúkat szereti? Hát én első látásra megmondtam, hogy nem.

– Csak tudnád, nagyi, mennyi nő sír a melegbárok előtt, hogy első látásra azt hitte a barátjáról, ne adj’ isten, férjéről, hogy heteroszexuális. Aztán az illető odabent múlatja az időt.

– Persze, hallottam már, van egy olyan teóriád, hogy minden férfi meleg.

– Csak nem tud róla mindegyikük – röhögnek a csajok, Márk pedig legyint.

– Biztosan nekem is hiányzik már egy szerelembe esés – vallja be, ahogy lesétálnak a partközelbe. Még a nagyanyja is bírja a lemenetelt, amit azért is elvárnak tőle, hiszen az ő agyszüleménye volt a tengerszem meglátogatása.

– Jó lenne, ha visszajöhetnénk gyerekekkel – sóhajt Hanna. – Ezt ők is élveznék…

– Fasza, de akkor én máshol lakom! – fenyegetőzik Márk. Mivel mindannyiukat beszippantja a távoli tenger és a közeli tengerszem látványa, na meg hát Macskáék romantikus szinkronúszása, előveszik a telefonjaikat, és szívecskés sms-eket küldenek. – Na, nagyi, vedd elő te is a tiédet, és küldjed a szívet Lalinak! – morog Márk.

– Jaj, ne legyél már ilyen rosszkedvű. Nem küldöm, mert úgysem tudja megnyitni. Vagy ha megnyitja, nem látja, mi az.

– Hülyének tartod?

– Nem, csak mindig elveszíti a szemüvegét.

– Egyébként besegít neked az üzletbe? – kérdi Flóra.

– Dehogyis! Még csak az kéne! Volt neki néhány saját biznisze. Árult ezt-azt…

– Fogadjunk, hogy nem drogot, mint te! – veti oda Márk.

– Mondtam már, kisfiam, hogy nem árulom, hanem a barátnőimnek adom! Meg a barátaimnak a klubból. Én élénkítettem fel azt a haldokló nyugdíjasklubot.

– Azt hiszem, életem riportja lehetne, amiről most beszélsz – fújtat Flóra. – Nagyon sajnálom, hogy nem készíthetek erről anyagot, mert akkor téged tényleg lecsuknak. Azért elmeséled, hogy képzeljük el? Bemész a nyugdíjasklubba, és mindenkit betépetsz? Száll a marihuána füstje, de senkit sem zavar a környéken? Nem lepnek el titeket a rendőrök?

– Dehogyis, hát elmegyünk a HÉV-vel vagy vonattal, esetleg busszal a friss levegőre, kirándulunk, viszünk egy kis elemózsiát, a zene ott van a telefonomon – mert ezek még olyan maradiak, bár mind fiatalabb nálam, hogy magnót cipeltek magukkal, amíg nem voltam velük –, és aztán előveszek egy cigit, ha többen vagyunk, kettőt, aztán körbeadjuk. Énekelünk, táncolunk, néha összehozom a szerelmeseket, utána megeszünk mindent, majd hazahévezünk. Ennek az az értelme, mielőtt még kérdezitek, hogy azokban a percekben és órákban mindenki boldog, nem azon kesereg, hogy az unoka Írországban él, meg hogy fogyóban a nyugdíj, vagy hogy hülyék a politikusok. És erre hetente szükségük van. Kicsit talán nekem is.

– Jézusmária – temeti a tenyerébe az arcát Márk, és ő szégyelli magát a nagyanyja helyett.

– Jézusmária – suttogja vágyakozva Flóra; nem akar mást ebben a pillanatban, mint ezekről a bulikról egy kisfilmet. De tudja, hogy lehetetlen.

– Jézus! Mária! Ez aztán a vagányság! Ha nem utálnám a füvet, azonnal felvételiznék a klubba! – kiált fel Hanna.

– Ne reménykedjetek, ilyen kis taknyosoknak, mint ti vagytok, nincs felvétel. És most irány, lepjük meg a szerelmeseket!

– Nagyi, ez nem szerelem. Ez vágy.

– Ne rontsd már el a napjukat, kisunokám, jó? Ez szerelem, vagy ahhoz közeli állapot, és kész. Elég az irigykedésből! Menjünk fürdeni!

– Vajon tudnának szeretkezni is a tengervízben? – kérdezi később Móni, amikor ők már a tengerszem szélén száradnak, Macskáék pedig még mindig bent lebegnek. – Ez az én életemből eddig kimaradt.

– Nekem megvolt! – csap a levegőbe Flóra. – Végre valami, amiben lekörözlek! – nevet, mint egy kisgyerek.

– És mikor?

– Tavalyelőtt, Jesolóban.

– Ja, amikor megírta a bulvár, hogy Zoli vényköteles potencianövelőt vett?

– Mi az? A kék tabletta? – kérdezi Lujza.

– Nem kék. Azt hiszem, sárga – válaszolja készségesen Hanna, aki szintén látta a fotókat Zoliról és a vásárlásáról, mert egy kedves másik beteg, aki sorban állt a patikában, egészen éles felvételeket készített.

– És akár három napig is feláll tőle – egészíti ki Móni.

– Ti aztán jól utánanéztetek, le a kalappal! – bókol előttük Flóra. – Muszáj volt megtudnotok, ugye, hogy mit vett, ha már lefotózták?

– Na jó, a vízi szexet mondd.

– Semmi különös. Naplemente után, a gyerek a szüleimmel a hotelszobában, mi pedig nekiláttunk. De jobb a szárazföldön, köszönöm a kérdést.

– És tényleg három napig bírja cérnával, ha beszedi a gyógyszert? – így Hanna.

– Figyeljetek, tényleg szar időszaka volt. Nekem ott voltak a műsoraim, ő meg elröhögte magát valamelyik vezető politikusról szóló híren, mert tudta, hogy egy ceremónia közben idegességében bepisált az illető, aztán egy seggnyaló, vagy éppen maga a politikus elintézte az eltiltását hónapokra. Én ugyanakkor plusz reklámszpotokat kaptam a műsoraimhoz, pont egybeesett az egész. Még jó, hogy kevésbé érzed férfinak magad, ha a nő pillanatnyilag sikeresebb és ismertebb!

– De akkor most is szedi…? – kockáztatja meg a kérdést Márk. Flóra vállat von.

– Most depiben van, akkor dühös volt. Depiben a szexhez sincs akkora kedve.

– Komolyan ezt érdemled, Falvai Flóra? Hogy egy egoista, hol dühös, hol depis pasi hol éljen veled szexuális életet, hol nem? – háborog Márk.

– Szerintem ez is a szerelem. Hogy mellette vagy, amikor neki szar.

– De hát az egója hatalmasabb, mint mindannyiunké együttvéve!

– Én így szeretem – bólogat Flóra, és a többiek hallgatnak. Végül azért Móni megszólal:

– Hol lehet ilyen receptet szerezni? Ez a három nap jól hangzik. Kipróbálnám Barnával.

Mindenkit megmentünk, akár akarja, akár nem

– Jól vagytok? Mindenki életben van? Különös tekintettel a füvezőkre – esik be délután Aliki Beachre Lili. A bárban ülnek, egy kedves, részeg, rocksztár típusú pasi vezeti, aki éppen mindenkit meghív egy koktélra, a háttérben a Stairway to Heaven szól. – Merre jártatok?

– Giolán. Fürödtünk a tengerszemben, aztán megebédeltünk a te Angeládnál, és most itt vagyunk, délutáni strandolás, azon gondolkodva, mit csináljunk este – számol be Móni a napjukról. – Mindenesetre ez a bártulaj már a második mojitót keveri nekünk.

– Ez remek hír. És Macska? – mutat a parton a nyugágyban sms-ező lányra.

– Ő se nem hall, se nem lát. Ha nem vetted volna észre, belehabarodott Zeuszba, akit Márk buzinak remélt, Macska nősnek hitt, aztán tessék, itt egy görög isten, szabadon! – adja elő Móni heves gesztusokkal. – Csak tudnám, miért nem vele vagy? Buta? Érzéketlen? Mi a baj?

– Semmi, de nekem Makarios kell. Zeusz pedig Makarios legjobb barátja, azért van sokat Alikin, mert az övé meg a húgáé a villa, amiben laktok.

– Szóval gazdag is – rázza a fejét Móni, arra gondolva, mit tegyen, hogy a lánya kiábránduljon Makaróniból. Még Lujzán sem látja, hogy igyekezne segíteni neki, holott láthatta, megtapasztalhatta, milyen messze van Thassos Budapesttől, és azt is láthatta, hogy néz ki az a fiú. Ki nem szarja le, hogy szívsebész? Na és akkor mi van? Egyetlen mentsége lehet: ha magyar kórházban akar dolgozni és Magyarországon élni. Ha nem, akkor menjen a fenébe a lánya életéből.

Csak sajnos, gondolja, ezt nem könnyű elérni.

És akkor megszületik benne egy ötlet. Otthagyja Lilit Lujzával beszélgetni, és magával hívja a társaság többi tagját a tengerbe, ügyelve rá, hogy Macskának ne tűnjön fel, mert róla akar beszélni a többiekkel.

– Van egy ötletem! – kezdi a vízben. – Megvan, hogyan tudnám Lilit hazahozni. Hát úgy, hogy Zeusz a legjobb barátja ennek a Makaróninak, és ezért Zeusznak egy kalandnál jobban össze kell jönnie, halálos szerelembe kell esnie Macskával! Méghozzá úgy, hogy Macska ne szeressen ki belőle szokás szerint.

– Mi köze ennek Lilihez? – fekszik fel a víz tetejére Flóra.

– Hogyhogy mi? Hát mit gondolsz? Ha a legjobb barátja, a testőre, Zeusz elköltözik Magyarországra, akkor Makaróni itt marad? Akkor már két ember miatt is jöhetne Budapestre. Aztán otthon majd Lili felébred, kiábrándul, onnantól kezdve tökmindegy, hogy Zeusz és Macska együtt maradnak-e.

– Egész biztos, hogy ilyen fordulatokat hozol a vámpírmeséidben is? Mert akkor a gyerekek nem tudnak követni. És mi történne, ha például Macska akarna Görögországban élni, erre is gondolsz?

– Hát majd kitalálunk valamit. A lényeg, hogy ezzel rengeteg embert megmentenénk – feleli Márknak, aztán a sok kíváncsi tekintet kereszttüzében folytatja. – Hát például engem. Hogy a lányom hazajön. Macskát, hogy megpróbáljuk elérni, ne csak a beleszeretésig jusson el, hanem tovább is érdekes legyen neki a dolog. Zeuszt, mert…

– Na, őt speciel miért mentené meg ez a helyzet? – értetlenkedik Hanna.

– Azt nem tudom. Nem tudom, de mondjuk azért, mert már régóta keresi az igazit, és most megtalálta. Nem, ne kérdezzétek, miért nem maradnak Thassoson. Nem tudom. Csak. Mert Zeuszt üldözik, zsarolják, értitek?

– Oké, te most filmet írsz? – így Márk.

– Jó, Zeuszt nem mentjük meg. De Lilit megmentjük egy rettenetes csalódástól, majd amikor évek múlva rájönne, hogy itt ül egy kibaszott szigeten, bezárva a konyhába, még talán gyerekeket is nevel, és hiába tanult, semmire nem viszi…

– Nincs senki bezárva – tudósít Márk. – Jár a komp. Állítólag még télen is.

– És Makarónit is megmenteném, mert hozzá egy olyan lány illik, mint az Agymenőkben Amy. Olyan tudósféle, nem is túl szép, tudjátok.

– Nagyon jó ötlet. Akkor mi a dolgunk? – kérdezi szkeptikus árnyalattal a hangjában Flóra.

– Hát az, hogy Macskát és Zeuszt összeragasszuk, és megpróbáljuk az életüket Magyarországra terelni.

– Ó, szuper. Mennyi időnk van rá?

– Egy hét nem elég?

– Dehogynem – bukik le a víz alá Flóra. Egy hét bármire elég. Annyit töltött Lívia is előzetesben, aztán tessék.

Az ex esküvője

– Mindenki tudta, hogy ki fogják engedni, csak te nem – állítja Flóra, amikor Lívia hatalmas sajtókísérettel elhagyja az előzetest, és ezt mutatja a tévé. – Azért kedvesek voltak, hogy nem neked kellett ezt a hírt felolvasnod.

– Én is írom a híreket – dobja vissza Zoli a labdát. – Nem csupán felolvasom.

– Jó, rendben. De látod, minden rendbe jön. Kap majd egy ejnye-bejnyét a tárgyaláson, meg egy újabb távoltartásit, és többé remélhetőleg felénk sem néz.

– Van két közös gyerekünk, Flóra! Hát nem látod, hogy ez az egész cirkuszod a gyerekeket teszi tönkre?

– Az én cirkuszom? Hát ne küldött volna vudubabákat!

– Általában nem veszik komolyan az emberek. Ártatlan tréfa.

– Aha, John Lennont is biztos egy ártatlan tréfa ölte meg. Hagyjál már. Nem tettem semmi rosszat! Ha Lívia normális lenne, akkor már rég elfogadta volna a helyzetet, és megpróbál megbékélni vele.

– Így viszont a gyerekek szorulnak pszichológusra, és ki tudja, mikor láthatom őket.

– Megosztott a felügyeletetek, szóval bármikor.

– Szerinted ez az őrült nő ezt engedi?

– Ahá! Na, látod, szerinted is őrült.

– Természetesen az. De ettől még odavágtál a gyerekeimnek.

Napokig bűntudata van, miközben a Díva telenyilatkozza a sajtót arról, hogyan bántak vele az előzetesben (jól), mennyire nincs humorérzéke a volt férjének és a „vele egy háztartásban élőknek”, és hogy most rendezőként fog debütálni egy börtöndarabbal, meg csinál raboknak színiterápiát, és rengeteg egyéb ötlete van, mert megvilágosodott az előzetesben. Úgy tűnik, új energiákat adott neki a fogva tartás, és talán valóban leszáll róluk. Még a gyerekeket is elengedi Zolival, de csak akkor, ha nem viszi fel magukhoz.

Még szinte le sem csengtek a hírek, amikor bejelenti a sajtóban, hogy feleségül megy az egyik, huszonkét éves táncos kollégájához. Filmszerepet kap, aztán sorozatszerepet, az osztozkodásban Zoli lemond a részéről, Flórát majd szétveti az ideg, és a gyerekek előállnak azzal az igénnyel, hogy egy hetet náluk, egyet az anyjukkal töltenének.

Az esküvőt az egyik magazin nyolc oldalon közli, amivel Zolit sikerül is kiborítania, mármint az exnek.

– Megmondanád, mi bajod? Hát nem ez a legjobb, hogy végre férjhez megy, és az új férjével fog foglalkozni? – értetlenkedik Flóra.

– Nagyon kínos, ahogy ezt csinálja. Olyan szánalmas… és mindenki tudja, hogy az én feleségem volt. Számomra is kínos, hogy…

– Persze, nehogy már elhidd! – mondják neki másnap a barátnői. – Az a baja, hogy féltékeny az új férj miatt!

– Micsoda? – hüledezik Flóra. – De hát engem szeret!

– Igen, de pontosan tudod, hogy a pasik az exeikre is kiborulnak, ha új férfi tűnik fel a láthatáron. Birtokolni mindenkit, mindig – magyarázza Móni.

– Nem hinném, hogy féltékeny.

– Sosem fogja bevallani, ne izgulj. Ez csak ilyen belső kavarodás, hogy mi az, hogy őt el lehet felejteni? – folytatja Hanna. – Hát nézd meg, szerinte ő a legokosabb, legjóképűbb ember a Földön.

– Van egy olyan érzésem, hogy ti nem kedvelitek Zolit.

– Van egy megállapodásunk, hogy mindig megmondjuk mindegyikünk férjéről, milyennek látjuk. És Zoli az egóbajnok – mondja Móni.

– Oké, akkor Barna a sármbajnok – így Hanna.

– És Robi egy fasz – vihog Flóra. Aztán már mindannyian röhögnek, és utóbbi főnevet ráragasztják mindhárom pasira, persze csupa jóindulatból.

Bármi lehetsz, bármit megtehetsz, bárhol boldog lehetsz

– Nagyon jól néztek ki Zeusszal – véleményezi őket másnap este Móni Theologosban, a sziget egykori fővárosában, a hegyen, ami a csajok szerint kicsit talán Szentendrére hasonlít, mind szűk utcácskáit, mind pedig a hangulatát illetően. Icipici a központja, az utca szélén olajbogyó-és mézárusok, és mindenhol éttermek. Ők egy panorámás teraszon ülnek, és bárányt esznek, ami roston sül a bejáratnál egyébként. Macska ábrándozva nézi az óráját, Zeusz nem tudott eljönni velük, ahogy Liliék sem, bár mindenki más okból. Zeusznak a potosi családi tulajdonú apartmanházukban van tennivalója.

– Valóban? – bazsalyog Macska.

– Igen – erősít rá Flóra. – Olyan összeillő pár lehetnétek.

– Már ha nem csak néhány napunk lenne hátra – szomorkodik Móni.

– Nem baj, gyerekeim, este kaptok egy cigit, és mindenki jókedvre derül! – jelenti be Lujza, aki semmit sem tud az ördögi tervről. – Macska úgyis csak lobbanni akar egyet, hát nem mindegy, hány napja van még rá?

– Úristen, de nem ám. Már most szomorú vagyok – vallja be Macska. – És még át is akarok öltözni, mielőtt Zeusszal találkozom, mert azt mondta, elvisz egy buliba.

– De hát holnap lesz a görög est! – vágja rá Hanna.

– Nem baj, bánom is én, hová visz, csak vele legyek!

– Komoly a dolog? – néz mélyen a szemébe Móni. – Mert akkor nagyon rossz, hogy vége lesz. Nem gondolkoztál a folytatáson? Azon, hogy ez már hátha nem csak egy fellángolás… Hátha ez tartós. Miért ne lehetne az?

– Tudjátok, Márk többször mesélte ezt a passzív-aktív dolgot – vág bele a frissen érkezett, omlós húsba Macska. – És akkor rájöttem, hogy mi a probléma. Hát az, hogy én aktív vagyok, pedig jobb lenne, ha passzív lennék.

– Uramisten. A melegeknél azt jelenti a passzív-aktív, hogy az aktív… a szexuális cselekvő, a passzív meg hagyja. Azért csak nem akarod megdugni a pasikat? – csodálkozik rá Márk.

– Ja, azt nem. Azt azért nem.

– Akkor hát itt van Zeusz, és révbe érhetsz vele! Hát hogy is lehetne lelépni egy ilyen férfitól… – ábrándozik Hanna.

– Tényleg, nektek mi bajotok van? Mit találtatok ki?

– Csodálatosak vagytok együtt – lelkendezik Flóra. – Látszik a harmónia…

– Miért tukmáljátok rám? Anélkül is nagyon jó vele. Minden, értitek?

– Akkor jó. Egy ilyen kapcsolat nem érhet csak úgy véget egy hazamenetellel – sóhajt Móni.

– Lehet, hogy nem is megyek haza, ki tudja? – vigyorog Macska. A többiek a bárányuk fölé hajolnak, hogy ne kelljen lereagálni a kérdést, Lujza azonban megjegyzi:

– Ez a jó, erről beszélek mindig. Hogy bármi lehetsz, bármit megtehetsz, bárhol élhetsz, bárhol boldog lehetsz. Ha itt, ezen a szigeten, hát itt. Nem értékelitek, milyen erővel rendelkeztek!

Nem szólnak egy szót sem. Macska megsimogatja Lujza karját, majd rákérdez, esetleg ma is szívnak-e majd egy-két slukkot.

Márk befogja a fülét, és azon gondolkozik, van-e értelme leszoktatni a nagyanyját az ő korában. Mindenesetre érdemes lenne mérsékelnie a szívást és az ő szívatásukat.

Később, amikor Macska lelép Zeusszal, és ők a teraszukról bámulják a tengert, a csajok felvilágosítják Lujzát, miért állnak ki szívvel-lélekkel a Macska-Zeusz szerelem tartóssága mellett.

– Gyermekeim, ez nem megy – mutat rá Lujza, miközben dohányt sodor, Márk meg is jegyzi, egy dominikai öregasszony veszett el benne. – Minél inkább össze akarjátok boronálni őket, annál kevésbé megy. A szerelmes ember is gyerek, lássuk be. És a gyerek ellenkezik, még ha jót akarnak is neki. Ezek ketten pedig… tűz és tűz.

– Ezt hogy érted? – kérdi Móni.

– Úgy, hogy véleményem szerint Zeusz minden helyes csajra kiveti a hálóját, aki ide érkezik. Jól elszórakozgat velük. Nem hiszem, hogy bármelyiküknek lehet panaszra oka, mert Móni ugyanezt teszi vele. Kész, kaland, annyi.

– És Lili Makarónival?

– Szerintem a lányod boldog. Nem? – néz Mónira.

– Most boldog – feleli, kihangsúlyozva a most-ot. – Ugyanakkor ez a fiú elfoglalt, keveset van vele, alacsonyabb nála, egyáltalán nem jóképű, engem először mamának szólított, és egyáltalán, nem hiszem, hogy Lilinek az az élet való, amit kitalált magának.

– Majd kiderül – vonja meg a vállát az idős hölgy. – Neked is volt egynéhány kacskaringó az életedben, meg mindannyiunknak. Erővel nem rángathatod haza.

– De legalább Makarios is jönne, ha Zeusz jönne…

– Ugyan már. Zeusz itt lazázik azzal, hogy a családi ingatlanokat kiadja nyáron. Ahogy mondtátok, ősszel olajbogyót szüretel a kertjeikből, télen ki tudja, mit csinál, de nála sem hiszem, hogy játszhatna, hogy eljön Magyarországra. Ott nem tudná ilyen szuperül élni az életét. De még ha igen – bár erre nincs sok esély –, akkor sem hinném, hogy a barátja követné. Itt Lili a kérdés, és egyelőre úgy látom, szeret itt élni.

– Nem tudom, hogyan lehet ekkora távolságot áthidalni. Mindig velem volt, mióta csak megszületett, én meg felnőttem, ez a két dolog ugyanakkor történt – feleli könnyes szemmel Móni. – És ne mondjátok, hogy van még két kicsi gyerekem. Mert ez más, és minden egyes gyerek más, és én imádom, meg a legjobbakat szeretném neki, de Makarios nem a legjobb, Lilit pedig egy tenger és rengeteg kilométer választja el tőlünk… Nem is akarok belegondolni, hogy évente egyszer-kétszer látom majd, és az én okos, tehetséges kislányom itt fog főzögetni, meg családot alapítani, és valójában semmit sem tenni! Idegenvezet, amikor szezon van. Egyébként meg rászorul erre a pasira, és én nem tudok akár hetente többször hülyéskedni, találkozni vele! Tudjátok, milyen ebbe belegondolni? Belehalok, már most.

– Már egy ideje kint él – veti közbe Márk.

– Igen, telepített idegenvezetőként, akkor még úgy tudtam, hogy szeptember végén hazaköltözik, és reméltem, hogy jövőre már lesz egy rendes, tudjátok, hogy értem, szóval rendes állása. Nem ilyen huszonéveseknek való játék.

– De Lili huszonéves! – mutat rá Lujza. – Miért ne próbálhatna ki egy másfajta életet? Ha nem tetszik neki, úgyis hazajön előbb-utóbb.

– És ha nem? És ha addigra beteg leszek, öreg leszek, meghalok? – fakad sírva Móni.

A csajok csak ülnek, és nem tudják, erre mit mondjanak. Egyelőre el sem tudják képzelni, hogy a saját gyerekeik egyszer kirepülhetnek, jelenleg még sokszor egy-két szabad estének is örülnének, amikor a gyerekek a nagyszülőknél alszanak. De érzik, tudják, hogy Móni szíve szép lassan megszakad, minél többet foglalkozik a témával.

Le fognak csukni, tudsz róla?

A nyaralás egyik csúcspontja a görög est San Antonio Beachen, görög népviseletbe öltözött zenészekkel, táncosokkal, és a lehetőséggel, hogy akár az asztaloktól pár méterre elterülő homokos parton, akár az étterem szívében, a füvön lehet táncolni. Egyre többen bevonódnak a buliba, tőlük is elmegy Lili Makariosszal, őket követi a bomba mozgású Zeusz, a lelassult mozdulatokkal operáló Macskával. Lili hívja a többieket is, az anyja végül beáll közéjük, aztán érkezik Flóra, végül Hanna és Lujza, és miután Márk visszaszokik a vörösborra, ő is hajlandó beállni. Igazi, énekelős, eszehagyott buli, Lujza bánatára a füvet nem lehet elővenni, mert az egy ilyen nyilvános helyen túlzás. Márk az eszébe vési, hogy valami elvonót keressen a nagyanyjának.

– Kisfiam, mulatozzál! – araszol vissza az asztalhoz Lujza, aki egyébként az imént már nem is a csajokkal táncolt.

– Ki az a faszi, akivel bulizol? – érdeklődik Márk.

– Ő Metaxa.

– Hát persze – bólogat, azon tűnődve, hogy esetleg valami erősebbet is tol-e a nagyanyja, mint a fű.

– Valóban. Nem hiszed el? Ez a keresztneve. Így anyakönyvezték.

– Metaxa. Láttad az igazolványát?

– Hogyne. Nem hittem el, ezért megmutatta. Görög betűkkel, de ez áll benne – mondja. Márk kétesélyesnek tartja, hogy a nagyanyja valóban ismeri-e a görög betűket, de nem firtatja tovább a névkérdést.

– Hány éves ez a Metaxa, amúgy?

– Nem teljesen mindegy?

– Csak érdekel, hogy melyik korosztályt preferálod.

– Uramisten, kisunokám, te aztán jól begyöpösödtél ott Londonban! Hát te voltál a világ legnyitottabb embere, megjegyzem, a szexuális preferenciád alapján ez a minimum. Most meg savanyúskodsz itt nekem, nyavalyogsz, nem szereted a marihuánát, úgy kell rád tukmálni, és még engem is ellenőrzöl, hogy kivel érzem jól magam?

– Nagyi, basszus, szerintem elfelejted, hogy hány éves is vagy. Én viszont nem felejtem el, és tudj róla, hogy minél öregebb vagy, annál nagyobb károkat okoznak a szervezetedben a szintetikus meg nem szintetikus cuccok, és pillanatnyilag azon imádkozom, hogy ne dobd fel itt a talpad a táncos est után, érted?

– Mikor kértem, hogy aggódj értem?

– Soha, ez a baj. De te egészen úgy élsz, mintha negyven, mit negyven, harminc lennél. Pasi hódolókat szerzel, vagánykodsz, rákapsz a fűre. Mit tudom én, felszívod-e néha az orrodon át a kokaint is, vagy ilyenek. Ezek a te korodban már nem annyira egészséges tevékenységek.

– De ha választanod kell, hogy boldogan halj meg kilencvenöt évesen, vagy boldogtalanul százévesen…? Na, akkor melyiket választanád?

– Jézusom – rázza meg a fejét Márk. – Téged valóban gyámság alá kéne helyezni.

– Ezen már én is gondolkodtam – bólint Lujza –, ugyanis úgy több embert tudnék boldoggá tenni. Ha nem lennék büntethető, mondjuk, mert gyámság alatt vagyok, akkor sokkal nyíltabban vihetnék kirándulni szomorú embereket, megmutathatnám nekik az élet összes jó dolgát, amire egy kis fűvel rásegítenék, és hát a bizniszben is sokat jelenthetne, hogy nem kell mindenféle hülye jogszabályra figyelnem.

– Ugye lányokat nem árulsz a limuzinjaidban?

– Megőrültél? Én a nőkért harcoltam egész életemben, meg a boldogságért – háborog. – A lányok legfeljebb félmeztelenül szolgálják fel a piát a kocsiban, de ennyi.

– Szépen harcolsz a nőkért.

– Ők kérik, mert így több pénzt kapnak.

– Ugye megvan, hogy a női testet tárgyiasítod ezzel? Éppen te? Ezzel muszáj leállnod.

– De a fűbiznisz mehet tovább…?

– Árulod is?

– Szigorúan csak a limuzinbizniszben, annak, aki nagyon akarja. Érted, hát ingyen nem adhatom nekik!

– Le fognak csukni, tudsz róla?

– Látod, ezért nem állok ellen a gyámság alá helyezésnek.

– Ezt nem hiszem el – hűl el Márk. – Olyan rafkós vagy, hogy a bizniszeid miatt gyámság alá helyeztetnéd magad? Pont most, a tizedik ikszben őrülsz meg?

– Na erről beszélek, egyébként. Tudod te, milyen nehéz volt a tisztességesség határán maradva megpróbálni mindenkit boldoggá tenni? Mondjuk a fehérneműboltban? Vajon sejted, meddig tartott az adóellenőröket ellátnom jó tanácsokkal meg fehérneműkkel – akár saját maguknak, akár a feleségüknek –, hogy elengedjék a bírságot? Vagy…

– Csak egyet árulj el, nagyi – kéri Márk, nyugtázva magában, hogy a nagyanyja már évtizedek óta adócsaló is –, ezeket tényleg azért csinálod, mert segíteni akarsz? Vagy mert szórakoztat, hogy miként reagálnak az emberek?

– Is-is – válaszol. – Egyébként nem mindegy? A cél mindenképpen, hogy jókedvű arcokat lássak magam körül.

– És Lali arca? Akitől, se szó, se beszéd, leléptél, és tőlem tudta meg, hogy hol vagy?

– Lali arca is felderül majd, amikor meglát otthon. Márpedig hamarosan találkozni fogunk… De tudod mit, kisfiam? Te meg úgy rágörcsölsz erre a negyvenedik életévre, hogy semmivel sem tudlak kihozni belőle, pedig egy szuper humoros, életvidám gyerek vagy. Ez egy válság, tudj róla. Megesik mindenkivel, általában egy kicsit idősebb korban, neked nyilvánvalóan a szakítás volt, ami időben közelebb hozta a válságodat.

– És ezzel mit tegyek?

– Próbáld jól érezni magad. De nem tudsz mit tenni, majd elmúlik. Abban a pillanatban, ahogy elfogadod, hogy negyven vagy, elmúlik, hiszen rájössz, hogy a kerek szám semmin sem változtat. Akkor majd megint a sokat röhögő, szupercuki Márk leszel. Ezt várd meg, addig ne írj új könyvet, ha rám hallgatsz.

– Nagyi…

– Komolyan. Túl fogsz jutni rajta. Nem olyan nagy mumus ez a szám, hidd el. A nőket jobban megviseli, a férfiaknak pedig az érettséget adja, ha így jobb neked. De nem tudok segíteni, idő kell, hogy megemészd.

– Tudod, azt hittem, hogy a barátaimnak révbe ért az életük – kezd bele Márk, és a mézédes görög édességektől roskadozó tálat Lujza felé nyújtja. – Úgy jöttem meg Londonból, hogy csak az én életem van válságban, ők rendben vannak. Aztán tessék.

– Mit tessék?

– Móni megőrül, hogy a lánya eltávolodik tőle, egyébként is folyamatosan tesz valamit, hogy Barna ne csalja meg, de nem a kapcsolatukat javítja, hanem valamiért mindig magán talál valamit. Hol a mellét nagyobbíttatja, hol a hüvelyét varratja át, meg szűzhártyát csináltat, jézusom. Már valami hialuronsavról is magyarázott, meg a rendszeres edzésről, tehát ő valójában a testén keresztül akarja megjavítani a kapcsolatát, vagy megszerezni Barna teljes figyelmét – magyarázza. – Aztán itt van Flóra, aki bele van esve ebbe a Sztárba, aki szintén imádja, viszont az egójának rohadtul betesz, hogy Flóra sikeres, pedig, ha nem lenne sikeres, nem nézne fel rá. Hol ez a baja, hol az, hol dühös, hol depressziós, most éppen munkanélküli és depressziós, holott örülhetne, hiszen úgyis talál majd feladatot, és foglalkozhatna többet a családjával, ehelyett magával foglalkozik. Csodálom, hogy ezt Flóra nem unja meg, hogy nem mondja azt: elég volt.

– Szigorú vagy.

– Igen, itt van Macska, akit nemrég ismertem meg, ő pedig a pillanatokban keresi a boldogságot, egy olyan boldogságot, ami pár napig vagy pár hétig tart.

– De ha így boldog! Van olyan, hogy érzelmi hullámvasút, és van, aki szívesen felül rá és rója a köröket.

– Van, persze, csak a mélybe zuhanáskor gyakorlatilag majdnem halott. Oké. Aztán itt van a nagyanyám, aki azt hiszi magáról, hogy velünk egyidős, vagy még fiatalabb is. Hogy boldog-e? Talán te igen, az vagy.

– Hannát kifelejtetted.

– Hanna színtelen lett. Lett két gyereke, ott a férje, akinek nem kellett volna kötnie az ebet a karóhoz, hogy márpedig újabb lombik, újabb spermanyerészkedés, hanem bátorítani Hannát, hogy van más lehetőség is. Hanna tulajdonképpen már nem az a vicces csaj, aki volt, hanem egy gondterhelt családanya.

– Márk, mindannyian másféle életet élnek, élünk, mint te. Ez nem baj. Színesek vagyunk így együtt, nem?

– Persze. Csak tudod, mi a baj? Hogy mindannyiótok miatt aggódom. És mindannyiótok életében látnám a megoldást, mégsem arra mentek. És a legnagyobb baj, hogy a saját életemben, a saját problémámra viszont nem találom a megoldást.

– Túlgondolod. Szexelned kéne egyet – veti oda Lujza, és máris ismét a táncolók között van.

Amikor kienged a feszültség

Hajnalig üvöltöznek, meg táncolnak. Járjad a Zorba dalát, ezt követelik, hasonlót azért kapnak, nem az eredeti magyar előadóval, hanem egy szőkésbarna görög lánnyal, viszont eredeti görög a dal is. Őket nem zavarja, hogy helyenként más a dallam, énekelik a magyar szöveggel, és mindannyian arra gondolnak: jó lenne, ha ez az est sosem érne véget.

Most kiszakad belőlük az összes feszültség, órák óta táncolnak, énekelnek, dúdolnak, ugrálnak. Még Márk is, csak Lujza pihen időnként, de tiltakozik, amikor felajánlja neki valaki, hogy hazaviszi.

Később megkérdezi Lujza, ki mit érzett az utolsó daloknál, amikor már szinte görögként járták a táncot, és ezeket mondják:

– Arra gondoltam, végül is nem is lehet rossz Görögországban élni, meg hogy nincs messze annyira ez a Thassos – így Móni. – És azt néztem, ahogy Lili Makarónival táncol, lehet, hogy tényleg annyira odavannak egymásért? Lehet, hogy felnőtt a lányom? De ezt csak akkor gondoltam, most már nem vagyok biztos benne.

– Az járt a fejemben, hogy szeretem a vendéglátást – mondja Flóra. – Ahogy táncoltunk, elképzeltem, nincs semmi akadálya annak, hogy legyen egy kávézóm. Hogy hagyjam a francba a tévét, és Zolival közelebb kerüljünk egymáshoz. Ebben az is segíthet, ha kiszállok ebből a televíziós mókuskerékből. Szeretnék vele eljönni ide, meg egy csomó helyre. Gyerekkel és gyerek nélkül is. Még annyi mindent nem próbáltunk ki! Most már saját magunkkal is foglalkoznunk kell.

– Az élet túl rövid ahhoz, hogy ne a legjobban éljük le, és én minden pillanatban boldog voltam az este Zeusszal, aztán hajnalban is, amikor az ágyában landoltunk. Száz százalékig belebolondultam! Fájni fog, amikor hazamegyünk – válaszol Macska.

– Nekem egy ideig fura volt, hogy a barátaim milyen odaadással buliznak, úgy, mint régen – vallja be Márk. – Aztán hirtelen már nem kívülről figyeltem őket, hanem bementem közéjük, és akkortól nagyon jó volt. A barátságunk nem múlt el, és nem is gyengült, pedig sokan sokfelé voltunk, sok minden történt velünk.

– Nekem ez egy szabadság, egy olyan szabadság, amikor bűntudatom van az otthon maradt család miatt, de közben gondolkodnom is kell valamin, amiben nem dönthetek egyedül, és ez jó. Kicsit kiszellőztettem a fejem, szuper volt táncolni meg kiénekelni a feszkót – mondja Hanna, és talán még folytatná, de csöng a telefonja, és látja, hogy Robi hívja, ezért elnézést kérve különvonul, hogy nyugodtan beszélhessenek.

Kérj, és az univerzum meghálálja!

– Itt vagyok – szól bele Hanna a telefonba.

– Én is – feleli Robi.

– Hogy vagytok? Gyerekek?

– Ők jól vannak, persze, minden oké. Igyekszem mindent megtalálni, időben bemenni óvodába, bölcsődébe, kutyáknak kaját adni, nem összekeverni a gyerekkajával, ilyesmik.

– De bolond vagy!

– És te? Hogy vagy?

– Gondolkoztam. Szerintem mondjunk igent.

– Biztos vagy benne? Ezt nem telefonon kellene megbeszélnünk.

– Tudom. Igen, biztos. Majd otthon megbeszéljük.

– Szeretlek, tudod?

– Tudom. Szeretlek.

Ott állnak újra az energiamezőben. Flóra kérte, hogy menjenek el ismét a sziklákhoz, mert „érezni akarja az energiát” a változtatáshoz. Márk örömmel vette a kérést, Lilin kívül csak Lujza nem tart velük, mert „a spiribiznisz az unokámé”, mondja.

– Nem vonulunk ám ki ilyen könnyen! – szól Flóra a visszatérő Hannához.

– Látjátok, milyen gyönyörű innen a tenger? A kilátás? – lépeget a tenger fölé magasodó hegy széle felé Hanna.

– Csak gyere vissza, és ülj le az egyik energiasziklára! – javasolja Móni. – Most olyat játszunk, hogy mindenki kér valamit. Utoljára már évekkel ezelőtt volt ilyen, és mekkora erőt adott, hogy kitaláltuk és kimondtuk a célunkat!

– Tudjátok, nemcsak az van, hogy dönts, és az univerzum meghálálja, hanem az is, hogy kérj, és az univerzum meghálálja – idézi saját magát Márk. – Ki kezdi?

– Kezdem én, mert én javasoltam, hogy jöjjünk újra ide – jelentkezik Flóra, és lehuppan az egyik, időjárás csiszolta nagy kőre. – Én azt szeretném, ha képes lennék továbblépni. Ha meg tudnám valósítani az álmomat, egy saját kávézóval, ahol lennének felolvasások, programok, ahol az lenne a legnagyobb stresszem, hogy a szállítók nem hozták meg a narancsot… és hogy Zolival többet foglalkozzunk egymással. Hogy találja meg a helyét, és értse meg, hogy ebben a szakmában neki ott volt a csúcs, és ott hagyta abba. Hogy próbáljunk együtt vállalkozni, vagy csinálja, ami neki jó, csak ne egy újabb tévés felkérésre várjon.

– Én azt szeretném, ha mindannyian boldogok lennénk. Ennyi, és kész. A gyerekeim, a férjem, én. Meg persze ti – foglalja össze röviden Móni.

– Én azt szeretném, ha türelmesebb lennék magammal és a majd megérkező pasival, egy várható párkapcsolattal szemben – mondja Márk. – Meg hogy a nagymuttert ne sitteljék le, de ezt most zárójelben mondtam. Macska?

– Nekem tök jó minden így, ahogy van. Ezt az állapotot szeretném hosszabb távon, ezt a szárnyalást.

– Nekem nem ilyen egyszerű – ragadja magához a szót Hanna. – Tudjátok, hogy a sok lombik után végül elhatároztuk az örökbefogadást. Így lett a miénk Lacika, aki négy hónapos volt és a sötét kis bőre miatt nem vitte el senki, nekünk pedig ő a tündérfiúkánk. Aztán váratlanul jött Szilvi, újszülött babaként, Lacika még alig töltötte be az első évét. Igen, és így boldogok lettünk. Már nincsenek olyan kérdések, mint amikor még csak gondolkoztunk az örökbefogadáson, tudjátok? Mert a gyakorlat egész más. Ott már csinálod, imádod, megtanulod, szereted, kiborulsz, nem alszol, imádod, megfőzöd, megtanítod, mit tudom én, ilyesmik. Aztán viszont jön a bölcsi, az óvoda, te magad is elfelejted, hogy az egyik gyereked barnább, néha van célzás, néha nincs, előveszed a múltját, próbálod neki megmondani, mi a helyzet, aztán rájössz, hogy sokkal könnyebben megérti, mint te magad – meséli. – És ha nem is tudod megvédeni mindentől, tudod, hogy felvértezed őt, elsősorban szeretettel, másodsorban tudással. És ott a húga, akivel sokkal jobb testvérek, mint sok édestestvér.

– Szuper, de akkor miért vagy mindvégig gondterhelt, meg egy kicsit… fakóbb, mint máskor? – kérdezi Márk.

– Mert… mert ugyan már éppen elmúltam negyven, és a helyzet az, hogy pont ezért… újszülöttet nem, de egy kicsit nagyobbat örökbe fogadhatnánk még. Ez minket már nem érdekelt, de van egy kislány… kétéves. Az egyik keze sérült, és imádom, és sajnálom, és ide nézzetek, ilyen gyönyörű – veszi elő a telefonját, és már sír közben. – Ez a szöszke kis tündér sérült kézzel született, egyik kezén hiányzik négy ujj, és bazdmeg, a szülei tökéleteset akarva lemondtak róla. Már voltunk vele néhányszor, de három gyerek, jézusom. Nemrég még elvált szingli voltam, most pedig itt egy imádni való, dackorszakos, szeretethiányos kétéves, akiről a férjem rokonai megpróbáltak lebeszélni, Robi nem tudja, mi legyen, rám hagyta a döntést. És én…

– És te? Drágám, hogy a fenébe nem szóltál nekünk eddig? Őrült vagy? – kiáltja Flóra.

– Ez kérdés? – szól közbe Macska. – Még jó, hogy kell! Tudjuk, hogy kell nektek, és ti lennétek a legjobb szülei!

– Ezért is jöttem el – hüppögi Hanna –, hogy gondolkozzam. Mert ez azért nem ilyen egyszerű. Itt nemcsak arról van szó, hogy három gyerek, meg hogy van egy kis fogyatéka, hanem a két másikról is, nem kaphat senki sem kevesebb figyelmet, én pedig, bevallom, hulla vagyok. Kutyapanzió, iskola, most a kutyakajában bízom, hogy bejön, és abból keresünk. Mert Robi fizuja is kevés ahhoz, amibe a panzió meg a terület került.

– Pénz kérdése elsősorban? – kérdezi Márk.

– Nem. Persze hogy nem. Félek. Hogy képes leszek-e rá… viszont az éjjel, a görög esten úgy éreztem, megbirkózunk vele.

– És nagyon boldogok lesztek, Hanna, hát erre vágytál mindig! – öleli át Macska. – Ha nem bírod, majd egy kicsit vigyázok a mesterhármasotokra…

– Jó, akkor Hanna kérje a kislányt harmadik gyerekének, így szabályos – vág rendet köztük Márk.

Mindannyian nevetnek, és akkor Hanna megkéri az univerzumot meg a sziklák energiáit, hogy segítsék őt abban, hogy boldog háromgyerekes családdá váljanak.

Buli van a parton

Metaxa is részt vesz a búcsúestjükön, és Lujzával beszélget. Macska meghökkentő szerkóban villan be Alikin a tengerparti Koala Bárba: hosszú, horgolt, drapp-barna mintás szoknya, átlátszó fehér selyemfelsővel, alatta pedig egy drapp csipkemelltartóval (Lujza üzletéből). Eléggé elhűlnek mindannyian, amikor leereszkedik a sziklák felől.

– Ez komoly? Mi flip-flopban meg strandruhában rendeltük meg a búcsúitalokat, te meg idejössz ilyen fura… jelmezben? – kíváncsiskodik Flóra.

– Ez nem jelmez, hanem ruha. Vagány, különleges – biztatja saját magát is Macska.

– Szerintem tök igazad van. Ez egy igazán különleges outfit – bátorítja Márk. Összeállnak fotókra, mindenféle fotóra, a bártulajjal maguk között, nélküle, Metaxával, a frissen érkezett Lilivel, Makariosszal, Zeusszal, rengeteg kép készül.

És isszák Panaioti brutálkemény mojitóját, ami még egy Kubában készült koktéllal is felvenné a versenyt. Közben a homokos bárteraszról nézik, ahogy lassan kezd besötétedni, maradnának még, mert ez a majdnem tíz nap a fiatal felnőttkorukat hozta vissza, az önbizalmukat adta vissza, és feltöltötte őket élettel, lendülettel, erővel.

– Na, kislányok. Itt vagyunk élőben újra, egy bícsen, aminek tényleg nem tudom a nevét, de nem is ez a lényeg – hallják Lujzát, aki a mobiltelefonját egy szelfibotnál sokkal komolyabb dologra rögzítve mozgatja körbe-körbe, és bluetooth mikrofonjába beszél. – Viszont itt van velem egy csomó magyar fiatal, akik ma mindannyian mondanak nektek egy szót, útravalónak innen, a görög tájról. Hanna, te kezded.

– Bátorság.

– Macska?

– Szerelem.

– Móni?

– Élmény.

– Flóra?

– Változás.

– Márk?

– Paleoasztronautika.

– Tehát, drágáim, ott a monitor előtt, ebből is látjátok, hogy a férfiak milyen zártak, és inkább elhülyéskedik a dolgokat. Most Márk is elbújt egy hülye szó mögé, aminek nincs semmi értelme…

– Dehogynem – szól közbe Márk.

– A mi számunkra semmi, egyáltalán semmi – tromfolja Lujza. – A többiek viszont nagyon hasznos dolgokat mondtak nektek, útravalónak. Szerintem gondolkozzatok el ezeken, mert mindegyik nagyon fontos.

– És mi a tiéd? – kérdezi Flóra.

– Az enyém… a tartófal vagy támfal.

– A támfal? – kérdezik kórusban, már el is feledve, hogy élő adásban vannak.

– Az első férjem építész volt, mint tudjátok, és én pontosan tudom, milyen jelentősége van egy tartófalnak. Az építkezés egyik kulcsa, ugye? Egy szilárd tartófal – bólint. – Én magam nagyon sokáig ezt kerestem, a szilárd tartófalat, de mivel valahogy sosem találtam, idővel rájöttem, hogy ez csak bennem lehet. Higgyétek el, meg kellett érjem a hetvenet, hogy erre rájöjjek. Pontosabban a hetvenhármat. Lehet, hogy öregnek tartotok – pózol a kamerába –, viszont attól kezdve, hogy a fehérneműbizniszt átnéztem és láttam, milyen sután ment ez az egész, és kitaláltam, ráéreztem, hogyan tovább, már a támfalam is megvolt. Mert szükségem volt valamire, és én azt meg tudtam tenni. Na. Eleget dumáltam, nem igaz?… Hopp, egy hozzászólás. Marcsi kérdezi, hogy találjon támfalat, meg biztonságot, ha a barátja nős, és ő halálosan szerelmes belé. Hát drága Marcsim, erről a témáról már sokat értekeztünk, nézd vissza, kérlek, a korábbiakat. De alapból azt mondom, hogy… na mondd, Márk, ha ennyire a szádon van: – Dobd ki! – integet Márk a kamerába, aztán elvonulnak a partra, míg a nagyanyja befejezi az élőt. Időközben a bárban már latin zene szól, és néhány helyi lakos is lesétál hozzájuk a strandra, mert bulizni mindig jó.

Nem sokkal később már fura füst száll a levegőben, egy idős hölgy ül a bárpultnál, és a bártulajdonossal fecseg valamilyen zenéről, néhány fiatal nő a homokban táncol, egy negyvenhez közelítő, kissé gondterhelt férfi koktélokat hurcol egy tálcán a barátainak, két szerelmespár csókolózva-ringatózva táncol, az egyik pár egyik tagján egy meglehetősen figyelemfelkeltő, horgolt, földig érő szoknya van, a vége már vizes és homokos, de a tulajdonosát ez nem érdekli, csupáncsak az, hogy ezt a pillanatot, a mostanit, sose eressze el.

Másról nem késhetsz le, csak a repülőről

– Uramisten, hogy néztem ki ebben a ruhában! – hüledezik immár vagy ötvenedszer Macska, visszanézve az előző nap készült fotókat. – Teljesen elment az eszem? Így maradok majd meg Zeusz emlékeiben? A bolond, horgolt szoknyás csajként?

– Miért, vége van? – kérdezi Móni. – Segítesz ráülni a bőröndömre?

– Szerintem nincs vége. Nem tudom. Márk, szerinted?

– Nem tudom. Viszont ezt a ruhát sosem felejtjük el, ami rajtad volt! Úgyhogy jól választottál. Mármint ruhát.

– Lehet, hogy késő lesz, mire Macska feleszmél, hogy mégiscsak Zeusz az igazi? – kérdezi Márkot Móni.

– Semmit sem lehet lekésni. Ha lekésed, akkor az nem is lett volna jó. De szerintem mindig van új lehetőség.

– Ó, de jó ezt hallani – libben oda Flóra. – Amúgy van még arra időnk, hogy leszaladjunk egyet úszni?

– Kinél vannak a repjegyek? – kérdezi Márk.

– Fogalmam sincs. Az egyik telón, de hogy melyikünkén…

Végül Hanna, Móni, Márk és Flóra lemegy egy utolsó úszásra, és most mindannyian bemerészkednek a lépcsőről a tengerbe. Macska fent marad Zeusszal, Lujza pedig a saját bérelt házában készülődik.

Kisbusszal mennek majd, és mire visszaérnek a tengerből, Lili már tűkön ül.

– El fogtok késni, rohanni kell! – sürgeti őket. – Még Lujzát is fel kell vennünk, és máris késésben vagyunk.

– Márk szerint semmit sem lehet lekésni – szól oda két csók között Macska.

Valószínűleg Lujza is hasonlóan gondolkodik, mint az unokája, mert még a sminkjével bíbelődik, többször kell megkérni, igyekezzen.

A buszban Lili elmondja, milyen látnivalókat hagytak ki, vagy nem jutott idő rájuk, amiért vissza kell jönniük: kis halászfalvak, például Skala Marion, a hegytető, ahová irtó izgalmas feljutni, és egyben rémisztő is, meg egy csomó strand, például a Márványstrand meg az Aranypart.

– Nem kell győzködnöd, ha maradsz, jövünk – mondja Macska.

– De ha hazaköltöznél, várunk – mosolyog Móni. Még mindig rettenetes belegondolnia, hogy a lánya ilyen messze lesz tőle. Igyekszik nem bőgni, meg hát a foncsorozott napszemüveg úgyis elrejt mindent.

Arra gondol, hogy két óra múlva már fentről nézik Thassost, és onnan láthatja a helyet, ahol a lánya él, és ahol a lánya boldog. Utálja Makarónit, mégis tiszteli, amiért ennyire szereti Lilit. De ha rajta múlna, hát bizony egy kanál vízbe belefojtaná a fiút, és Lilit hazatoloncolná. De így nem teheti. Igazság szerint Barnát akarta odarángatni, hogy kötelezze Lilit a hazatérésre, de Barna ezt megtagadta. Szerinte Lili úgysem bírja sokáig, és egy éven belül hazajön.

Móni már most számolja a napokat.

Nagy kár persze, hogy a perceket és az órákat viszont senki sem számolja, mert amikor megérkeznek a reptérre, kiderül, hogy a gépük már a betonon gurul a felszállópálya felé. És hiába beszél Lili görögül, továbbá van két görög segítsége, a földi személyzet egyetlen tanácsa: integessenek a repülő után.

– Uhhh… anyu. Szerintem talán lakhattok nálunk. Bár nem fogtok elférni – rázza a fejét Lili. – Főszezon van, ki kell találnunk valamit, mert a villa mától már ki van adva! Megkérdezem Makariost, van-e ötlete…

– Állj! – sikolt fel Flóra. – Látjátok, amit én látok? – A kijelzőre mutat. – Egy óra múlva indul egy gép Santorinire. Mit szólnátok…? Onnan talán könnyebben is jutunk haza.

Santorini… Mindegyikük látott már képet róla. És bár várja őket a család, legalábbis a többségüket, azért a kék-fehér házak látványa meglehetősen vonzó. És a nyaralás meghosszabbításának lehetősége is.

Pár perccel később ott állnak a Santorinire tartó charterjárat jegyeivel valamint beszállókártyáikkal a kezükben, és a reptéri személyzet szinte löki őket a beszállókapuk felé.

– Ezt is le fogják késni, ha nem sietnek! – mondják.

Gyors búcsú, rohanás. Macska háromszor szalad vissza Zeuszhoz, és papír zsebkendővel törölgeti a szemét, ahogy elindul a többiek mögött.

– És mikor értek haza? – kiált utánuk Lili.

– Két nap múlva megy egy gép Bécsbe Santoriniről, azzal! – fordul vissza az anyja, és most nem könnyes a szeme, Lili meg is könnyebbül. De hát Móni figyelmét most eltereli a nagy kaland, meg a tény: semmiről sem lehet lekésni – kivéve a repülőjáratodat.

A cselekmény a fontos, és nem az alany!

– Mi az a kaldera? – kérdezi Móni.

– Jaj, hagyd már. Valami vulkáni képződmény. De nem az a lényeg, hogy itt vagyunk? Úristen, nézz már le! Oia, te csodás! De jó, hogy eljöttünk! – ficánkol a kirándulóbuszban Macska. Az, hogy a bőröndjeik velük vannak, és nem tudják, hol fognak aludni éjjel, most senkit sem érdekel.

– Egyébként elalszunk mi a szabadban is – így Hanna. – Egy parkban, vagy ilyesmi. Ha tényleg nincs szoba főszezonban…

Lujza meglehetősen csendes, és már többször elmondta, hogy csak másnap fog velük kirándulni, amikor „szamaragolnak”. Pedig most a fehérre meszelt házak, kék kupolás templomok felé tartanak, amelyek minden egyes Santorini-prospektusból visszaköszönnek.

A társaság többi tagja el is hagyja a buszt, engedik Lujzát a telefonján szórakozni.

– Ez csodálatos, nézzétek! – mutat Flóra a hegyoldalt benépesítő, főként fehér házakra, amelyek között azért színfoltnak akadnak színesek is. – Itt várjuk meg a naplementét?

– Zeusz éppen most nincs velem – morog Macska.

– Gyere, felmegyünk ahhoz a templomhoz, aztán borozunk egyet! – mondja Márk, aki már egy kicsit kezd letérni az antialkoholista vonalról, amit évekkel korábban kijelölt magának.

– De miért nem jön velünk Lujza? Fáradt?

Senki nem tudja a választ. Vagyis, úgy gondolják, a válasz: a kilencven év.

Aztán amikor naplemente után visszaérnek, meglepve látják, hogy bőröndjeik lekerültek a buszról, és Lujza ott ül az árnyékban, egy képes Santorini-katalógust lapozgatva.

– Miért rakták le a buszról a bőröndöket? – kérdezi Móni.

– Az én kérésemre – válaszol Lujza. – Ugye, nem gondoltátok komolyan, hogy a parkban alszotok? Ma a vendégeim vagytok, méghozzá egy helyi kis butikhotelben!

Lujza már jól ismeri az internetet – állapítják meg –, és az ízlése is remek. Tizen-valahány szobás, a vulkáni hegy oldalára és a tengerre panorámás kis hotelben foglalta a valószínűleg méregdrága szobákat, a medencéből kikönyökölve olyan érzésük támad, mintha a szikláról könyökölnének ki.

– Csak pihi, tudjátok! Mert holnap délután el kell érnünk a gépünket. Itt az utolsó lehetőség, hogy töltődjetek! – mondja Lujza, aztán persze beleegyezik, hogy a fél éjszakát együtt bulizással töltsék a sziget másik csücskén, a fővárosban, Fírában.

Másnap reggel újabb probléma: a bőröndökkel nem lehet azt a kört megtenni, amit Lujza akart, hiszen a partra lejuttatni, majd gyalog vagy szamarakon felvinni őket nagy őrültség lenne. Végül a bőröndöket Lujza egy laza kártyamozdulattal elküldi a reptérre, és két órával és egy kis hajókázással később már mindannyian szamárháton igyekeznek felfelé Fírába.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet. Szerencsétlen szamár itt csúszkál alattam, mindjárt kizuhanunk az útról – üvölti Flóra Márk után.

– Jobb, mintha gyalogolnánk!

– Ez a szamarak kizsákmányolása – ér a szamarával Flóra mellé Móni is. Persze látványos az útvonal, de zsúfolt, és sajnálják a szamarakat.

– Én erről olvastam – közli Macska. – Egyre több a kövér turista, ezért az állatvédők már a szamarakért kampányolnak. Igazuk is van, nézzétek azt a faszit, hát legalább százhúsz kiló!

– Jó, tehát Lujzának megvolt a szamaragolás élménye, és köszönjük, egyszer elég – összegzik. Aztán még marad a rengeteg emelkedő, amiről Lujza csak filmeket néz egy étterem teraszán, és a laptopján ír valamit. A többiek bokáig izzadtan járják a csodálatos várost, verekszenek a hajókon érkezett turistákkal (persze csak képletesen), szuveníreket vásárolnak.

Éhesen, izzadtan érkeznek vissza a jól öltözött, mosolygós, borozgatós idős hölgyhöz.

– Nem unatkoztál, nagyi?

– Dehogyis. Írtam, nézelődtem.

– Mit írtál?

– Tudom, tudom, megígértem a sikeres Bestiakönyv után, hogy több könyvem nem lesz, mert fárasztó ez az írás. De nem tudtam ellenállni. Annyi érdekes esetet mutattok nekem ti is, meg persze mások – teszi hozzá rögtön –, hogy muszáj volt…

– Könyvet írsz?

– Írtam. Most fejeztem be.

Márk rámered.

– Lujza, te igazi bestia vagy! Engem leállítasz a könyvírásról, nehogy konkurenciája akadjon az új könyvednek?

Dühösen kezdi, de a végén már röhög. Hihetetlen, hogy a nagyanyja hátulról hogyan képes mozgatni a szálakat.

– Igen, de újra téged kérlek meg kampányfőnöknek, lehet?

– Attól függ. Rólam is írsz a könyvben?

– Tulajdonképpen név nélkül. Tudod, a cselekmény a fontos, és nem az alany!

Ez olyan meghökkentő mondat, hogy mindannyian megjegyzik, és még évekkel később is emlegetni fogják.

– Csodálatos lett volna Zeusszal látni Santorinit – mereng Macska.

– Vagy Lilivel, úgy, hogy már hazafelé tart.

– Ne aggódjatok értük, boldogok. És azok is lesznek, mert odaadtam nekik a maradék fűkészletemet! – áll elő a nap hírével az öreg hölgy. Lesújtó pillantással honorálják, aztán megrendelik az ebédet, mert bár szeretnének, mégsem akarnak lekésni a hazafelé tartó gépről.

Lassan esznek, mert tudják, ezek a barátságuk pillanatai még, és szeretnék, ha minél tovább kitartana ez az együtt-érzés.

Szülinapi parti

– Éljen, éljen! Boldog szülinapot, Márk!

A tortán ott a bűvös szám: 40, és tűzijáték is ég rajta, ők pedig énekelnek, mindenféle ezüstcuccokat tartalmazó csomagokat adnak át neki, az egyik Lujza könyvét rejti, aminek a címe: „Bármit megtehetsz”.

Ebben a pillanatban ismét jó együtt, olyan ritka ez az évben. Hiszen Flóra a bérelt üzlethelyiséget festi és újíttatja fel, Zoli segít neki, Móni nemrég jött haza Brazíliából, a könyvbemutatójáról, Hanna pedig három gyerekkel sokkal nehezebben mozdul ki egy baráti találkozóra. Macska most éppen ráér, volt ugyan egy nagy szerelme, Levente, de annak már vége, és Macska most nem tudja, elvállaljon-e egy németországi állást, vagy inkább itthon dolgozzon tovább.

– Kisfiam, nagyon köszönöm a kampányt! – mondja az est díszvendége, Lujza. – Ahogy ti mondanátok, brutális siker a könyvem. Szerintem a tiéd meg sem fogja közelíteni…

Mindannyian nevetnek. Annak ellenére, hogy sejtik, van némi igazság a szavaiban. Lujza most ismét messzire ment: mindegyikük életét megírta, igaz, név nélkül, de akkor is. Viszont mindegyiküknek jövendölt olyan boldogságot, hogy végül nem tudnak haragudni rá, sőt azon dolgoznak, hogy az a megírt boldogság valódivá váljon.

– Tudod, nagyi, azért a Valért nem kellett volna belevenned – utal Márk egy új kapcsolatra, egy srácra, akivel nemrég kezdett találkozgatni. – Még visszakérted a nyomdától a kéziratot, vagy hogy került bele?

– Nem tudok semmiféle Valérról – vonja meg a vállát Lujza.

– Akkor hát megjövendölted?

– A nagyanyád boszorkány, nem tudtad?

– Dehogynem – felel Márk Flórának. – És a fűbiznisszel hogy állsz, nagyi? – kérdezi tortaszeletelés közben.

– Köszönöm kérdésedet, nagyon jól. De szerintem úgysem akarsz tudni róla. Inkább ünnepeljünk téged, meg azt, hogy nem lett vége a világnak, nem lettek ráncaid, nem öregedtél meg, itt vagy, negyven vagy, és még bármi lehet, bármi megtörténhet.

A többiek bólogatnak. Hiszik is, nem is, amit Lujza mond. De hát ő már kilencven, beszélhet hülyeségeket, ám mondhat olyat is, amit csak ő tud. Úgyhogy inkább hisznek neki.

Epilógus

– Hogy kerül ide? Ő a nagyanyám! Mindjárt jön az ügyvédem, nagyi, nem mondhatsz semmit!

– Nem tudom, ki maga, de egy szót sem szólok!

– Én vagyok az unokád, és letartóztattak, mert marihuána nő a telkeden!

– A mimen? A fejemen?

– Nem ismer meg – keseredik el Márk. – Vigyázzanak rá, már kilencvenegy éves.

– Nem is gondoljuk, hogy ő volt, de muszáj legalább papíron lefolytatnunk a nyomozást – nyugtatja a nyomozó. – Az ügyvéd, ha jön, kiviheti. És vigyázzanak rá maguk!

– Nénike, jöhet! Itt várják! Megismeri ezt a fiatalembert?

– Persze! Az első férjem! Mit képzelsz, majd elmegyek veled?

– Gyere, nagyi, induljunk – fogja meg a könyökét.

– Jézusom – sóhajt Márk a kocsiban.

– Ne rinyálj, fiam.

– Szóval megismersz? Jaj, de jó. Azt hittem, tényleg becsavarodtál.

– Én? De hát mit tegyek, ha lebuktam? Valahogy meg kellett úsznom.

– Jó, de ugye most már elfelejted ezt a kétes bizniszt?

– Persze.

– Biztos?

– Persze.

– Nincs több fűültetvényed?

– …

– Hallod?

– Tessék? Egy kicsit rossz a fülem, tudod?!

– Nagyi, a francba! Ez neked még nem volt elég, még ezután is bűnbe fogsz esni, nem igaz?

– …

– Ne nevess!

– Kisfiam, nevetek, mert jókedvű vagyok, főleg azért, mert kiszabadultam, és még mindig képes vagyok túljárni emberek eszén. Na, indíts, sietek, délután boldogságórát tartok a nyugdíjasklubban.

– Ne aggódj értem, Márk.

– Okés, nagyi.

– Szeretlek. De most mennem kell – mondja, és eltipeg az úton. Márk még egy darabig ül a kocsiban, a távozó, törékeny alakot figyeli, aztán tovaindul.

MEGJELENT!

Fejős Éva új sorozata

SYDNEY SCOTT

álnéven

SZÉLHÁMOS SZERELEM

SZÉLHÁMOS JÁTSZMA

A következő oldalakon

a Szélhámos szerelemből olvashatsz

egy kis ízelítőt.

SYDNEY SCOTT

(Fejős Éva)

SZÉLHÁMOS SZERELEM

— részlet —

Ezt nem hiszem el. Még a klotyóból kijövet is kamerákba ütközöm. A rohadt életbe, szívem szerint a középső ujjamat mutatnám nekik. Vagy a seggemet, de annak csak örülnének. A középső ujjamnak is. Úgyhogy igyekszem kecsesen besiklani a fehér, puha fürdőköpenybe burkolva a fürdőszobába, ahol nincs kamera. Egyszer tutira megölöm ezt a fasz Arielt. És nem, nem egy hableányról, nem is lányról, sőt semmiképpen sem mosópormárkáról van szó, hanem férfiról, a jelenlegi jövendőbelimről. Hogy miért akarom megölni, az nyilván bővebb magyarázatot igényel, de pillanatnyilag nem tudok szépen gondolni arra, aki miatt még egy vécézést is szinte lopva kell elintéznem. Persze én tehetek az egészről.

Megmosom az arcom, a fogam, engedem a kádba a vizet, de mielőtt megtelne, beállok a zuhany alá egy gyors tusolásra. Aztán belehelyezkedem a kagyló alakú kádba, az ideg rámjön, ha felidézem, amikor két napja a fürdőhab alá kellett merülnünk kettesben (fürdőruhában) és úgy ölelnünk egymást valami bulvárlap kedvéért.

Lebukom a víz alá, körém terül a hosszú barna hajam, amit egyébként szőkére akartak festeni, csak hisztérikusan tiltakoztam ellene, így valamiben ők is engedtek. De mondom, én voltam a hülye, hogy ebbe az egészbe belementem.

Két hete még egész jó életem volt. Oké, el-elkeseredtem időnként, hogy nem megy úgy a biznisz, mint ahogy megálmodtam korábban. Azért lettem végül manikűrös-pedikűrös is, mert az esküvői sminkelésből nem tudtam megélni. Végre vége annak a rohadt ronda épített meg tűvégű, agyonrajzolt műkörömkorszaknak, a normálisabb vendégeknek csak lakk meg géllakk kell, szóval már egyre szívesebben csináltam, de a főnöknőm, akitől a szobát béreltem, hirtelen árat emelt, én meg hirtelen otthagytam a picsába az egészet. És ugyanilyen sürgősséggel kibéreltem egy szép szalonban egy szép szobát. Aztán ott is árat emeltek, úgyhogy végül hitelből megvettem egy kis utcai üzlethelyiséget, felújítottam, dolgozik nálam egy fodrász, és szerintem kozmetikust is találok hamarosan. Most én vagyok, aki kiadom a fodrásznak a széket, aztán ha lesz, a kozmetikusnak a még üres hátsó szobát, legalább a rezsire így nincs gondom. Egyetlen probléma, hogy a vendégköröm nagy része nem váltott miattam kerületet, vagy ha azt még váltott volna, a Rózsadomb tetejéről eszük ágában sincs a körmük miatt bemerészkedni a Lehel piac környékére, így újra kell gyűjtenem a vendégeket. Ráadásul csak heti négy napot dolgozom, hétfőtől szerdáig, illetve szombaton, mert csütörtökön és pénteken, immár egy éve az egyik kereskedelmi tévében sminkelek látástól vakulásig. De legalább érdekes fazonokkal találkozom, látom, milyenek valójában a félálomban mókázó reggeli műsorvezetők, a néha agyament vendégeik, a híradós meg egyéb műsorvezető pasik, akik folyamatosan a nyálas udvarlós vakert nyomják, lett egy csomó meleg barátom, női ellenségem, és még sorolhatnám. Végül is szórakoztató feladat, a korán kelést pedig már megszoktam.

Csak hát eladósodtam ezzel az üzletnyitással. Ha nem adósodom el, akkor nincs az az isten, hogy most a fürdés után beszivárogjak Arielhez a hálószobába és ébresztgessem a kamerák előtt. Nincs az az isten, komolyan mondom.

Két hete még azon filóztam, hogy kicsit ki kéne bővíteni a színskálát, mármint a géllakkjaim színskáláját, miközben reggel, munka előtt a szórólapjaimat dobáltam be a környék postaládáiba. Lutykos, csatakos ősz végi nap volt, az a kellemetlen, trutyis, nedves hideg, ami az ember csontjáig hatol. Mégis mentem, mert kell a vendég. Ha több színt tartok, merészebbeket is, akkor remélhetőleg jobban felfigyelnek a szép körmökre a vendégeim ismerősei, és talán többen jönnek majd hozzám. Emellett azon is pörögtem, hogy mielőbb találjak kozmetikust, lehetőleg vendégkörrel, mert elég volt, hogy a fodrász csajjal ott malmozunk munkaidőben, ő kezdőként, én egy új üzlet tulajdonosaként, és várjuk, hogy végre fellendüljön a forgalom, azonban alig-alig tér be valaki.

De még be sem értem, amikor jött a hívás. A csatornától érkező telefonokat mindig felveszem, mert az legalább fix munka, fix pénzzel.

– Bora, akarsz úgy élni, mint egy igazi sztár?

Na jól van, hagyjál már a hülyeséggel, valaki telefonbetyárkodik, gondoltam. De aztán bemutatkozott, ő Noel, a szórakoztató műsorok atyaúristene. Ismerem egyébként, jó gyerek, kedves meleg srác. Egyben munkamániás és flúgos is.

– Elég hülye kérdés – válaszoltam. Múltkor ott ült az esti híradó után a székemben, már csak miatta maradtam, kérte a szokásos arcpakolását, és közben ventilált a benti meg a magándolgairól, a megbízhatatlan pasikról (ebben sajnos egyetértünk), és mire befestettem tartós feketével, allergiamentessel a szempilláit, addigra én is elmeséltem neki ezt-azt a magánéletemről. Én már szinte semmin sem lepődöm meg, de azért a kérdésén most elcsodálkoztam. Szerintem nincsenek sztárok ebben az országban, csak ők hiszik azt, a csatornánál, meg a futtatott embereik, hogy a sztárkorszakban élünk. De visszanyeltem, amit mondani akartam, és egy bizonytalan igent rebegtem.

– Akkor suhanj be, amint tudsz. Beszédünk van veled!

– Te egy istennő vagy – fogadott Noel, amikor az asszisztensének az asszisztensének az asszisztense, aki a székház kapujában várt, felkísért a „nagy tárgyalóba”. Eddig azt sem tudtam, hogy van kis tárgyaló meg nagy tárgyaló, de itt legalább tízen ültek, és mindannyian várakozón tekintettek rám.

– Aha – dünnyögtem, és fogadtam a pusziját. Mi a fenét akarhat, ha ilyen hülyeséget mond? Gőzöm nem volt róla, hogy ezeket az embereket most mind sorra ki kell sminkelnem, vagy mi lesz. A tárgyalóban hasított a légkondi, ami azért így télvíz elején elég merész dolog, főleg, ha nem vagy klimaxos, de nem reklamáltam. – Mit akarsz? – suttogtam a fülébe, de nem válaszolt, hanem az ovális asztal közepéhez vezetett, ahol rögtön kaptam egy széket. Végigmértem őket. Mindannyian engem figyeltek. Tizenegy ember. Három-néggyel már régen köszönőviszonyban vagyok, szerkesztők, a reggeli műsor főszerkesztője, egy rendező. Látásból talán mindannyiukat ismertem, a fene tudja. Elképzelésem sem volt, mit akarnak tőlem.

– Mesélnél magadról, Bora? – kérdezte Noel. A szemem forgattam, nem kétségbeesésemben, hanem mert egyre nagyobb hülyeségek hagyják el a száját. Mintha csak castingolnának valamilyen szerepre. Halványan átfutott az agyamon a sejtelem, hogy ezek műsorvezetőt keresnek valami zsé kategóriás realityre a kisebb csatornájukhoz. Biztos túlélőshow, ahol rovarokat kell enni meg vízesésbe ugrani félmeztelenül, vagy egy női marakodós show. Ki tudja. Persze miért választanának éppen engem?

– Mesélek én, bár nem tudom, kit érdekel – álltam fel. Ha úgy akarja, akkor belemegyek a játékba, talán még új vendégeket is szerzek a szalonomba, gondoltam. – Manikűrös és pedikűrös vagyok, amit ti körmösnek neveztek. Sminkelek a csatornánál, hozzászoktam a koránkeléshez. A volt pasim lakásában lakom, ez lassan tarthatatlanná válik, mivel ő is ott lakik. A közelmúltban vettem egy üzletet, amit átalakíttattam szépségszalonná, még van némi alakítanivaló rajta, de a pénzügyi keret, ami egyébként konkrét bankhitel és szülői kölcsön volt, kimerült. A volt pasimtól oda fogok költözni egy kis időre, amíg fellendül a biznisz, és bérelhetek egy lakást. Van bent egy kanapé, nagyon kényelmes. Huszonhárom éves vagyok, néha családra vágyom, néha még élni akarok, máskor eldöntöm, hogy elvégzem a főiskolát, ahonnan az első évfolyam után kimaradtam. Azonban már csak munka mellett tanulnék, ha fogna egyáltalán még az agyam. Mindenesetre van bennem hebehurgyaság és imádok hirtelen dönteni. Igaz, olyankor általában nem döntök jól, de így lett saját szalonom, ami jól hangzik, nem igaz? – Nem vártam, hogy bólogassanak. Én úgy érzem, hogy nagy dolog, még a körülmények ismeretében is. – Talán még nem igazán nőttem fel, mégis úgy érzem, hogy az összes általam ismert pasiénál érettebb a gondolkodásom.

– És mik a tervei, Bora?

– A terveim? – Ránéztem a szikár, barázdált arcú hapsira, aki vélhetőleg nem értett meg semmit sem abból, amit elhadartam. Fogalmam sem volt, ki ő. – Megtölteni a szalont vendégekkel, és bérelni, de inkább majd venni egy lakást.

– Tehát többet akar dolgozni?

– Hát… eddig úgy tudtam, hogy csak több munkával lehet több pénzt keresni.

Elhallgattam, és vártam, hogy valaki mondjon valamit. Rohadt kínosan éreztem magam, mert a tárgyalóban csend honolt, és még mindig mindenki engem bámult, mintha valami egzotikus állat lennék. Aztán láthatatlan vezényszóra elővette mindenki a mobilját, valamit pötyögtek, Noel pedig csúsztatgatta az ujját a saját mobilja kijelzőjén, majd megköszörülte a torkát és felállt.

– Te leszel az új sztárunk, Bora.

Ennyit mondott, és még mindig nem értettem semmit, csak sejtettem, hogy mégis valami műsorvezetőfélét akarnak belőlem csinálni. Nem tudom, hogy fogják lelassítani a hadarásomat, bár legalább nem vagyok pösze, mint az egyik vörös csaj a reggeli műsorban.

– Nem tudom, miről van szó – ingattam a fejem.

– Mindenesetre már nem sokáig kell a volt barátodnál laknod. Legalábbis ma este át kéne cuccolnod a szalonodba, majd küldünk költöztetőt – mondta Noel. – Pár napig ott laksz, külön jó lesz. Aztán átköltözöl Ariel luxuslakásába.

Ariel? Csak egy Arielről hallottam, méghozzá itt a tévében, meg néha olvastam róla a korábbi szalonban, a pletykalapokban. Som? Vagy Somlay? Nem jut eszembe pontosan a vezetékneve, annyi ugrik be, hogy Ariel, a teniszező, valami híres meg sikeres, sokat balhéznak vele a bírók, vagy inkább fordítva. Azt hiszem, néha összetöri az ütőket, vagy valami hasonló. Lövésem sincs, mert azt sem tudom, eszik-e vagy isszák a teniszt. A pályán történt dolgaival, valami győzelemmel és ha jól emlékszem, sportkocsival került a lapokba, de nem emlékszem pontosan. Jóképű, izmos pasi egyébként, talán már a harminc felé közelít, de azt hallottam, méghozzá az egyik itteni tévéstől, hogy meleg, amivel nincs bajom, és bele is illik itt a csapatba. Csakhogy mit keresnék a lakásában? Főleg hogy jön ez egy tévéműsorhoz?

– Ki az az Ariel, és ő hol fog lakni, amikor én a lakásába költözöm, de legfőképpen: mi ez az egész?

Eddig feszült csend volt, de most felnevetett mindenki, mintha valami marha vicceset kérdeztem volna.

– Somlay Ariel kétszeres Grand Slam-győztes teniszező, akit imádnak a nézők, és mivel tervei szerint pár év múlva abbahagyja a versenysportot, már a saját vállalkozását építi, egy kicsit nagyobb ismertségre van szüksége itthon. Ez számunkra természetesen sosem volt szempont, az viszont igen, hogy vannak körülötte titkok és balhék is, beleáll a konfliktusokba, a nők imádják és elérhetetlennek tartják, a férfiak üvöltve drukkolnak neki minden meccsen a nyilvános teraszokon, ahol a kivetítőkön nézik a mérkőzéseket. Hatalmas nemzetközi rajongótábora van a közösségi oldalakon is, a New York Times az adventi számában a címlapján hozza, az Év legszebb férfija lesz állítólag. Márpedig a People Magazin listájára rákerülni… egy magyar sportolónak… na az a nagy dolog. Szponzorai vannak, nemzetközi szponzorok, és bárhol megjelenik, ott szívesen reklámoznak a cégek. Viszont a magánéletéről nem sokat lehet tudni – magyarázta Noel. – Jóformán semmit sem. Ám mivel nagy vállalkozást tervez indítani, az itthoni körülmények közt a józan észre és némi baráti ráhatásra hallgatva hajlandó kicsit többet megmutatni magából. Viszont, tudnod kell, hogy a pályán szeret dominálni, és a magánéletben sincs ez másképp.

– És én hogy jövök a képbe?

– Te leszel a menyasszonya, Bora. Összeköltöztök. Naponta bemutatjuk majd az életeteket a tévében. És ezért cserében annyi pénzt kapsz, amiből majd megoldod a hiteledet és a lakásproblémádat is, amikor vége a műsornak.

– Miért kell neki kamucsaj? Impotens? Meleg? Pszichopata? – sorolom a kérdéseket.

– A versenysport mellett nem volt ideje komoly kapcsolatot létesíteni – magyarázza komolyan Noel. Igyekszem visszatartani a gúnyos kacajt. – Volt néhány barátnője az évek során, de már két éve egyedül van. Mi pedig szerettük volna, illetve szeretnénk megmutatni, hogy milyen férfi a magánéletben, szóval kidomborítani azt az arcát, amit nem ismernek a nézők.

– Nem pszichopata, nem meleg. Azt nem tudjuk, impotens-e, de nem valószínű – vetette közbe az egyik szerkesztő, Anna, akiről Noel elmondta, ő lesz a műsor főszerkesztője.

– Meddig tart ez az egész? A forgatás, az adások? – kérdezem nagy levegővétel után. Már majdnem készen állok életem leghülyébb döntésére.

– Alapból karácsonyig, esetleg hosszabbítunk szilveszterig. A nézettségtől is függ. Természetesen nem publikus, hogy nem fix a hossza.

– De nem kell lefeküdnöm vele?! – kérdezem, vagy inkább sikítom.

– Elég, ha elhiteted, hogy megtörtént. Ha elhitetitek. Nem leszünk ott kamerákkal a paplan alatt.

Hát bassza meg az ég, azt nem mondták, hogy ugyan a paplan alatt nem, de mindenhol máshol igen.

– Oké – feleltem, merthogy többnyire hirtelen döntök, és viszonylag jó választásnak tűnt, hogy egy hónapra eladom magam az ördögnek, főleg, ha nincs dugás, és ha az ördög amúgy egészen jóképű.

Végül is felmerült bennem, mi lesz, ha menet közben úgy érzem, felrúgnám az egészet, de mire idáig eljutottam, át is siklott a tekintetem az elém dugott szerződés kötbéres részén, pedig azt láthattam volna, hogy több tízmilliót kell fizetnem a csatornának, ha ki akarok szállni idő előtt.

Na de öt vagy hat hét nem nagy idő, azt még fél lábon is kibírom. Erre jutottam. És gondolkodás meg ügyvédi jóváhagyás nélkül ott helyben, mondhatom, szinte olvasatlanul aláírtam a szerződést.

Izmos, magas, atletikus, jóképű, sportos eleganciával öltözik, kellemes, fanyar a mosolya, nem csodálom, hogy döglenek érte a nők. Én üzleti helyzetben találkoztam vele, a tévések nemigen hagytak minket kettesben. Ismerkedés, úgy, hogy ott van mellettünk két ügyvéd (az egyik az övé, a másik a csatornát képviseli), Noel, Anna és az asszisztenseik. Ovális asztal mellett történnek manapság ezek a dolgok. És Ariel bemutatkozik, majd megköszörüli a torkát.

– Elmondom a szabályokat.

Azt a mindenit. Két órával korábban még sminkes és körmös voltam, de a magam ura, és szartam a világra. Most meg itt egy pasi, aki szabályokat akar lefektetni.

Hát ez érdekes játék lesz, gondoltam. Önkéntelenül beleharaptam a számba, és felé fordultam. Kíváncsian vártam, milyen előírásokkal kezdi az ismerkedést.

Visszabújok a puha köntösömbe, és kilépek a fürdőszoba ajtaján. Beépített kamerák mindenhol, de hogy ne higgyem, egyedül lehetek a vécén és a fürdőszobán kívül bárhol másutt, még két operatőr is felbukkan a hihetetlen méretű tetőtéri kéróban. Akkora ez a lakás, hogy három nagy család elférne benne. Tegnap betévedtem Ariel gardróbjába, és úgy éreztem magam, mintha a Váci utcai Zara férfiruhaosztályán bolyonganék, az istenért nem találtam a kijáratot. Beslisszanok a hálóba. Ariel a hasán elterülve alszik, a paplan lazán a dereka körül tekeredik. Komolyan nem tudom, hogy képes úgy aludni egy bekamerázott szobában, mint a bunda. Kicsit idegesít. Nem mondja ugyan, hogy nem a csajokat szereti, persze nem is nagyon lenne lehetőségünk kamerák nélkül beszélgetni, csak amikor a napi értekezletet tartjuk a szerkesztőkkel meg a főszerkesztővel, de hallottam ezt a pletykát, aminek minden valószínűséggel van igazságalapja. Továbbá az is fura, hogy sosem fotózták le még nővel. Egy huszonkilenc éves pasi, ha heteró, ilyenkorra már túl van néhány kapcsolaton.

Ahogy bebújok az ágyba mellé – hiszen minden reggel vissza kell bújnom, ez a szerkesztői utasítás –, felidézem a volt pasim arcát, amikor meglátta, hogy elköltözöm tőle. Nem hinném, hogy azt gondolta, visszafordíthatjuk az idő kerekét, de talán azt remélte, ő lép majd tovább elsőként, és nem én. Pedig megbeszéltük, hogy ez már csak társbérlet, és ragaszkodtam hozzá, hogy a rezsi fele mellett adjak neki valami jelképes bérleti díjat. De szerintem nem hitte, hogy tovább tudok lépni. Szerettem, sokáig, majdnem három évig, de az utolsó évben nem volt köztünk szex, és aztán szólt az egyik barátnőm, hogy látta egy társkeresőn. Megnéztem, és tényleg így volt. Állítása szerint csak önbizalomhiánnyal küszködött, és kalandot keresett. Hát nem tudom, nekem ő volt az első, akivel összeköltöztem, ráadásul túl tapasztalt sem voltam, még ha beleszámítom a gimis szerelmeimet (pontosan kettőt) is, bár a második az érettségim napján jelent meg az életemben. De abban biztos voltam, hogy nagyon elszúrtunk valamit, ha szexmentessé vált a kapcsolatunk huszonévesen, és ő más nőkkel akart lefeküdni. Mindegy, a szexuális életünk amúgy is… szóval én kicsit élvezetesebbnek képzeltem el annak idején, amikor még csak olvastam ezekről a dolgokról. De úgy látszik, hiányzik belőlem az a képesség, ami a regényhősökben van, akik orgazmushullámokat tudnak átélni, vagy legalábbis élvezni a szexet.

Végigsimítok Ariel izmos karján. Most tényleg, milyen rohadt nagy büntetés ez a női nemnek, hogy itt egy tökéletesnek tűnő pasi, aki a saját neméhez vonzódik. De mindegy, hiszen ez üzlet. Az idő most kezd ketyegni, mert volt egy bemelegítő felvételsorozat, vagy hogy nevezték, ez ment tegnap az első adásba, két teljes órán keresztül, mínusz reklámidő. Itt eljátszottuk, hogy még külön élünk, mert még csak most kezdtünk randizni. Én a kis üzletemben, a „szegény, dolgos lány”, ő meg a befutott, sikeres, vagány teniszező. Most meg jól összeköltöztünk, felkészítettek, hogy lesznek konfliktusok, sírás, veszekedés, megbocsátás, utazás… Utóbbit már várom, csak nem ültetnek fel mellénk a repülőre egy csomó stábtagot. Vagyishogy de. Erre szerződtem.

Ariel megmozdul, ám csak a fejét fordítja a másik irányba, a panorámaablak felé. Hullámos, sötétbarna tincseket bámulok. Érzem, ahogy megfeszül a karja a kezem alatt. Tehát felébredt. A rendezői instrukciók szerint hamarosan felém fog fordulni. Ez a második éjszakánk együtt, tegnap még nem csókolt meg, mert elhülyéskedtem a dolgot, de állítólag ma már nincs halogatás, reggel smárolással indítunk. Istenem, add, hogy megmossa a fogát, mielőtt megcsókol! Rémiszt a gondolat, hogy esetleg szájszaga van. Magához húz, még jó, hogy pólóban vagyok, aztán felém fordul, és a számra tapasztja a száját. Visszatartom a lélegzetvételt, és csak akkor folytatom a lélegzést, amikor már majdnem megfulladok.

A francba, milyen rutinos a csókja. De legalább tudja, mi a feladat. Nincs szájszaga, puha az ajka. Nagyon furcsa, nem tudom viszonozni, mert arra gondolok, hogy kiket csókolhatott meg előttem. Nem vagyok normális. Ez egy üzlet. Szerződésem van. Nem kell dugnom, meg semmi ilyesmi. Egy csókba még nem halt bele senki.

Mégsem megy. Összeszorítom a fogam, és reménykedem, hogy a kamerák csóknak látják ezt a fura mutatványt. Alig várom, hogy miután felöltözünk és eljátsszuk a szerelmes reggelizést, a kamerák kíséretében elvágtassak a saját játszóteremre, az üzletbe. Legalább most a sminkelés alól felmentést kaptam, és néhány statisztát is bejelentettek hozzám géllakkra. Ez jó, mert fizetni is fognak, és talán megtetszik nekik a munkám, aztán visszajárnak majd. Filmeznek ám munka közben is, beígérték, hogy esetleg kitalált sztorik lesznek mindenféle ármánykodásról, de ezeket nem mondták el, hogy „spontán” tudjam lereagálni. Hát szuper.

Felöltözve állok a konyhában. Valójában egy hatalmas, amerikaikonyhás nappaliról van szó, amelynek ablakából a folyóra lehet látni, meg a túlparton a hegyre. Narancslevet iszom, miközben Ariel a vörös bőrkanapé karfáján ülve a menedzserével vitatkozik telefonon. Lassan rájövök, hogy nem tudom, a vita része-e a forgatókönyvnek, vagy ez maga a valóság. Reggeli után el fog menni edzeni, én pedig dolgozni. Alig várom.

Megcsörren a mobilom. Ha kamera van a közelben, veszik még azt is, ami kihallatszik a másik fél beszédéből. Ez az egyezség. Mindenkinek úgy kell tudnia, amikor beindulnak az adások, hogy összejöttünk. Minden hívásomat hallanak és vesznek a lakásba, üzletembe felszerelt kamerák, akár bejövő, akár kimenő. Tegnap jött le az első összefoglaló a tévében, és már az adás előtt kikapcsoltam a telómat, ügyelve rá, hogy ne lássa senki a stábból, amikor ezt teszem. Anyámat lassan egy hete nem veszem fel, de sokáig már nem húzhatom. Most a legjobb barátnőm, Vivi hív. Fogadom a hívást.

– Tele van veled a net, Bora. Te noooormális vagy?

– Miért?

– Két hete ismersz valakit, és lefotóztatod magad a kádjában meztelenül?

– Ja. Tudod, ilyen a szerelem.

– De mit keresel te a bulvársajtóban? Meg a tévében?

Hiába, vele sem beszéltem, mióta elkezdődött a forgatás. Csak egy sejtelmes üzenetet írtam neki, hogy ne higgyen majd el mindent rólam a következő napokban. Aztán persze nem válaszoltam a kérdéseire.

– Hát így alakult. Miért, bűn a fürdés? Úgy tudtam, dicséretre méltó dolog. Napi szinten művelem.

– Kibaszott vicces vagy. Láttad a kommenteket is?

– Miféle kommenteket?

– Hát ahol elhordanak mindenféle kis kurvának. Láttad?

– Semmit sem láttam – felelem, de görcsölni kezd a gyomrom.

– Akkor igyekezz, nézd meg, és találjuk ki, hogyan lehet ezt helyrehozni!

Vivi egy légitársaságnál PR-asszisztens, és mindig mindent helyre kell hoznia. De ez most más helyzet, mert itt körülöttem van egy csomó sajtós, akiknek az a dolguk, hogy eladják Arielt a sajtónak, és a körülmények ugyebár úgy alakultak, hogy Ariel most velem együtt érdekes.

– Nincs mit helyrehozni, Vivi. Szerelmes vagyok.

– Akkor olvasd el azokat a kibaszott kommenteket, és majd utána legyél ilyen nyugodt, meg ilyen szerelmes! Majd utána mondd, hogy nincs mit helyrehozni! Te, aki mindig dolgoztál a pénzedért, amikor a strandon is úszómesterkedtél középiskolás korodban, hogy megvehesd azt a sárga bikinit, most meg… most meg azt írják rólad, hogy a pénzéért vagy egy pasival? Akiről, ahogy írják, azt lehet tudni, hogy egyik nőjét sem mutatta meg senkinek, de végigkefélte az egész világot. Be vagy oltva HPV ellen? És csináltattál vele HIV-tesztet?

– A világ egyik legjobb teniszezője. Nem csajozik, hanem versenyekre jár.

– Jó. Te tényleg szerelmes vagy. Hogy történt ilyen gyorsan? És… ne nézd a kommenteket, ha már.

– Nem is akartam – vágom rá. Ez volt az első, amit mondtak a szerkesztőségben, hogy a trollok mindenütt ott lesznek, a legjobb, ha nem is törődöm velük. De azért majd kiugrik a szívem a helyéről, és tudom, hogy rá fogok keresni a neten. Remélem, nem fogok kiborulni.

– El kell mesélned, hogy történt. Ma egy ebéd?

– Dolgozom.

– Akkor beszaladok hozzád ebédidőben. Megcsinálod a körmömet, hozok kaját. És elmondasz mindent.

Beleegyezem, csak azt nem említem meg neki, hogy nyilvánvalóan a kamusztorit fogom előadni, mert az üzletem is be van kamerázva. Senkinek, a saját anyámnak sem mesélhetem el az igazat. Persze nem is tenném, a világért sem, és aki ismeri az anyámat, pontosan tudja, hogy miért nem.

A folytatást a Szélhámos szerelem című

regényben olvashatod.

A sorozat második része a Szélhámos játszma,

előkészületben a harmadik, a Szélhámos eskü.

ELŐKÉSZÜLETBEN!

FEJŐS ÉVA

MARGARITA

Gondoltál már arra, mi történne, ha egy napon mindenkinek, kivétel nélkül mindenkinek megmondanád, amit gondolsz róla? Ha az összes e-mailedet, sms-edet, Facebook-üzenetedet őszintén válaszolnád meg, nem köntörfalazva és szépítgetve, hogy az a másiknak is jó legyen?

Zorka, a regény hősnője egy este, felháborodva és minden mindegy alapon megteszi ezt. Válaszol az üzletfeleinek, barátainak, de még a családtagjainak is.

Másnap reggel Budapesten, mégis új világban ébred, és bár nem számít rá, még egy repülőjegyet is talál a postafiókjában.

Miközben azon gondolkozik, mit tartogat számára az „igazság korszaka”, az új élet, nem sejti, hogy valaki kinézte őt arra, hogy általa teljesítsen be valamit, ami neki fontos.

Gondtalanul napozva egy szigeten koktélozni, miután mindenkinek megmondod a véleményedet – ez egy nagy álom, nem igaz? A valóságban azonban a koktél nem az, aminek látszik, a szigeten pedig több ellenség vár, mint a nagyvárosban, a megszokott életedben.

Fejős Éva új regényében igazságok és hazugságok csapnak össze, és egy kellemesen induló utazás hirtelen veszélybe sodor mindent, még Zorka életét is. A sodró, varázslatos, lendületes „megmondótörténet” nemcsak az igazság-hazugság kérdéseire keresi a választ, hanem a mélyről felkutat egy romantikus mítoszt, elhozza a szerelmet, megfűszerezve a Fejős Éva olvasói által nagyon várt és szeretett izgalmas, csavaros krimiszállal.

EDDIG MEGJELENT

Fejős Éva-könyvek

Holtodiglan (1999, új kiadás

Most kezdődik címen 2013)

Bangkok,tranzit (2008, 2013) Hotel Bali (2008, 2014) Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015) A mexikói (2010, 2016) Cuba Libre (2010, 2015) Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016) Karácsony New Yorkban (2011, 2015) Karibi nyár (2012, 2016) Szeretlek, Bangkok (2012, 2017) Most kezdődik (Holtodiglan új kiadás 2013) Nápolyi vakáció (2013) Száz éjjel vártam (2014) Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014) November lánya (2014) Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015) Utazz velem! – kreatív színező (2015) Sosincs késő – kreatív színező (2016) Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016) Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018) Mi sem voltunk angyalok (2018) Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven)

Előkészületben

Margarita

Szélhámos eskü (Sydney Scott írói álnéven)

Angol nyelvű e-könyvek

Bangkok Transit (2013) Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

A kötetek kedvezményesen, illetve exkluzív novellával megvásárolhatók a kiadó webshopjában: www.erawan.hu

Table of Contents

Borító

Címoldal

Impresszum

Borítószöveg

A könyvről

Szereplők

Egy hónappal korábban

Lujza csodát tesz

Rendelj bármit a főnöknőtől!

Emlékezetes repülőutak, avagy most jobb lesz!

Görögország, jövünk!

A legveszélyesebb utastípus

Zeusz megérkezik

Ahol mindenki görög istenről kapta a nevét

Terhes vagyok, nem hallod?

Itt majdnem mindenki terhes

Tökéletes James és tökéletlen Zoli

Gyerek nélkül, boldogan

Az éjszaka, amit sosem felejtesz

A tűz csak pislákol

Egy ilyen lánynak a konyhában a helye?

Lujza és a konkurenciája

Előbb ágyba bújni, aztán kitárgyalni a fontos kérdéseket

Zeusz és Makaróni

A szikla hősei

Kudarc, kudarc, kudarc… siker?

Virágkertész vagy halbiológus?

Hajózás a titokzatos szigetre

Ha itt belépsz, számolj a következményekkel!

Úton a férfiak szigete felé

Majdnem kaland

A testem döntött - helyettem

Macska, az adrenalinfüggő

Kell egy ház…

Nem akarok gyereket, és kész

A titok, ami egy napig sem titok

…és akkor felrobbant az internet

A hely, ahol átjárnak az energiák

Meglepetésvendég, meglepő tartalmú okosbőrönddel

Vudubaba a kórházban

Botrányhős alkoholmentes sörrel

Az engedelmes unoka megszívja

Szüzesség 2.0

Kés alatt a G-pontom

Csak attól félek, hogy kiközösítenék

Élőzés a szikláról

Mosogatva-főzve, szerelemben?

Vuduháború

A sárga tabletta titka

Mindenkit megmentünk, akár akarja, akár nem

Az ex esküvője

Bármi lehetsz, bármit megtehetsz, bárhol boldog lehetsz

Le fognak csukni, tudsz róla?

Amikor kienged a feszültség

Kérj, és az univerzum meghálálja!

Buli van a parton

Másról nem késhetsz le, csak a repülőről

A cselekmény a fontos, és nem az alany!

Szülinapi parti

Epilógus

Megjelent

Előkészületben

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek

Table of Contents

Borító

Címoldal

Impresszum

Borítószöveg

A könyvről

Szereplők

Egy hónappal korábban

Lujza csodát tesz

Rendelj bármit a főnöknőtől!

Emlékezetes repülőutak, avagy most jobb lesz!

Görögország, jövünk!

A legveszélyesebb utastípus

Zeusz megérkezik

Ahol mindenki görög istenről kapta a nevét

Terhes vagyok, nem hallod?

Itt majdnem mindenki terhes

Tökéletes James és tökéletlen Zoli

Gyerek nélkül, boldogan

Az éjszaka, amit sosem felejtesz

A tűz csak pislákol

Egy ilyen lánynak a konyhában a helye?

Lujza és a konkurenciája

Előbb ágyba bújni, aztán kitárgyalni a fontos kérdéseket

Zeusz és Makaróni

A szikla hősei

Kudarc, kudarc, kudarc… siker?

Virágkertész vagy halbiológus?

Hajózás a titokzatos szigetre

Ha itt belépsz, számolj a következményekkel!

Úton a férfiak szigete felé

Majdnem kaland

A testem döntött - helyettem

Macska, az adrenalinfüggő

Kell egy ház…

Nem akarok gyereket, és kész

A titok, ami egy napig sem titok

…és akkor felrobbant az internet

A hely, ahol átjárnak az energiák

Meglepetésvendég, meglepő tartalmú okosbőrönddel

Vudubaba a kórházban

Botrányhős alkoholmentes sörrel

Az engedelmes unoka megszívja

Szüzesség 2.0

Kés alatt a G-pontom

Csak attól félek, hogy kiközösítenék

Élőzés a szikláról

Mosogatva-főzve, szerelemben?

Vuduháború

A sárga tabletta titka

Mindenkit megmentünk, akár akarja, akár nem

Az ex esküvője

Bármi lehetsz, bármit megtehetsz, bárhol boldog lehetsz

Le fognak csukni, tudsz róla?

Amikor kienged a feszültség

Kérj, és az univerzum meghálálja!

Buli van a parton

Másról nem késhetsz le, csak a repülőről

A cselekmény a fontos, és nem az alany!

Szülinapi parti

Epilógus

Megjelent

Előkészületben

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek