Fejős Éva

2021

A következő történet a fantáziám szüleménye, minden szereplő költött személy, de a helyszínek – mint minden regényemben – nagyon is valósak.

PROLÓGUS

– Nem egészen értem, ez mit jelent?

Vág egy grimaszt, egy kicsit eltartja magától a telefont, majd újra a fülére teszi.

– Beszéljek hangosabban? – kérdi. – Nem merek, mert a szomszédban… szóval fülelek, na – ad helyzetjelentést.

– Csak azt ismételd meg, mit vársz tőlem! Valóban azt gondolod, hogy menjünk el mi ketten…? Vegyünk repjegyet, és uzsgyi? – Egy kis reménykedést érez ki a másik hangjából. Ahhoz képest, hogy még csak néhány hónapja ismerik egymást, már egészen jól olvas a fejében, gondolja.

– Igen. És te ismered is egy kicsit a helyszínt, ha jól tudom.

– Jártam már ott, igen.

– Mesélted. Na, mit a véleményed?

– Miért kellek én ehhez? – kérdez vissza a vonalban lévő, érezhető izgalommal a hangjában. Ilona eltartja magától a telefont, és elmosolyodik. Tudja, hogy nyert ügye van.

– Te vagy a legjobb alibi.

– Ugye nem ölünk meg senkit?

– Remélem, ám nem ígérhetem meg – sóhajtja gondterhelten. – De te leszel a legjobb alibi arra, hogy eljátsszam, nem nyomozok. Hanem pihenek.

– Azért csak nézz utána, milyen lépcsőkön kell ott közlekedni, lehet, hogy érdemes személyi edzőt fogadnod a felkészüléshez – tanácsolja a másik. – Hogy fogom én ezt itthon beadni? – teszi hozzá. A hívó maga előtt látja a szemforgatást.

– Hát úgy, Lujza, hogy bemondod: szükséged van egy kis szabadságra.

Kuncognak. Tél volt, amikor – nem akárhogyan – megismerkedtek, és Lujza sztoriját már mindketten ismerik. Hogyan rohant Márk meg a barátai után arra a görög szigetre. És hogyan ragadt Santorinin. Ő ezen szórakozott, Lujza viszont az ő történetein.

Nem gondolta volna, hogy valaha is akad még barátnője. Az eddigieket részint utálta, részint kihaltak mellőle. De itt van Lujza, aki egy nem mindennapi, különös helyzetben került vele össze, és ő – bár végül is nem ez volt a célja – megmentette az életét, aztán a jó barátja lett.

Hát így vett repjegyet két hetvenöt feletti nő Santorini szigetére. Az egyikük a kilencvenet is betöltötte, de néha, ha kedve szottyant, letagadott tizenötöt. A másik pedig a lehető legelképesztőbb módszerekkel buktatott le kalandorokat és bűnözőket, fittyet hányva jó modorra, a neveltetésére, az unokája és a veje hírnevére és a családja figyelmeztetéseire.

– Akkor indul a buli? – kérdezi Lujza pár nappal később.

– Becsomagoltam! – közli Ilona, és már csak azon töpreng, mit is mondjon a családtagjainak, hogy ne aggódjanak miatta. Aztán azt is kitalálja. Nem nehéz, csak meglát egy hirdetést, és máris megvan a fedősztori. – Indulhatunk!

NIKI

– Szerintem van valami a füle mögött. De ez csak az én véleményem.

– Tudod, hogy mindig adtam a véleményedre…

– De?

– De ezt most fejezd be.

– Miért? Szeretném elmondani, mit gondolok. Régen az volt a problémád, hogy nem beszéltem meg veled…

– Azt nem beszélted meg velem, Niki, hogy milyen lépésekre készülsz! Nem a véleményedet… azt nem szoktad magadban tartani. És most, hogy nézlek, arra gyanakszom, a lépéseidet még ma sem iparkodnál előre egyeztetni velem…

Niki nem tudja leolvasni András arcáról, hogy mérges-e vagy csak igyekszik komoly maradni.

– Figyelj, ez nagyon gáz. Ez a Tiszai-dolog.

– Milyen Tiszai-dolog? Én nem tudok semmiféle „dologról”. Egyébként pedig ő a főnököm, tudod.

– Jó, de ez a tegnapi ügy…

– Nem tudom, mit értesz ügy alatt. Egy vacsorát? Niki, egy ügyészről beszélünk, miért is ne hívhatná meg a közeli munkatársait egy étterembe?

– Ugyan már, András. Egy bírónő, a híres férjével? Te, aki a beosztottja vagy? És a kézilabdás csaj azzal a gengszterrel? Ugyan már. Miféle társaság ez?

– Miért lenne gengszter? – csodálkozik a férfi.

– Mert az. Érzem – bök a saját mellére Niki. András odalép hozzá, egészen közel, és átöleli.

– Díjazom a megérzéseidet, de ez a pasi egy osztályt vezet a főkapitányságon – suttogja, majd hozzáteszi: – Nem hinném, hogy okod lenne gengszternek titulálni.

– És hogy kerültek erre a vacsorára?

– Hát hogyhogy hogy? Régi barátok.

– Jézusom. – Niki a homlokát ráncolva bújik ki András karjából. – De ezt a férfit tuti, hogy láttam, az arcát láttam, és olyan környezetben, ami most nem ugrik be… de gengszterek között, érted?

– Niki.

– Igen.

– Fejezd be. – Komoly, és kicsit komor is a hangja. – Ez az ember a rendőrkapitányságon vezet egy osztályt, és ha bűnözők között láttad, akkor biztos régen, valami letartóztatás volt. Ne ezen agyalj. Írj könyvkritikákat.

– Nincs időm olvasni – mosolyodik el, és a gyerekszoba felé int. – Petra már ébredezik.

– Szerencse, hogy jó az alvókája. Hiszen fél nyolc van, és én el fogok késni.

Niki elkíséri a férfit a bejárati ajtóig.

– Nagyon fogok sietni – ígéri András, Niki megforgatja a szemét, de most éppen van miben bíznia, hiszen a férfi előző nap is korán és pontosan érkezett. Most azt fedje jótékony homály, hogy a főnöke vacsorameghívása miatt. – Egyébként észrevetted, hogy amióta nem írsz oknyomozó riportokat, minden második emberben bűnözőt meg csalót látsz? – fordul vissza a férfi, mielőtt a garázs felé venné az irányt.

– Lehet – vonja meg a vállát a nő. – De a megérzéseim még mindig működnek.

Integet András után, aztán, bár hallja, hogy Petra már mondja a magáét a szobájában, még elrohan egy kávéért. Kapucsínós csészével és cumisüveggel felszerelkezve nyit be a kislányhoz. Már mindjárt kétéves, ősszel bölcsibe megy. De a reggeli, cumisüveges tejezésről még nem szokott le – ezt Niki egyáltalán nem bánja. Szeretné a babakort minél tovább megélni a lányával. És szeretne visszamenni, és riportokat írni, és szeretne jó anya lenni, meg jó feleség, meg jó újságíró.

De hát jelenleg egyiknek sem érzi magát.

– Ki kell jönnötök. A gyerekkel együtt. – Ezt már az anyja mondja, mobilon. Facetime-oznak, és Niki látja, hogy az anyja egy positanói nyaraló teraszán napozik.

A lány, amikor előző hétvégén nézegette az anyjáról készült fotókat, amelyeket az olasz férje készített, úgy érzi, a saját anyja feszesebb és fiatalosabb, mint ő maga. Na hiszen, nem csoda. Egy divattervező férj mellett, annak tengerre néző villájában ébred, és idénre kinyitott a fagylaltozójuk, ott lent, a főtéren, amit az anyja felügyel, meg félállásban ő is szolgál fel. Lívia egyébként eredetileg élelmiszervegyész, és amíg nem költözött ki Olaszországba, a világ legjobb állása az övé volt. Minden csokit meg kellett kóstolnia, az állagukat, ízüket vizsgálta, ő volt, aki javaslatot tett a forgalmazási engedélyekre. Szerinte nem is volt jó állás, hiszen „el sem tudod képzelni, mennyi szar terméket kóstoltam”. Mindegy, hogy a fagyi hogy jön a képbe, azt Niki nem igazán tudta összerakni, de csak örülni tud neki, hogy az anyja, miután az apja lelépett a csajjal, akinek az edzője volt, megtalálta a régi szerelmét és a boldogságát.

– Lehet – válaszolja, és a kislányát mutatja a kamerával. De persze belül azt súgja neki egy hang: nem lehet. És nem is azért, mert nem akarja itt hagyni Andrást hetekre, hanem… nyugtalan. Kiéhezett a hírekre, és arra, hogy mi van mögöttük. Veszélyes időszakba került, nyugtázza magában. Másfél évig tulajdonképpen nyugton ült a fenekén. Most viszont… ott mocorog a kisördög.

– Nagyanyád is jöhetne.

– Jézusom, anyu! Nem teheted ezt velem – vág egy grimaszt. – Erre még nem állok készen.

– A nagyanyád idén már nyolcvan elmúlt. Hát igazán megteheted, hogy…

– A nagyi folyamatosan emberek nyomában lohol, intim együttléteket fényképez, lebuktat mindenféle csalókat, és már van egy új biciklije is. Szerintem totál önjáró, nem gondolod? Biztos vagyok benne, hogy el tud menni hozzátok egyedül is. Már ha jól meggondoltad…

– Az új biciklit nem tudtam… Csak arra a piacozósra emlékszem.

– Az egyik ügyfele azzal fizetett neki. Egy hiperül feldekorált női bicikli. Bent tartja az irodában. Gondolhatod… riogatja rajta a belvárosi lakosokat.

– Igazán leparancsolhatnád róla.

– A nagyit? Anyu, te nem ismered őt…? Senki sem tud hatni rá.

Hallgatnak.

– Talán ha meghívnám… esetleg itt megnyugodna. Itt nem lenne mit nyomozni. Csak olvasna, és…

– Aha, persze. Élete a nyomozás. Mióta elhiszi, hogy ő Miss Marple és Lucas Davenport szerelemgyereke – és ne felejtsd el, hogy Davenport nevét te hoztad be annak idején ebbe a sztoriba –, új életet él. Tehát ne álmodj arról, hogy ott ülne a teraszon, nézné a tengert és olvasná az Agatha Christie-könyveket. Csak megjegyzem, ma már sokkal keményebb krimiket olvas.

– Olyan, mint te vagy, Niki.

– Éééééén?

– Igen. Amikor azt mondod, hogy élete a nyomozás. Neked is az, nem?

– Csakhogy engem az igazságérzetem hajt, anyu.

– A nagyanyádat is.

– De hát ő pénzért nyomoz.

– Te is, drágám. Vagy már nem fizetnek az újságíróknak a cikkekért Magyarországon?

– Jézusom, de akkor is. Hogy vehetsz minket egy kalap alá?

Az anyja hallgat, de Niki nem biztos benne, hogy nem kuncogást hall-e a vonal végén. Aztán Lívia megszólal.

– Szeretnélek látni titeket.

– Én is, anyu. Nagyon jó lenne.

Egész nap újra és újra eszébe jut az a vasárnap, amikor az anyjának megváltozott az élete. Ott ült nála, a budakalászi házban, egy kincsesládával a kezében, amit a padláson talált. Éppen az apja nyomait kellett mániákusan eltüntetni a házból, az apjáét, aki nem sokkal korábban költözött el. És ami cuccát nem vitt magával, azzal az anyja – kétségbeesésében, gyászában, dühében – kíméletlen volt. Kidobni mindent, ami csak egy pillanatra is emlékeztetné arra, hogy volt az életében egy pasi. Egy férj. A gyereke apja. Persze Niki apja mindent meg is tett ezért a bánásmódért, de a lány akkor, ott szembesült az egésszel. Anyja még arra sem hagyott neki időt, hogy szomorkodjon. Beleugrasztotta a selejtezésbe, „gyere haza, lányom” – akkor érkezett meg a Karib-térségből, egy igazán jól sikerült útról, ahová a főnöknője küldte, bár Niki egyáltalán nem akarta egy hajón lógatni a lábát, végül mégis igent mondott –, irány a ház, a pince, a padlás, és irtsuk ki apádnak még az emlékét is.

Még most is ingatja a fejét, amikor eszébe jut az a nap.

És hát aznap más is történt. Megtalálta az anyja kincsesládikóját, benne egy fotóval. Anyja régi szerelme. Egy olasz fiú, Nápolyból.

Valami olyasmit javasolt, hogy vegye fel vele a kapcsolatot. Ezzel csak feldühítette az anyját.

Aztán… tessék. Most meg már haza sem akar jönni. Nem mintha Niki bánta volna, ő inkább örült, hogy az anyja újra megtalálta a boldogságát. Talán mégiscsak volt értelme annak az eszetlen pakolásnak.

Végiggondolja, mi lesz a mai program. Biztosan megnézi a híreket. Szeretne elolvasni egy elemző cikket, ami a hazai korrupcióról szól, de esélye sincs rá, hogy a végére érjen, és nem minden esetben Petra az oka: van, hogy egyszerűen belealszik, a mobilját a kezében tartva, a gyerek és a Peppa malac fölött felügyelve a játékot. Aztán kert, kutyázás, de ha már kert, akkor legyen inkább játszótér. Talán találkozik valakivel. Felnőttel. Sose hitte volna, hogy egy anya képes azért kimenni a gyerekkel a játszótérre, hátha találkozik egy másik, viszonylag normális anyával, akinek a gyereke szimpatizál a sajátjával. Mostanában kezd rádöbbenni, ha neked rokonszenves egy anya, akkor a gyerekeitek valószínűleg megölik egymást, vagy rá se hederítenek a másikra.

Telefon.

– Drágám, otthon vagytok?

– Csilla, el sem hiszem… az országban tartózkodsz?

– Hát persze. És ne félj, olyan krémeket meg pletykákat hozok neked délután, hogy csak na.

Arra gondol, milyen jó kis délután lesz ez. Csilla a Mademoiselle című magazinnál a kolléganője, a szépség-, divat-, utazás- és egészségrovatokat vezeti, amelyekből még válság idején is dőlnek a termékek. Csilla a legjobb barátnője, bár ők ketten tűz és víz. Jó nagyokat szoktak vitatkozni, ha sikerül találkozniuk. Az életről mindketten mást gondolnak, mégis megtennének bármit egymásért.

LAURA

– Nyújt, kitart – mondja Laura, és lassan ő maga is megcsinálja az ászanát. Egészen hihetetlennek tartja még ma is, hogy ez lett belőle, aki néhány évvel ezelőtt még lehajolva a talajt is csak az ujjbegyével tudta megérinteni a lába előtt. De hát fontos a rugalmasság, ezt tanulta már akkor, amikor annak a lánynak, Noéminek meg az anyjának az élete volt a tét. Az volt nekik, kettejüknek, de tulajdonképpen a családjuknak is az utolsó dobás, az utolsó csepp a pohárban. Ott lett vége mindennek, és ott kezdődött minden. Valami új, ami bizonyos szempontból sokkal nehezebb, mint a régi volt, viszont felszabadító, és már-már érzi a szabadság fuvallatát. Nem mindig, de néha, igen, néha érzi.

Végigvezeti az órát. Hat lány, pontosabban hat nő vesz részt rajta. Hat nő, akik fontosak a személyes sorsát illetően is. Nekik mindig külön tartja a foglalkozást. Ingyen, pedig mindannyian tudnának fizetni. De akkor nem gyógyulnak a sebek, ha fizettet velük. Nem a saját sebei. Hanem az övék.

Ott a lány, mert egyikük még tényleg az. Tizennyolc éves, és éppen megküzd azzal, hogy kicsoda ő maga. Nem könnyű most neki. Niki ajánlotta, hogy járjon hozzá.

Ott a nő, akinek a volt férje talán nem is sejti, hogy pont hozzá jár jógázni, de a nő még mindig nem heverte ki azt, ami történt vele.

Ott van a másik fiatal nő, Noémi. Még a húszas éveiben jár, de olyan ijesztő utazásban volt része korábban, amit nemigen lehet elfelejteni. Helyrejött az élete, ám a seb, amit részben Laurának köszönhetően kapott, mindig fel-felszakad.

Ott van Noémi anyja is, ami furcsa, mert ők valahogy inkább váltani szokták egymást az órán. Pedig gyakran mennek együtt ide-oda. Talán éppen csak őelőtte szégyellik, hogy mennyi mindent tud róluk, mégis hozzá járnak, talán érzik, hogy még mindig van feléjük karmikus adóssága.

Ott van az exférje egykori PR-osa. Laura mindig gyanította, hogy volt köztük valami. Aztán tessék, Hanga itt kötött ki, éppen nála.

És ott van egy újságíró, akit szintén Niki ajánlott. Mindannyian ismerik. Egy nagyon menő női újság főszerkesztője, akinek van egy irodalmi szalonja is. Mindent tud mindenkiről, aki fontos, de valószínűleg ő a legdiszkrétebb mindannyiuk közül. Egy éve kezdett velük jógázni, igaz, a csoport is csak bő két éve jött össze – a főszerkesztő mára már elég hajlékony. Fejben mindig az volt, így könnyű, mondogatja neki Laura.

Ez hát a csoport, minden tagjának lelkét valahogy ő gyógyítja a jóga nevű varázslattal, és az ottlétükkel, a bizalmukkal ők szintén gyógyítják Laura lelkét.

Amikor vége, akkor valójában nem fejezik be. Mindannyian egy különös utazásra várnak, amit hétről hétre megkapnak Laurától. Holott Laura ezt az egészet nem tanulta semmilyen nagynevű intézményben, és bölcsész létére sosem gondolta, hogy valaha is ezzel fog foglalkozni. Volt már valami balatoni elegáns és menő helyen, ahová akkoriban a nagymenő nők és a nagymenő férfiak feleségei jártak. Méregteleníteni, főleg az agyat. Laurának ez a hely volt az, ahol elbúcsúzott a férjétől gondolatban, de azt elképzelni sem tudta, hogyan fog tőle elválni. Aztán az élet vagy a sors, de leginkább a karma ezt is megoldotta. Mindenesetre a tisztítókúra meg a masszázs mellett meditációt is gyakorolt, és később, amikor kezdett magára találni újra, elolvasott néhány könyvet a témában. Eljárt később vezetett meditációra is, most pedig belekontárkodik az egészbe, és azt csinálja, ami neki működik.

– Akkor most lefekszünk, behunyjuk a szemünket… Lefekszel, hunyd be a szemed… érezd, ahogy ellazulsz… érzed, ahogy ellazul a fejed… a fejbőröd… bizsereg a fejbőröd, aztán ellazítod a homlokodat… ellazul az arcod, a szemed… – és folytatja, egészen a lábujjig. Ő maga is lehunyja a szemét. Különben elveszne a varázslat.

És elutaztat mindenkit a tenger hullámzására és a szél dallamára egy helyre, egy biztonságos helyre. Mindenkinek megvan a saját biztonságos helye, ahonnan felvérteződve újraindulhat. Bárhová, ahová akar. Neki, Laurának ez a hely egy balatoni lakás, ahol versek születnek. Sosem gondolta volna, hogy valaha egy balatoni kis lakásra fog vágyni, és bár megvehetné, mégsem érzi még úgy, hogy megérdemli. Nem tudja elfogadni abból a pénzből, ami az exférjétől maradt rá. Nem kevés, pedig a nagy részéről nem is tud vagy nem akar tudni. És amit felajánlott… sok-sok helyre. Greenpeace, más, környezetvédelemmel foglalkozó szervezetek, iskolák, konyhák, amelyekben gyerekeknek és hajléktalanoknak főznek… de Laura még mindig vezekel. A bűn ízét érzi a szájában, ha eszik, egy fantomízt, az orrában egy fantomillatot, amitől talán sosem fog szabadulni. Az exférje illatát.

Sok mindent feladott és kidobott pedig, ami őrá emlékeztethetné. És mégis. A köteléket, ami egymáshoz láncolta őket, soha nem akarta és nem is tudná elvágni.

A kötelék: a gyerekeik. A fia arcából a férje szeme néz vissza rá. Imádja ezt a szempárt – a fiáét.

– Anya, már megint ezzel jössz – mondja később szemrehányón Adél. A porcelánbabája, akit mostanában csak a telefonja kijelzőjén meg az iPaden lát. A gyönyörű lány, aki elmenekült egészen a görög fővárosig az apja emléke és a saját gyerekkorának lezárása elől.

Adél most a Görög Nemzeti Opera egyik ösztöndíjas tanulója, és máris kartáncos. Hosszú lesz az útja, és talán göröngyösebb, mint a társnőié, hiszen Adél nem szereti a sima befutót. Nem akart táncos lenni Magyarországon, ahol ismerhetik. Mindennap balettra járt, órákig gyakorolt, mégis teljesített a gimiben – nem akart semmiben sem kitűnni, nem akarta, hogy az apjával azonosítsák. Órákra járt, tanult, de az „eset” után az anyja vezetéknevét használta – és ez fájt igazán Laurának. Adél szerette az apját, és a mai napig nem dolgozta fel, hogy elveszítette őt. Aztán felvették, ráadásul ösztöndíjasként Athénba, az operába, a tánckarba került, és az álmai viszik előre. Laura tudta: Adél arról álmodik, hogy vezető táncos legyen Athénban. Eszébe sem jut a hazai karrier, ezért Laura egyik szeme sír, a másik nevet.

– Mert már ezer éve nem láttalak.

– Tudom, de mit szólnál hozzá, ha te jönnél ide, és nem én haza?

– …

– Figyi, anya, azt le lehet győzni. Bekapsz egy tablettát, és végig olvasol a gépen. Iszol egy pohár pezsgőt, és nem fogsz félni.

– …

– Annyi mindent legyőztél már, de tényleg. Ez most egy új őrület, de hidd el, túl leszel rajta. Egyébként is… képzeld, van egy… barátom.

– Ó. – Hirtelen nem tudja, mit mondjon. Ha arra gondol, hogy mikor hallotta ezt utoljára a lányától… Már azt hitte, nincsenek olyan jó viszonyban, mint régen, amikor itthon lakott. Vagy hogy már pszichológushoz kellene fordulnia, amiért két éve nem is keres kapcsolatot. Persze csak a húszas évei elején jár. Nemrég még tényleg kislány volt. Jó ég, mennyire elrohant az idő. Hirtelen eszébe jut, a semmiből, amikor még András vitte haza őket egyszer-egyszer balettóráról. Mindig úgy köszönt Adélnak, hogy helló, szépségem. Adél pedig kedve szerint vagy bedühödött ezen a szépségezésen, vagy csak elnéző mosollyal fogadta. Babás maradt tinédzser lánynak is. És most is az ő babája.

– Igen. Nagyon bírnád, anya.

– Persze. – Bólint. Mióta a volt férje lelépett, nem azt érezte, hogy rászakadt a gyerekei iránti felelősség, hanem éppen lazább lett velük. Addig hatalmas nyomás volt rajtuk. Megfordult a kocka: az apjuk eltűnése és elvesztése óta a gyerekei akarnak folyton-folyvást bizonyítani, és éppen ő, Laura az, aki sokkal elfogadóbb velük. Talán hiába.

– Úgy hívják, hogy Miran.

Laura hallgat, és közben száguldoznak a kérdések az agyában. Miran, vajon ez egy görög név? Ha igen, akkor örökre Görögbe szegődik a lánya? Vagy… lehet, hogy francia?

– Annyira belevaló, jó fej fiú.

– Igen? – Elvékonyodik a hangja. Titti jut eszébe, egy régi szerelem. – És?

– Ő már vezető táncos. Nézd meg a honlapon! De majd küldök róla képet – csicsereg a lány.

– Várj egy picit… – hangosítja ki a telefont, és vadul keresgélni kezd az opera honlapján. Aztán ott is van. Ott pózol szűk gatyában, kockás hasizommal, félmeztelenül, talán egy szerepben. Olyan szuggesztív a tekintete, hogy majd kigyullad tőle a mobil kijelzője. Rövidre vágott, fekete haj, világos bőr, a szeme fekete szemceruzával vagy tussal kihúzva alul-fölül.

Sóhajt. Jobban örülne, ha nem egy szemfestékes fiúval kezdene a lánya. De az csak színpad, a smink az smink, a tánc pedig kemény műfaj. Különösen a balett.

És amúgy is, ki vagyok én, hogy ebbe beleszólhassak? Tekintettel a saját választásaimra… – ez suhan át az agyán, aztán megszólal:

– Hűha. Meglehetősen jóképű.

– Ugye? – Adél felszabadultan kacag. De jó is hallania ezt a kacagást, neki, az anyjának! – Gondoltam, hogy nem találsz ellenvetést. Mondhattad volna azt is, hogy szívdöglesztő.

– Mondhattam volna – hagyja rá Laura. Hozzá azért a férfiasabb pasik közelebb állnak. Ugyan ennek a Mirkának, vagy hogy is hívják… az összes hasizma látszódik, még olyanok is, amelyekről az átlagembereknek tudomásuk sincs, mégis jobban örülne, ha nem egy macskanadrágos férfi udvarolna a lányának. De persze… minden jobb annál. – Te… – húzza fel a szemöldökét –, itt azt írják az életrajzában, hogy Albániában született.

– Ja, igen. Tiranában. Ott is tanult, tudod.

– Hm. – Fogalma sincs, honnan kellene ezt tudnia, mindenesetre tovább olvassa Mirko vagy ki életrajzát.

– Igen, ott végzett, és táncolt is a balettkarban. Az én Miranom.

– Szuper.

– Hát tudod, anyu, imádni fogod. Ha találkoztok. Le fog venni a lábadról.

– Nagyon örülök. – Igyekszik őszintén mondani, és közben azon gondolkodik: tényleg, miért is nem örül nagyon, hiszen ez volt az utóbbi két év egyik, önmarcangoláshoz remek témája, hogy miért nincs barátja a lányának. Most meg, hogy van, az a baj. Hát mi történt vele, hogy nem tud felhőtlenül örülni a gyereke boldogságának?

– Szeretni fogod. Nagyon családcentrikus. Irántad is többször érdeklődött már.

Laura fejében hangosan és szédítően megszólal egy vészcsengő, és nem hagyja abba még azután sem, hogy leteszik a telefont.

LUJZA

– Na viszlát, gyerekeim. Lujza anyátokat, nagyanyátokat, üknagyanyátokat láttátok, hamarosan megint jelentkezem valami újdonsággal. És ha azt mondom, hogy újdonság, akkor higgyétek el, hogy valóban az lesz!

Még kimerevíti a mosolyt, amíg az élő adás véget ér, aztán még nagyobb lesz a mosoly, majd előkapja a középső ujját és felmutatja a saját telefonjának. – Ezt nektek, akik leírjátok a korosztályomat! – mondja vidáman. Nem zavarja a fogán elkenődött rúzs. A dokija azt mondta, az implantátum majdnem olyan, mint az eredeti. Akkor meg csesszék meg mindannyian, ne kenődjön rá a rúzs a koronára jobban, mint egy maradófogra. Megigazítja a blúzát, és leveszi a blézert. Lalit keresi a szemével, aki bőrmintákat tanulmányoz. Rászólna, hogy semmi szükség erre, de tudja, hogy Lalival azóta madarat lehet fogatni, mióta ő dizájnolja át a limuzinok bőrüléseit. A lehető legeszetlenebb színekre, de ezzel is megerősítik a piacvezetést.

– A következő arany lesz belül? – lép közelebb hozzá. Ember meg nem mondja, hogy Lali fiatalabb nála, nem is kevéssel. És ebben az a csodálatos, gondolja, hogy nem a férfi öregedett hozzá, hanem ő fiatalodott vissza. Ez a ritkábbik eset, mondják.

– Azt hallottam, a menyasszonyok szeretik az aranyat – tűnődik a férfi. Lujza mosolyog, lehajol az íróasztalnál üldögélő párjához, és végigsimít az arcán. Együtt szerezték a barázdáikat. Jó, ő szépen betöltette, de Lalinak nincs szüksége hialuronsavra. Egy férfinak jól állnak a ráncok. Különösen az ő korában, fiatal még. Legalábbis hozzá, Lujzához.

– Hát most lesz egy kis időd nélkülem készíteni ezeket az üléseket – mosolyog rá, és egy kis izgalmat érez. A férfi szemében ott a féltékenység. Őrület! De így szép az élet – gondolja. Aztán még azt is, hogy szerinte őt a párja féltékenysége tartja életben ennyi iksz után is. És még milyen életben!

– Ezt hogy érted?

– El kell utaznom. Tudod, a magánnyomozó barátnőmmel.

– Ilonkával, az új szerzeménnyel? És hová?

– Santorinire.

– Már megint Santorinire mész, Lujza? Csak nem valami görög istenség van a háttérben?

– Ugyan már. Ilona nyomoz, és én leszek a fedősztorija.

– Éppen te?! – dünnyögi, aztán Lujzára mosolyog. – Szerintem ez nem vezet majd semmi jóra. Két ilyen fura, egymáshoz nem illő nő… és mindkettő rémes bajkeverő.

– Nem mondhatod, hogy bajkeverő vagyok. Emberek életét oldom meg.

– Igen. És miért kellett ide költöznünk? Éppen te, a város szerelmese, miért költöztél velem ide, Budapest szélére, és felépíttetted ezt a belső kertet, amire nem lát rá senki?

– Kötözködsz, Lali. Tudod, hogy bemegyek veled szívesen sétálni a Váci utcába. De a lényeg, hogy itt egymásnak élhetünk – veti oda mosolyogva. Rajta nem fog ki ez a férfi, az már biztos. – Amúgy pedig, ami még az életemből maradt, és ugye tudod, te tudod, mert kiloptad egyszer a táskámból a személyimet, hogy kilencvenkettő múltam… tehát a maradékot arra szentelem, hogy másoknak boldoggá tegyem az életét. És a magamét is.

– És az enyémmel mi lesz?

– A tiéd az enyém és egyben a „másoké”, vagyis a tiéd is. Tehát te alkotod a közös halmazt, drágám.

A férfi lehajtja a fejét, és eltűnődik. Ebben az intim pillanatban az a különös gondolata támad, hogy az adózást nem preferálja különösebben a felesége. Mert hogy „az állam rossz”. És még: „a rendszer rossz”. „Nem azt segítik, aki rászorul.” Lujza pedig eldöntötte, ő azt segíti az adójával, aki rászorul. Szerinte. És ha ehhez csalnia kell, hát legyen. És ha a tehetősektől pénzt kérhet bármiért, akkor pofátlan áron adja el nekik. Mint a limuzinokat a bérlőknek. Éppen hogy nem sül ki a szeme, amennyiért bérbe adja őket! De nem sül ki. A menyasszonyok és a vőlegények pedig imádják. És a szülinaposok is. A limuzint is, és ha ő mint tulaj megjelenik, hát őt is. Lujzának van morális érzéke, a férfi ezt tudja, csak más szemszögből látja a világot, mint az átlagemberek.

– Tehát, bemegyünk a Vörösmarty térre? Egy séta, egy pohár pezsgő, mint régen…? – érdeklődik az asszony. Persze nem teszi hozzá, hogy a régen az azt is jelenti, amikor ő maga fiatal nőként, még Lali gyerekkorában egy osztrák gróffal pezsgőzött a belvárosban.

– Nem iszom, ha vezetek.

– Rendben, akkor vezess!

– De Lujza, biztos, hogy azzal az őrült nénikével akarsz elutazni? Hát semmi közös nincs bennetek. Még ha csak pár napra mentek is, meg fogsz őrülni tőle. Láttam abban a bakancsban, meg abban a krokodilos szandálban is… hát nem a te világod.

– Persze hogy nem. Az én világom te vagy, Lali, meg az unokám, meg a könyvem, meg a bizniszem.

– Meg az élő adásaid a közösségi oldalakon.

– Hát az is, drágám. De hidd el, Santorini mindenkinek jót tesz. Neked meg egy kis egyedüllét, kiszellőzik majd a fejed, mert én itt besűrítem körülötted a levegőt.

Lujza belebújik egy magas sarkúba. A bütykét kétszer operálták, és a második műtét óta jobb, mint újkorában. Persze a sarok már kényelmes, és nem tűsarok, hanem vastagabb. Megigazítja a sminkjét és a haját, amit már csak Jane Fonda-hajnak nevez, a kezével összetúrja egy kicsit. Ennyi az egész. Farmerben van és egy rózsaszín férfiingben, amit a Zarában vett magának, XS-es, de még így is bő rá egy kicsit. Visszaveszi a blézert, és a tükör előtt álldogál. Azon gondolkozik, hogy még indulás előtt rászánja magát arra a nyaki zsírbontásra és feszesítésre, amiről a múltkor olvasgatott.

BERT

Kibámul a terasz panorámaablakán. Egy kicsit unatkozik mostanában, márpedig nem hagyhatja elunni magát. Már nem hajtja az adrenalin, nincs is igazán mit elérnie. Tudja, hogy vigyáznia kell magára, mert bármelyik pillanatban itt lehet egy idegen autó, ami benyeli őt. Egy mosolygós idegen, vagy egy pénzéhes helyi. Bárki lehet, akinek csak ő kell. És hogy miért? Titkokért. Pénzért. Bosszúból.

Mindenesetre itt van a családias butikhotel a szolid, nem hivalkodó méretű, mégis csodálatos kikötővel, ami az övé. Mindenki úgy tudja itt, hogy ő csak az igazgató, a tulajdonos egy amerikai családi konzorcium. Megvehette volna a kaszinót is, hogy legyen egy kis szórakozása, de tudott egyet s mást a kaszinók működéséről, és hogy milyen veszélyekkel járna az ő számára, ha beleállna valamilyen torzsalkodásba egy hirtelen felbukkanó bűnszövetkezettel.

Kimegy a teraszára. Innen mindent lát, ami fontos, elé tárul a türkizkék tenger, kedvére bámulhatja a világossárga homokot a pálmákkal. A hálóból pedig a vulkáni hegyet, a Pitont, amiért kényelmes turisták sokasága ül hajóra vagy éppen repülőre. A Piton, amelynek látványára esténként ő elalszik. Legalábbis tudja, hogy reggel, amikor kinyitja a szemét, a panorámaablakon keresztül a hegyre esik majd elsőként a pillantása. Azt várja, hogy egyszer majd kitör a láva vagy vastagon füstölni kezd, tehát valami különlegesre vár. Az irodája, egy emelettel lejjebb, már nem ezt a vulkánra nyíló kilátást nyújtja, hanem csak a homokos partra néz. A Karib-tenger partjára.

Leül a teraszra, várja a… bármit.

Egy kezet érez a vállán. A nyakigláb, tizenkilenc éves Soya kezét.

– What? – fordul hátra. A lány is angolul beszél hozzá.

– Semmi. Csak… elmehetnénk a vízeséshez. Mondtad, hogy egyik nap elmegyünk. És akkor megismered a testvéremet.

– Igen. Egyik nap elmegyünk.

– Menjünk el ma.

– Majd holnap.

Feláll, még mindig nem birkózik meg könnyen a ténnyel, hogy Soya mezítláb is magasabb nála, és engedi, hogy a lány szájon csókolja.

– És ma mi lesz? – kérdezi Soya, már az előtérben.

– Utánanézel a szobalányoknak, én pedig dolgozom egy kicsit – feleli.

Azért is jött ide, mert a sziget hivatalos nyelve az angol. Semmi kedve nem volt spanyolul tanulni, csak amiatt, hogy alkalmazkodjon. Ki tudja, mikor kell továbbállnia. Persze Bert Kits sok mindent megtervezett előre. Még a tervezhetetlent is. Csakhogy míg korábban csapatban játszott, most, hiába az itteni staff, ezt nem nevezheti csapatnak.

– Mi a baj? – érdeklődik Soya. Hihetetlen, hogy ez a lány mindent megérez. Belebámul az arcába, abba az arcba, ami nyugodtan visszanézhetne rá egy fényes magazin címoldaláról, akkor sem lepődne meg. Olajbarna bőr, tágra nyílt szem, most éppen zöldesbarna, máskor barnássárga írisz. A fénylő, sima, fekete haja a formás kulcscsontjánál ér véget. Szép idomok, kamaszos formák, hosszú láb.

– Nincs baj. Csak várom már, hogy kevesebbet essen.

– De hát csak a hegyen esik! Itt a parton legfeljebb szitál időnként. Még a nap is kisütött, nézd! – tárja ki az ajtót a lány. A lépcsőházzal szemben lengeti a szél a pálmákat, és valóban kisütött. Párás forróság van. De itt mindig kánikulai az idő, huszonhét fok alá ritkán csökken a hőmérséklet. Hol száraz (ritkán), hol pedig párás.

– Tényleg – mosolyodik el. Nem is tudja, miért van rosszkedve. Hiszen él és virul, a plasztikai műtétnek, a szörfnek és a kora reggeli futásoknak köszönhetően jobban néz ki, mint valaha, és egészségesebbnek is érzi magát, mint bármikor az életében. Talán ha egyetemistaként a foci megmozgatta, persze nem ennyire. Most már megvan reggelente a tízes, és egyszer húszat is futott. Mindet a padon, mert a meleg, párás klímába, ahol már az első másodpercben megizzad, nem szívesen merészkedik ki kocogni.

Az irodája a karibkék tengerre néz. Iroda. Milyen különös ez az egész. Úgy volt, hogy nem fog többé semmit sem csinálni. Megtehette volna, tulajdonképpen meg kellett volna tennie. Mert ez az egyetlen logikus döntés: befejez mindent, ami a régmúltra emlékezteti, vesz magának egy kellemes kis szigetet, ahová egyszer egy héten befut az áru egy hajón, tart egy helikoptert, megbízható személyzetet, aztán agyő. Senkit sem érdekel, hogy egy unatkozó milliomos mivel tengeti napjait egy saját szigeten.

Már van szigete, természetesen. Ennek ellenére sem vette rá magát, hogy egy kibaszott Robinson Crusoe váljék belőle. Noha az lett volna az észszerű, mégis, két hónap után beült a jachtjába, és a kapitánya kirepítette a szárazföldre. Azóta a szigetre gazdag nyaralók járnak, és gyarapítják az egyik bankszámláját. Ő pedig visszament ide-oda, élete fontosabb helyszíneire.

Egyébként sosem volt a tenger szerelmese. Azonban a kihívások mindig érdekelték. A pénz is. A nők is. Sok minden más is, amiről már leszoktatta magát nagyjából. Természetesen azért hiányzik ez-az. A veszekedések, például. Sosem gondolta volna, hogy veszekedni – jó. Azzal, akihez igazán közel állsz. Itt van Soya, fut át az agyán, egy csinos, fiatal, a saját szavaival úgy mondaná, hogy „dögös, és még értelmesnek is mondható” nő, akivel sosem veszekedett. Hogy ennek Soya simulékony stílusa-e az oka, vagy éppenséggel a saját helyzete, azt nem tudná biztosan megmondani. Gyanítja, mindkettő.

– Kész a lista – lép be az egyik asszisztense. Pimaszul hosszú combja van, és pimaszul rövid a szoknyája. Benyúlna alá, de ezek a nők itt már felvilágosultak, és a munkahelyen öntudatosak is. Más kérdés, hogy amikor hétvégén bárokban látja őket, akkor… De Soya az egyetlen, most éppen házon belül is, kívül is. Meg hát óvatosabb lett, a feltűnésre semmi szüksége. Régen egyébként nem az óvatosság volt az a jelző, ami saját magával kapcsolatban eszébe jutott, de hát változnak az idők. Gyerekkorában, ha látott egy-egy filmet, arra vágyott, hogy többféle életet kipróbáljon. Hát most megteheti. Például azt sem gondolta volna soha, hogy olvasás nélkül nem telik el napja, de amikor az ember elkezdi unni magát és a filmeket is, akkor egy idő után felfedezi a könyveket.

– Köszönöm – feleli, rá sem nézve a nőre. Arra gondol, ha ez tíz évvel ezelőtt történik, akkor feláll, benyúl a nő bugyijába, ha az tiltakozik, lenyomja az íróasztalra, kigomboltatja a sliccét vagy lehúzatja vele a cipzárját, és játszadozik vele egy kicsit. Akkor is, ha nem tiltakozik. Csak akkor orállal kezd. Igen, és ez meg is történt vagy tíz évvel ezelőtt, nem is egyszer, és aztán nem is lett kifejezetten jó vége. Úgyhogy most fel sem néz, amikor a nő, akinek szándékosan nem jegyzi meg a nevét, kilép az ajtón.

Félrehajítja a papírt, amit hoztak neki, és megnyitja a laptopján a keresőjét. Beír egy url-t, ami nem jön fel automatikusan, mert minden látogatása után kitörli az előzményeket. Feljön az oldal, gyorsan kikeresi rajta a fotót, és csak nézi a képet. Arra gondol, mennyire nem volt fontos ez az egész akkor, amikor még mindenféle irányt választhatott volna, most meg, amikor már veszett fejsze nyele, nosztalgiázik. Meglepve veszi észre, hogy nedves a klaviatúra.

Na nem. Ez nem lehet igaz. Rettentő gyorsan ki kell találnia valamit, mert nem válhat érzelgős vén fasszá most, amikor még csak a kanyarban tűnt fel az ötven. Talán a legjobb az lesz, ha elkezdi komolyan venni Soyát, ha már más nem megy. Elsétál ma naplementét nézni vele, aztán megismerkedik a vízesésnél a testvérével, még ha egyáltalán nem is kíváncsi rá. Szépen elfelejt mindent, ami máshová sodorná, kimegy a tengerre szörfözni, ha már olyan kurva sokat fizetett egy éven át a sziget legdrágább szörfoktatójának, meglovagolja a hullámokat, és nem nosztalgiázik semmin, hiszen a világ egyik legboldogabb embere lehetne, aki szorgos munkával akkora gazdagságra tett szert, amit mások elképzelni sem tudnak. Hogy ennek ára volt, és hogy a másik ambícióját le kellett építenie, az bár nem volt benne a pakliban, de el kell fogadnia, hogy a lehető legjobb módon történt, ami történt.

Vesz egy nagy levegőt, lehunyja a szemét, és tényleg nem érti, de mire kinyitja, egy repjegyfoglalási oldal villog a laptopján.

Mivel nem szokott menetrend szerinti járatokon utazni, bezárja az oldalt. És ugyanazzal a lendülettel kinyitja a a magángépkölcsönző honlapját. Aztán a kezébe veszi a telefont.

Fél órával későbbre megvan az indulási időpontjuk Soyával.

Egy kis nyaralás mindig belefér, még akkor is, ha elméletileg ők mindig nyaralnak ezen a valóban csodás St. Lucián.

ILONA

– Már mondtam, hogy nem vagyok Ilonka, Olivér, neked tényleg elmúlasztották a memóriádat azon a leszokós helyen?

Ilona a fejét csóválja, és arra gondol, kollégája most jött vissza egy megbízásból, egy egyáltalán nem titkos megbízásból, ahol a páciens éppen leszokni igyekezett a vásárlásról, ő meg ott felügyelte, ne kezdjen online shoppingba. Jó sok pénzért tehát Olivér is nyaralt, miközben Ilona vitte az üzletet.

– Igazából neked való hely lett volna, Ilonka. Nem értem, mit kerestem ott, egy csomó szenvedélybeteg nő között, akiknek nem volt szabad megszólalniuk, így nekem sem. Még a feleségemnek sem tudtam telefonálni, hiába mondtam, hogy én a munkámat végzem! – háborog.

– Viszont ingyen mentél erre a helyre, drágám, ahová csak úgy mehetnél egyébként, ha magad fizeted. Itt a család fizetett, míg én lebuktattam egy szoknyapecér férjet itthon, és kiloptam egy slusszkulcsot egy másik férj zsebéből, hogy az asszony buktathassa le. Továbbá megfejtettem a „hová tűnnek a leányfalusi pék tyúkjai”-rejtélyt.

– Sikeres voltál, Ilonka. Örülök, hogy ismerlek, és hogy tegezhetlek – somolyog a magánnyomozó a bajsza alatt.

– Hát drága Olivér, ha nem találkozol egy ilyen tehetséggel, mint amilyen én vagyok, már lehúzhattad volna a redőnyt.

A volt rendőr bólogat, mert azt már rég elismerte, nemcsak magának, hanem a társának is, hogy idős kora és meglehetősen nyers modora ellenére az asszony a pályán talán a legsikeresebb, már ami a felderített esetek számát illeti. Csak sajnos már nagyon unja a félrelépő házastársak lebuktatását, holott neki megy a legjobban, elsősorban az álcázás miatt. Hát ki gyanakodna egy nyolcvanas öreglányra, amikor megcsalja a párját? Nyilván senki.

– Igen, és talán hozzátehetem, hogy még az elrablásod is mesébe illő volt, Ilonka – céloz az öreg hölgy első eseteinek egyikére.

– Hát, ma már nem lenne velem könnyű dolguk a Verbovszky-féle elmeháborodottaknak, azt elhiheted! – csap a szoknyája zsebére, és Olivér nem akarja elképzelni sem, mit rejthet a hatalmas zseb. Illetve pontosan tudja, de most nem akar erre gondolni. Arra meg végképp nem, hogy hogyan szerezte a társa az engedélyt a viselésére.

– Elhiszem. De te hinnéd-e, hogy ezeknek a vásárlásbolond nőknek is diétázniuk kell ezen a helyen? Mintha csak az élelmiszer-megvonás bármilyen hatást gyakorolna a boltkórra. Ezért én is csak természetes ivóleveket kaptam, meg valami magvakat. Köszönöm, ha ilyen egy leszoktatós, új élet kezdős tisztítókúra, akkor többet nem kérek belőle.

– Ne nyavalyogj, Olivér, nem is fogytál le, remekbe szabott vagy – vonultatja végig a tekintetét a férfin, akinek szerinte az ő érkezése tett jót, hiszen ő szoktatta le kegyetlenül kemény munkával és rengeteg megjegyzéssel a dohányzásról, tehát miatta kezdett a csenevész ember egy kicsit magára szedni. Majd már néha sportolni is elment, aztán meg is nősült, most meg a család is bővülni fog; tehát ez az egész, hogy volt főnöke, most társa, Olivér élete egyenesbe jött, csakis neki köszönhető –, igazán jót tett neked, na meg a céges pénztárcánknak ez a küldetés.

A férfi hallgat, de arra gondol, legközelebb mégis ezt a cserfes nyanyát fogja efféle helyekre küldeni.

– Hát végül visszajöttem, minden jó, ha jó a vége – sóhajt később, és kinyitja a laptopját. Egy kis ideig csend van, majd újra megszólal. – Nem válaszoltál a levelekre. Itt jött két levél is, nem láttad?

– Nem – felel sötéten Ilona. A homlokát ráncolja, mert nagy bejelentésre készül.

– Az egyik azt írja, hogy a gyerekéről ki kellene deríteni, meleg-e. Minden pénzt megér neki, mert valami fontos helyen dolgozik.

– Remélem, nem vállaljuk el.

– Miért ne?

– Mert kérdezze meg a gyerekétől, azért.

– Jó, szerintem ez a könnyű pénz lehetősége. Mit gondolsz, Ilonka?

– Hagyd már el azt a kát.

– Ilon.

– I-lo-na. Nem tudom – bámul ki az ablakon. Arra gondol, ha ezt a sima kis ügyet elvállalja, akkor könnyebben el tud utazni. Hiszen megígérte Olivérnek, hogy tartja a frontot, amikor a gyerek érkezik. Aztán most meg már a szállásuk is megvan Santorinin. – Rendben, kinyomozom. Melyikünk hívja fel?

– És itt a másik, tessék. Nem igaz, hogy nem láttad, mert neked való téma.

– Igen?

– Ökocuccokat hamisítanak. Egy családi manufaktúra szappanjait meg egyéb szépségtermékeit. Vegyszermentes az eredeti, vegyszeres a hamis.

– Ó.

– Ez még érdekes lehet. Na, akkor kié a meleg gyerek, és kié a hamis szappan?

– Nekem mindegy, de azért a szappan izgalmasabb. Csakhogy a nagykutyákat meg szeretem.

– De mindig bajod lesz belőlük, majdnem mindig, Ilonka. Szerintem legyen most a tiéd a hamis szappan meg a hamis arclemosó, ez a vegyszeres vegyszermentes-hamisítás, mit gondolsz? Ezek engem nem érdekelnek különösebben.

– Rendben van, elvállalom, de tudnod kell, hogy hétvégén szabadságra megyek.

– Ha nincs aktuális munka, mindig is szabad volt a hétvége – csodálkozik Olivér.

– Na igen, de én két hét szabadságra megyek!

– Ilonka. Most születik meg az első gyerekem! A kis Olivér! Vagy Olívia. Bármelyik percben itt lehet. – Szemrehányó pillantás Olivér részéről, lesütött szem Ilonáéról.

– Nem tehetek róla – suttogja. – Egy fontos… családi ügy – teszi hozzá. És magában elnézést kér Olivértől, részint azért, mert bár megígérte, mégsem lesz itthon a „forró időszakban”, másrészről pedig azért, mert egy hazugsággal rukkolt elő. Hiszen az igazat semmiképp sem mondhatta meg.

Mielőtt még telefonálna a vegyszermenteséknek, a telefonján ráklikkel egy honlapra. Hát egye meg a fene, már mindenféle okoseszköze van, beleértve a miniatűr lehallgatókat, napszemüvegkeretbe, szemüvegkeretbe, tollba és táskába épített kamerákat, de ez a gyönyörűség eddig teljesen kimaradt. Holott bizonyára nagyon hasznos.

Néhány klikk, és máris az övé. Méghozzá expressz szállítással. Egy pillanatra eltűnődik, az elmúlt években kialakult kütyümániáját tekintve nem lenne-e ott a helye abban a Balatonnál méregdrágán elvonózó csapatban, ahol Olivér felügyelte a boltkóros nőt, de aztán vállat von. Mindig volt hajlama a furcsa tárgyak és furcsa ruhák megvételére, de ezek a munkaeszközei, végül is. Akár még számlát is kérhetne róluk, amiket vállalkozóként elszámolhatna. Meg aztán… a sikeres nyomozásokból keresett pénzt mi másra költené, ha nem detektívregényekre és nyomozást segítő ketyerékre? Most először utazásra is, de ez szigorúan szakmai utazás. Ráadásul egyetlen barátnőjével fog együtt utazni, aki, ha jobban belegondol, voltaképpen egy bűnöző.

ANDRÁS

– Nem bízom benne – közli Tiszai, és széttárja a karját. A csukott ablak előtt áll, és élvezi, ahogy a légkondi a tarkójára süvít. András még mindig ott, abban a székben ül, ahol hellyel kínálta a főnöke, és nem nagyon érti, miért éppen a társa iránt kezdett bizalmatlanná válni a főügyész.

– Megkérdezhetem, hogy van-e rá valami oka?

– Igen, András.

– …

– Igen, megkérdezheti. De egyelőre nem tudok mit válaszolni. Az rossz válasz, hogy pillanatnyilag nem tudom, miért nem bízom meg Petriben. Ez friss dolog, talán elkaptam egy olyan pillantását… nincsenek tények. Csak egy felvétel.

– Értem – harapja be az ajkát a nyomozó. Semmi esetre sem szeretné, ha az ügyész látná, hogy komoly kételyei vannak ezzel a „megérzéssel” kapcsolatban. Másrészt Petri Zoli a jó barátja, és ha valakinek, hát neki biztosan feltűnne, ha a kollégája rosszban sántikálna.

– A helyzet az, András, hogy a folyamatok nem álltak meg. És ha csak arról lenne szó, hogy vannak megvesztegethető kollégák a cégnél, azt mondanám, ez legyen a legnagyobb baj. De Petri talán benne van valamiben, amiben nem kellene… Látom, hogy nem érti. Majd megérti. Mindenesetre nagyon óvatosan körül kellene néznie. Van egy ügy, amit csak magának tartogatok. De természetesen egy szót sem szólhat Petrinek erről.

A sovány, de az otthoni kondizásnak köszönhetően egyre szélesedő vállú ügyész megsimítja kopaszodó fejét, és mintha cinkos lenne az a kis mosoly, amit megereszt. András zavarba jön, furcsa érzés, hogy a főnöke néha talán baráti gesztusokkal fordul felé. Nem jellemző rá. Reflektorok előtt és mögött egyaránt tartja magát az imázsához, a kemény, megközelíthetetlen és megkérdőjelezhetetlen főügyész képéhez. Ami ő maga valójában. Legalábbis András szerint.

Niki mást gondol a dolgokról, meg Tiszai vagyonával kapcsolatban is fel-feltesz Andrásnak keresztkérdéseket, és ő nem tudja elképzelni, hogy nem lehet megérteni: az ügyész külföldön egy jól menő céget tulajdonol valami bonyolult családi szálon keresztül a nagybátyjával. Az a délkelet-ázsiai kaucsukültetvény és gumigyár csak annak bizonyítéka, hogy attól, hogy valaki a korrupció ellen harcol és ő maga sem megvásárolható, még legális módon biztosíthatja a jó életet a családjának és saját magának. Egy kis szerencsével, persze. Mert az a gumigyár annak bizonyítéka, hogy gondolkodó emberről van szó. A média is imádja. András nemigen tudott napirendre térni a cikk felett, ami egyik karácsonykor jelent meg róla egy magazinban, valami hősnek volt öltözve, és – Niki szavaival – egy per egyen, vagyis egyoldalas képen szerepelt.

De az emberek imádták, a kollégák tartottak tőle, és amúgy mindenki egy lépés távolságra állt tőle, főleg, mert a korrupcióellenesség arca lett mára. Valószínűleg nem volt olyan rendőr, de talán politikus sem, akinek ne jutott volna eszébe Tiszai rettegett neve, ha esetleg valahonnan megkísértették egy tisztességtelen ajánlattal.

– Mi az az ügy? – kérdezi végül a főnökét.

Tulajdonképpen imponálónak tartja, hogy a főnöke benne megbízik. Amíg a húga oldalán ott volt a politikus férje a sok-sok simlivel, addig Zsoldos Andrásnak nemigen termett babér. Hogy valóban azért-e, mert Krakics távol akarta tudni őt a tűztől, vagy inkább azért, mert az akkori főnökei tartottak a politikus rosszallásától, az sosem derült ki. Mindenesetre az ügyészségen nyomozónak lenni sok szempontból kiváltságot, de bizonyos értelemben azért nehézséget is jelentett. Akivel nem volt közvetlenül jó viszonya, besúgónak tartotta. Nem mintha érdekelte volna, de néha rosszulesett egy-egy félrenézés.

– Itt van két fotó – emeli meg az iPadjét Tiszai. András közelebb lép, az ügyész folytatja. – Nézze meg, ez itt Petri – mutat a képre, de nem nagyítja ki. A nyomozó nyugtázza, hogy nyilvános helyen készülhetett a kép, több személyt ábrázol, talán valamilyen fogadás, mert Petri, akinek alakjára az ügyész mutatóujja szinte rátapad, poharat tart a kezében. Mellette egy másik férfi áll. – És ugye, ő is ismerős.

András bólint, mert ő is tudja, hogy nem sok másfajta magyarázata lehet annak, ha ezek ketten ilyen közel vannak egymáshoz, azon kívül, amit Tiszai gondol erről. Persze lehet az is, hogy a sokszoros vendéglátó-tulajdonos, aki túl közel van a tűzhöz, és túl közel a bűnhöz – csak még nem tudták rajtakapni, jobban mondva, nem hagyták a nyomozóknak jóvá valahonnan felülről, hogy rajtakapják –, csupán véletlenül futott össze Petri Zolival egy fogadáson.

– Látom – feleli végül. – De ez simán lehet egy ártatlan fotó is, nem igaz?

– Igen, lehetséges. Csakhogy megnézte a társaságukban álló férfit?

– Ó – csodálkozik rá. De nem is a harmadik férfira, hanem valami egész másra. Egy furcsa, mégis ismerős cipőre. – Ő a balesetes jegyző – mondja végül.

– Igen, és még mindig élet-halál között van, mióta fék nélkül nekirobogott annak a falnak. Nem működött a fékje, és ha minden igaz, valaki megbuherálta.

– Ezt értem. De mi köze ennek a fotónak ehhez az egészhez? Petrihez és ahhoz, hogy valamiben bűnösnek tartja őt, főnök. Mit bizonyít ez a fotó?

– Azt majd maga fogja kideríteni, András.

– Rendben.

– A legnagyobb diszkrécióval. Mert tudja, András, magukban, kettőjükben bíztam csak. És Katalinban. Még az élettársamban sem, azt ugye tudja.

Nem kérdezi, hanem állítja, olyan hangsúlytalan a vége. De a bírónőt csak megemlíti. Andrásnak feláll a szőr a hátán ettől az egésztől, amibe most éppen belekeveredik.

– Hol készült a fotó? – kérdezi végül.

– Nem tudom. E-mailen kaptam, egy olyan címről, amit nincs szándékomban egyelőre visszanyomozni, nem látom értelmét, nem akarom én erre felhívni a figyelmet.

András tudja, hogy Tiszai állandóan és némileg joggal tart attól, hogy lehallgatják, figyelik a levelezését, a mozdulatait. Ebben az egészben az a legrosszabb, hogy fogalma sem lehet arról, éppen a saját emberei vagy a bűnözők fenik rá a fogukat. Nagy a valószínűsége, hogy mind a két fél.

Az ügyész megmutatja neki a másik fényképet is, nem sok a különbség. Csupán egyvalami, amit András azonnal kiszúr.

A furcsa cipő, amit már többször volt alkalma elhűlve megcsodálni, egy kályhaezüstözöttnek látszó bakancs lábban folytatódik.

Konkrétan Niki nagyanyjának lábában, aki a háttérben, szürke takarító egyenruhában, egy partvissal a kezében áll, és András, látva, hogy az asszony arca mennyire feszült, majdnem biztos benne, hogy hallgatózik. Méghozzá talán éppen a két férfi beszélgetését hallgatja.

NIKI

– Ez nagyon fontos, és tudnod kell ezeket használni, bárhová sodor is az élet. Egy jó C-vitamin-szérum, egy megfelelő hialuronsavas szérum és egy fényvédős nappali arckrém. Ezeket egy lakatlan szigetre is magaddal kell vinned! – közli Csilla, és meglöki a hintát. Niki a barackfának támaszkodik, és mosolyogva nézi őket. – Tehát, ezek az alapok. Főleg a te korodban. Tegyük hozzá, hogy én idősebb vagyok, de neked sokkal több lehetőséged van fényvédőt használni, és…

Csilla a magazinok felkent szépségszakértője. Főleg a Mademoiselle-é, de Niki tudja, hogy álnéven a konkurencia szépségoldalát is szerkeszti. Hiába, ebben ő a legjobb. Niki csak kapkodja a fejét, ahogy szép sorban egyre több efféle szó hangzik el: peptidek, hámlasztó, enzim, kollagén, utóbbi valami por alakban, iható formában is szóba kerül. Ilyenkor mindig eszébe jut, hogy legalább egy fényvédőt használhatna, ha már legfeljebb a Niveáig jut el arcápolásban.

– Hoztam neked néhány dolgot. Meg a kedves férjednek is, mert aki egyszer ilyen magasra jut, legalább nézzen már ki jól – teszi hozzá. Niki kuncog, mert tisztában van András arcápolási szokásaival. Gyors borotválkozás, egy kis lötty ide, egy kicsi oda, és már indul is. Krémezni ráér majd, ha nyugdíjas lesz – ezt szokta mondani. És ahogy megjelenik előtte a férje arca, el kell ismernie, hogy remekül néz ki. Napbarnított, borotvált, jóképű. Vannak ráncai, de hogy is nézne ki azok nélkül?

– Köszi – feleli. Petrát nézi, aki hátrahajtott fejjel, mosollyal az arcán élvezi a hintázást.

– De használni kell! Minden egyes pillanatban tettre késznek lenni, hogy megelőzd, amit lehet. Mert – hallgat el egy pillanatra, miután dallamosan felvitte magasabb tartományba a hangját – a gravitáció, az hat. Még rá is, igen, már rá is – pillant szomorkásan Petrára, majd újra lök egyet a hintán.

– Jesszus. Ne őrülj bele, légyszi – kéri Niki, és beleiszik a kávéjába. – Engem egyébként nem a krémek hiánya, hanem az ügyek hiánya fog őrületbe taszítani.

– Hát ez tökéletesen jellemző rád. De figyelj, most úgyis gáz van. Nem is tudom, mi lesz a Mademoiselle-lel…

– Ugye nem azt akarod mondani, hogy megszűnik?

– Nem, na még az kéne. Csak… úgy hallottam, Anna elmegy. Vagy leépítik. Nem tudom, mert nem volt alkalmam bemenni hozzá, pedig hidd el, hogy mindent megpróbáltam. Még egy Shiseido-szettet is szerváltam neki, csak hogy legyen rám ideje. De nincs.

– Kirúgják? – hűl el Niki. Sok mindent gondolt, amikor a lapok jövőjén tűnődött, amelyeknek szabadúszóként dolgozott, de azt nem feltételezte, hogy a decens, szakmailag általa kiváló glossy-szerkesztőnek tartott Annát leépítik. – A kora miatt?

– Csak néhány évvel idősebb nálam. – Csilla mintha kikérné magának ezt a feltételezést, de azért vállat von. Majd meglepő következtetésre jut: – Mondtam neki még tavaly, hogy el kell jönnie velem botoxra. És tessék, nem jött el, aztán azt mondod, a kora miatt kirúgják.

– Én semmi ilyet nem mondtam! – tiltakozik Niki. – Csak kérdeztem. És te… voltál botoxon?

– Miért, szerinted mitől nincsenek homlokráncaim?

– Jézusom. Idegmérget nyomatsz magadba?

– Ugye nem játszod el a hülyét, Niki? Minden negyven fölötti ismerősöm volt már botoxon, csak te nem. Meg a férjem nem, meg az apám sem. De az anyám például igen.

– Én még nem vagyok negyven.

– Jövőre majd annyi leszel, vagy mikor. Egy-két éven belül biztosan, már ne bántódj meg, hogy emlékeztetlek rá.

– Basszus, én nem bántódom meg, mert ez engem nem érdekel!

– …

– Most mit nézel így, tényleg nem érdekel. A botox sem. Hát nem érted, hogy nem is krémezem magam?

– Erre én nem lennék ilyen büszke a helyedben, drága barátnőm.

Mintegy végszavaz a csengő, Niki pedig pattan is a kapuhoz.

– Ó. Nagyi – somolyog, de azért meg is ijed, amikor meglátja Ilona hatalmas ezüstszandálját, lapos talppal, bumfordi pántokkal, meg a még annál is nagyobb zöld hátizsákot. – Mizujs? – érdeklődik, ahogy elfordul a zárban a kulcs, és azon mereng közben, vajon be akar-e költözni hozzájuk a nagyanyja, vagy mi ez a hatalmas hátizsák.

– Na, de jó, hogy látlak! – intézi a hinta felé a szavait, de Niki gyorsan rájön, hogy nem a kislányának, hanem Csillának szól a nagyanyja. – Mindent tudni akarok egy bizonyos szappancégről, és csak te fogsz tudni segíteni, mert a te mániád a kenceficézés – mutat rá ujjal, majd amikor a csajok elröhögik magukat, odamegy a hintához, és a gyerek kezébe nyom egy becsomagolt nápolyit.

– Én ezt nem… – kezdi Niki, de Ilona leinti.

– Én vagyok a dédnagyanyja – teszi hozzá határozottan, és Csilla óvatosan hátrál. – Nem mész sehová! – szól rá az idős hölgy, és bár mosolyog, ezzel a mosollyal kapcsolatban Nikiben valójában csak a gyanakvás horgad fel. Ilyen volt a nagyanyja arca akkor is, amikor Tiszai nyomában járt, de szerencsére arról már sikerült lebeszélni. Nem mintha Niki ne szeretne mindent tudni András fura főnökéről, azonban mégsem tűnne jó húzásnak, ha családon belül nyomoznának utána. – Nagyon sok kérdésem van hozzád.

Később Niki egeret rajzol egy papírlapra és gyereket etet egyszerre, így csak fél füllel hallgatja a teraszon a nagyanyja és Csilla beszélgetését. Valahogy a szépségtermékek, de még azok gyártása sem keltette fel korábban az érdeklődését, és most, hogy piperehamisításról hall, legfeljebb mérsékelt újságírói kíváncsiság van benne. Ámbár, gondolja, ezt legalább megírhatná, mert hiszen az otthon elhangzott dolgokat egy ideje már nem írhatja meg. Hozzátartozik, hogy szabad ideje sem lenne minden otthon hallott bűnügy megírására. Meg hát a sima bűnügyek egyáltalán nem érdeklik. Csak azok, amikben ott van a több réteg, és ezeket szépen, egymás után fel kell fejteni. Mindegy, a nagymutter elég jól kérdez, ahhoz képest, fut át az agyán. A mihez képestre persze nincs válasza.

– Szóval válófélben van a cégtulajdonos házaspár? – figyel fel Niki a nagyanyja szomorkás hangjára.

– Miért baj, ismered őket? – fordul hozzá.

– Nem, csak nem szeretem a sima ügyeket. Egy kis bonyodalom mindig jót tesz. Nekem.

Olyan, mint te vagy, Niki. A fülében visszhangoznak anyja szavai, és hiába rázza a fejét, ezt a mondatot nem képes elfelejteni.

– Miből gondolod, nagyi, hogy a házaspár egyik tagja a hamisító? – érdeklődik.

– Nem tudom, utána kell nézni, vagyonmegosztás, ilyesmik. De a lényeg, hogy mindketten nagyon gyanúsak. Na… mit bámultok…!

– Konkrétan pár perce még azt sem tetszett tudni, hogy kik a cégtulajdonosok – böki ki Csilla.

– Igen, de kombinálni tudok.

Hallgatnak, egyetértenek. A nagyi csak később szólal meg:

– Amúgy persze utána fogok járni a dolgoknak. Csak így sokkal unalmasabb, mint ha valami bonyolult ügyet kellene kiderítenem. Ezek olyan egyszerűek, mint a Derrick volt.

Niki a homlokát ráncolja, Csilla széttárja a karját.

– Én még láttam gyerekkoromban azt a sorozatot. Nem volt valami nagy szám, nem emlékszem rá.

– Nekem van memóriám – morog Ilona.

Később András hazaérkezik, Csilla távozik, Petra hisztis, mert a kutya mindig elrohan előle, Ilona pedig ezt a pillanatot ragadja meg a nagy bejelentésre:

– Már megvettük a jegyünket. Napokon belül elnyel bennünket egy csodálatos görög sziget.

András éppen a fürdőszobából jön ki, még vizes kézzel.

– Ilonka bepasizott – vigyorog. – És nyaralni indulsz, remek!

– Dehogy pasiztam, ne használj ilyen ronda szavakat, fiam. Nincs férfi a dologban, még csak az hiányozna! – vet lesújtó pillantást Andrásra. –  Ha tudni akarod, a legjobb barátnőmmel utazunk.

– Nna – húzza fel a szemöldökét András, mint aki meglepődött, hogy a felesége nagyanyjának vannak barátai.

– Nagyi, ne viccelj már! Egyrészt sosem utaztál sehová, főleg nem külföldre, leszámítva anyu nápolyi esküvőjét, és semmit sem tudok a legjobb barátnődről!

– Persze hogy nem.

Ettől Nikinek természetesen lelkiismeret-furdalása támad, hiszen a hangsúlyban benne van: persze hogy nem, hiszen téged nem is érdekel a nagyanyád.

– De elutazni? Egy görög szigetre? Nyaralni? – kérdezi.

– Bizony ám. Santorinire!

– Ó – ámul el. Aztán gyorsan visszakérdez: – Santorinire? És kivel?

– Szokták mondani, hogy a kisgyerekes anyáknak átmenetileg csökken a szürkeállománya – kap a fejéhez Ilona. – De tényleg nem emlékszel arra, amit az előbb mondtam? A barátnőmmel, igen, Santorinire.

– De az a sziget csupa lépcső! Gyönyörű, de edzettnek kell lenned, ha be akarod járni.

– Ó, de okoska vagy, jártál már ott? – hördül fel a nagyanyja.

– Nem jártam, de ennyit még én is tudok.

– Jó, hát akkor majd edződöm.

– De hogyan? Nagyi, mi ez az egész? – kíváncsiskodik Niki továbbra is. András már sétálni indult volna kutya- és gyerektársaságban, de visszakozik, nem nyúl még a pórázért, megbűvölten hallgatja a társalgást.

– Az igazság az – kezdi lassan, szinte suttogva Ilona, mint aki súlyos titkot fog nyilvánosságra hozni –, hogy találtam egy hirdetést.

– És?

– Mit és? Hát nem mindennap találsz olyan hirdetést, amiben két hetven feletti hölgyet keresnek teknősre vigyázni Santorinin, amíg a háziak elutaznak nyaralni, nemde?

Niki rámered.

– Nagyi, ugye csak viccelsz. – Nem kérdő a hangsúlya, hiszen ilyet még az ő nagyanyja is csak viccből találhat ki.

– Nem.

– Teknősre?

– Vannak macskák is. Etetni kell őket. Meg egy kanári. Vagy hullámos papagáj, nem tudom. És, de tényleg nem vagyok biztos benne, valami hörcsögféle is.

– De ez most egy vicc. Vagy átverés.

– Nem átverés. A szállás megvan, a háziak lecsekkolva, mert, mint tudod, magánnyomozó vagyok. És ráadásul nem leszek egyedül.

– Nincs is barátnőd.

– De van! – szegezi diadalmasan a mutatóujját Nikire. – Méghozzá úgy hívják, hogy Lujza, ha akarod tudni, ő az a Lujza, akinek saját Youtube-csatornája van egy valag hirdetővel, meg könyveket írt. Ő saját maga a Bestia!

– Ne már. – Niki agya lázasan forog. Igen, emlékszik egy őrült öregasszonyra, aki időnként felbukkan itt-ott, nagyon kemény párkapcsolati tanácsokkal. Igen, most már látja is maga előtt. Rendezett külsejű, fiatalos, bár a korához talán túl feszes is az arcán a bőr, festett barna haj… sovány, valószínűleg diétázik, és mindig sminket visel… Hogy a fenébe lenne az ő slampos és vélhetően teljesen más érdeklődési körű nagyanyjának pont ez az öregasszony a barátnője?

– Mit ne már?

– Hogy ismerkedtetek meg?

– Autogramot szeretnél tőle? Szerzek neked – kuncog a nagyanyja.

– Nem szeretnék, csak fura, hogy két ennyire különböző ember közt szövődik barátság.

– Hát kérlek, Lujza – kezdi, és vidám a szeme, majd suttogva folytatja – egy igazi bűnöző. És mint ilyet, nekem kellett megmentenem, tudod?

– Mindig csak viccelsz, nagyi. Ez a Lujza még nálad is korosabb.

– Na és?

– És azt akarod nekünk beadagolni, hogy elutazol vele Santorinire, hogy ott kanárikra meg teknősökre vigyázzatok?

– Ezt akartam beadagolni – vonja meg a vállát az idős nő. – Ám mivel nem sikerült, be kell vallanom az igazságot.

– Na! Tudtam! – villan össze Niki szeme Andráséval.

– Mivel mindketten jól keresünk, úgy határoztunk, hogy elutazunk nyaralni. Ő itthon hagyja a férjét, én pedig titeket meg az irodát. Két hétig nyaralunk!

– …

– Miért olyan hihetetlen?

– … mert… még sosem nyaraltál.

– A nagyanyádnak is jár egy kis kikapcsolódás, ezt miért nem képes felfogni senki? A társamnak, Olivérnek is azt kellett mondanom, hogy családi ügy. Az életben egyszer akarok nyaralni, és éppen a kezembe akadt egy könyv, amely szerint Santorini az elveszett Atlantisz. Márpedig nyilván tudod, mennyire fontosak nekem ezek a mítoszok, és akkor úgy döntöttem, elindulok, ráadásul társat is találtam.

– Igazad van – bólint Niki, és szégyelli magát, amiért faggatta a nagyanyját, úgy faggatta, mint anya a gyerekét. – Persze. Igazad van. Menjetek csak. Szerintem kemény lesz, sok a lépcső, de ha oda vágytok… miért ne. – Elhallgat, és nem mondja ki, ami kikívánkozik belőle. Egy kérdés. Egyetlen kérdés. Mióta érdeklődik a mítoszok meg az elsüllyedt világok iránt a nagyanyja? Neki erről tudomása sem volt. Mégis elnyomja a gyanakvást magában, a szégyen erősebb benne, amiért le akarta beszélni őt élete első és talán egyetlen nagy utazásáról. Lépcsők ide vagy oda.

– Én is szeretnék kérdezni valamit – jelzi kicsit később András. Niki először arra gondol, a férje tőle várna választ valamire, de a férfi egyenesen Ilonára néz, aki viszont a hűtőszekrény tartalmát vizsgálgatja, mert valamiért az a félelme, hogy Niki nem képes normális élelmiszerekkel életben tartani a családját. Niki néha egyet is ért ezzel, persze csak magában.

– Tőlem? – fordul hátra végül a nagyi, kissé kényszeredetten.

– Igen. Azt szeretném kérdezni, hogy mit kerestél takarítónőnek öltözve egy május végi partin? Egy autós cég privát partiján.

– Én? – hökken meg Ilonka, és megy a fényújság a homlokán: hogyan tovább, mit mondjon.

– Ühüm – bólint András.

– Hát biztos Olivér oda rendelt. Ha tudnátok, mennyi helyen kell takarítónőnek öltözve megjelennem! Pillanatnyilag takarítónő-ruhakölcsönzőt nyithatnék, annyi lenyűgöző szettem van – mosolyog. A mosolyában Niki egy kis rajtakapottság-zavart is felfedez.

– Például ezüst holdjáró szandál? – kérdezi a lehető legnagyobb tisztelettel András. Igyekszik is, hogy minél tisztelettudóbb legyen a hangja, ha már egy kicsit sértő jelzőt használt.

– Nem tudom, miért kritizáljátok folyton a megjelenésemet! – kapja fel a vizet Ilona. – Hát mi bajotok velem? – tárja szét drámaian a kezét. A gyerek, aki addig a kiskonyhában készítette műanyag gyümölcsökből a vacsorát, felkapja a fejét. Niki gyanítja, hogy a nagyanyja terel, de Petrának sírásra görbül a szája.

– Semmi, nagyi. Fiatalos vagy… – nyugtatja.

– Partikra jársz – teszi hozzá András. – Igazán azért érdekelne, hogy mit kerestél ott, mert amikor tudtommal utoljára takarítónőnek álcáztad magad egy megbízás miatt, akkor valójában a fél magyar politikai elitet lebuktattad – folytatja szelíden, a polgármester egy-két évvel korábbi esetére utalva. – Mert akkor halálos nyugalommal bementél takarítónőnek öltözve egy orgiára, és ott mindent rögzítettél. Ahelyett, hogy nekem szóltál volna, és akkor nem sodrod magad életveszélybe.

– Te meg jól elszúrtad volna a nyomozásomat.

– Köszi – neveti el magát a férfi, majd átkarolja az asszonyt. – Tudod, te vagy Niki nagymamája, és a kislányom dédnagyanyja. Igyekszem vigyázni rád, és nem szeretem, ha olyan körökbe keveredsz, amiről ma fényképet láttam.

– Tudok vigyázni magamra. – Dacos a tekintete.

– Persze. Azt azért meg tudod mondani, hogy ki után nyomoztál? – András igyekszik a kedves társalgási hangnemben maradni.

– Természetesen.

– Igen, akkor ki az?

– Természetesen meg tudom, de nem fogom megmondani. A miénk különösen érzékeny szakma, András, így aztán az első, amit megtanultam, az a titoktartás volt. Talán ez számodra sem újdonság. Vagy… – a szemét forgatja – persze tudom, Nikinek elmesélsz ezt-azt. Ebből voltak a konfliktusaitok, hogy ő pedig megírta.

– …

– És most elmegyek. Még lezárom ezt az ügyet, mert vasárnap Bécsből felszállunk Lujzával, és ha a jó isten is úgy akarja, Santorini szigetén, az elveszett Atlantiszon…

– Elsüllyedt – javítja ki Niki.

– Te már csak tudod – vet rá morcos pillantást a nagyanyja, aztán folytatja. – Tehát ezen az elveszett, elsüllyedt, eltűnt Atlantiszon leszállunk, ha isten is velünk lesz, és kezdetét veszi a nyaralásom! Életem első nyaralása, ha jól számolom, mert még anyád második esküvőjén is volt mit tennem, itt viszont feltálalják az ételt, kimossák a ruhát, semmi mással nem kell foglalkoznunk, csak a görög nyaralással! Úgyhogy szervusztok, még van néhány holmi, amit nem raktam be a bőröndbe.

– Nagyi, vigyázz magadra! Egyébként is sötétedik már, majd András hazavisz.

– Tudok én vigyázni magamra – ütögeti meg sejtelmesen a szoknyája kidudorodó zsebét, és talányosan mosolyog. Búcsút vesz unokájától, és kiviharzik az ajtón.

ADÉL

A belvárosból és a turistavonzó Plakából nem egyperces út eljutni a Stavros Niarchos centrumig, viszont a Plaka fölött bérelt, igazán különleges kis lakás és a hangulatos környék miatt megéri. Adél még ma is csodálkozik rajta, hogy a helyiek egy része szinte sosem megy be a Plakára. Holott ez azért másról szól, mint amikor budapestiként csak ritkán sétálsz a Váci utcában vagy Szentendre belvárosában.

Bezárja az ajtót, int a szomszédnak, és tornacipőjében szaladni kezd a Plaka felé. Mint mindig, most is érzi a hálát, hogy ide hozta a jó sora, a budapesti Rózsadombról az athéni Plaka fölé, a szűk utcák, a fehérre meszelt házak közé, a magas kőlépcsőkhöz. Odaint Christosnak, aki éppen nyit, a lépcsőkön van a bárterasza, a karcsú lábú székek épphogy elférnek a pici bárasztalokkal az egyik széles lépcsőn. Esténként Christoséknál zenél két srác, ezért Adél szinte minden hétvégén görög zenére alszik el, meg a kihagyhatatlan Hotel Californiára, ami mindig témazáróként működik a bárban.

Leér a lépcső aljára, neki az egyik kedvence a Plaka, kis ékszerdoboz, a boltjaival, és mit érdekli őt, hogy turistákra szakosodtak, minden árus ismeri őt, integetnek, a legjobb giroszt itt ette egész Athénban, és sokkal jobban hazaérkezés-érzése van itt esténként, mint otthon volt. Nem is gondol haza, csak amennyit muszáj. Most, délután már az esti rohamra készülnek errefelé, Adél pedig az utolsó előadásra a szezonban. Azért lesz előadás nyáron is, csak azok más rendszerben. Az ő szempontjából semmi sem változik, legfeljebb csak az, hogy reggel nem kell korán kelnie.

A belvárosi sétálóutcák egy kis központi térre vezetnek, ő is ide érkezik. Árnyat adó lombok alatt színes ruhás emberek ülnek, fekete fejkendőt viselő idős asszony galambokat etet, a giroszhoz sülő hús illata virágillattal keveredik, az egyik ajándéktárgyas üzlet bejáratánál turistacsoport kavarog, egy pillanatra feltámad a szél, megforgatja a hűtőmágnestartó állványt, a leanderek ágai hullámoznak, rajtuk már ott vannak a piros, sárga, fehér virágok, valahonnan a távolról görög zene hallatszik, fehérbe öltözött, barnára sült lányok szaladnak el mellette, a csíkos napellenzős cukrászda előtt elhaladva megcsapja az orrát a finom, édes görög sütemények illata.

Vesz egy frappét a sarkon, mire megissza, már ott is van a buszmegállónál. Az Akropolisszal szemez, amíg a buszra vár, és megint arra gondol, sok minden rosszul alakult az életében, de a legjobb döntést mégis sikerült meghoznia, amikor Athént választotta Budapest vagy akár London helyett.

A Görög Nemzeti Operaház egy szinte vadonatúj kulturális centrumban található, a tenger partján, egy hatalmas parkban, ahol egyébként Adél először csókolózott Mirannal. Már nem is olyan furcsa elindulni reggel és előadások előtt az Akropolisz lábától, és megérkezni ebbe az ultramodern, szellős, 2017-ben átadott, hatalmas, mégis hangulatos épületbe.

– Jászu! – köszön rá az egyik recepciós. – A vizsgaelőadásra? És semmi izgalom? – vált át angolra.

– Jászu. Hát, ha izgulok, jobb lesz?

Nevetnek. Adél tudja, hogy a srác, Dimitri, aki az első pillanattól, ideérkezésétől kezdve a legbarátságosabb vele, most hosszan bámul tökéletes, izmos alakja után, és ő lassan megy, hogy minél tovább nézhesse a miniszoknyából kilátszó, formás, izmos lábát. Megrázza a copfját, ami a vállát verdesi, de hamarosan kis kontyban ül majd a fején.

A mobilja pittyen: az öccse sms-e érkezik.

Most nincs ideje megnyitni.

Odüsszeia, Hervé Koubi újragondolásában, mediterrán helyszíneken. Adél a tánckarban, egy modern előadás, nemzetközi közönségnek. Egyben vizsga is számára, bár sokkal jobban szeretne egy klasszikus darabban vizsgázni, fene tudja, miért. Ez nem érinti meg, sokat foglalkozott vele, mert tudta, hogy a vizsgadarabja egyben, mégis másra vágyik. Hattyúk tavára, Diótörőre, klasszikusokra. De persze amikor már színpadon van, akkor semmi más nem létezik számára, még Miran sem.

Három órával később olyasmi történik, amire Adél egyáltalán nem számított. Még mindig nem vette a kezébe a telefont, mert a fiú már várta az öltöző előtt.

– Költözzünk össze! – kéri Miran. Már lent sétálnak a parkban, Adél ellazultan, hiszen biztos, hogy átment, a kis szerepe ellenére, és majd a következő évad hozhat már neki nagyobb szerepeket is. Mindenesetre nem kell feladnia az ösztöndíjat, meg semmit sem, mert maradhat. Sejtette korábban is, de most lett benne igazán biztos.

– Mit mondasz? – kérdez vissza, és belekapaszkodik a srác izmos karjába. Miran egész pontosan tizennégy centivel magasabb nála, és bármikor a feje fölé emelné őt, akár. Persze csak ha Adél hagyná.

– Azt, hogy költözzünk össze!

– A Plakát nem akarom elhagyni – csúszik ki a száján. Hiszen Miran itt lakik, egy ugrásra a Stavros Niarchos kulturális centrumtól, ahová Adél nem akar kiköltözni a belvárosból.

– Jó, nem mondtam, hová költözzünk. De milyen jó lenne, ha nem csak hétvégén aludnánk együtt, nem? Akár nálad, a Plaka fölött.

Adél lehunyja a szemét. Ha megkérdeznék, milyen pasi az ideálja, akkor azt mondaná, hogy egy okos, érzékeny, szép szemű, magas pasi, aki akár táncolni is el tudná vinni.

Vagyis Miran.

Akkor hát elérkezett a pillanat… Még nem töltött el túl sok időt egyedül, az önálló életében, de meglehetősen megkedvelte. Talán mert sokszor hallotta a szülei szobájából érkező hangokat. Talán mert többször látta az anyja nyakát belilulva, látta a karján a nyomokat… És hiába lett vége, még azelőtt, hogy az apjával… megtörtént volna a dolog, egy együttélős párkapcsolatról nem igazán álmodott.

Miran persze más. Miran nem olyan, mint az apja… volt.

– Nem tudom – feleli végül álmatagon. Nem is nyitja ki a szemét. Miran a kezével az álla alá nyúl, hogy felemelje a fejét. Adél továbbra is csukva tartja a szemét.

– Mit nem tudsz? – Angolul beszélgetnek, Adél jobb benne, mint Miran.

– Hát azt, hogy eljött-e már az ideje.

– Szerintem igen – feleli a srác. Adél lassan kinyitja a szemét, és belenéz az albán fiú égő tekintetébe. – Ha valaminek eljött az ideje, hát akkor a mi együttélésünknek piszkosul. – Ennyit mond, és még följebb emeli Adél állát az izmos, csontos kezével, aztán lehajol hozzá, és a száját rátapasztja a lány szájára. Percekig csókolóznak a görög, nyár eleji estében, és ahogy a fiú nyelve bent kalandozik Adél szájában, úgy enyhül a lány ellenállása.

Végül is… ez az élet rendje. Miran megjelent az életében, nem is olyan régen, ott van mellette, számíthat rá, és persze ismerkedniük kell, de miért is lenne baj, ha esténként egymáshoz simulva aludnának el? Ha hajnalban – mint amikor Mirannál szokott aludni hétvégén – arra ébredne, hogy Miran keze simogatja a combjai között? Miért is lenne rossz egy nagy szexszel ünnepelni a héten több napot is? Miért lenne baj együtt reggelizni, a Plakán sétálni, kiülni Christos bárteraszára este, és egy tál olajbogyó mellett megbeszélni az aznap történteket, vagy csak éppen egymás kezét fogva nézelődni, bámészkodni? Miért?

– Nem tudom – mondja végül, amikor elválik az ajka Miranétól. – De… miért ne? Próbáljuk ki.

Érzi, hogy bizsereg a bőre a tarkójánál.

Ez most vagy rosszat jelent, vagy jót.

NIKI

– Szerinted miben mesterkedik már megint a nagyanyád?

– Te valóban kinyitottál egy üveg bort?

– Minden adott hozzá, nem? Petra alszik, a boszorkány nagyanyád elment, a vacsorán túl vagyunk, relatíve kevés a szúnyog, és még csak június eleje van, mégis meleg az este. Mi bajod a borral?

– Hogy nekem nem töltöttél.

– Még csak most hozom a poharakat.

– …

– Tessék. Egészségünkre.

– Hogyhogy időben érkeztél?

– Nem kellett túlóráznom. Mondtam, hogy korán jövök. Szóval…? Szerinted mit keres Santorinin?

– Nem tudom. És mit keresett azon a fotón a gengszterek között, amit láttál?

– Megmondta. Magánnyomozó – sóhajt András. – De én inkább ezt a Santorinit nem értem, te igen?

– Őszintén szólva, egyáltalán nem rá vall. Még az is, hogy van egy barátnője, egy ismert öregasszony… háááát… Nem tudom, elmeséljem-e anyunak. Inkább nem akarnám, mert a végén engem kér, hogy állítsam meg. Márpedig ha a nagyi valamit elhatároz, nem könnyű megállítani. Emlékezz vissza a galériás sztorijára – forgatja három ujja között a borospohár szárát Niki.

– De ki ez a barátnője?

– Hát nem hallottad? A Bestiakönyv szerzője.

– Bestiakönyv?

– Igen. Hogyan bánj a pasikkal.

– És hogyan?

– Ne röhögj. Keményen.

– Ó.

– Igen.

– Egy öregasszony tapasztalatai?

– Meglepődnél.

– Ismered?

– Hallottam róla. Láttam már. És egyszer majdnem írtam róla meg a bizniszéről egy lebuktatós anyagot, de… végül mégsem.

– És miért nem?

– Mert rohadtul igaz, amit ír, azért.

– Ó.

– Már sok lesz az óóóó.

– Miért mondod, hogy igaz, amit ír?

– Tudod, mit ír?

– Nem tudom. Te mondtad, hogyan bánj a pasikkal, és hogy keményen.

– Ennél azért árnyaltabb a dolog.

– Sejtelmes mosoly…

– Jó, de most mit beszéljek egy könyvről, amit sok éve olvastam? Utána nem volt kedvem lebuktatni, passz. De azt, látod, nem tudom elképzelni sem, hogy milyen közös van bennük a nagyival. Várjál.

– Hova mész?

– Kihozom a laptopomat.

– …

– Na, itt vagyok. Nézd, ez a Facebook-oldala.

– Húha. Hát ő sem valami mai darab.

– Hát nem is. Kilencven körül jár.

– És te, Niki, elképzelhetőnek tartod, hogy egy nyolcvanas meg egy kilencvenes öregasszony fogja magát, és befizessen egy görög utazásra? Egy olyan szigetre, amin ugyan sosem jártam, de teljesen egyértelmű a fotók alapján, hogy minimum ezer lépcsőt kell megjárni ahhoz, hogy a szállodádból eljuss a tengerre? És még egyszer ennyit, hogy eljuss egy kávézóba. Szerinted ki akarják nyírni magukat, vagy miért oda mennek?

– Ezt én sem értem, hallottad, beszéltem róla a nagymutterrel. Nekem sem áll össze a kép, de nekem az sem, hogy az antiszociális nagyanyámnak hirtelen lett egy barátnője.

– Hm. Ráadásul egy… celeb.

– Fura. Nagyon fura. De mit tehetnénk? Elmegy, aztán reméljük, majd visszajön.

– …

– Na, ne szemétkedj!

– Nem szóltam semmit.

– Nem, de mosolyogtál.

– Nem tudtam, hogy mosolyogni szemétség.

– Na jó, de közben arra gondoltál, hogy az se baj, ha nem jön vissza.

– Mondd, Niki, mikor végezted el a gondolatolvasó sulit? És melyiket?

– Tudom, hogy erre gondoltál.

– Bírom a nagyanyádat. Bármilyen idegesítő is, bírom. Egyébként is tehetséges. Tehetséges nyomozó, akár egyetértesz, akár nem.

– Csak ne kapta volna meg a fegyverviselési engedélyt attól az idióta főnöködtől.

– Ez volt a jutalma Böröczék ügyének felderítéséért, hát ezt kérte. Miért nem akkor reklamáltál a nagyanyádnál?

– Tiszai nem tudta, mit indít el ezzel. Szerintem simán használni fogja egyszer, ha bedühödik, érted?

– A lövészeten mindenesetre többször fejre célzott és hajszálpontos volt a találata.

– Te is cseszd meg… ne röhögj…

– Szerintem a telefonod villog.

– Ó. Hát ez meg ki? Várjál. Ladányi Nikolett, tessék… Igen… Igen? Ó…Igen… Nem tudom, mit mondjak. Nem, simán biztosan nem… Gondolkodási időt kérek… Értem, hogy beszélni kell róla, de ahhoz kérek gondolkodási időt, hogy kitaláljam, akarok-e erről beszélgetni… Hogy mennyit? Huszonnégy óra elég-e? Próbáljuk meg… Rendben, viszont hallásra.

– Mi történt? Meglepettnek tűnsz.

– Hát az nem kifejezés.

– …

– A Mademoiselle-től kerestek. A lapigazgató. Annától közös megegyezéssel elválnak.

– Tényleg? És?

– Azt akarják, hogy én legyek a főszerkesztő.

SOYA

– A biciklik karbantartva, a medencés a vegyszereket utántöltötte, a víz pH-ja tökéletes, az egyik kerti zuhanyt ki kellett cserélni, egyébként minden rendben ment. – Porter, ahogy nevezik egymás között, Soyának referál. Ő itt a főkarbantartó. Mivel Porter nem olyan régi darab itt, mint a többiek, ő Soyát már úgy ismerte meg, hogy az igazgató kedvese volt.

A többiek viszont tudják, hogy bár igyekszik, még mindig keveset konyít a szálloda menedzselési dolgaihoz, és hogy a bárból Mr. Bert – neki csak Bert – miatt fénysebességgel menedzserré vált, azt azért a kollégái közül néhányan nem nézték jó szemmel.

Viszont ő mit mondott volna egy áttáncolt éjszaka után a saját főnökének, aki ráadásul még szimpatikus is volt neki, amikor felajánlotta, sőt rátukmálta az állást? Soyának senkije sem volt, de nem azért, mert ne lett volna jelentkező, hanem mert eddigi tizenkilenc éve alatt, Bert előtt egyetlen srác volt az életében, de befejezték, mert a szex az nem volt jó. Őelőtte csak csókok voltak, meg táncok, simogatások, meg…

Mindegy, Soya tudott várni. És talán meg is érte, mert Bert a korkülönbséget leszámítva több szempontból is majdnem ideális. Ha nem is tökéletes, de ideális a szexben, ideális a táncban, ideális a napfelkelte az ágyából, ideálisak az anyagi adottságai… Csak hát Soya még most is inkább maradt volna a bárokban, mert a koktélkeverést már megtanulta, a mosolya is ragyogott, a vendégek kedvence volt. Ehhez képest megváltozott minden, miután Bert ágyában kötött ki, mert a férfit egyáltalán nem izgatta, ami miatt Soya aggódott: hogy néz már ki, hogy az újdonsült kedves a korábbi kollégáinak a főnöke lesz?

– Túlagyalod ezt, drágám – zárta le a témát Bert, amikor eleinte Soya megpróbálta szavakba önteni: kínosnak találja, hogy csak most tanul be a szakmába, és közben azoknak ad feladatot, akik már évekkel az ő érkezése előtt is ott dolgoztak a hotelben.

– Köszönöm – feleli végül Porternek. A srác elmosolyodik.

– Gondterhelt vagy. Segíthetek valamit?

– Nem, minden rendben.

– Akkor jó. Én még nem tudok túl sokat erről a szállodáról, a nagy kikötőnél dolgoztam sokáig. Ott nagyobb volt a jövés-menés a dolgozók között.

– Mr… Bert nem sokakban bízik meg – feleli. – A negyvennégy szobával ez egy családias szálloda. Aki egyszer elkezd dolgozni neki, és megbecsüli magát, annak nem kell új munkahelyet keresgélnie – teszi hozzá magabiztosan, nem is értve, miért teszi.

– Értem. Mikor nyitott ez a hotel?

– Idén már hat éve lesz. De én csak tavaly kerültem ide, szóval még én is sok mindent tanulok.

– Hat éve, és milyen szépen karbantartott – néz vissza Porter a fehérre festett, egyébként csupa ablak épületre. – Nem viselte meg a legutóbbi hurrikán.

– Szerencsére csak elhaladt a sziget mellett. – Indulni készül a lány, mégpedig a partra, a türkiz tenger partján lévő hotelbárt akarja megnézni. Legalább ott mindenhez konyít valamit.

– És te? – kérdezi Porter. Soya belebámul a szemébe. Igazi félvér a férfi. Zöld a szeme, vakít a szemfehérje, csokiszínű a bőre. Izmos, mint sokan a szigeten, amióta az edzőtermek úgy nőnek ki a földből, mint a gombák.

– Mi van velem?

– Hogy érzed itt magad?

– Igazán jól – mosolyodik el, és már indul is a bár felé.

A bár az ő igazi terepe. Akármilyen koktélt elkészít, de a személyes kedvencei a saját kreációi. Természetesen a Karib-térségben a karibi rumra és a kókuszdióra épülő italok, a klasszikus Mojito, Cuba Libre, Margarita, vagy akár a helyi specialitásuk, St. Lucia Rum Punch koktélja mennek, de ahol Soya tanult, ott még a klasszikusokat is újra kellett gondolniuk. Kicsit sajnálja, hogy nem azt csinálja, amivel szíve szerint foglalkozna.

Miután ide került, beszélgetett a vendégekkel, már aki egyedül ült a pultnál. Főleg vacsora után, este a bárban, de ha a tengerparti vagy a medencebárnál dolgozott, ott is volt lehetőség csevegésre. Sejtette, hogy a férfiak inkább a nőt látják benne, mégis, egyrészt jólestek a bókjaik, másrészt pedig ott volt otthon. Itt pedig? Igyekszik megbirkózni olyan helyzetekkel, amelyekhez nem ért, olyan válaszokat értelmezni, amelyeknél a kérdésben sem egészen biztos, észrevenni hibákat a működésben. Nem tehet mást, mint amit egy ideje tesz: igyekszik a vendégekkel egyre több szót váltani, hogy kiderítse, hol vannak hiányosságok, a visszajelzésekből építkezik és építi fel magát, mint menedzsert. Miközben visszavágyik a bárpultba.

Most is oda megy, elmos két poharat, Node, aki a két kinti bárt ma vezeti, elnézést kérően néz rá, Soya pedig leakaszt egy cédulát a felrajzszögezettek közül, két rendelést, és nekiáll megalkotni a koktélokat. Két Mojito, egy Margarita, egy Rum Punch. A szokásos körök. Mégis jó, hogy elkészítheti.

Mire kirakja a poharakat a pultra, sms-t jelez a telefonja. Ránéz, látja, hogy Berttől jött egy szív, meg egy repülőgép-emoji. Bert nem szokott szíveket küldeni neki, ez a mostani meghozza számára a magabiztosságot.

Végigmegy a szokásos körön, jegyzetelget is, bár nem tudja, mire megy majd a jegyzeteivel, és ma sem hagyja békén a kérdés: mit vár tőle Bert, mire számított, amikor kinevezte őt a földi helytartójának és félig-meddig besúgójának? Miért gondolja, hogy egy tehetséges, fiatal bármixer tehetséges lehet nulla gyakorlattal a hotelmenedzselésben? Hacsak… hacsak nem azért, mert – ugrik be neki váratlanul a válasz – senki másban nem bízik. Csak őbenne, a kedvesében. De hogy miért bízott volna meg benne már az első éjszaka előtt? Erről fogalma sincs.

Bert újabban a foglalási rendszer használatára is tanítgatja, így aztán Soyának nincs túl sok szabadideje, még annyi sem, hogy röpke családlátogatásra menjen. Amúgy is, bár hívta a férfit, menjen vele, ismerje meg legalább a testvérét, még mindig nem tudja, jó ötlet volt-e. De teljesen úgy látja, hogy a férfinak senkije nincs, csak vezeti ezt a hotelt, és senkiben sem bízik, csak benne. Legfeljebb.

Amikor újra kimegy az irodából, a parkolóban az ott valamit méricskélő Porterbe botlik.

– Mit csinálsz itt? – érdeklődik.

– Szükség lenne itt egy taxidrosztra, egyre többen kérdezik, hol hívhatnak taxit. Esetleg a hotelnek is jó lenne, ha lenne itt egy taxiparkoló… – vonja meg a vállát Porter. – Azt mérem, hol férne el, aztán, ha a főnök rábólint, vagy te rábólintasz, felfestem, értesítem az ismerősömet, akinek van valami kapcsolata a taxitársaságokkal.

– Értem. – Nem rossz az ötlet, még ha Porter valószínűleg a jutalék reményében dolgozik is rajta.

– Tényleg minden rendben? – bámul rá a férfi. Most már feltette a foncsorozott, fekete napszemüvegét, nem látni a szemét, csak a hófehér falak tükröződnek benne, meg a sötét üvegtáblák, és Soya saját magát is meglátja a daliás férfi tekintetében. Látja a nagy haját, az alakját, a szoknyáját, és talán még a kérdőjelet is látja a saját szemében.

– Persze – feleli.

– Csak azért kérdezem, mert találtam valamit – szólal meg Porter. Soya kérdőn felhúzza a szemöldökét. A férfi áll vele szemben, a kezében a colstokja, és mosolyog. – Egy naplószerűség. A testvéredé, ha jól tudom.

Soya érzi, hogy eljött a vég. A pillanat, amikor lehull majd minden álarc.

Nem szól semmit, csak vág egy grimaszt, ami akár úgy is értelmezhető, hogy „nem érdekel”, vagy úgy is, hogy „nem tudom, miről beszélsz”, esetleg: „baszódj meg”, és csak a legvégső esetben látszik rémületnek – legalábbis ebben bízik. Igyekszik lazán búcsút inteni, és újra a parti bár felé indul, nem is sejtve, hogy a sötét üveg mögül valaki árgus szemmel figyeli az épületből minden mozdulatát.

ILONA

– Drágám, pontosan mi van abban az ökoszappanban? – suttog Ilona a telefonba. – Igen, az eredetiben, Csilla, hát persze!

Jegyzetel, majd elbúcsúzik. Ül a budakalászi házának árnyékos teraszán, az asztalon egy jókora fegyver, amit ha kell, használni fog, legalábbis ezt mantrázza magában már egy ideje. Ez a reggel szebb, mint a tegnap este volt. Olvasott egy könyvet a parfümökről, amiben szerepelt egy gyilkos, akit az illatok vezéreltek. Bár neki nem volt a látótávolságában se gyilkos, se parfümös bűntény, hirtelen megvilágosodott az este. Most pedig ül az asztalnál, a pisztolyt nézegeti, és a piperekészítő cég problémáján gondolkozik. Aztán eszébe jut valami, és internetezni, majd telefonálni kezd.

Még egy őrült ötletet is kitalál, de aztán visszaemlékszik rá, milyen családi cirkusz volt belőle, amikor a festményhamisító fiatalembert beköltöztette a házba, úgyhogy elveti. És ismét telefonál, megszervez két találkozást, majd amikor dudaszót hall, akkor fekete, hullámos aljú szoknyájában és sötétvörös blúzában kilibeg a kertkapuig. Egy akkora limuzin várja, olyan hosszú, mint a New Yorkban játszódó filmekben, még levegőt is alig mer venni, ahogy végignéz rajta. Egy jóképű, ifjú sofőr pattan ki a vezetőülésről, egyenruhában, fehér cérnakesztyűben, és körbejárva a kocsi elejét, kinyitja előtte az ajtót.

Nyögdécsel, ahogy beszáll, finom, puha, bézs színű bőrülés fogadja, és kellemesen hűvös hőmérséklet.

– Megmondtam – szólal meg a már bent ülő utas. – Ugye megmondtam, hogy kellemes lesz a találkozásunk?

– Lujza, te tényleg bűnöző vagy, hogy a fene vigyen el – rázza a fejét Ilona, de elismerően néz körül a luxusautóban. – Azt akarod mondani, hogy ez a kocsi a tiéd?

– Igen, de több is van belőle, mondtam már, hogy limuzinkölcsönzőt üzemeltetek.

– Többek közt.

– Valamiből meg kell élnem – mosolyog a vendéglátó. – Esetleg egy pohárral? – emel ki a hűtőből egy pezsgősüveget.

– Jézus úristen, Lujza, nem fogok reggel pezsgőzni! Egyébként is szolgálatban vagyok, elfelejtetted?

– Dehogyis. Legfeljebb ellazulsz – vonja meg a vállát a másik. Ilona végignéz rajta, és csodálattal adózik, hogy milyen ízlésesen válogatta meg barátnője ma is a viseletét. De persze, gondolja, olyan girnyó ez a szerencsétlen, hogy minden ruha lötyög rajta. Még az a kurvás vörös rúzs is el van egy kicsit kenődve a szája körül.

– Mondtam, hogy szükségem van rád, te se igyál. Te leszel a vevő, érted?

– Mi is pontosan a feladatom? Egyébként ugye nem bánod, ha nem pukkantom, hanem csendes nyitás lesz?

– Már nem tudom, hányadszor mondom, hogy ne igyunk alkoholt. Elszúrhatod a dolgot. Hoztam kis kamerát, mikrofont, most bekamerázlak, és… mit hahotázol?

– Hát… ez elképesztő. Mint egy krimiben! És ne nevessek?

– Hahotázol, nem nevetsz! Lujza, jobb lenne, ha nem feltétlenül ismernének fel.

– Miért, meg akarnak majd ölni? – Ilona úgy látja, barátnője szeme határozottan felcsillant. Most már biztosan tudja: ők igazi barátok, hiszen összeköti őket, hogy mindketten szeretik, ha „esemény” van az életükben.

– Tulajdonképpen… – kezdi, és úgy akarja folytatni, hogy biztosan nem, de aztán nem veszi el a barátnője kedvét az egésztől. Sőt, odacsapja az ülésre a pisztolyát. – Lehetséges, bár talán túlzó feltételezés.

Lujza a pisztolyra pillantva elámul, majd elismerően biccent a fejével. Egy kis ideig csak hang nélkül formálja a szájával a szavakat. Aztán megszólal.

– Köszönöm neked – hajol közelebb Ilonához, majd szinte észrevétlenül ki is pukkantja a palackot. – Köszönöm, hogy újra kering a vér az ereimben.

Fél órával később Ilona az irodaház parkolójában, a limuzinban hallgatja végig, ahogy bekamerázott barátnője egy hamarosan induló öko szappancég vezetőjével beszélget a „lehetséges forgalmazásról”.

Amint Lujza visszatér a kocsihoz, Ilona kifakad.

– Ugye nem őrültél meg, hogy vételi ajánlatot tettél egy hamisítónak? Ugye nem akarod megvenni a céget?

– Kiderült, hogy ő a hamisító? Már biztosan tudjuk?

– Jézusom, Lujza. Nem fizethetsz bűnözőknek – mondja, bár maga sem biztos benne száz százalékig, hogy a nyom jó. Mindenesetre meglehetősen furcsa, hogy a volt cégtárs unokatestvérének felesége hirtelen nyitott egy kozmetikai labort. Hogy az ominózus hamisított termékek onnan kerülnek-e ki, az még nem bizonyított, és hát simán lehet, hogy nem.

– Nem? Viszont elég jónak tűnik ez a szappan, ugye? – húz elő diadalittasan egy zacskót a táskájából.

– Gondolom, nem a hamisat osztogatják – rázza a fejét Ilona.

– Ezeket nem is osztogatták, hanem lenyúltam, amikor kimentem pisilni.

– Lenyúltad?

– Elloptam, így is mondhatjuk teljes nyugalommal. A mosdó mellett egy húzós kocsin voltak bedobozolva. Én pedig körülnéztem, és… hát így majd kiderül, ők-e a hamisítók, nem? Meg kell vizsgálni, és kész.

– Lujza, tényleg bűnöző vagy, ha ilyen rafináltan gondolkodsz – sóhajt fel gondterhelten Ilona, majd felragyog az arca –, de minden elismerésem a tiéd.

Kicsit később.

– Nagyi?

– Hát ki lenne?

– Akkor miért nem szólsz bele, amikor felveszed?

– Te hívtál. Szólj bele te!

– Hűha, de furcsa a hangod. Ha nem tudnám, hogy csak a vasárnapi ebéd után iszol egy pohár bort, azt hinném, hogy kicsit be vagy csípve.

– Haha! Na. Bökd ki, mit szeretnél.

– Te ittál?

– Most ugye nem kell rád lehelnem, meg jelentést tennem neked minden nap, egyetlen unokám?

– Nagyon furcsa a hangod. És az is, amiket mondasz.

– Drága gyermek, állj elő a farbával.

– Mi az a kuncogás?

– Ha tudni szeretnéd, a barátnőmmel társalkodunk.

– Ó. Bocsánat.

– Azért még hallgatlak.

– Hát… csak szerettelek volna megkérni valamire. De majd akkor, ha egyedül leszel és tudsz beszélni.

– Niki, a jó ég áldjon meg, a nagyanyád vagyok, ne titokzatoskodj itt nekem, mint egy szűzlány, bökd ki, mit szeretnél!

– Azt szeretném, ha kinyomoznál nekem valamit.

– András után nem nyomozok. Nincs az az isten!

– Ezt miért mondod?

– Mert nem, és azt sem javaslom, hogy mást keress. A férjed sokkal, de sokkal okosabb annál, mint amilyennek mutatja magát. Mert bár egy nem túl éles eszű nyomozónak látszik, ám…

– Mi az, hogy nem túl éles eszű?

– Hát hogy esetleg butácskának tarthatják.

– Ki, nagyi? Akit sittre vág? Vagy kicsoda…?

– Talán… a kollégái. Vagy a főnöke. Olyasvalakinek, akinek könnyű túljárni az eszén.

– Nagyi, miről beszélsz? András az egyik legpengébb nyomozó, azért is került az ügyészségiekhez. Szerinted hogy vált volna Tiszai első számú emberévé, ha, ahogy te fogalmazol, butácskának tartanák?

– …

– Jó ég, vajon mi lehet a véleményed rólam, aki még szőkére is festem a hajam.

– …

– Hát mindenesetre jó megtudni így, a negyven kapujában, hogy a nagyanyámnak mi a véleménye a családomról… rólam.

– Ugyan már, Niki. Nem rólad beszéltem. Te örökölted az én képességeimet.

– …

– Na, ne hallgass meg vágj képeket, hanem…

– Honnan veszed, hogy képeket vágok?

– Ismerlek. Tehát, mit kellene kiderítenem? Az ösztöneim azt súgják, hogy András ártatlan. Nem csap be és nem csal meg.

– Ki beszél itt róla? Arra szeretnélek megkérni, hogy egy kicsit szimatolj körül egy újságot. Tulajdonosi viszonyok, miért rúgják ki a főszerkesztőt, és miért akarnak engem.

– Tudod, hogy kétszer nem lépünk ugyanabba a Dunába.

– Ezt most miért mondod?

– Mert budakalászi vagyok.

– Oké, de mire mondtad?

– Hogy már egyszer lenyomoztam a te Tamás nevű főnöködet, meg azt a híroldalt, ahol dolgoztál, emlékszel? Most valóban ott tartunk, hogy minden munkahelyedet és főnöködet lenyomoztatod velem?

– Ez most fontos. Esküszöm, hogy az.

– Én holnapután Santorinire utazom a legjobb barátnőmmel.

– Jó, felejtsd el.

– Rendben, elfelejtem. És puszilom Petrát.

– Az én unokám is dilis – legyint Lujza, és koccintanak. Egész jól alakulnak a dolgok így dél körül, nyár elején, egy hűtött limuzin bőrülésébe süppedve.

LAURA

– Anyu, a gratuláción kívül, amit tehetnél, az az, hogy eljössz, és találkozunk. Küldjek neked egy repjegyet?

– Dehogyis. Összeszedem magam, nem a repjegyen múlik.

– Majd bemutatom Mirant! Képzeld, velem akar élni.

– Tessék? – rezzen össze. Mindig is egy férfias férfit képzelt el Adél mellé. Egy olyat, aki nem abban a legkiválóbb, hogy a Hattyúk tavában eltáncolja a herceget, hanem megvédi őt mindentől. Ha már neki, Laurának nem volt része ilyen kapcsolatban. Vagy csak rövid ideig. – Hogy érted?

– Úgy, hogy hozzám fog költözni.

– Nincs lakása?

– Bérel ő is egyet, de minek fizessünk két lakást, egyrészt. Másrészt én nem akarok elmenni a Plakáról. Tényleg, sosem jártál itt, muszáj most már megnézned…

– Egyszer voltam Athénban.

– Apuval? – A lány elhallgat, és Laura tudja, hogy azért nem szól, mert most ledöntött egy tabut. Eddig hallgatólagos megállapodásuk volt, hogy Adél apjáról nem ejtenek szót, tulajdonképpen semmilyen körülmények között. A férfi, aki elment, nem érdemli meg, hogy… bármiféle hivatkozási alap legyen a lánya számára.

– Most nem ez a lényeg. Hanem az, hogy már igenis jártam ott, nem muszáj megnéznem.

– De igen, mert az én Plakámat csak az ismeri, aki valóban sok időt tölt el ott.

– Rendben.

– Anya…

– Tessék.

– Nagyon hiányzol.

– Te is nekem – feleli, és próbálja visszanyelni a könnyeit. Olyan sokáig elzárta magától a tényt, hogy a lánya, akivel végigcsináltak mindent, aki tinédzserként még elmesélte neki a titkait, ezerötszáz kilométerrel odébb folytatja az életét; és Laurának néha az volt az érzése, hogy ki akarja törölni magából a gyerekkorát, ami valójában – legalábbis Laura ezt remélte – felhőtlen volt.

– Akkor utazz ide, anya!

– Adél, tudod, hogy nem merek utazni azóta…

– Anya, egy csomó mindent újra elkezdtél. Nem élheted úgy az életed, hogy te érzed magad bűnösnek.

– Nem erről van szó. Hanem éppenséggel arról, hogy… félek.

– Miközben tudod, hogy irracionális a félelmed. De ahogy leszoktál a percenkénti kézmosásról, hidd el, hogy ezt is le tudod győzni. Vagy ha nem… Hát gyere kocsival.

– Na, akkor félnék igazán. Az öcsédet nem hagynám itthon egyedül.

– Nagyszerű. Gyertek együtt. Tényleg, írt nekem sms-t, elfelejtettem elolvasni.

– Hogy lehetsz ilyen… Adél.

– Annyira rohantam tegnap. De tényleg, már sokkal jobban vagy.

– Ezt kijelentetted? Vagy kérdezed?

– Tudom.

– …

– Anya, elég a mártírkodásból! Gyere ide, a világ legjobb helye, és itt, garantálom, felejteni fogsz! Elfelejted az összes dolgot, ami fáj… és apát…

– Adél, ne sírj. Drágám, ne sírj! Kérlek!

– …

– Tudod, hogy apád téged nagyon szeretett. Érd be ezzel.

– Mindig ezt mondta a pszichológus is, tudod… hogy ezt kell csak megértenem, és elfogadnom. De hát… ez nem megy, anyu… – a beszéd ismét átmegy sírásba, majd, mielőtt Laura megszólalhatna, a lánya bontja a vonalat.

Nem tudja, a lányát sajnálja-e jobban, vagy saját magát. Mindannyiukat. Közben ott van a férje volt asszisztense, akivel konkrétan megcsalta őt, aztán a csajt elhagyta a férje, és ő már egy másik pasival él vidáman. Vagy ott van a jógaóráról a másik nő, annak az ügyésznek a volt felesége. A múltkor mintha az is említett volna valami randevút. Ők barátnők is lehetnének, mert egy kicsit hasonló a veszteségük. Tiszai egy híres ügyész, szinte minden héten szerepel a tévében, a sajtóban valamivel, hol szakmai dologgal, hol – a népszerűsége okán – bevonják valami másba. Laura férje is ismert volt, bár nyilván politikusként nem annyira közismert, és nem is annyira szeretett, mint a már-már celebstátuszt élvező főügyész. Csakhogy Laura nem tudott megnyílni Tiszai exfelesége előtt sem. Nem is akart. Mi értelme lenne annak, ha ők ketten együtt szidnák a volt férjeiket? – gondolta.

Tiszairól ráadásul keringtek mindenféle pletykák. Laura egyszer megkérdezte a bátyját, aki nyomozóként egy ideje már éppen Tiszainak dolgozik, hogy mi az igaz a balkézről érkezett gyerekből, meg hogy a volt felesége csak azért kellett neki, hogy az apa, Tiszai nevére vehesse a születendő  gyereket… A lényeg, hogy a nő lelépett Tiszaitól, ahogy világra jött a gyerek, és az ügyész azóta erotikus magazinok címlapjára illő különböző celebnőkkel, vagy ahogy Laura sokszor olvasta már a titulusukat: influenszerekkel mutatkozik. András, Laura bátyja azonban nem válaszolt. Nem beszélt mellé, hanem egyszerűen nem válaszolt.

Laura most egy kicsit sajnálja, hogy nem kerültek különösebben közel egymáshoz a jógaóráin vagy azok után Tiszai exével. Talán könnyebb lenne feldolgoznia a dolgokat. Talán még a gyerekeinek is tudna segíteni.

Mert azért az nem szokványos dolog, hogy a férj, a családapa lelép, és senki sem tudja, merre van. Akkor, amikor lebukott azon a gyógyszerhistórián meg a felbérelt gyilkosságokon, amikor Noémi ellene vallott – milyen furcsa, hogy a lány az anyjával általában felváltva jár a jógaórákra –, Laura már nem tudta, hol lehet a férje. Az exférje. Még jelentkezett valami távoli országból, talán Dél-Amerikából, ez sosem derült ki, és hívta őket: kövessék. Legyenek ismét egy család ők, közösen. Kezdjenek elölről mindent.

Hogy is képzelte? Nem gondolhatta komolyan. Azok után, amit tett… velük. Főleg a gyerekekkel. Hogy még eltűnésében is hatott rájuk, az életükre… elég sokáig. Mert az egykori politikus, aki belekeveredett egy komoly gyógyszerhamisítási botrányba, és bérgyilkosokat fogadott fel, hogy a nyomokat eltüntesse… hát ez nagyszerű útlevél az életbe a gyerekeinek.

Laura nem is csodálja, hogy a lánya nem akarta az apja nevét viselni. A fia látszólag mindent kibír, de hát ez csak a látszat. Ki tudja, mikor fog robbanni… Adél a táncba menekült, most meg Athénba, úgy odavan azért a városért – gondolja Laura –, mintha az lenne a megváltó… Persze Laurának is van egy képe a görög fővárosról. Méghozzá az, hogy szemetes, meleg, néha szemétszagú, romantikus, ahol fél órákat vártak a buszra, ahol folyt a bőrükön az izzadtság, mégis folyton ölelkeztek…

Nem, nem a férjével.

Hanem még Tittivel.

Hát neki ilyen a szerencséje. A bátyja azt mondta, Tittit el kell felejtenie, mert sötét ügyei vannak. Ha akkor András nem teszi, amit tett… akkor egész máshogy alakulnak a dolgok. Meg hát megjelent a tekintélyes férfi, akiről akkor még nem sejtette, hogy a férje lesz… és Titti szép lassan eltűnt az életéből.

Ha nem így alakul, hanem marad Titti mellett, akkor nem lennének gyerekei, vagyis nem ők lennének a gyerekei, és az nagyon rossz lenne.

Azonban az athéni emlékei most olyan erővel törtek elő, hogy meg kell kapaszkodnia.

Beletelik egy kis időbe, mire észhez téríti magát, és előveszi újra a telefonját. Először a repjegyes alkalmazást nyitja meg, és félig még révületben vesz egy jegyet Athénba.

Aztán kikeresi a nő nevét a névjegyzékben, és rányom a hívásra.

– Laura vagyok. Szeretnék időpontot kérni.

– Már vártam.

– Holnapra kaphatok? Repjegyem van. És ha nincs időpont, nem merek felülni a gépre.

– Laura, maga mindig mindent azonnal akar?

– Csak ezt.

– Valaki lemondta a délután négy órát.

– Ma délután?

– Ma.

– Akkor írjon be a helyére.

– Rendben. És Laura, várom. Ne gondolja meg magát.

Ahogy áll a komód mellett, kicsúszik a kezéből a telefonja, le a padlóra, de hagyja, nem nyúl utána. Mintha szándékosan lelassítaná a mozgását, darabos mozdulatokkal odanyúl a sötétbarna, fényes hajához, összefogja copfba, de nem rak bele gumit, csak tartja. Ha nem ér az arcához a haja, tisztábbnak érzi magát.

Még így sem tiszta, természetesen.

És hogy ez milyen nagy lépés volt, azt csak ő tudja. Hogy felhívta a pszichológust, akit annak idején András ajánlott neki. Laura nemigen mesél a lelki életéről senkinek, de ha ez továbbra is így marad, akkor, úgy érzi, meg fog bolondulni.

Ezért, bármennyire csábító is a gondolat, nem fogja lemondani a ma délutáni alkalmat. Hanem fogja magát és elmegy.

Egyszer végre ezt is megteheti. Nincs kedve összeszámolni, hányszor mondta le, és hányszor nem ment el mindenféle bejelentés nélkül. Csak úgy távol maradt.

Nem is érti, miért fogadja a pszichológus mindezek ellenére.

LUJZA

– Azt nem is mesélted, hogy megoldódott-e a dolog? Tudod, amit én nyomoztam ki. A szappanos.

– Hát az azért eléggé nagy túlzás, hogy kinyomoztad! – hőbörög Ilona, és maga után rángatja a bőröndjét. – A te bőröndöd miért gurul olyan simán? Ez meg itt ugrabugrál.

– Mert én nem más emberek lábán húzom át – ereszt meg egy mosolyt a karcsúbbik öreg hölgy. – Csak azért nem háborognak, mert tiszteletben tartják a korodat.

– Igen? Ez is valami – vonja meg a vállát, és vár, amíg útitársa egy kirakatablakban megigazgatja magán a világos ruhát, amit visel. Ő amúgy nem divatozik, csak néhány szín és darab kelti fel az érdeklődését, főleg kalapokkal és bakancsokkal lehet levenni a lábáról, de kizárólag akkor, ha ezek lila vagy ezüst színben pompáznak. Nyáron hajlandó engedményt tenni az ezüst és a lila szandálok irányában, amelyeket mindig olcsón megkap, egyrészt mert elég nagy lábon él, másrészt a holdjáró szandálokat, ha véletlenül ezekben a színekben gyártják is, szinte biztosan akciózzák, hiszen rajta kívül senkinek sem kellenek. – Egyébként ezeket a kendőket mennyiért vesztegetik? – csippenti két ujja közé a Lujza türkiz ruhájára és vállára terülő kék-fehér mintás selyemkendőt.

– Lalitól kaptam. Nem tudom az árát.

– Vagy úgy. – Bólint egyet-kettőt, és arra gondol, legalább erre lehet használnia egy öregasszonynak a férjét. Hogy néha beletaláljon valami jó darabbal. Fogadni mert volna rá, hogy Lali többször idegesítő, mint ahányszor elviselhető. Mióta Lujzát ismerte, néha gondolt rá: esetleg neki is kellett volna ismerkednie, miután az urát elvesztette? Jó, ez az „ura” szó ma már neki is furcsa. Hiszen nem született a világon olyan férfi, aki uralkodhatott volna rajta! Sem hosszabb, sem rövidebb ideig. De hát, ahogy továbbgondolta magában, Lujza látszólag jól elvan ezzel a Lalival. Lehet, hogy Lali meleg? Mert a meleg férfiak valahogy jobban elviselik a bolond vagy őrült nőket. Márpedig Lujza mindkettő, az biztos.

– Na min mélázgatsz, barátnőm?

– Azon, hogy te meg Lali… – kezdi, aztán felkapja a fejét, amikor észrevesz valakit. Sietni kezd, a bőröndjével ismét ámokfutást ad elő. Lujza a magas sarkain próbálja utolérni, de ez csak a beszállókapu előtt sikerül.

– Hová szaladsz? Mi ez a rohanás? – kérdezi, amint hallótávolságra kerül. Ilona a szája elé rakja a mutatóujját. – Mi az? Mi lehet ilyen fontos a bécsi reptéren? – érdeklődik halkabban, amikor mellé ér.

– Mondtam, hogy nyomozok.

– Ki után? Itt?

– Az a nő, látod? – mutat a sor elejére.

– Az a szőke?

– Nem, a fekete.

– Mi van vele?

– Gyanús nekem… Ismerős valahonnan. Nem szokott megcsalni a megérzésem.

– Őszintén szólva, nem úgy néz ki, mint egy bűnöző. Legfeljebb egy bűnözőnek a barátnője, nem igaz?

– Nem tudom – mélázik Ilona, és a beszállókártyájával legyezgeti magát. – Össze kell szednem a gondolataimat, mert érzem, hogy valami itt nem stimmel.

A gép hátsó felében ülnek, míg a fiatal fekete nő az első sorban.

– Mi is ülhetnénk elöl, de itt nincs biznisz osztály – magyarázza Lujza, amikor lehuppannak a helyükre. – Úgyhogy végül is mindegy, hová foglaltuk a helyet.

– Hát most nem mindegy. Ezek az ülések ilyen keskenyek? És a lábamnak is alig van helye – fészkelődik Ilona.

– Igen, tudod, ezek charterek. Mindegy, ne nézz így rám. A lényeg, hogy ez nem minőségi, hanem mennyiségi vállalás a légitársaság részéről. De hát nyaralni indulunk, nem? Ne törődj semmivel, nemsokára leszállunk, addig meg rendelünk két pezsgőt!

Leszálláskor Ilona boldog mosollyal hagyja el a gépet, és csak a poggyászfelvétel után jön rá, hogy a fekete hajú lánynak már bottal ütheti a nyomát.

Viszont megérkeztek Santorinire, életében másodszor jár külföldön, és mindjárt az elsüllyedt Atlantiszon!

Hát nem csodálatos?

– Sofőrünk lesz?

– Csak a hotelig – feleli Lujza. – Aztán majd kitaláljuk. Bérelhetünk egy kocsit.

– Én nem vezetek, de van egy ötletem – mondja talányosan Ilona. Lujza örömmel néz barátnőjére, kedveli az ötleteit, már többször mondta neki, hogy majdnem olyan jók, mint a sajátjai.

A kocsiban nem szólnak, csak bámulják a csodát. Ilona tudja, hogy Lujza már látta ezt, mégis ámultan néz ő is, ahogy közelednek a repülőtérről a főváros, Fíra felé. Éppen úgy, mint a fotókon, hirtelen a maguk valóságában ott állnak a fehérre meszelt házak, kék kupolák, és a kék kapuk között átlátni egészen a tengerig. Alig van felhő az égen, a vakítóan fehér házak előtt rózsaszín leanderbokrok virágoznak, velük szemben egy-két turistabusz araszol, előttük is megy egy, és, ahogy Lujza fogalmaz, mindannyian „a boldogságukba rohannak”. Ilona túlzásnak tartja a kijelentést, már majdnem tesz egy megjegyzést is, de visszafogja magát, mert ő maga is rendkívül izgatott. A sofőrük a jó negyedórás út után leparkol egy kétemeletes épület, egy szálloda előtt, amelynek üvegtáblás hallján átlátni a tengerig. Egy szikla szélén áll maga a szálloda.

– Az ott a kráter – mutat Lujza a tenger felé.

– Azt nem tudtam, hogy itt is van működő vulkán… – morog Ilona, elsősorban azért, hogy leplezze meghatottságát. Hiszen eljutott egy helyre, ahová… igazság szerint egyáltalán nem vágyott, legalábbis sokáig azt sem tudta, hogy létezik ez a sziget. Vagy ha hallott is róla, egyáltalán nem érdekelte. Most pedig bepárásodik a szeme, amikor meglát egy kiszáradt hegyszerűséget… kráter. Nagy dolog.

– Nem is működik – mosolyog Lujza, aztán kiszáll, megvárja a barátnőjét, amíg kikászálódik, és besétálnak a recepcióra.

– Jászász, hölgyeim, welcome to Fíra! – A recepciós bajszos, van egy kis pocakja, a feje tetején csak pár szál haj van, mégis, Ilona a világ legbarátságosabb fogadtatásának érzi, ahogy kijön a pult mögül, és még meg is öleli őket. Hát őt nem szokták ölelgetni. Egy pillanat csak, amikor visszahőkölne, de aztán visszalapogatja a férfit a hátán. – Egy ouzóval megkínálhatjuk önöket?

– Azt nem! – rázza a fejét Lujza.

– Akkor egy gyümölcskoktél lesz a welcome drink – mosolyog a kopasz, és megigazgatja magán az inget. Épphogy nem nyílik szét a gombolásnál a hasán.

– Azt sem! – tiltakozik Lujza egy oktávval magasabb hangon. – Legyen pezsgő!

– Természetesen, a pezsgő ott várja önöket a szobában. De… mindjárt itt lesz egy pohárral, addig elkérem az okmányaikat – mondja, és visszamegy a pult mögé.

Mire becsekkolnak és megkapják a szobakulcsot, már túl vannak egy pohár pezsgőn, amit a családiasnak tűnő hotel lobbijában, a tengerre néző bárpultnál fogyasztottak el. Ilona bevallja magának, hogy kezdi megkedvelni a pezsgő ízét. Nem az ő világa a buborék, de Lujza társaságában és rábeszélésére valahogy ez sem esik rosszul neki.

Két kulcsot kapnak. Úgy néznek ki, mint a bankkártyák, de ezen nem lepődik meg, mert nyomozott már szállodában. Persze nem ilyen helyen, az is flancos volt a maga nemében, de hát tenger, az nem volt a képben.

Végigbaktat a folyosón Lujza nyomában, a fejét rázza, ahogy figyeli, a másik nő – aki azért majdnem egy tízessel idősebb nála –, hogy tipeg a magas sarkakon. Csodálkozik is, hogy nem fél a bokaficamtól. Lujza nyitja a szobát. Ahogy nyílik az ajtó, nem a leendő hálóhelyük, hanem a csodálatos Égei-tenger tárul eléjük a teraszajtón át. Jó, a terasz előtt van ugyan a szoba, előtte az előszoba, de nem is érdekli őket a belső tér, ahol a következő hetekben éjszakáznak majd, mert a terasz maga is fantasztikus. Például azért, mert egy hatalmas kád van az ajtó előtt.

– Pezsgőfürdő – kiált fel vidáman Lujza. – Na, akkor indulás, fürdőruha, zuhanyozás, és koccintunk a jacuzziban!

– Az a kráter? – mutat Ilona a tengerből kimagasló hegy felé.

– Igen, a kaldera. De ne izgulj, nem szokott kitörni a vulkán.

– Honnan tudod?

– Mondom, hogy már jártam a szigeten.

– Hát, ez nem valami komoly érv.

Negyedóra múlva, mire megtelik a nagy kád, kibontják a pezsgőt, helyesebben Lujza kibontja, és óvatosan belecsobbannak a vízbe. Lujza szalmakalap alá tűrte hosszú haját, és a rúzst még a fürdőzés idejére sem mosta le a szájáról, Ilona viszont egy hatalmas lila kalapban érkezik, telt idomait egy olyan hatalmas fürdőruha fedi, amiről Lujza megérdeklődi, hogy vajon Rubens idejéből maradt-e, de Ilona nem válaszol, mert meghatottan bámulja a valószínűtlenül kék tengert a jacuzziból, a távolban a kalderát, aztán megköszörüli a torkát.

– Elég elképesztő hely. Nem is gondoltam.

– Ennek a szigetnek hangulata van. Íze. Illata. Majd rájössz.

– Miféle íze? Pezsgőíz?

– Ó, a humorod. Nem. Olajbogyóíze, virágillata, tengerillata, ígéretillata.

– Ígéret? Nos, megnézem, a hozzánk hasonló öregasszonyoknak mit tud ígérni bárki. Vagy bármi. Mondjuk egy sziget.

– Tudod, Ilona, a kedvedért jöttem ide. Te akartál jönni, és én megörültem – kapja fel a poharát a jacuzzi széléről Lujza, és bekapcsolja a fúvókákat. Ilona kuncogni kezd, amikor beindul mindegyik. – Tehát, azt gondolom, valamilyen ígéret reményében jöttél ide. Különben eszed ágában nem lett volna otthagyni a tökéletes állásodat meg a tökéletlen főnöködet.

– Dehogy a főnököm! – kéri ki magának Ilona. – Olivér az üzlettársam. És most éppen gyereke születik… Megígértem neki, hogy tartom a frontot a szülés környékén. Ennek ellenére szépen eljöttem ide.

– De hát az ő ügyében, vagyis a kettőtök ügyében, nem?

– Dehogy – rázza a fejét, és hagyja, hogy Lujza teletöltse a poharát. – Nem kell mindenről tudnia.

– Micsoda? – kacag fel Lujza, közben a kalapját igazgatja. – Te külön utakon jársz? Hiszen ő vezetett be a szakmába, nem?

– Meglehet. De én – kezdi lassan Ilona, és mielőtt befejezné, belekortyol még egyszer az italába –, igen, én tehetségesebb vagyok, mint Olivér. Sokkal tehetségesebb.

– Csak nem mondod, hogy a nyomozáshoz tehetség kell? – csodálkozik Lujza. – Én azt hittem, meg kell tanulni a szabályokat és használni azokat. Meg ott vannak a modern kütyük, lehallgatók, kamerák… ki gondolna tehetségre…

– Szerintem túl sok lenne a véletlen. Véletlenül buktattam le ezt meg azt, véletlenül raboltak el… Vagyis nincsenek véletlenek, csak megérzések, és én tehetséges vagyok, mert mindig jönnek ezek a… – keresgéli a szavakat, majd megtalálja a legjobbat: – megvilágosodásaim.

– Szóval ahhoz tehetség kell, hogy valakit elraboljanak?

– Na ne már, szerinted nem? – nyitja nagyra a szemét Ilona, és arra gondol, hogy ezt a beszélgetést már lejátszotta Olivérrel a napokban.

– Hiszen nem direkt hagytad, hogy elraboljon! Te magad mondtad, hogy mennyire féltél és kiborultál.

– De mégis elrabolt, és valahogy így oldódott meg a helyzet. Ha nem rabol el, talán sosem buktatjuk le azt az őrültet.

– Elég érdekes magyarázat – forgatja a szemét Lujza. – Vagy inkább nyakatekert.

– Hát… jó sokat éltem úgy, hogy nem ismertük egymást. Ezért nem ismerheted teljesen a gondolkodásomat – tűnődik Ilona.

– Rendben, de ott tartottunk, hogy senki sem tud a nyomozásodról, még a partnered sem. Miért, mi ez a titok?

– …

– Végül is bűntársad vagyok a nyomozásban.

– Jesszusom, ez nem bűn! De te egyébként bűnös vagy, igen. Ne nézz így rám. Marihuánát növesztesz az otthonodban, és adót csalsz.

– Az első rendben van, arról beszéltem, meg láttad is. A másik pedig… most mondd meg nekem, ki nem teszi. Ki nem csal adót?

– Hát például… sokan. Mondanám, hogy én nem, de volt egy ügyfelem, aki kizárólag feketén volt hajlandó fizetni – meséli.

– Jó, te vagy a tisztesség mintapéldánya, rendben, igyunk! Szóval, ki és mi után nyomozol itt?

– Majd elmondom. Most nem akarom elrontani ezt a kellemes délutánt.

– Mit szólnál egy kis fűhöz?

– Jesszusom, Lujza, ezt hagyd abba! Emlékszel, micsoda slamasztikában voltál, amikor megismerkedtünk?

– Igen. Na, az volt az egyetlen hülye páciensem.

– Hogy érted, hogy páciensed?

– Akinek füvet adok, az páciens, nem? Ettől lesz jól, ezért csinálom ezt a boldogságklubot. De az a tetű Horváthné feljelentett. Majdnem lebuktam. Ha te nem vagy ott, akkor nekem végem.

– Mert én meg az egyik „páciensed” után nyomoztam. Kész szerencse, hogy ott voltam.

– Jól rátoltuk az egészet a dilinyós Horváthnéra, nem? – kacag Lujza, és a jacuzzi mellett kotorászva keresgél valamit.

– Hát végül ő is megúszta. Már ha az a megúszás, hogy a rendőrök sült bolondnak nézték. Nagy szerencséd.

– Azért is költöztettem el az ültetvényt. Már a tököm tele volt azzal, persze tudom, nekem olyan nincs, de elegem volt, hogy mindig tartanom kellett a lebukástól – mondja, miközben szakszerűen megsodor egy cigit.

– Nem hiszem el, hogy becsempészted! – képed el Ilona. – Hát mi lett volna, ha elkapnak a reptéren? Most ülhetnél egy fogdában!

– Dehogy csempésztem! – kacag fel Lujza. – A taxiban vettem át.

– Micsoda?

– Nem kell mindent tudnod, nyomozó. Kérsz egy slukkot?

– Isten őrizz! És te se szívd, nagyon büdös, mindjárt ránk töri az ajtót a tulaj. Egyébként is egészségtelen.

– Mit tudsz te az egészségről, csacska fiatal? Még csak nyolcvan múltál, egy tízes előnyöm van! – nevet, és leszív egy slukkot. Ilona mély sóhaj után megkérdezi:

– És nem baj az, hogy pezsgőre szívod? Nem lesz agyvérzésed, vagy infarktusod, vagy bármi ettől a kettőtől?

– Ilonka, annyira vicces vagy – kacag tiszta szívből Lujza, aztán már abba sem hagyja a nevetést. Még akkor is kuncog, amikor elnyomja a csikket.

Ilona nem szokott hozzá ahhoz, hogy fél üveg pezsgőt elfogyasszon, zsibong is rendesen a feje, amikor meghallja a durranást.

– Hallottad? – kérdezi az immár csendesen mosolygó barátnőjét.

– Mit?

– A lövést!

– Lövést? Neked megártott ez a szakma, drága Ilonkám. Ez egy pezsgősdugó volt. Valaki kibontott egy üveg pezsgőt, és ha a megérzésem nem csal, hamarosan rá is gyújt majd egy staubra.

– Ilona vagyok, és lőttek!

– Én pedig Lujza, sztáríró, és füvezem – hajt fejet Lujza, és tovább kuncog a kalapja alatt.

– Komolyan mondom, hogy lövés volt!

– A kalderát lelőtték – közli Lujza, majd pisztolyt formál a jobb kezével és a tenger felé „céloz”. – Bumm! Bummbummbumm!

– Uram, kegyelmezz – vet keresztet Ilona a jacuzziban, bár maga is érzi, hogy ezzel egy kicsit túllőtt a célon. – A barátnőm megbolondult, körülöttünk pedig lövöldöznek. Holott az a találkozó leghamarabb holnap lesz a naplementénél, Oiában.

– Na most már fejezd be az aggódást. Milyen találkozó?

– Hát tudod, amiért jöttünk. A megfigyeltjeim találkozója. Ami lebuktatja majd őket.

– Holnap lesz?

– Nem tudom. A következő két hétben, az biztos. Azért vagyunk itt.

– Tudod, érdekes ez a te szakmád – mereng Lujza. A fúvókák leállnak, de ő újra bekapcsolja. Nagy mosoly van az arcán. – Ha nem lennék ismert, akkor bekapcsolódnék. Bár végül is… miért ne? Itt úgysem ismer senki.

– A nyomozás az én dolgom – morogja Ilona. – Na, meddig ülünk itt ebben a lábvízben?

– Lábvíz? Az élet egyik legjobb dolga. Te nem szoktál ejtőzni a kádban?

– Kádban? Hová gondolsz? Zuhanyfülkém van, és nem ejtőzöm. Amint végzek, kijövök törülközni. Ki a fene az, akinek van ideje meg kedve a kádban ücsörögni?

– Nekem, például. És mi a terved, mi lesz, ha kiszállunk?

– Te lenyugszol, abbahagyod ezt az állandó, kényszeres vigyorgást, és elmegyünk felderíteni a terepet. Tudom a nevét egy szállodának, nincs messze innen, valószínűleg ott szállt meg az ember, aki majd elvezet minket arra a találkozóra.

– Ma?

– Majd. Ne idegelj ki! Gyere, készülődjünk. Mivel tudsz kijönni ebből az állandó vigyorból? … Ne, ne nézz így!

– Egyszer nyaralunk, nem igaz? Akkor hadd kapcsolódjam úgy ki, ahogy szeretnék.

– Ne nyavalyogj, induljunk!

– Nyavalyog a fene, őrmester. Mehetünk!

– Mi van már megint?

– Csak vicces ez a vulkán. Látod?

– Mi a vicces benne? Semmi vicceset nem látok.

– Hát az egész. A formája.

– Jelentem, te teljesen kiütötted magad. Nem tudom, melyikről tiltsalak le, az italról, vagy a fűről – tanakodik. Aztán megvan a válasz: – A fűről foglak, mert a pezsgőzést korlátozott mennyiségben én is támogatom.

Nevetnek, aztán kikászálódnak a jacuzziból, Ilona nyög hozzá, Lujza visítva nevet rajta, aztán bemennek átöltözni. Szép kis páros lesznek, fut át Ilona fején, de aztán bánja is ő. Már annyi furcsa helyzetben volt élete során, hogy erre csak vállat tud vonni. Lujza legalább jó álca neki.

Csak ne forogna vele a világ attól a fél üveg pezsgőtől.

ANDRÁS

– A főnök?

– Még nincs bent. – Petri visszafordul az ajtóból. – De úgy látom, a titkárnője sincs itt.

– Dolgunk van vele?

– A főnökkel? – Petri Zoli, miközben alig észrevehetően megvonja a vállát, vág egy grimaszt, és elnéz valahová a földön, mintha azt mondaná, hogy végül is mi dolguk lenne a saját főnökükkel.

– Igen. Nekem van egy ügyem, még ez a partidrog a fehérvári bulin, ahol a díler vádalkut kötve azt állítja, hogy benne van egy másik megye rendőrségi sleppje – battyog mellette András. Petri a büfé felé tart, aminek már egy bő hónapja kinyitották a belső kertben a teraszát, így András csatlakozik hozzá.

– Ja, igen, de már kihallgatják őket, nem? – ásít Petri.

– Én hallgatom ki őket – javítja ki a másik.

– Hogyhogy nem együtt kaptuk az ügyet?

– Fogalmam sincs. Talán van más dolgod, nem?

– Hát nem valami sok. Azért furcsa, mert párban szoktunk dolgozni.

– Tényleg az – bólogat András, és arra gondol, vajon miért nem tudja elfelejteni, amit a főügyész mondott neki. Hogy a barátja, kollégája, Petri Zoli két kapura játszik. De ez, hozza vissza magát a jelenbe, valószínűleg csak feltételezés. Hogy Tiszai honnan veszi, az jó kérdés, valószínűleg teledumálták a fejét a kollégák. Talán még őellene is kavarnak, van itt néhány talpnyaló, gondolja. Csakhogy Andrást nehezebb kifúrni, mert viszonylag biztos helye van, azok után, amiken végigment, mielőtt az ügyészségiekhez került. Zoli azonban könnyebb falat. Valakinek biztos kell a helye, intézi el magában András. Csak az a kérdés, hogy a főügyész miért hisz a seggnyalóinak.

Épphogy leülnek egy kávé mellé, egy viharvert napernyő alá, amikor elvonul előttük a főnök titkárnője, vagy ahogy ma nevezik: asszisztense. Kávésbögre a kezében, egy tányér a másikban, rajta a mobilja is, napszemüveg takarja a szemét. Farmerben, blézerben igyekszik át a másik épületbe, Andrást kicsit egy fiatal színésznőre emlékezteti, de az istennek nem ugrik be neki, hogy kire.

– Jó reggelt, fiatalok – áll meg egy pillanatra az asztaluknál. – Na mi van, nincs itthon a macska, cincognak az egerek? – érdeklődik.

– Leülsz? – kérdezi Petri, és András meglepve fedezi fel a pírt a szakálla mögött.

– Ja, hát most nekem is van egy kis időm – mosolyog, lerakja a cuccait az asztalra. A tányér, legalábbis András felismerése szerint, valami zöldet tartalmaz, meg sárgarépát, és még sajtszeleteket. Dús barna haját, ami a válláig ér és folyton a szája meg a szeme elé kerül, hátrasimítja, és leül melléjük. A napszemüveget változatlanul nem veszi le.

András azon gondolkozik, mi lehet a neve a színnek, ami Eszter száját fedi. Talán ez a mályva? Vagy a padlizsán? Valami lilás. Nagyon formás a szája, és vakítóan fehérek a fogai. Fiatal, formás, zellert eszik sajttal, és Petri elvörösödik, ha meglátja. Hát igen. Mióta Petrit kidobta az asszony, nemigen említett női nevet sem. Egy ideje azt sem, hogy visszamenne. A fene tudja, hogy vannak most, volt ott minden: hajtépés, üvöltözés, megcsalás, zsarolás, mint egy brazil szappanoperában.

– Hol a főnök? – szólal meg András. – Egyébként te ilyen ételeket eszel?

– Ilyeneket – feleli, és, bár ezt a napszemüveg miatt nem látja pontosan, mintha lesújtó pillantást vetne rá. – A főnök pedig szabin van.

– Szabin? Pénteken beszéltem vele, nem említette, hogy nem jön be hétfőn.

– Mert ebben az egész intézményben semmit sem lehet csinálni, csak Zsoldos András engedélyével, igaz? – keveri meg a lattéját Eszter.

Hallgatnak.

András tudja, sokak szemét csípi, hogy a főnök újabban kedveli őt. De hát mit érdekli? Régen túl van ezeken az intrikákon meg belső pletykákon, nem fogja egy pillanatig sem kínosan érezni magát. Ráadásul régen Tiszai kifejezetten utálta őt, és ő sem kedvelte a főnökét. Tűz és víz, gondolta, olyanok pontosan. Aztán valahogy közel kerültek egymáshoz, Tiszai időnként közös magánprogramokat is javasol.

– Hát szerintem ezen túl is lendülhetünk – javasolja Petri. – Szabin van, hát szabin van. Majd jön holnap.

A nő a fejét rázza, de a témát már tényleg kivesézték.

András hamar megérzi, hogy nem kívánatos, egyébként is szarul érzi magát Petrivel, mióta Tiszai felvetette, hogy nem megbízható. Holott András meg akar bízni benne, mert már egy ideje a harcostársi szövetségből barátság lett, és nem tudja elképzelni, hogy Zoli elárulná a csapatot, ahol dolgozik, és hogy pénzért vagy akármiért elkezdene híreket szállítani bűnözőknek, vagy beépülne közéjük önös érdekből.

Felhajtja a kávéját, elmegy felíratni a büféssel a fogyasztását, és mivel rájön, hogy megéhezett, kiválaszt egy párizsis szendvicset, jól néz ki, sós kifliből kandikál ki a felvágott. Beleharap, roppan a kifli, érzi a vajat is benne, süt a nap, ahogy átvág az udvaron, és arra gondol, végül is minden rendben van az életében.

A szobájában elkezdi nézni a képeket, amiket Tiszaitól kapott, az autóbemutató parti fotóit. Hát ott van a képeken is a celebek színe-java, csak néhányukat ismeri névről, de majd Niki beazonosítja neki. Eszébe jut valami, és rácsörög a feleségére:

– Ugye ma már nem halogatod tovább azt a beszélgetést? – kérdezi, ahogy Niki felveszi a mobilt.

– A Mademoiselle-t? A lapigazgatót?

– Igen. Nem húzhatod ennyire az időt. Azt ígérted neki, hogy szombaton válaszolsz, és ma már hétfő van.

– Biztos be fog hívni.

– Na és?

– Meg hát gyerekünk van, kicsi, és egy főszerkesztői állás megkívánja, hogy bent legyek a szerkesztőségben reggeltől estig.

– Na ne nevettess, Niki, egy havi szépségújság? Miért kellene bent lenned minden egyes nap?

– Látod, neked is ez a véleményed. Hogy csak egy szépségújság. Holott azért van benne pár értelmes anyag is.

– Akkor hajrá! Nem mondom, hogy „csak” egy szépségújság, mert szükség van rá. Itt a főnök titkárnője, ő tuti a vevője.

– Ez most hogy jutott eszedbe?

– Micsoda?

– Hát a főnököd titkárnője. Az a barna csaj, tudom, magas, dekoratív, be van töltve a szájába egy nagyobb adag hialuronsav.

– Ne disznólkodj.

– Mi ebben a disznólkodás?

– Arról, hogy be van töltve, nekem a disznóölés és a kolbásztöltés jut eszembe.

– Jó, csak tudj róla. Hogy nem a saját szája az, amivel beszél, eszik, mosolyog.

– Elképesztő vagy. Féltékenykedsz?

– Nem, csak tényeket közöltem.

– …

– Ilyen mélyen érintett?

– Nem, csak nem tudom, megosszam-e ezeket a fontos híreket Petrivel. Mert úgy látom, szövődik köztük valami.

– Petri Zolival? Hát a múltkor még a felesége után sírt.

– Igen? Ezzel mit akarsz mondani?

– Hogy most már nem sír utána?

– Úgy látszik, nem.

– Hm.

– Ne hümmögj, ez Petri Zoli és az ő élete, hagyjuk.

– Akkor miért hoztad fel?

– Mert az agyamra mész ezzel a kérdéssorral. Tényleg el kéne vállalnod azt az állást, túl sok időd van hülyeségeken agyalni, nem?

– Jó, csak onnan indultunk, hogy az a csaj feltöltette a száját. Most miért akarsz rögtön egy nyolcórás főállást nekem?

– Szóval, beszélünk értelmesen?

– Oké – sóhajt Niki. Majd hozzáteszi: – Tudod, néha kiakadok azokra a nőkre, akik képesek normálisan felöltözve, kisminkelve megjelenni a munkahelyükön. Egyedül kávézni, elmenni egyedül vécére, kiigazítani a sminket, elvégezni egy bármilyen feladatot úgy, hogy nincs bűntudata.

– Neked sem kellene bűntudatot érezned! Erről majd beszéljünk. És hívd fel azt az embert, mert elúszik a lehetőség!

– Ez nem is lehetőség – dünnyög Niki.

Miután bontják a beszélgetést, András azon tűnődik, vajon Niki elveszítette-e a legendás önbizalmát, és azért nem reagál erre a kihívásra, vagy valóban nem tetszik neki ez az állás.

Később kimegy az épületből, átvág a körúton, megáll a villamosmegállóban, és előveszi a zsebéből azt a mobilt, amit csak ritkán használ, és amelynek létezéséről kevesen tudnak.

– Mizujs, parancsnok – veszi fel a hívott két csöngés után. – Rég hallottalak.

– Tudunk valahol beszélgetni egy kicsit?

– Drága az óradíjam, barátom – nevet a másik. A nyomozó vele nevet, bár tudja, hogy a hívott egy cseppet sem túlzott.

– Ismerem az óradíjadat – veti oda, és nem száll fel a villamosra. A szerelvény elhúz, ő pedig tartja a telefont.

– Azóta infláció volt, parancsnok. Arról is van tudomásod?

– Tudunk találkozni?

– Persze. A Népszigeten, fél óra múlva. Akad ott egy-két kocsma, majd leülünk.

– A Margitsziget nem jó? – kérdezi a másik. – Mert csak pár lépésre van a Margit hídtól.

– Hát az nem. Ott mindenki sportol, hogy az isten verje meg őket. És mindenki felismerhet. Legalábbis egyikünket. Legyen a Népsziget, a lépcső alja, a Marina-part felől. Van egy új baseballsapkám.

– Rendben. Igyekszem.

Zsebre vágja a mobilt. A másikat el sem hozta magával. Hallott már pár sztorit, és kurvára nincs szüksége arra, hogy valaki ráakadjon, mert sokaknak csípi a szemét azzal, hogy a főügyész általában a cégen belüli ügyek felderítésével és felgöngyölítésével bízza meg, elsősorban a korrupcióellenes harca jegyében. Ki tudja, hátha ráakasztanak valami kis követőt, nem véletlenül védik Tiszait testőrök. És, bár kifelé ez a kommunikáció megy, nem elsősorban attól tart, hogy a maffiózók törnek az életére. Hanem a belső emberek egyikétől-másikától fél, akik közül már többen lepaktáltak gengszterekkel, és akiknek a köreit Tiszai konkrétan zavarja.

Tiszain gondolkodik, miközben a Marina felé metrózik. A főügyész úgy él titokzatos életet, hogy közben van egy társasági, mondhatni, celebarca. Ő az a celeb, aki szakmai marad, titokzatos marad, mégis mindenki ismeri.

Lehetetlen egy vállalás, de Tiszainak tetszik. András úgy véli, ő maga nem egyensúlyozna olyan könnyedén ezen a határvonalon, ahogyan a főnöke teszi.

BERT

– Jó reggelt – húzza le a takarót a lány fejéről. Soya még alvás közben is hunyorogni kezd, majd eltakarja a szemét a kezével. – Ébresztő! Ma elmegyünk a testvéredhez. Aztán pedig lesz egy meglepetésem számodra.

Soya kinyitja, majd újra behunyja a szemét.

– Miért éppen ma? – kérdi rekedten.

– Mert itt az ideje – válaszol a férfi. Bokszerben van, és kölniillatot áraszt. – Én már megjöttem a futásból.

– Hány óra?

– Negyed nyolc.

Soya felül az ágyban, lecsúszik róla a takaró, gyönyörű, barna, izmos a teste, Bert tehát úgy dönt, hogy egy kicsit még várhatnak a felkeléssel. Beveti magát az ágyba, rámarkol a lány gyönyörű mellére, és végigfut benne a film, hogy mit veszített el annak idején, és mit nyert vele. Eddig mindig a veszteséget élte meg nagyobbnak, most a nyereséget látja.

Nem sokkal később megreggeliznek a teraszon, Soya nem hagyja, hogy az étteremből hozassanak kaját, mondván, így is furán néz rá egyik-másik dolgozó, hát még akkor, ha híre megy, hogy a pincérek neki hordják fel a kaját a főnökhöz. Bár Bertet ez nem igazán izgatja, beleegyezik, hogy a lány összedobjon egy rántottát, de közli, hogy kenyér és szalonna nem kell. Joghurtot kanalaznak a rántotta mellé, meg még uborkát, paradicsomot esznek.

Soya látja a parton elvonuló embereket, rálát a bárra, a vendégekre. Porter valamit szerel a bár napernyőjén, aztán megáll a keze, és feléjük bámul. Soya nem biztos benne, hogy látja is őket, mert a terasz üvegablaka sötét, mégis az az érzése, mintha a karbantartó egyenesen a szemébe nézne, és azt már bizonyosan csak képzeli, hogy fenyegetést olvas ki a tekintetéből.

Portert ki kellene rúgni.

A lány sosem gondolt ilyesmire itteni karrierje során, hisz kicsoda ő, pillanatnyilag a főnök kedvese, vagy ha rondábban akar fogalmazni, akkor a szeretője, de ez változhat. Ki tudja, Bert mikor szeret bele egy nála is fiatalabb lányba? Érzi ő, hogy Bertnek az ő fiatalsága határozottan imponál.

De Portert akkor is ki kellene rúgni. Vagy valamit tenni, hogy soha többé ne tegye be a lábát a hotelbe.

Ennek azért baromi nagy akadálya van, amíg a férfi a szálloda alkalmazottja.

A Petit Pitonhoz tartanak. A Piton Soya számára sok mindent jelent, Bertnek csak egy vulkanikus hegyet, amit minden reggel megcsodálhat ébredéskor az ágyából. A férfi vezet, rózsaszín, sárga, kék, fehér házfalak közt visz az út a botanikus kert, az aktív vulkán és persze a vízesés felé. Ahogy közelednek és elhagyják a házakat, szinte embermagasságúvá válik a növényzet, a sok zöldben színes hibiszkuszok díszelegnek, és minden csupa pára, ahogy egyre feljebb érnek. Végül Bert besorol egy parkolóhelyre, néhány busz már ott parkol, korán kelő turisták előzték meg őket.

Finom pára szitál, Soya haja pillanatok alatt teljesen begöndörödik, ruhájuk a melegben az izzadságtól és a párától átnedvesedik. Látják a kirándulókat, akiknek egy része esernyővel sétál, kisebb csoportokhoz a helyiek szegődnek idegenvezetőnek, velük nem próbálkoznak, amikor meglátják a lányt. Nedves, harsogóan zöld trópusi növények, karibi fűszerárusok, egy viskóban koktélt kevernek öt dollárért, háromtagú karibi zenekar mellett mennek el, és már hallják a vízesés morajlását.

Pálmák közül bukkan elő a vízesés, zubog le a víztömeg, egy békés kis gyöngyszem, egy tó van alatta, és most éppen a kedvenc karibi show megy, amit szinte minden egyes szigeten bemutatnak a turistáknak a helyiek: a „halálugrás”. Ott áll egy vékony srác a vízesés tetején, a nézők feje az ég felé, hangosan visszaszámolnak, az „egy” után a srác ugrik, majd kiúszik. A nézők kalapba fizetnek, de mielőtt továbbállnának, máris jön az új attrakció.

Egy gyönyörű, izmos, félvér lány áll egyrészes fürdőruhában a vízesés fölött. Akkora haja van, mint Soyának. Az emberek felhördülnek. A tökéletes alakú lánynak térdből hiányzik az egyik lába.

– Ő a testvérem – mondja büszkén Soya Bertnek.

A vízesés moraját hallani csak, visszaszámolni sem mernek az emberek, vagy csak suttogva.

Végül a lány leveti magát, tökéletes a szaltója, szinte nem is mozdul meg a víztükör, amikor megérkezik a tóba.

Megkönnyebbült sóhajok, aztán jön a kalapozás. A lány kiúszik, felcsatolja a műlábát, körbemegy, majd amikor Soyát meglátja, átöleli. Csak ölelik egymást hosszú másodpercekig, majd a lány a kezét adja Bertnek, mondja a nevét, amit a férfi nem ért, aztán már megy is tovább, kalapozni, nehogy lelépjenek a turisták, akik végigizgulták a produkciót, de most már inkább a botanikus kert virágai iránt érdeklődnének, koktéllal a kezükben, karibi zenére.

Aztán jönnek új turisták, jön az újabb műsor, immár Soya testvérének nem olyan nagy a haja, hiszen csupa víz, újabb ugrás, újabb kalapozás. Vagy egy órát állnak ott, mire kicsit alábbhagy az idegenforgalom, és Soya bemutathatja úgy igazán a testvérét Bertnek.

Nem tudja, miért fontos ez neki, mégis úgy érzi, most már ő maga is fontos lesz Bertnek, hiszen ismeri a húgát, azt a lányt, akiért Soya bármit gondolkodás nélkül megtenne.

LAURA

– Hát mégis eljött.

– Még nem végeztünk.

– Így érzi?

– Igen, talán. Magam sem tudom, mit érzek. Összevisszaság, egy őrületes katyvasz az egész.

– Kezdjük az elején, keressük meg a választ arra, miért érzi, hogy még nem végeztünk?

– Mert tudom, hogy nem végeztünk. Mondjuk azért, mert még mindig nem akaródzik repülőre ülnöm. Márpedig muszáj.

– Miért muszáj? Úgy érzi, Laura, hogy muszáj repülnie?

– Igen. Látni akarom a lányomat. És ő is látni akar engem. Már mondtam, ő javasolta, hogy látogassam meg. Nagyon jóban voltunk, most is imádjuk egymást, de egész más volt, amikor naponta láthattam, megpuszilhattam, hiszen most csak a mobil van, meg a fényképe. Mintha a testem egy része máshol lenne.

– Hiányzik?

– Nagyon.

– Mivel tölti ki a hiányát?

– Semmivel… Talán próbálom. Jógaórát tartok, segítek a kutyás alapítványnak az adománygyűjtésben, az adminisztrációjukat intézem, hordom edzésre a fiamat, meg a meccseire… Olvasok, filmeket nézek…

– És a lelkében mivel tölti ki az űrt?

– Hát mondom. Könyvekkel, filmekkel. Jógaórával.

– És még?

– Mit még? Nincs más. Nagyon nincs.

– …

– Mondom. Na jó, a lövészet.

– Lövészet?

– Igen.

– A bátyjával?

– Ugyan már. Miért járnék Andrással lőni?

– Mert nyomozó, és kötelező lövészetre járnia.

– Ez biztos így van, de én tőle függetlenül járok. Egy ismerősöm hívott el. Egy olyan ismerős, akinek ez segített, amikor diliházba csukták. Amikor a… férjem is benne volt abban a gyógyszerkísérletben.

– Igen. Tudom. Ami után eltűnt, ezt már mondta a múltkor.

– Igen. Noémi anyja is jár hozzám jógázni. Azt mondta, neki az segített az egészet feldolgozni, hogy futni és lőni járt. Futni nem szeretek, ezért, amikor többször is mondta, gondoltam, kipróbálom a lövészetet.

– És?

– Nem vagyok valami tehetséges… jó, ne nevessen ki. Nem sikerül eltalálnom a létfontosságú szerveket. Jó ég, miket beszélek.

– Mi a jó benne?

– Hogy már nem rúg vissza a puska. De az is jó volt, amikor visszarúgott, mert úgy éreztem, megérdemlem.

– A lövészet önmaga ellen irányul?

– Ezt nem mondtam.

– Én azt kérdeztem, mi a jó benne, mire azt felelte: az, hogy már nem rúg vissza a puska. Hozzátette, jó volt az is, amikor visszarúgott, mert úgy érezte, megérdemli. Itt most csomó olyan dolog van, amit egyesével megbeszélhetnénk.

– De hát én csak repülőre akarok ülni, anélkül, hogy bepánikolnék. Esetleg ha beveszek egy nagyobb adag Xanaxot…

– Miért érezte úgy, hogy megérdemelte, amikor visszarúgott a puska?

– Hát mert egy csomó bűnöm van.

– Mit tart bűnnek?

– Ó, sok mindent. Együtt éltem valakivel, egy korrupt politikussal… tulajdonképpen bűnözővel. Ő volt a férjem. Sokáig hagytam, hogy megüssön, amikor feszült volt.

– Ezt is bűnként éli meg?

– Hát azon már sokat segített a beszélgetésekkel. De azért az sem természetes, hogy visszaütöttem, és onnantól megfordultak a szerepek. Én ütöttem, emlékszik, meséltem akkor. Az talán nehezebb volt, mint az ütéseket tűrni.

– Igen. Ezek az úgynevezett bűnei?

– Inkább tisztátlanságok.

– Miért érzi tisztátlannak? Hiszen ezek vezettek a maga szabadságához.

– Tévedés. Az én szabadságomhoz az vezetett, hogy a férjem végül köztörvényes bűnt követett el, részint a gyógyszerkísérlettel, amit ugyan sosem bizonyítottak rá, részint a gyilkosok felbérelésével. Mindenesetre, ha nem megy el ilyen messzire, és nem válik lehetetlenné a helyzete, akkor mi még együtt élünk, mert sosem mertem volna harcolni a szabadságomért. Ott volt a két gyerek… meg sok minden. A kényelmem is, igen.

– Ezeket tartja a bűneinek, vagy inkább tisztátlanságának?

– Igen, ez a bűnöm. Valóban. Az a bűnöm, hogy nem önszántamból szabadultam, hanem a körülmények hozták így.

– És ez így kevésbé értékes?

– Nem tudom. Rossz érzés visszanézni arra a Laurára, aki Krakics felesége volt. Mert az egy magatehetetlen Laura volt.

– Ezért volt jó, ha visszarúgott a puska? Hogy megbüntesse az egykor, ahogy fogalmazott, magatehetetlen Laurát?

– Talán igen.

– De az a Laura nem bűnhődött meg, amikor olyasmiket élt meg a kapcsolatban, amit nem akart, ami ellenére volt?

– Hát. Nem tudom. Lehet.

– A múltkor azt mondta, megvolt a büntetése.

– Igen. Lehet.

– És mi van az egykori udvarlóval?

– Tittivel?

– Igen.

– Vele lehettem igazán önmagam. De ez rég volt. Még a férjem előtt. Nem tudom, nem valami öngyógyító nosztalgia-e, hogy sokszor eszembe jut.

– Miért jó most lőni? Most, hogy nem rúg vissza a puska?

– Nem tudom. Felszabadít.

– Konkrétan lő valakire?

– Á, dehogy. Inkább csak… azt érzem, hogy ez az a Laura, aki lehettem volna. Aki koncentrál, céloz, talál.

– Mi hiányzik hozzá, hogy olyan legyen?

– Mi is…? Hogy el tudjam felejteni azt, aki voltam. Aki a házasságomban voltam. Az egy másik Laura volt.

– Az milyen Laura volt?

– Magatehetetlen. Nem voltak céljai. Nem hitte, hogy bármit meg tudna oldani. Nem volt egész a férje nélkül. Irányítást kapott, és egy idő után irányítást várt. Volt idő, amikor nem tudtam, mit vegyek a boltban, annyira megváltoztam. Vártam, hogy ő elmondja, mi legyen a reggeli, a vacsora, mi kell a hűtőbe. Mondom, nem voltam önmagam.

– De most már az?

– Igen, jó úton járok. Most, hogy erről beszélünk, talán ebben segít a lövészet. Hogy rátaláljak a saját utamra.

– A jóga nem az?

– Szeretem, de nem gyógyított ki teljesen. Talán ahhoz magasabb szinten kellene művelnem. Nem tudom. Semmit sem tudok.

– Mi van Tittivel?

– …

– Nem akar róla beszélni?

– Bejelöltem a Facebookon. De családja van, meg minden. Legalábbis pár éve volt, tudom. Meg hát ő volt a fekete bárány féltestvérem legjobb barátja, tudja. Ez egy nehezített pálya.

– De a fekete bárány féltestvére jelenleg börtönben van.

– Igen. Csak hát… nem tudom.

– És mi történt?

– Azóta? Tegnap este visszajelölt. De még nem mertem megnézni a profilját.

– Mitől fél?

– Hogy csalódom.

– Azért, mert meglátja esetleg a családját a profilján?

– Nem tudom.

– …

– Talán azért, mert más ember lett.

– Mitől lenne más? Az emberek sokat változnak?

– Nem tudom. Én örülnék a régi önmagamnak.

– Melyiknek?

– Annak, aki akkor voltam, Tittivel.

– …

– Igen.

– Az a Laura felült volna egy repülőre, hogy elmenjen a lányához?

– Hogyne. Tittivel fel is ültünk, és el is mentünk éppen Athénba.

– Ez mennyiben befolyásolja a lányához tervezett utazást?

– Mármint az, hogy Tittivel ott voltam sok-sok éve?

– Igen.

– Hát… fáj a szívem, igen, most, hogy egy ilyen kérdést kaptam, bevallom, nagyon fáj a szívem.

– Mi történne, ha elmenne az ismerős helyekre?

– Talán találkoznék ott a régi Laurával. Aki egyetemista, tele van a szíve szerelemmel, és úgy érzi, mindent megtehet, mindent elérhet, amit csak akar. Ott volt előtte az egész világ, benne a Plaka nyüzsgésében, a fiúja érintésében, a virágok illatában.

– De volt-e benne annyi bölcsesség, mint a mostani Laurában?

– Nem, nyilván nem. De azért szeretnék olyan lenni, mint ő. Gondtalan, tudatlan… és…

– És?

– És szerelmes.

– Hogy gondol erre a közelgő találkozásra?

– Tittivel?

– Nem, erre nem gondoltam, hanem saját maga fiatal énjével.

– Nem tudom. Félek tőle. Attól is félek, hogy mit szólok a lányom fiújához.

– Miért?

– Mert egy albán balett-táncos. Szólótáncos a görög operában. De túl sokat érdeklődik irántam, állítólag.

– Hogyhogy?

– Azt kérdi a lányomtól, mi van anyáddal, meg szeretne megismerni.

– Ez jó? Vagy nem jó?

– A férjemnek volt valami sötét biznisze az albánokkal. Nem tudok róla túl sokat, valójában csak ennyit, hogy valami sötét dolog volt.

– Hogy érti?

– Nem kellett volna albán politikai bűnözőkkel lepaktálnia. András azt mesélte az eltűnése után, hogy jobban tette, mert az albánok állítólag meg akarták ölni. És valami nagyon profi kémhálózatuk van.

– Hány évet tanul egy balett-táncos, mire egy külföldi operaház balettkarában szólózhat?

– Hát… ó, nagyon sok évet.

– A balett az hivatás?

– Hát persze. Más kérdés, hogy korán eljön a visszavonulás. Mármint korábban, mint az átlagembereknek.

– És mennyire reális, hogy egy huszon- vagy harmincéves balett-táncos egy kémhálózat tagja?

– …

– Nem tudom, csak kérdezem.

– Hát… a huszonegyedik évszázadban talán nem reális. De semmit sem tudok az albánokról.

– A nem tudás nagy ellenség.

– Értem.

– Tehát fél a fiúval találkozni, arra gondol, hogy egy kémhálózat tagja, és a volt férje után nyomoznak, és csak ezért van együtt a lányával?

– Nem tudom. Lehet, igen, megfordult a fejemben.

– Ez a másik oka, hogy tart a repüléstől?

– Hát… talán igen. Nehéz lenne szembesülnöm azzal, hogy a lányomat esetleg nem önmagáért szereti a barátja, sőt, talán nem is szerelmes belé, hanem a családunkról akar megtudni valamit.

– Mennyi a realitása ennek, maga szerint?

– Nem tudom. Tíz százalék?

– Az sok?

– Hát több mint a nulla. De most, hogy erről beszélünk, kicsit hihetetlennek is találom ezt a kémverziót, amit elképzeltem.

– Mitől vált hihetetlenné? Vagyis már nem hiszi?

– Így kimondva tényleg furcsa feltételezés. Hogy azért, mert a lányom összejön valakivel, abban én rögtön az ellenséget látom.

– Aki a férje után nyomoz, az ellenség?

– Az engem nem érdekel, csak ne használja ki a gyerekeimet. Mi semmit sem tudunk a volt férjem dolgairól. Ez a szerencsém, András is mondta. Sőt azt is mondta, ne is próbáljam összerakni a dolgokat, elég az, amit hivatalosan megtudok. Tudja, végül is volt nyomozás, mindent rákentek, ha engem kérdez, még azt is, amihez semmi köze nem volt. De végül is nekem mindegy. Azt szerintem nagyjából sejtik, hogy a család kimaradt mindenből.

– Tehát akkor már nem tartja kémnek a lánya barátját?

– Nem tudom. Nem valószínű.

– Mit érez most?

– Hogy talán túlreagáltam ezt az albán fiút magamban. Talán… igen.

– Laura, ha csak egyvalamit visz magával tovább a mai találkozásunkról, akkor mi lesz az?

– Az, hogy a régi Laura is lehetek, talán. Még nem kristályosodott ki, mit kell tenni ezért, de talán lehetek a régi.

– Aki… milyen is?

– Szabad. És nem fél.

– Jobb most?

– Nem tudom. Igen.

– Elutazik?

– Azt hiszem, igen. Most legalábbis úgy érzem, menni fog. Talán.

NIKI

Kutyasétáltatás közben jönnek a legjobb ötletei. Petra hazafelé elaludt a babakocsiban. Niki egy pár homokos strandpapucsban, farmersortban tolja a kocsit, másik kezében lazán tartja a pórázt. Aztán gondol egyet, és leveszi a pórázt Luluról meg a mellette baktató, kistestű Roziról.

Azért jó külvárosban lakni, mert ilyenkor virágba borul minden. A járdán hajolgatni kell, ha nem akarja, hogy a kerítésen belülről oda hajló növények megszurkálják az arcát, illatos az utca, és bár éppen esőre állnak a felhők, már meleg van, és visszavonhatatlanul itt a nyár.

Megáll egy pillanatra, a kutyák is lefékeznek. Kikeresi a mobiljából a számot.

Rányom, kicsöng. Senki sem veszi fel. Hat csöngés után szétbont.

Nem hívja újra.

Inkább megy egy sarkot még, gondolkodik, aztán vállat von, és beüti a lapigazgató számát.

Még délutánra megbeszél vele egy találkozót, igyekezve elhallgatni, hogy Petrát is magával fogja vinni.

– Hogy mi volt a baj a Mademoiselle-lel… – A lapigazgató fiatal, lottyadt testű, copfos pasi. Niki nem ilyen férfit képzelt el egy szeriőznek kikiáltott glossy lapigazgatójának. – Nem, azt ne! – fogja a fejét, Niki pedig elkapja Petrát, mielőtt még lerántaná az asztalról a lapigazgató laptopját. Közben leveszi a pasi szeméből, mire gondol. De hát kire bízta volna a gyereket most, hogy a nagyanyja sincs itthon? Az ember nem akaszt le a szögről fél óra alatt egy bébiszittert. Megpróbálja az ölébe ültetni a lányát, talán két percig nyugton marad. De nem is bánja igazán. Sosem akart főszerkesztő lenni. Az nem az ő pályája. – Mi a baj a Mademoiselle-lel? – ismétli meg újra Niki kérdését.

– Igen.

– Hát, különösebben semmi, ha leszámítjuk, hogy zuhan a példányszám, hogy nincsenek hirdetőink, és azt a minimális néhány ezer előfizetőt is kezdjük elveszíteni, többségüket azért, mert gyűrötten kapják meg a magazint, kicsik a postaládák. És akkor még nem beszéltem arról, hogy a süllyedő hajót elhagyja a kapitánya, a helyettese, valamint a másik magazinunk, ami ugye egy játékmagazin is bedőlőben van.

– Huhh, ez nem hangzik valami jól – dől hátra Niki. Ezek szerint, gondolja, Anna magától távozik. Ez kis könnyebbséget jelent, egyben idegesítő is, hiszen ha ő menekül, akkor mindenkinek menekülnie kell, az az észszerű. Mégis, most mintha nagyobb kedvet érezne ehhez az egészhez, mint mielőtt leült volna a nem túl szimpatikus lapigazgatóval tárgyalni.

– Nem bizony. – Petra ezt a pillanatot választja, hogy a lapigazgató íróasztalán lévő bögre felé kapjon. A bögrét Niki isteni reflexszel elkapja, de a bögrében lévő tollak mind kiszóródnak a padlóra. Niki már ugrik, de a pasi leinti, hagyja a fenébe. – De – kezdi lassan – a lap is szar.

– Miért?

– Aki dolgozott bele, az tudja – néz át a jelölt feje fölött. Niki arra gondol, máris leírták.

– Sok a smink meg a főzés, igaz? – mosolyodik el.

– A főzés, arról nem lehetett Annát lebeszélni. Egy csomó pénzt szórtunk el fókuszcsoportos kutatásokra, és egyértelműen kiderült, hogy a mi olvasóink csak látszatfőzést csinálnak. Csak ha ki kell tenni magukért, meg ha ki kell posztolni. Szevasz, tavasz. A többiek anyukától szerzik a recepteket, a kaját meg a Pasarét bisztróból hozzák, kész. Nincs itt gasztrokultúra, aki akar, hozzájut máshonnan a receptekhez. Legalábbis a többség.

– Tehát sok a főzés.

– És nincsenek szexi anyagok, az isten verje már meg a rengeteg metoo-cikket! Szexi, laza anyagok kellenek.

– Biztos ez?

– Hát szemmel láthatóan attól, hogy azt a hogyishívjákot a Kártyavárból kipenderítették, mert simogatta a srácok farkincáját, meg attól, hogy az arab nőket körülmetélik, nem fogy a lap. Az már csak a hab a tortán, hogy benne van a rengeteg főzés is, meg ez a sok kence. De az utóbbi kell. Csak ezek a komolykodó cikkek, mind fordítás, megjegyzem… szóval azok nem kellenek. De mit dumálok itt. Laptervet kérek, megújulási tervet kérek! Hogyan tud túlélni ez a szexi csaj, a Mademoiselle?

– Van egy marketinges barátnőm. Ő azt mondja, meg kell keresni, hogy mi fáj az olvasónak. Mire keres gyógyírt – gondolkodik hangosan Niki.

– Nekem tök mindegy, hogy jutunk el egy normális laptervig, amiben nem indiai spermaklinikákról meg nyújtott nyakú thai nőkről és árvaházakról olvasunk, nem komolykodunk itt idegenből fordított anyagokkal. Mert ez nem jön be az olvasóknak, az már tény.

– És Anna… elbocsátása? Mi a pontos oka?

– Azt inkább tőle kellene megkérdezni. Nem mi mondtunk fel neki, de talán érezte, hogy ez lesz a vége. Az ő elképzelése a magasan kvalifikált, magukra adó nőknek szólt volna, kicsit sznob, kicsit feminista szólamokkal, és a kutatás szerint nem ők az olvasótábor. Hiába mondtam, hogy oda célozzunk, ahol a tábor van, és ne egy új tábort kezdjünk meghódítani, mert az sokkal drágább.

– A nyomtatott sajtó mindenhol bukásra áll az internettel szemben – szögezi le Niki, és elnézést kérő pillantás után kivesz egy papírlapot a szemetesből, amiből papírrepülőt hajtogat Petrának. – Igazán azt nem értem, ha veszteséget termel a Mademoiselle, akkor miért nem csukják be a lapot? Ha nincs előfizető, ha lemorzsolódtak az olvasók, ha egyre kevesebb hirdetés fut be, akkor miért kell belerakni újra egy csomó pénzt, amikor ez a trend, sajnos, hogy a nyomtatottat megöli az online?

– Azért nem, mert a tulajdonos így akarja.

– A tulajdonos egy kft., amelynek két lapja van, nem?

– A tulajdonosok mással is foglalkoznak, de egyikük számára ez presztízskérdés. Hogy a Mademoiselle megmaradjon, és újra szárnyaljon. Újak a tulajdonosok, ha még nem mondtam volna.

– Értem – ráncolja a homlokát Niki. – És lehet valamit tudni róluk?

– Nem ismertek. Semmi különös. Vállalkozók. Tulajdonképpen csak egyikük a tulajdonos papíron.

– Értem. Azért, ha nem probléma, mégis szeretnék kicsit többet megtudni róluk, mielőtt döntenék az ajánlatról.

– Egy pillanat – áll fel a lapigazgató, és az ajtóhoz siet. Kinyitja, majd eltűnik egy másik szobában. Niki nem tudná megmondani, mekkora irodát bérelnek az irodaházban, mert a folyosóról nyíló első szoba a lapigazgatóé.

Petra a lapigazgató forgófoteljében készül felmászni, kezében a papírrepülővel, Niki még időben felugrik és elkapja.

Ekkor nyílik az ajtó.

– Niki. – A hang ismerős. Niki meglepve felkapja a fejét, úgy örül a találkozásnak. Tamás az, annak az online portálnak a főszerkesztője, ahová már annyi oknyomozó riportot írt korábban.

– Tamás, hát te? – lép közelebb. A férfi megöleli.

– Látod, mondtam, hogy hamarabb fogunk együtt dolgozni, mint hogy lejárna a gyesed.

– Ezt hogy érted?

– Enyém lett a Mademoiselle. Helyesebben papíron nem az enyém, de valójában igen.

– A Mademoiselle? Hát mit érdekelnek téged a női lapok?

– Azok nem. De van egy nő, aki miatt érdekelnek, tudod. Hosszú és bonyolult. Azt gondoltam, te az előtérből, én pedig a háttérben… megcsinálhatnánk.

– De hiszen pont most hallgattam – pillant a lapigazgató felé –, hogy nem kell a metoo, nem kellenek a bántalmazott nők, nem kellenek a harmadik világ női sorsai, hanem valami lebutított újság az elképzelés. Amiben még kajareceptek se legyenek, holott…

– Akkor vonj ki, adj össze, találj ki olyan laptervet, amit a metoo-t, vakcinákat, bántalmazásokat megunt nők szeretnének olvasni. Olyanok, akik végre újra szabadok, akik azzal, hogy a világ megregulázta azt a vírust, újra élni akarnak, és rájöttek, hogy az életből a jó dolgokat akarják megélni. Utazni, olvasni, élményt szerezni, szeretni, odafigyelni a jó dolgokra, és soha többé nem fókuszálni a rosszra.

– De én… – rázza a fejét Niki – …én nem ez a típus vagyok. Én szeretem a nagybetűs ügyeket. Azok után menni, amelyek felderítetlenek. A bűnöket, minden viszonylatban…

– Igen. Majd felderíthetsz online. De ez a lehető legjobb lesz neked is, a családodnak is.

Niki azzal a válasszal, hogy még gondolkodnia kell, és egy szelíd kis angyalkával, meg egy papírrepülővel hagyja el a Mademoiselle szerkesztőségét. Ahogy a látogatás előtt, úgy utána sem tud döntésre jutni. Tamás igazi jó főnök, a szakma a kisujjában van, de ez az egész, hogy megvesz egy glossy magazint, totálisan érthetetlen, és az is, hogy mit vár tőle. Hol van Anna, miért mondott föl? Miért nem veszi fel neki a telefont?

Petra a hazaúton előredobja Nikihez a hajtogatott repülőt. Niki elkapja, és az ölébe teszi, csak akkor akarja visszaadni, amikor már hazaértek.

Ahogy beáll a garázsba, rápillant a papírra.

Egy kinyomtatott levél az.

Meglátja az aláírást, és úgy dönt, Petra majd kap egy másik repülőt, ő pedig – levéltitok ide vagy oda – elolvassa majd, mert meglehetősen érdekesnek ígérkezik.

LUJZA

– Nem, nem szoktak itt lövöldözni – ingatja fejét a recepciós. – Santorini a lehető legbékésebb görög sziget, mióta az eszem tudom. Márpedig itt élek, mióta megszülettem.

– A barátnőm tegnap érkezés után, de most, ébredéskor is lövést hallott – magyarázza Lujza, hiszen ő a tolmács, mert Ilona ugyan százszor elmondta már, hogy „mióta Niki előfizette neki azt a flixes csatornát, azóta szinte már tud angolul”, de legnagyobb sajnálatára, bármennyire halad is a sorozatnézéskor, még nem tudja flottul kifejezni magát angol nyelven.

– Dehogyis. Talán a porolás lehetett? A takarítónőnk ilyentájt porolja ki a szőnyegeket. Nem elégszik meg a porszívózással. Elnézést, ha zajt csapott.

Lujza odafordul a barátnőjéhez:

– Nem lőttek, poroltak.

– Nehogy már elhidd! Lövés volt az.

Lujza széttárja a karját, aztán elindul a reggeliző felé. Arról ő nem tehet, hogy ez az öregasszony mindenben krimit lát. Ilyen emberrel még nem is találkozott. Nem mintha ne lenne szórakoztató, a sok hihetetlen történettel, amit mesél, meg ezzel a szappanhamisítással, amelynek megoldásában valószínűleg szemernyit sem haladt előre, de azért az tény, hogy hallucinálgat rendesen. Pedig még csak nem is füvezik, hiába próbálja Lujza rávenni, mert ő abban töretlenül hisz, hogy eljön az a kor, amikor már nem árt a marihuána, hanem egyszerűen boldoggá tesz.

Ez az ő missziója, sajnos az unokája, meg néha Lali is igyekszik átformálni a gondolkodását. Hát pedig ő már kilencven bőven elmúlt, van még némi ideje itt a földön, és már évekkel ezelőtt úgy döntött, hogy azt a némi időt arra szánja, hogy másokat boldoggá tegyen. És természetesen saját magát is. Az már Lali dolga, hogy ő nem hajlandó. Meg Ilonáé. Ezzel őt nem tudják kizökkenteni a saját életéből, a saját boldogságából.

Ilona vonogatja a vállát, egyben a fejét rázza, de kötelességtudóan elindul, amerre a recepciós mutatja. Lujza követi.

Az étterem a szálloda tetőteraszán található, egyik irányból a város, másikból pedig a tenger felé tájolva. Ilona tétován ácsorog, nem tudja, melyik lenne a szebb kilátás, aztán Lujza javaslatára kiválasztanak egy olyan asztalt, ahonnan mindkét irány belátható. A terasznak napernyők adnak árnyat, és már több asztal foglalt, amikor megérkeznek, pedig még nincs nyolc óra. A nap már melegen süt, a tenger most azúrkék, néhol párizsikék-szerű, sötét foltokkal. A városkában, Fírában már indul az élet. A tenger felől érkeznek az óceánjárók, a város pedig készül a látogatók ezreinek fogadására.

Lujza és Ilona előző este, érkezésük napján már látta, milyen az, amikor a turisták elhagyják a szigetet a hajókon. Hirtelen szinte néptelenné váltak az utcák, és kinyíltak a házak kapui, a helyiek vették birtokba a saját, szeretett szigetüket. A recepción ajánlották nekik a naplementézést Santorini „balkonjáról”, és egy buzgó taxis el is fuvarozta őket egy pár perces távolságba. Imeroviglinek hívják a helyet, amit Ilona a pezsgőtől elnehezült nyelvvel kiejteni sem tudott rendesen, viszont Lujzának meg sem kottyantak az elfogyasztott dolgok, úgyhogy ő eljátszadozott a nyelvtörőnek is beillő névvel, aztán őt is beszippantotta a naplemente.

A panorámás kis falu a taxis szerint az Égei-tenger balkonja, vagy kilátója, ahonnan vétek volna kihagyni a naplementét. A házak itt is lépcsőzetesen sorakoznak a hegyen, mint Fírában, némelyiknek színes az egyik, vagy akár az összes fala is, de a többség itt is fehér falú, és a kilátótól, amit kinézett nekik a sofőr, a két asszony nemcsak a várost, a tengert és a fantasztikus naplementét figyelhette meg, hanem például azt is, hogy a kék foltok, amelyeket a házak között fedeztek fel, valójában kisebb vagy nagyobb medencék. Látványosan bukott bele a tengerbe a nap, és bár Ilona közölte, hogy ugyanígy megy le Budakalász fölött is, azért mindketten érezték, hogy több ez, mint egy sima, egyszerű naplemente. Ez a napnyugta valaminek a kezdete, megerősítése – azzal, hogy ezt az égi jelenséget együtt nézhették meg egy görög szigeten, az a labilisan indult időskori barátságukat fonta szorosabbra, de legalábbis létezőre.

A két részeges öregasszony, ahogy Ilona tegnap óta emlegeti a párosukat, még megállt vacsora előtt Fíra egyik meredek utcáján egy igazi görög kávéra egy kis bárban, amely bizonyos – bajszos – Orion tulajdonában állt, és maga a tulajdonos szolgálta ki őket. Kávét rendeltek, és Lujza pezsgőt. Bajuszos Orion egy cseppet sem hökkent meg a kérésen, azonban nem tudott ouzón és whiskyn kívül más alkohollal szolgálni, ezért nem itták magukat kefére már vacsora előtt.

A vacsorát egyébként a hoteljukhoz közeli tavernában költötték el, egy, a tengerre néző asztalnál ülve a teraszon, és viszonylag elviselhető mennyiségű turista társaságában. Mint a pincérük megerősítette nekik, a turisták jobban kedvelik az egynapos santorini kirándulásokat, általában Krétáról jönnek nagy katamaránnal, vagy pedig óceánjáróval, amely több görög kikötőt ejt útba egy hét alatt.

Az est végére megjelent bajuszos Orion is, méghozzá egy-egy pohár ajándék pezsgővel, ugyanis az étteremnek is ő az egyik tulajdonosa. Így aztán volt nagy nevetgélés, Lujza érezte is, mennyire jó így kirúgni a hámból, azonban Ilona este, lefekvés után a következő szónoklattal állt elő:

– Ha így folytatjuk, nem hogy nem buktatom le, akit akartam, hanem minket fognak kezelni, méghozzá egy detoxikálóban, vagy a jó ég tudja, hol. Kicsit vissza kell vennünk az ivásból és a férfiakkal való bájolgásból.

Lujza nem tudta visszatartani a nevetést, és később, amikor Ilona már horkolt a szomszédos ágyban, a teraszukról felhívta Lalit, és részletesen beszámolt barátnője „megőrüléséről”. Egyetértettek abban, hogy Ilonka nem elég laza, olyan mértékben nem az, hogy ez a merevség – ahogy Lujza fogalmazott – az életminőségét is negatívan befolyásolja.

Azért a bájolgásról nem tett említést, csak Ilona különböző megalapozatlan aggodalmairól.

Most pedig itt ülnek a tetőteraszon, lágy tojást esznek, puha kiflit vajjal és olajbogyópasztával megkenve, sonkával megpakolva, frissen facsart santorini narancslevet és tejeskávét isznak, nézik a tengert, az érkező nagy hajókat, és Ilona megszólal, mert haditervet sző.

– Ma nincs pezsgő – kezdi. – És más sincs! – teszi hozzá.

– Hogyhogy?

– Ma már szolgálatban vagyunk.

– Vagy te, de én miért lennék? Én nyaralni jöttem. Én vagyok a fedősztorid, ne felejtsd el!

– De te vagy – hajol közelebb, és halkan folytatja, szinte suttogva – a társam is. Jelenleg te vagy a társam, ne felejtsd el. Itt nem számíthatok senki másra – közli, és felrakja a sötét napszemüveget, majd némi gondolkodás után a lila masnival díszített szalmakalapját is.

– Hát nekem ma lesz innen egy élőm – reagál Lujza.

– Hogy érted?

– Úgy, hogy élő bejelentkezés. Tudod, Facebook. Aztán fellövöm a videót a Youtube-ra.

– Egészen elképesztő – nyugtázza Ilona. – Nos, akkor éppen ezért nem lehet ma innod. Szeretném kérni, hogy ne este legyen a bejelentkezésed, mert a naplementés programunk lehet, hogy fontos lesz. Ma este Oiából nézzük a naplementét.

– Rendben – bólint Lujza, bár a szesztilalommal nem ért egyet, egyáltalán nem is áll szándékában betartani. – És a nap további részében mit tervezel? Amikor nem nyomozunk, nem iszunk, nem füvezünk. Van valami elképzelésed ezekre az időpontokra is?

– Hát lemehetnénk a tengerpartra, nem? Én még sosem fürdettem meg a lábam a tengerben.

– Igen. Szuper. Kamarinál érdemes strandolni, ezt pár éve, amikor kvázi hajótöröttként itt voltam, százszor hallottam. Mert ott finom langyos a fekete vulkáni homok, ami a partot borítja.

– Én úgy tudtam, nem hajótörött voltál, hanem lekéstétek a repülőtöket, és idáig jutottatok el…

– Persze, de értsd jól, amit mondok.

– Nem egyszerű. Tehát, ha most végzünk az édességekkel is, akkor indulunk a tengerparti strandra?

– Igen.

– És utána?

– Nem tudom.

– Ne bomolj, Ilona, mi az, hogy nem tudod? Azonnal szervezz valamit a strand és a nyomozás közé!

– Azon vagyok – mosolyodik el, és a kezébe kapja a mobilját.

Kicsit később ott sétálnak a vulkáni eredetű, apró fekete kavicsok között a szürkésfekete homokban. Mindketten strandszandálban, de Lujza hamarosan kibújik a ruháiból, és egyrészes, sötétvörös fürdőcuccában kecsesen bokáig gázol a vízbe.

Ilona irigykedve nézi őt egy ideig, majd úgy dönt, ebből ő sem maradhat ki. Szemérmesen körülnéz, a parton sok a strandoló, színes törülközők virítanak a sötét homokban, fejek, felsőtestek látszanak ki a habokból, ütemre pattog a strandtenisz a közelben, de közvetlenül mellettük senki sincs. Így aztán vállat von, és nagyot nyögve megszabadul a ruhájától.

Állnak a tenger szélén, átlátszó strandszandálban, fürdőruhában. Két idős nő, akiknek viharos sebességgel fiatalodik a lelkük, miközben a hullámok nyalogatják a lábukat. Pedig lélekben eddig sem voltak korosak.

– Milyen szerencsések az unokáink, hogy nekik ez már természetes. Hogy el tudnak jönni a tengerhez – sóhajt később Ilona. Két frissen bérelt kempingszékben ülnek a parton, és ebédelnek. Puha őszibarackot, olajbogyót, feta sajtot, friss, szeletelt cipót, amit a recepciósuk készített össze nekik.

– Hát igen. A mi fiatalkorunkban nem utazgathattunk összevissza.

– Nekem nem is lett volna kedvem hozzá – vallja be Ilona. – Én nem vagyok egy nagy… utazós. Nem érdekel az ilyesmi. De most egy kicsit változik a véleményem. Sosem értettem Nikinek azt a nagy utazási lázát, amikor alig várta, hogy valamilyen bűnös dolog felderítésére eredjen, akár mondjuk Nápolyba.

– Éppen te nem értetted? – hördül fel Lujza. – Hiszen te is bűnözők miatt vagy itt… most legalább, hogy rájöttél, mennyire hasonlítotok egymásra az unokáddal, elmesélhetnéd, valójában miért is jöttünk ide. Félre ne értsd, nem bánom, csak már kifúrja az oldalamat a kíváncsiság.

– Hát tudod, van nekem egy vállalásom. Ezt nem veszi jó néven a családom – mondja Ilona, aztán rákérdez: – Szerinted nem lesz ebből hasmars, hogy barackot eszünk olajbogyóval?

– Nálam a barack a desszert. Nem tudom, miként jön neked össze, hogy az olajbogyóhoz és a sajthoz eszed.

– Hm – bólogat Ilona. – Az a lényeg, hogy olyasvalakit kell megfigyelnem, és erős gyanúval is élek irányában, akit rajtam kívül senki más nem, vagy nemigen tart bűnözőnek. Ezért óvatosnak kell lennem. De pontosan tudom, hogy lesz itt egy találkozó, a naplementében, komoly pénzek vándorolnak kézről kézre, mert otthon már nem biztonságos a dolog nekik. Azonban itt… hát ki gondolná, ugye, hogy egy paradicsomi kis szigeten történik meg a dolog? Ráadásul a csapat egyik része egy másik szigetről fog idejönni, nem repülővel. Ennyit tudok, a lényeg, hogy naplementében történik meg a nagy találkozás.

– Ezeket honnan a fenéből veszed? – csodálkozik Lujza.

– Hát kihallgattam. Tudod, nekem ez a szakma – húzza ki magát a csíkos székben – valójában hivatás. Hobbi. Ezzel születtem újjá, és élvezem, hogy sokan akkor sem ismernek fel, ha nem először látnak. Ha nem hordanám a menő ruháimat – mutat a lila tollas szalmakalapjára –, akkor soha, senki sem jegyezne meg.

– Beleőrülnék – réved el Lujza. – Aki engem egyszer is lát, az jegyezzen meg!

– Engem csak az érdekelt régebben, hogy a kofák a piacon jegyezzék meg a fizimiskámat. Hogy aki egyszer megpróbált átverni, hülyére venni, kevesebbet drágábban adni, az másodszor már ne is próbálkozzon vele. Volt, akire ráküldtem a piacrendőrséget. Egy másikat pedig – mosolyodik el álmodozón – a pisztolyommal fenyegettem meg. Jó, abból volt egy kis probléma. Riasztópisztolyt hordtam… akkor még…

– Ez mire utalás?

– Hogy az igazi nyilván jobb – mosolyog. – Na, a lényeg, hogy feljelentett. De én megszöktem, mert mire az a tetű lassú rendőrség odaért, én már a HÉV-en ültem.

– Fantasztikus vagy. Felnézek rád – somolyog Lujza. – Látod, ennyire bevállalós sosem lettem volna. Hogy pisztollyal járjak, meg kofákat fenyegessek.

– Na igen, de te piacra sem igen jártál soha, nem?

– Piacra? Hát oda tényleg nem. De a ruhaboltokban is adódhatott volna lehetőség, hogy fegyvert fogjak valakire.

– Biztos. Ez egészen biztos – ért egyet Ilona. Aztán elmeséli még, hogy pontosan mi célból csábította magával a barátnőjét Santorinire. Lujza csodálkozik, nevet, ujjong, és javasolja, hogy igyanak meg valahol egy-egy pohár pezsgőt.

NIKI

– Mikor volt utoljára ilyen meleg egy júniusi reggel? – kérdezi András. A teraszon reggeliznek. Az időjárásról beszél, de arra gondol, vajon mennyire elégíti ki Nikit, hogy időnként ír egy-egy cikket. És hogy mennyivel egyszerűbb lenne, meg persze bonyolultabb is, ha elfogadna egy olyan állást a felesége, ami András szerint már régóta járna neki.

– Tavaly… gondolom. Vagyis minden évben. – Niki a cseresznyefát nézi, elégedetten, mert idén jó termés lesz. A félig érett cseresznyét kedveli legjobban, mert abban még sosem talált kukacot. Gyanítja, csak azért, mert ugyan már ott van, de a gyümölcs érett korára nő látható méretűre. Persze közben arra gondol, hogy mitévő legyen. Sosem vágyott hatalomra, rangra, pénzre. A munkájában csak arra az érzésre vágyott, amikor valami „kész” volt. Nem arra, amikor megjelent a cikke, hanem amikor benne, a fejében összeálltak a dolgok, mint egy mozaik.

– Dehogyis. Tavaly bent fagyoskodtunk.

– Ja. Ezért eszem jégkrémet reggelire. Legalábbis erre fogom – neveti el magát Niki.

– És? Hogy döntöttél?

– Az állásról?

– Igen.

– Még nem vagyok száz százalékig biztos abban, hogyan döntsek. Más lenne, ha egy lebutított magazint kéne értelmessé tennem. És az is nyom valamit a latban, hogy ha papíron nem is, de – ha igaz, amit mondtak – Tamásé a magazin. Hiszen ő ismer engem, tudja, hogyan dolgozom, és nem hinném, hogy valóban egy béna kis semmitmondó lapot akarna csinálni a Mademoiselle-ből. Viszont… – áll meg egy pillanatra – viszont ki tudja, mit igényel a piac. Én egy tönkretételben nem akarok részes lenni. Anna nem veszi fel a telefont. Tamást fel fogom hívni, de… nem értem az egészet. Ráadásul én nem főszerkesztő akarok lenni… bár, ha az lehetek, akkor akár át is alakíthatnám a saját ízlésem szerint legalább a főbb, nem csicsa-picsa rovatokat, nem? Vagy el is hagynám. Ki kíváncsi manapság rovatokra? Az a világ már lejárt.

– Nem tudom. Jó lehetőségnek tűnik, azonban sajnos nem értek az újságkészítéshez… De akkor mire kíváncsiak az emberek, akik magazint olvasnak? – kérdezi András, és szórakozottan odébb tolja a telefonját.

– Nem arra, amit megnézhetsz az interneten és simán megtalálod – mutat a férfi mobiljára Niki. – Azért minek adna ki pénzt, és lapozna egy színes-szagos újságot?

– Hát… nem tudom. Nem értek hozzá, mondom. Akkor van egyáltalán létjogosultságuk az újságoknak?

– Csak abban az esetben, ha olyan szórakoztató a tálalás, egyedi a hang, kvázi ha élményt adsz, amit meg akar tartani az olvasód, nem továbblökni egy klikkeléssel. Esetleg újra elolvasni. De ha nincs arcuk a szerzőknek, meg nincs hangjuk, nincs spéci témaérzékenységük, akkor cseszhetik.

– Hűha – vakargatja a fejét a nyomozó. – Nem gondoltam, hogy ez ilyen nehéz dolog. Ezek szerint az újságírókon múlik…?

– Részben. De amit én mondok, az tök más, mint amit a lapigazgató mondott. Szóval…

– Hívd fel Csillát.

– Miért?

– Hát hogy el tudd dönteni, vállalod-e.

– András, engem nem az állás érdekel.

– Nem? – teszi le a kávéscsészét a kezéből, mielőtt még kiesne. – Hanem mi?

– A motivációk.

– A motivációk? Na. Látod, tulajdonképpen ezek engem is szoktak érdekelni. Gyakran szükségem is van rá, hogy megfejtsem a motivációkat, mert az vezet el a tettesig. De te mit értesz ezen?

– Az érdekel, hogy miért megy el Anna, és miért akarnak egy okos lapból buta újságot csinálni. És mit keres benne Tamás. Ennyi – mosolyog nem túl meggyőzően. – És tudod mit, ki is fogom deríteni.

– Jézusom – mondja András rekedten, és arra gondol: hát ő még elhitte, legalább egy pillanatig elhitte, hogy Niki konszolidált állást talál magának, konszolidált munkaidővel, lekötött „nyomozói” energiákkal. – Én speciel azt hittem, a válasz vagy igen, vagy nem. És nem egy nyomozás.

– Hát jó, normálisan így is lenne, de itt mi mást tehetnék? – tárja szét a kezeit Niki. Lófarokba fogta össze a haját, és most, ahogy széttárta a kezét, majd a karját is, kirajzolódik a topban a szép melle, lányos alakja. És van képe ártatlanul nézni.

– Olyan vagy, mint a nagymutterod. De komolyan.

– Ezt már anyu is mondta. A nagyi viszont megszállott, én pedig…

– Igen…?

– Jó, hagyjuk az összehasonlítást, engem az vezet, hogy szeretem, ha tisztán látom a dolgokat. Márpedig itt valami nagy furcsaság van, és hidd el, hogy addig csesztetem Tamást meg járom körül a témát, amíg meg nem tudom az igazat.

– És mikor lesz időd nyomozni? – András komolyan kérdezi, de alig bírja visszafogni magát, ne kezdjen mosolyogni. Akkor viszont nem állna meg a lábán Niki előtt.

– Majd kitalálom, ne félj.

– Nagyszerű. Én mindjárt indulok is. Nagyon kíváncsi leszek, mit tudsz meg, és mi lesz ennek az egésznek a vége. Megleptél, de… nem csodálkozom, valójában nem.

– És te ma mit csinálsz?

– Még nem tudom. Nincs bent a főnök, szabira ment, igyekszem utolérni magam.

– Már megint a szűkszavú válaszok. Hogyhogy szabin van az a faszkalap?

– Mondd, Niki, muszáj faszkalapoznod a főnökömet? Mégiscsak a legfőbb ügyész egyik helyettese, és…

– Aha – böki ki, és az elfogyasztott Magnum pálcikájával tologatja az asztalon a jégkrém papírját. – Muszáj, persze.

– Oké.

– Hogyhogy szabin van?

– Honnan tudjam? Nem velem beszélni meg a magándolgait.

– Nem is említette a múlt héten, amikor vacsorázni voltunk.

– Na és. Nem tartozik beszámolási kötelezettséggel.

– Hát jó. Mindegy. Azért, ha időben hazaérsz, elmehetnénk valahova. Mondjuk… egy pizzériába, vagy bárhová.

– Sietek.

– De tudod, a főnököd egy faszkalap. Tényleg. Egy exhibicionista faszfej, aki élvezi, hogy testőrei vannak. Elképesztő. Miközben…

– Jól van, fejezzük be.

– Miért, lehallgatnak?

– Engem?

– Aha.

– Merem remélni, hogy nem.

– De biztos nem lehetsz benne.

– Nem.

– Mit nem?

– Nem lehetek biztos benne – tolja hátra a székét András,  és feláll. Szeretné hosszabban kiélvezni Niki döbbenetét, de már így is késésben van. – Egyébként mi újság a boszorkányokkal?

– A nagyiékkal? Azóta semmit sem tudok. A megérkezéskor beszéltünk, azóta semmi.

– Nem is hívtad?

– Nem. Még a végén azt hinné, hogy nyomozgatok utána.

– Tudod, Niki – öleli át a férfi, és Niki odasimul a férjéhez, beleszagol a nyakába, hogy érezze az illatát –, ti nem vagytok komplettek, úgy családilag. Remélem, Petra tőlem örökölt egyet s mást.

– Úgy legyen – vihog bele a férje nyakába. – Egyébként szeretlek titeket. Siess haza. Mit mondott Zoli, mikor jön hozzánk vacsorára?

– Na, ez egy másik ügy. Nem tudom. Ma sétálni akartál velem, nem?

– Oké, de attól még tudok vacsorát rendelni.

András ad neki még egy csókot, és közben magában azon derül, a házassága sem egyszerű, a felesége sem egyszerű, az élete sem egyszerű, ő mégis teljesen jól érzi magát.

Két perccel azután, hogy a férfi elhagyja a házat, Niki telefonál.

– Úgy utállak – hallja a telefonban, aztán a hívott nevetni kezd. Neki meg a torkában kalapál a szíve, mert igaz, ami igaz, utálhatja is őt a másik.

– Tudom, nincs mentségem.

– Na ne vedd komolyan. Hiányoztál, de még mielőtt utáltalak volna, biztos felhívlak. Tudom, hogy napok óta nem beszéltünk, azonban én is hívhattalak volna.

– Fanni, ez egy… á, mindegy. Nem akarsz átjönni?

– Most?

– Miért?

– Egy – suttogni kezd – pasi volt az ágyamban.

– Miiii? És anyádék mit szóltak?

– Nem tudják. Hajnalban óvatosságból lelépett.

– Jézusom.

– Perceken belül egyetemista leszek. Jó, csak szeptembertől.

– Na, akkor biztos, fel is vettek?

– Ne szólj már be. Tudod, milyenek… De hamarosan kész a kis bérelt lakásom. Itt, a szomszédban, tudod… ott majd legfeljebb reggel beáll a szekrénybe, ha ellenőrizni akarnak.

– Mesélned kell a pasiról. Átjössz?

– Még jó, alig vártam, hogy elhívj!

Jót nevet magában, most már felszabadult, mégsem szúrta el annyira az ügyet, amikor csak akarta hívni a lányt, azonban mégsem tette.

Fanni nem olyan, mint ő volt tizennyolc évesen, erre gondol, amikor meglátja. Határozottan lép, határozottan viseli a farmert, a fehér pólót, kicsit szögletes mindene, amit a hullámos, barna haja lágyítana, ha hagyná hosszabbra megnőni, de valahol a füle alatt véget ér. A legnagyobb különbség viszont a magabiztossága, amire szert tett az utóbbi években. Mindig okos volt meg jó tanuló, de addig, amíg nem tudta meg, hogy a szülei valójában a nagyszülei, és hogy az intézetben fekvő Roland az apja, mindig olyan kis gyámoltalan volt. Niki azóta is csodálja, hogyan volt képes úgy felszívni magát, miután az igazság kiderült. Azóta Fanni más ember lett. Ugyanolyan meleg szívű, de sokkal határozottabb és céltudatosabb.

– Imádom ezt a gyereket – kapja fel Fanni Petrát, majd a kislánnyal a kezében Nikihez lép egy puszira.

– Mindent el kell mesélned.

– A felvételi pontszámaimról?

– A pasidról, te kis cseles.

– Oké, majd…

– A homokozóban?

Nevetnek. Aztán tényleg, a kertben, az utcában álló hársfa árnyékában, a homokot túrva a lábukkal, Petrának segítve építkezni, Fanni belekezd.

– Hát tudod. A srác, a Greenpeace-es.

– Honnan tudnám? Milyen Greenpeace-es?

– A példaképem. Tudod. Ő az, aki mindenféle munkacsoportokban benne van, és előadásokat tart a környezetvédelemről, levegőminőségről.

– Hű, nagyon izgi – grimaszol Niki, aztán elröhögik magukat.

– Harmadéves. Vegyész lesz, de ott van minden környezetvédelmi eseményen, tüntetésen. Ééés… versenyszerűen kajakozott, gyönyörű a teste, zöldesbarna a szeme, úgy csókol, hogy… szóval…

– Anyádék még örülnének is neki, nem? – Bár mindketten tudják, hogy Roland szüleiről beszélnek, mégis anyaként és apaként említik őket.

– Nem tudom, még a széltől is féltenek.

– De hát pontosan tudják, hogy nem egy hebehurgya, megbízhatatlan lány vagy.

– Nem is. Én már nem várom, hogy megváltozzanak. Semmi baj, hogy ilyenek, Niki. És tudod, milyen izgi, amikor kiszökik reggel ötkor a fiúd?

– Jézusom. Te nem vagy komplett.

– Mindenesetre, szerintem azt mondanák, jobb ötlet, mint a hentes.

Nagyot röhögnek, Petra kérdőn néz rájuk. Fanni rákacsint a gyerekre, és valami olyasmit mormol, hogy tudod, a fogadott keresztanyádnak volt egy henteses afférja.

– De a hentes csak plátói volt – emlékezteti Niki.

– De még mennyire! Azóta sem veszek húst. Anyám nem is érti, akkoriban mi volt az az őrületes háztartási fellángolásom.

Röhögnek újra, aztán nekiállnak a homokvárépítésnek.

– Jársz még jógázni Laurához?

– Ja, persze. Ma lesz az utolsó órája. Holnap elutazik – feleli Fanni. Már a teraszon vannak, Petra spagettit ebédel.

– Hová?

– Nem tudom, csak sms-t írt, hogy ez az utolsó óránk, mert kis időre elutazik.

– Nahát.

– Ahhoz képest, hogy a férjed testvére, nem tudsz róla túl sokat, nem?

– Nekem semmi bajom vele, de úgy érzem, ő még mindig nem tudta túltenni magát a Verbovszky-ügyön. Azzal, hogy segített bujkálni a féltestvérének, sokat ártott, akár nekünk, a családnak is.

– Jó, hát ez igaz. De nagyon normális.

– Tudom, csak ez lehet a magyarázat arra, hogy miért találkozunk ritkábban. Milyenek az órái?

– Jók. Elfáradsz, aztán a meditáción jól lelazulsz. Én többnyire el is alszom. Néha azért hallok rólad az öltözőben.

– Laurától?

– Nem, dehogy. Annától. A Mademoiselle-estől. Nagyon szereti, ahogy írsz.

– Anna is Lauránál jógázik?

– Ó, persze. És még Laurának pár barátja vagy ismerőse. Értékelem, hogy beraktál abba a társaságba.

– Milyen társaságba? Én csak ajánlottam, ha érdekel, próbáld ki.

– Hát nagyon érdekes csapat. Oda jár az a csaj, akit Argentínában majdnem elkapott Laura férjének csapata. Az a gyógyszerhamisítós vagy milyen ügy, tudod, ami miatt a férje eltűnt – meséli a lány. – Noéminek hívják. Az anyjával szokott jönni.

– Ismerem, persze – bólint Niki, és egyre kevésbé érti a dolgokat.

– Anna is odajár, aztán annak a… ja, tényleg, szerintem őt is ismered. Annak a piperkőc ügyésznek a volt felesége, akivel András együtt dolgozik.

– Piperkőc – ismétli meg lassan Niki.

– Ja, hát már lassan csak az óriásplakátokon nem ő szerepel. A testőreivel.

– Tiszai Barnabás.

– Aha, ő az. Na, a volt felesége is odajár. Egyébként nem sokat beszél, de elég normálisnak tűnik. Főleg ahhoz a pasihoz képest.

– És még kik járnak oda, Fanni?

– Hát ott van még… lássuk – gondolkozik el – egy nő, akiről túl sokat nem tudok, valami Irina, és néha eljön még egy másik csaj, akinek nem jut eszembe a neve, és nem is tudom, mivel foglalkozik. De így ennyien vagyunk ezeken a nekünk fenntartott napokon.

– És utána elmentek együtt valahová, kávézni, fagyizni?

– Dehogyis. Mindenki megy a dolgára. Illetve annyi, hogy Annát és az ügyész exét már többször láttam beülni Anna kocsijába. Lehet, hogy közel laknak egymáshoz – vonja meg a vállát.

– Most ezt komolyan mondod?

– Miért, mi ezzel a probléma?

– Semmi, csak Annát nem érem el…

– Gondolod, hogy megölték?

– Micsoda? Ezt most honnan vetted?

– Hát nem tudom. Úgy néztél rám, hogy rögtön ez ugrott be.

– Jézusom, Fanni. Ne viccelj már. Az, hogy valaki nem veszi fel a telefont, nem jelenti, hogy…

– Tudom, de te kezdted.

– Megőrjítesz.

Petra az ebéd utáni álmát alussza, Fanni sms-t ír. Ül a teraszon a nádszékben, Niki figyeli őt, gyerekkorától ismeri, lassan már barátnőjének, de részben a „nagylányának” tartja. Ott volt akkortól kezdve, hogy Fanni világra jött. Amikor Roland szülei úgy vitték haza, mintha saját gyerekük, és nem unokájuk volna. Ott volt mellette, mert vezekelt, Roland miatt, az egész rohadt helyzet miatt, amibe érzése szerint ő keverte bele.

Ha nem mennek el aznap abba a buliba, ha nem azzal a HÉV-vel jönnek haza, ha hagyta volna, hogy belékössenek, és nem szól, ha Roland megijedt volna… bármi. Bármi más, és nem így alakulnak a dolgok. Ma már egyre ritkábban ébredt abból a rémálmából, hogy Roland fejét ott rugdossák a peron mellett szöges cipővel. De néha még így is megesett. És bár Roland egy kicsit javulóban van, mert megismeri őket, amikor látogatják, csak halvány árnyéka – és az is marad – annak az erős, okos srácnak, aki tizenévesen volt.

Fanni viszont. Na, Fanni egy igazi erős túlélő, akit nem terít le semmi. Ha néha összerogy is, később feláll és továbbmegy. Minden, de minden, amit csinál, Niki számára Fanni lelki erejéről szól. Most is, ahogy ott ül, kezében a mobillal, a nap a vállára süt, látszik a vállcsontja, légies az egész lány, de egyértelmű az ereje. A karján kirajzolódnak az izmok. Nem nagy kötegek, de ahhoz éppen elegendőek, hogy lássa az ember: van itt erő. A szögletek nem azt mutatják, hogy vézna, esendő lány, hanem éppen ellenkezőleg. Megvan benne a lelki és testi erő, bármihez. Még ahhoz is, hogy sms-ben leszereljen, vagy éppenséggel elbűvöljön egy pasit, gondolja Niki.

– Mit nézel? – mormolja Fanni, fel sem pillantva a telefonjából.

– Téged.

– És? Szar a hajam, vagy mi van?

– Hát a hajad lehetne jobb, az igaz.

– De?

– Nincs de. Jót tett neked a nagykorúság.

– Ó. Köszi – néz fel végre. – Azt kell mondanom, hogy ezt az Irinát is megtaláltam. Tudod, aki jógázni jár velünk.

– Tudod, mire gondoltam? – hagyja figyelmen kívül Fanni utolsó mondatait Niki.

– Na.

– Hogy ma elmegyek én is jógázni.

– És Petra?

– Majd kitaláljuk.

– Jól van, de ugye nem akarsz ma senkit lebuktatni?

– Mi ez a hülyeség?

– Ismerlek. Meg a családodat is.

Röhögnek, de mindketten azt gondolják: ami igaz, az igaz.

TISZAI

– Ez nem volt benne a pakliban – mondja, és megsimogatja a fia fejét. Ez a sors, vagy éppen az előrelátás, gondolja, most a fia és a fia barátja is együtt nyaralnak. Vele. Meg Szabinával.

Egy ilyen last minute nyaralás mindig feldobja a családtagokat. Legalábbis Szabina végigmosolyogta az utat Münchenig. Nem valami jó dolog, hogy ott kell átszállni, de ilyen hülye menetrendet, hogy nincs közvetlen járat, csak valami fapados. Azt pedig az ő helyzetében nem engedheti meg. A testőrök csak a reptérig kísérték, ő küldte el őket, még korábban egyeztette velük meg a főnökükkel. Semmi szüksége rájuk egy családi nyaraláson, amit külföldön töltenek.

– De ottfelejtettem a fedélzeten!

– Majd legközelebb jobban vigyázol a dolgaidra.

– Ez volt a kedvenc baseballsapkám!

Tiszai a szemét forgatja, aztán odaballag a bizniszváró recepciósához, és angolul bevallja, hogy a gyerek a Budapest–München járaton a 2A ülésen felejtette az eredeti FC Barcelona baseballsapkáját.

Szabina az üvegablak mellett ül, a száját rúzsozza éppen, ásványvíz van előtte és kávé édesítővel. Hat kilométer hosszú a lába, karcsú a dereka, nagy, almaformájú a melle (háromötvenes szilikon, nemrég cseréltette a háromszázast), olyan vékony a karja, mint egy gyereklánynak, gyönyörű, sűrű, vörös haja az álla alá ér, az ajka dús, az álla kerek, arccsontjai markánsak. Pár éve még ő volt az amerikai és japán kifutók egyik keresett modellje, de Európában nem tudta a francia „szabványt” hozni. Ahogy mondja, mindenki irigykedett rá, de Tiszai már azt is hallotta, hogy nem felelt meg a francia meg olasz kritériumoknak. Mindenesetre ma Magyarországon már nem modell, hanem igazi influenszer, nemzetközi topmodell múlttal. És mint ilyen, megmondja, amit gondol. Hát nem mindig gondolja túl a dolgokat, az igaz, de Tiszai, bármilyen élesen vág az agya a munkában, megengedő a szerelmével szemben. Mindig így volt, kivéve Katalint, akit az agyáért szeretett és szeret elsősorban.

Tehát Szabina in-flu-en-szer, és amikor Tiszait nagy ritkán raportra hívják – de hát mindössze egy főnöke van, a Legfőbb Ügyész –, tehát amikor őt, az egyik, de legfontosabb helyettesét raportra hívják, akkor azért valahogy mindig szóba kerül, persze név nélkül, csak „a párja”-ként Szabina. Nem ő volt az első influenszer az életében, mert a válás után volt már exsportoló barátnője, egy volt válogatott kézilabdás, aki a visszavonulása után lett igazán ismert, mert elment valami isten háta mögötti országba „túlélőshow-ra”, de volt már egy nem különösebben ismert énekesnő is a múltjában.

Hát istenem, szórakoztatják őt ezek a lányok, akik ugyanúgy ismertek, mint ő maga. Szabina a non plus ultra a külföldi modellkarrierjével, egy bukott tévéshow vezetésével és a mindennapos, instagramos spirituális észosztásával. Külön Szabina-idézetes oldalak jöttek már létre, de persze a világháló tele van a fotóival. Mára Szabina a szelfifotók királynője is, de mindent visz, amikor Demeter Baranella fotózza. Baranella neve teljes őrület, Tiszai mindig összekever benne két betűt, viszont már őt is fotózta az egyik fényes magazinnak, és kétségkívül roppant tehetséges fényképész.

Szabina rámosolyog, és Tiszai a müncheni reptér VIP-várójának királyává válik abban a pillanatban. Jól tudja, többen nézik most őket, akik az életnek ugyanúgy a napos oldalán utaznak, mint ők. Napos, de esetenként veszélyesebb. És mit látnak? A gyönyörű, vörös, szeplős, egzotikus modellt, és bár mindenki azt hiszi, hogy dús ajka hialuronsavat rejt, a valóságban a szája teljesen eredeti, legfeljebb a szeme alatt van egy kis botox. De hát még csak harminc, az ég szerelmére! És a források huszonnyolcnak jelölik. Tiszai sejti, hogy ezt a két évet Szabina maga intézte így, legalábbis valahol, valaki „véletlenül” rosszul írta be a korát, ő pedig nem helyesbített.

Tehát nézik őket, milyen szép család, a két kissráccal, az egyikük Tiszai fia, Norbi, a másik meg az osztálytársa és a legjobb barátja, Levente. A legfurcsább ez a barátság, na nem a két srác számára, hanem az ügyésznek. Hiszen Tiszai simán rács mögé juttathatta volna Levente apját, az ügyvédet, aki egy korrupt és csaló polgármester és politikus társa képviseletét és csalással szerzett pénzük tisztára mosását vállalta, nyilván nem kevés pénzért. És Tiszainak, amikor a nyomozóinak azt mondta, engedjék futni az ügyvédet, ha felgöngyölíti nekik az ügyet, fogalma sem volt arról, hogy a fia legjobb barátjának apjáról beszél.

Mit tett volna, ha tudja?

Lehet, hogy nem hagyja futni.

Nagyon ügyel rá, hogy ne essen folt a hírnevén most, hogy akkor rángatja őt elő a média, amikor csak lehet. Természetesen ha annak idején nem rabolják őt el, és nem válik emiatt országosan ismertté, akkor nyilván a főnöke meg az egész cég nem venné jó néven a szerepléseit. Mára odáig jutott, hogy nem kell engedélyt kérnie, ha felkérik egy műsorba vagy lapba nyilatkozni. A maga ura.

De most kifejezetten civilben utazik. Utazik a családdal, mert végre itt az ideje egy kis kikapcsolódásnak, és bár hirtelen jött az ötlet, végül még Leventét is magukkal tudták hozni, így aztán Norbi sem fog unatkozni.

Éppen végez a rákkoktéllal, amikor a recepciós odaviharzik az asztalukhoz, kezében az FC Barcelona baseballsapkával. Norbi felvillanyozódik, Tiszai bólint, aztán maga elé húzza a tányért a lazaccal, és közelebb veszi magához a felnyitott, feltámasztott iPadjét. A híreket olvassa, majd hoz magának a hűtőpultból egy sört, és egyik kezét Szabina combján pihenteti, a másikkal kitölti egy pohárba – pedig dobozból jobban esne –, aztán elkortyolja. Mire végez, már szólítják is őket a kapuhoz.

A Santorinire induló járat negyven perc múlva felszáll.

Remek nyaralás lesz, erre már most mérget venne.

BERT

– Igen, összeszeded magad, és indulunk. Még ma. – Így rendelkezik, mint főnök, és titkon reméli, hogy a szép fiatal lány nem mond nemet. Ám ha mégis, akkor is indulnia kell, részint azért, mert hiányzik neki az a másik lány, másrészt viszont… Igen, az egyáltalán nem volt jó jel, ahogy az a karbantartó el akarta vinni a poharát, aztán pedig, amikor odanyúlt, hogy ne tegye, akkor a törött cserepeket olyan gonddal szedegette össze… Viszont ő maga továbbment, mint ameddig lehetett volna, amikor visszaszerezte a törött cserepeket. Mi a fene ütött bele, hogy hadakozni kezd az egyik alkalmazottal?

Csak hát egy ideje mindenre és mindenkire gyanakodnia kell, aki különösen viselkedik. Márpedig ez a srác meglehetősen különös viselkedést produkál. Látja ő nap mint nap az irodája napfényablakából, ahogy a karbantartó Soyát figyeli a foncsorozott napszemüvege mögül.

Most elvesztette a józan eszét, holott mi történhetett volna, ha tökéletes ujjlenyomatot szerez tőle a srác? Legalább békén hagyják, akárki fut is utána. Mindenesetre bárhonnan megszerezhet tőle egy talán nem annyira tökéletes ujjlenyomatot, és akkor, mire visszaérnek, nincs mitől tartania.

Bármi történjék is, ez a karbantartó akkor már nem fog a hotelben dolgozni, arról kezeskedik. Sőt… bár nem akar semmi törvénytelen dolgot elkövetni, azzal már tisztában van, hogy akinek vaj van a fején, az nem tud egyik napról a másikra leszámolni a régi életével. Mindegy, hogy megoperáltatja-e magát Dél-Amerikában, úgy, hogy senki se ismerjen rá, még az sem számít igazán, hogy Kínában műtéttel „lecserélik” az ujjlenyomatát, és bár soha többé nem lesz finom érzékelés az ujjai végében, az életét bizonyosan megvédi ez a kis beavatkozás.

Mindig voltak szimatolók a környékén, egészen azóta, hogy el kellett tűnnie. Pocsékul volt megszervezve az az ügy Buenos Airesben, és nem maradt más hátra, mint hogy fejbe lövi magát, vagy lelép, és az új életkezdéséhez begyűjti a külföldi számlákon, offshore cégeiben tárolt pénzeit, meg a haverja pénzeit is, aki már nem akarta újrakezdeni, amikor elfajultak a dolgok Argentínában.

Máskor is előfordult, hogy valaki – számára – gyanúsan viselkedett, de akkor általában vaklármának bizonyult a dolog. Lehet, hogy ez is az.

De nem nagyon tud mit tenni, ha ez a karbantartó itt lesz még, amikor ő visszaér – és ha egyáltalán visszaér –, akkor izzítani fogja egy másik szigeten azt a fickót, aki sokkal tartozik neki, méghozzá pontosan azért intézte így, hogy tartozzon neki, mert tudta, hogy egyszer majd jól jöhet az ismeretség. A faszi, aki embereket tud eltüntetni a tengeren, és Bert szerint már megtette, nem is egyszer.

Ha nem közeledne olyan durván ez az ember Soyához… akkor talán hagyná a fenébe. Akkor vaklármának gondolná. Nem mintha ne lenne remek jó csaj, csakhogy az amatőr ujjlenyomatszerző akció feltette az i-re a pontot. A leskelődés egy dolog. A csajához való közeledési próbálkozás egy másik. De ezzel a mostanival… hát ez elég durva így.

A karbantartónak, hacsak nem tűnik el magától, meg vannak számlálva a napjai.

– Komolyan Európába viszel? – csodálkozott rá előző este Soya. Hitte is, nem is. Örült, de nem fért a fejébe. Többször megkérdezte, mit keresne ő Európában, amikor imádja a szigetet és imádja Bertet is. De az izgalma elárulta a férfinak, hogy igenis menni akar, kíváncsi, világot szeretne látni, szerelmesen akar andalogni vadidegenben, szíves-örömest felpróbálna új ruhákat, amiket aztán meg is kaphatna… Jó kalandnak látszott tegnap este, ezt el is árulta a férfinak.

És most, két szolid, elegáns fekete kisbőrönddel készen állnak. Már többször elmondta Soyának, hogy úgy kell tennie, mintha ő máshová menne. Nem mintha bárkinek köze lenne Bert magánéletéhez, de tudta, sokkal jobban híre megy, ha ketten adják elő a nagy utazót. Ő egyébként is át szokott menni másik szigetre, vagy – ahogy itt tudják – Amerikába, ahol a „munkaadóival” tárgyal. Simán bevette mindenki, hogy újra meetingjei lesznek odahaza, valahol Amerikában.

Ezért aztán Soyát ki fogja csempészni a reptérre, ne lássák az emberei, hogy együtt repülnek valahová.

A szálloda terepjáróját előbb még lemosatja, Soya bent a mosóban tűnik el a hátsó ülésen, aztán Bert leparkol a saját beállóhelyén, a lány a kocsiban marad, sötét üveg takarja el a kíváncsi tekintetek elől, épp csak arra az időre, míg ő felszalad a bőröndjéért és bezárja a lakást, elköszön az irodában, és elköszön az ügyeletes menedzsertől meg a front office-ban dolgozóktól. Mindenhol elmondja, hogy Soya már elutazott egy továbbképzésre, amit az egyik partnercégük biztosít a vezető menedzsernek.

Ezeknek a karibiaknak mondhat akármit. Le se szarják, mi van a szigeten túl. Jöhetnek a pénzes turisták, de nekik nincs hová vágyniuk, amíg csak turizmus, meg kék tenger, meg jó klíma létezik. És amíg megkapják a fizetésüket, bérüket, jattjukat, addig aztán végképp nem izgatja őket, milyen cég a munkaadójának a munkaadója, mik azok az offshore cégek a tulajdonosi körben, és egyáltalán. Ezért jó itt élni, gondolja. Itt tényleg nem mások dolgával törődnek, mindenki a saját háza körül söpröget. Mosolyogva int a recepciósnak. Feltűri az ingujját, sötétkék szűk farmerben van és fehér ingben, mondhatni, üzleties a megjelenése, fekete Armani sportcipő, és a fekete, könnyített súlyú kisbőrönd.

Három órával később egymással szemben ülnek a British Airways biznisz osztályán, Soya az ablakra tapad, még az orrát is az üveghez nyomja, Bert odahajol, hogy lássa, ahogy átrepülnek a zöldellő sziget és a látványos vulkán, a Piton fölött. Amikor már egyre apróbbnak tűnnek a színes házak, zsebkendőnyinek a világos homokos part, és a Karib-tenger is azúrból kobaltkékké változik, a férfi visszadől az ülésébe, és bár a hét éve történtek után kifejezetten fegyelmezett életmódra állt rá – ami nemcsak a súlya csökkentésében és kitartásának, testi erejének növelésében merült ki, hanem abban is, hogy lehetőleg nem fogyaszt túl sokat azokból az ételekből és italokból, ami a szervezete ellensége lenne. Most mégis egy húzásra issza ki a felszálláskor felszolgált üvegpohárból a whiskyjét, és várja, hogy az utazómagasság elérésekor azonnal még egyet rendelhessen.

Soya St. Lucia ikonikus koktélját, a rum alapú Bountyt kortyolgatja, és rámosolyog.

– Bár nem értenek a koktélkeveréshez, ez mégsem rossz – súgja. Bert átnyúl a széles széken, a kezét rárakja Soya karjára, és lehunyja a szemét. Nem mintha álmos lenne, vagy tudna aludni. A whisky kellemesen elbódította, de az izgalma még mindig nem csökkent. Hét év és a szökése után most utazik először „haza”, Európába. Igaz, hogy más a neve, más a külseje, más az ujjlenyomata, és valahol egy kicsit, vagy éppenséggel nagyon is más a személyisége, mint a hét évvel ezelőtti Krakics Bertalannak, de teljesen nem tudott kibújni a bőréből, és talán nem is akart.

Tudja, hogy rengeteg veszély vár rá az öreg kontinensen, különösen akkor, ha közelebb kerül akár Magyarországhoz, akár azokhoz, akikhez valaha köze volt, de tovább nem bírt parancsolni magának. Hónapok óta nézegeti már a Görög Nemzeti Operaház honlapját, a lánya fotóját, azét az Adélét, aki annak idején olyan flegma tinédzser volt, hogy legszívesebben heti rendszerességgel felképelte volna; azét a kislányét, aki ma már nagylány, és bár akkoriban a szó szoros értelmében nem foglalkozott vele, mostanra mégis a rögeszméje, a vágya, a mindene lett, akiért megéri vállalni a veszélyt. Adélka, aki unott képpel vett részt a vasárnapi ebédeken, a családi programokon, akinek ő talán nem is jelentett mást, mint a mindenkori iPadjének és fekete, valószínűleg divatból depressziós hatású drága cuccainak finanszírozóját, hirtelen, a semmiből kezdett annyira hiányozni neki, hogy majdnem megbolondult. Nem a fia, akiben pedig saját magát is láthatja, nem Laura, aki egy idő után sok mindent megtett érte, és valami őrült módon megváltoztatta a kapcsolatuk dinamikáját, hanem a hűvös, távolságtartó lánya volt az, akiért minden pillanatban megszakadt a szíve.

És Adél az, akiért elutazik Londonba, majd Athénba, hogy akár esik, akár fúj, találkozzon vele, magához ölelje, érezze, hogy van ezen a földön valaki, aki hozzá tartozik, aki belőle egy darab, és akiben tökéletesen megbízhat, még akkor is, ha nem.

És akivel nagy tervei vannak.

ANDRÁS

A korrupciós és szervezett bűnözéssel kapcsolatos ügyek ugyan Tiszaihoz tartoznak, bár ő a nyomozók szerint szívesen emlegeti úgy, mintha ez az egész az ő szüleménye lenne, és más sem tartozna hozzá. Konkrétan a korrupciós és szervezett bűnözéshez kapcsolódó ügyekre négy embere van, Andráson kívül még három, és ha valamire rá kell állni, akkor igen gyakran kérik más, az ügyész által megbízhatónak ítélt nyomozók segítségét is. De most, hogy Tiszai szabadságon van, négy közül ketten szintén szabit vettek ki, és mivel éppen nem égett a körmükre semmi, András is inkább a korábbi adminisztrációs elmaradásait igyekszik pótolni reggel óta.

Illetve az előző napi füles is izgatja, de még ki kell találnia, mennyire fontos beleásnia magát a dolgokba.

– Niki azt kérdezi, mikor ugrasz át vacsorára – mondja üdvözlés nélkül Petri Zolinak, aki éppen a sokadik kávéját issza az udvaron, pár korábbi kollégája körében.

– Ülj le, barátom – int neki egy főnyomozó, Lakál. Tényleg az, csak hát nem az ő részlegükön, bár már többször megpróbált átkerülni. Van, aki kedveli az „elitcsapatot”, azért akar velük dolgozni, más a pénzért, megint más pedig talán azért, hogy beépüljön azok közé, akik sosem gyanúsak. András már mindenfélét látott-hallott-tapasztalt, úgyhogy ezek a srácok, még ha néhányukat haverjának tartja is, nem tudnák nagyon meglepni. Legfeljebb Zoli, aki valóban a barátja.

– Van egy kis papírmunkám – szabadkozik András, papír kávéspohárral a kezében. Közben felnéz az égre: sehol egy felhő. Szakad róla az izzadság, legszívesebben beleugrana egy medencébe vagy beállna egy hideg zuhany alá.

– Hát jó neked. Épp mesélem a társadnak, hogy nekünk mik akadnak mostanában. Milyen nagy halak. Ma például egy fiatal nő, aki a mozgássérült gyerekét nem vitte magával vásárolni, de a mozgássérült-parkolóba állt a cédulájával. Na most, az én főnökeim azt találták ki, hogy ezeket az embereket kell figyelnünk. Konkrétan ott állunk a Vigadónál, meg ilyen helyeken, begyűjtjük a szerencsétleneket, akik, ha pechük van, és miért ne lenne, hát elég pechesek így is, felfüggesztettet fognak kapni, mert bűncselekményt követnek el – rázza a fejét Lakál. – Na ide jutottunk, azt mondom, akkor inkább nyomozzunk valami normális robbantás után. Egyszerűen… a tököm tele az egésszel. Lehet, hogy elmegyek a magánnyomozó haverodhoz, és munkát kérek tőle.

– Olivértől? – vigyorodik el András, hiszen eszébe jut, hogy Olivér cégtársa a saját feleségének nem teljesen százas nagyanyja.

– Persze. Még vele kezdtem annak idején. Ha elnézem, hogy milyen az ő élete, és milyen az enyém…

Többen megszólalnak, de András nem várja ki, hogy panasznap lesz-e belőle. Még tartozik egy telefonnal annak a tegnapi embernek, aki egy nagyobb összeget kért olyan információért, ami talán nem is releváns számukra.

– Ma átugrom, de kaját én viszek – szól utána Petri. András visszafordul, okét mutat, de visszaszól:

– Majd rendelünk valamit.

Kondor Károly egyszerre híres és hírhedt, a közvélemény szerint ő az a gengszter, aki „jól tud mulattatni” a humorával, de régóta él az énekesről a kép, hogy nem véletlenül szokott együtt mutatkozni időnként olyan emberekkel, akik egy része később tárgyalóteremben – és még később esetleg börtönben – végzi. Mulatóskirálynak neveznék, ha nem lenne sokkal jobb humora és rosszabb hangja, mint amire egy ilyen cím kötelezhet. Tény, hogy mindenkit ismer, minden nagy autókereskedéstől kapott már kocsit bemutatásra, volt, amit vissza sem vitt, de néhány újságcikk után elült az ügy. Számlát a fellépéseiről állítólag viszonylag ritkán ad, rengeteg NAV-nyomozást elszenvedett már, de valahogy mindig kimosták az ügyvédei és a könyvelői a szarból. András meggyőződése szerint a humora és a kedvessége az előnye a hasonló típusú karrierben gondolkodókkal szemben, és ezért ússza meg az olykor bámulatosan amatőr ügyeit is.

Na de, András információi szerint, nagyon úgy tűnik, hogy most Kondor Károly is beszállt abba az autókereskedő házba tulajdonosként, amelynek a partiján megjelent maga A Magánnyomozó Nagyi, szigorúan takarítónőnek álcázva, és Tiszai fotói alapján pedig Petri Zoli, András kollégája is. Az ügyész kitart az állítása mellett, hogy Petri a zavarosban halászik, ha egy ilyen „nyilvánvalóan bűnözők által tulajdonolt” cég partiján megjelenik, és ráadásul láthatóan titkos dolgot sutyorog az egyik tulajdonossal… A mulatóskirálynak állítólag már ettől a cégtől származik az a piros sportautója, amit a bulvárban mutogat. Andrást Kondor Károly egyáltalán nem érdekli, de mégis úgy tűnik, a nem annyira az eszéért kedvelt énekesen keresztül lehetne a legveszélytelenebbül a legtöbbet megtudni a cégről. Akár még az is kibukhat, hogy Petrinek mi köze lehet ehhez a csapathoz.

András nagyon reméli, hogy semmi, de a főnöke szerint szinte kizárt, hogy ártatlan legyen. Márpedig András ártatlannak tekinti, nemcsak azért, mert a barátja, hanem mert ilyen nyilvánvaló bakit Zoli nem követne el, hogy nyilvánosan jelen legyen egy olyan eseményen, ahol nem jelenhetne meg, ha valóban lepaktált volna velük.

Azonban ez az egész hír, hogy a majdnem-mulatóskirály esetleg bajba fog kerülni hamarosan, nemigen érdekli Andrást. Az viszont igen, hogy Petri Zoli és az ő Ilonka nevű bolondos rokona mit keresett ott. És vajon Tiszai nem ismerte fel a fotókon Niki nagyanyját? Valószínűleg nem – ad választ magának. Ilonka olyan tökéletes takarítónő-álcát vett fel az évek során, hogy mindenütt felismerhetetlen marad. Ha nincs az a rettenetes cipő a lábán, amit vasárnapi ebédeken András is látott, akkor még ő maga sem ismerte volna fel. És ez ijesztő számára. Az idős asszony egy kaméleon, bárhová be tud épülni.

Hogy mit keresett ott, azt nem sikerült kiderítenie – eddig. De ezúttal valamit mégis talált, és mindenképpen többet annál, mint amire kíváncsi volt.

Még nem tudta, mit kezdjen az új információval, és hogy foglalkozzon-e egyáltalán a dologgal. Azonban valószínűleg muszáj lesz, mert Petrivel kapcsolatban maga a főnök adott neki infót, és hát azt sem szabad elfelejtenie, hogy az öreglány ebbe is belekotnyeleskedhet, aztán vagy elrontja a dolgokat, vagy megint – amilyen mázlista – ő rakja össze a képet.

NIKI

Mindennek van eleje, közepe, vége, gondolja Niki, miközben kiáll a garázsból. Csillát az utolsó pillanatban tudta csak elcsípni, megkérni, hogy vigyázzon Petrára, amíg neki dolga van, és még csak nem is tudott vele szót váltani a dolgok alakulásáról, arról, hogy pillanatnyilag ő a Mademoiselle főszerkesztőjelöltje. De majd ha hazaér.

Tehát, azt a szakmája megtanította neki, hogy mindennek van eleje, közepe, vége. Jól körül kell járni mindegyiket, akár riportot ír, akár interjút, és ő most kezdi úgy érezni, hogy kezd a közepébe érkezni. Hogy hol a közepe, és mikor kezdődik majd a vége, nem tudja, csak azt, hogy talán nem is akkora őrültség a jógaóra, mert kifejezetten vágyik rá. Anélkül persze, hogy igazán valaha is kipróbálta volna. Mert az azért nem igazi kipróbálás, hogy egyszer részt vett egy, éppen a Mademoiselle szerkesztőségének tartott jógabemutatón, ahol elvárták, hogy az ifjabb nemzedék – amit akkor Niki is képviselt – álljon be az idősebb generáció helyett is. Semmi nem maradt meg abból Nikinek, így arra jutott, hogy valószínűleg nem volt valami nagy szám az az óra.

Fannival már másodszor találkozik aznap, a lány a sarkon várja, és együtt mennek be Laurához. Milyen furcsa, gondolja Niki, hogy azzal, hogy eladta az egy utcával odébb álló házukat, majd itt megvette ezt a valamivel kisebbet, Laura úgy érzi, lezárhatja magában a múltat. Hát, amíg elhalad a régi utcájuk előtt, addig hogy lehetne felejteni? Ő legalábbis nehezen tudta elképzelni, de Laura mindig képes volt meglepetést szerezni neki.

A garázsból nyílik az öltöző.

– Niki! – kiált fel Laura, egy kicsit talán zavarban, amikor meglátja, hogy Fanni mögött belép Niki is a nyitott garázsajtón. – Hát te?! De jó, hogy itt vagy!

Túl sok az öröm, suhan át a gondolat Niki agyán, aztán futólag átöleli Laurát. Talán egyszer hívta őt, még az elején, amikor elvégezte a jógaoktatói képzést, és elkezdett órákat adni.

Aztán már nincs ideje további emlékezésre, mert belépnek a garázs mögötti részbe, ahol emlékei szerint futópad, jacuzzi, szauna van, és ott egy öltözőrész is.

Noémi zuhan a nyakába nekifutásból, a lány, aki az apja megmentése érdekében Argentínában került nehéz helyzetbe. És vele van az anyja is, üdvözlik egymást, aztán újabb ismerős érkezik. A jelenlegi főnöke, Anna.

Ugyanazt a fura zavart látja az arcán, amit Lauráén fedezett fel, de gyorsan elmúlik az érzés. Anna kapkodva, gyorsan öltözik, sürgeti őket, mert már késésben vannak, és mire végeznek, belép az ajtón még két nő. Az egyik Tiszai exe, látta már fotón, bár nem volt egyszerű képet találnia róla, amikor elkezdett érdeklődni a szerinte következetlen főügyész és családja iránt. Persze András nem támogatta a kutakodást, de egy-két képet így is talált a neten Tiszairól és volt feleségéről, hiszen nyilvánvaló, hogy András főnöke korábban, a házassága idején is meglehetősen magamutogató lehetett. Anna arcán megint zavar suhan át, bár Niki arra jut, hogy már képzelődik, talán azért, mert egy olyan összeszokott társaságba érkezett, ahová tulajdonképpen senki sem hívta.

Ahogy mennek fel a lépcsőn a tetőtéri tornateremhez, Niki megpróbál Annával beszélgetést kezdeményezni.

– Kerestelek – súgja neki.

– Brutál napjaim vannak – feleli gyorsan Anna, és a fekete-rózsaszín csíkos, vélhetően jógakörökben kirívóan trendi szettjét igazgatja.

Hogy mi történik egy jógaórán, azt Niki utólag sem igazán tudná megmondani, mert részint a panorámát, részint a többieket figyelte mindvégig, és csak sokkal kevesebb energiája maradt arra, hogy a saját, meglehetősen szögletes mozdulatait kontrollálja.

Őt csak a vége lazítja el, amikor Laura leül középen, és mindenkinek lehunyt szemmel kell feküdnie a jógamatracán. Laura kellemesen mély hangjára utazik el a legkedvesebb helyei egyikére. Gondolkodik rajta egy kicsit, hogy esetleg ne a saját kertjükbe utazzon-e, de abban marad magával, hogy oda minden egyes nap amúgy is elmehet, fizikai valóságban. Ha már lelki utazás egy kedvenc helyére, akkor legyen mondjuk… egy kis karibi sziget. Egy olyasmi, ahol járt már azzal a híres óceánjáróval, a Pearllel, vagy hát… volt egy olyan kis sziget is, ami egy karibi legendára, Carol Santosra emlékeztette. Ahol talán a mai napig ébren tartják a legendát, Carol Santos legendáját…

Alig pár másodpercbe telhet, már ott van egy fehér homokos szigeten, érzi, ahogy bokáig jár a finom szemcsés homokban, aztán beljebb megy a vízbe… és ott jön vele szemben az okosabb énje, ahogy Laura instruálja. Ott látja maga előtt a napbarnított, izmos Nikit, aki elmosolyodik. Közben Laura mondja tovább. Aztán elhallgat. Megint megszólal.

– Most, ebben a belső csendben meg fogod hallani, amit az okos éned súg neked. Most figyelj rá… lazíts, nézz körül, lásd, hogy hol vagy… érezd a bőröddel, érezd a levegőt, szívd be a levegőt, érezd ezzel is, hogy hová jutottál, halld a zajokat, finom neszeket, és végül… figyelj… halld meg, amit mondani fog neked. Mert valamit mondani fog, az biztos… figyelj rá, halld meg, amit mond…

És akkor Niki, a semmiből, váratlanul meghallja.

Meghallja, és amikor fel is fogja, meg is érti, mit mond neki az okos hasonmás a képzeletében, úgy érzi, kiugrik a szíve a mellkasából.

SOYA

A repülés, aztán az átszállás a Heathrow-n, de már a felszállás is: a szigete felülről a vízesésekkel, a buja, dús, zöld növényzettel, a vulkánnal, a csodálatos Pitonnal, és a szinte hófehér homoksáv, ami körülveszi a szigetet, meg az a hihetetlen kékség, a tenger, aztán a felhők, az égbolt, a vastag fehér felhőpaplan az ég fölött, majd a nap, ami átragyog ezen a vaskos paplanon – egyszerűen hihetetlen volt számára. Még sosem ült repülőgépen, és úgy gondolta mindig, hogy akár a szülei, nagyszülei, ő is St. Lucián éli majd le az életét, miért is ne? Tudta, hogy akadnak néhányan, ha nem is sokan, akik máshová vágynak a szigetről, mert azt hiszik, lehet jobb is, ha van autód, esetleg van új autód, ha van légkondi a lakásodban, és esetleg van egy férjed, aki mellett anyagi biztonságban vagy, és nem kell, mint a húgának, sziklákról ugrálni az öt- meg tízdollárosokért.

Soya se pénzért, se ingyen nem ugrott le, már jó ideje. Tulajdonképpen azóta nem, amikor Lalával az a dolog megtörtént. Amióta összetörte magát, és annyira roncsolódott a lába, hogy… Soya azóta is gyötri magát. Lalának kellett a pénz, azt mondta, ő nem hagyja abba. Így is levett tőle a főnök minden ugrás után. Ha Lala nem akar olyan gyorsan túl lenni az egészen, és ha az anyja keményebb vele, akkor a húgának ma nem hiányozna térdből az egyik lába. És még sok minden másként alakulhatott volna. Még csak tizenévesek, de ebben a pillanatban, ahogy már Athén fölött ereszkedik le a gépük, arra gondol, milyen jó lenne visszakapni azt az ártatlan gyereklányt, azt a Soyát, aki a testvére balesete előtt volt.

De az már lehetetlen.

A repülés, az maga a csoda, a hihetetlen, a varázslat, hogy nettó fél nap alatt eljutsz egy másik kontinensre, egy olyan helyre, amiről legfeljebb néha híreket látsz a tévében, egy olyan városba, amit Soya tényleg csak párszor a hírekben látott. Talán ha a történelem- meg az irodalomórákon jobban figyelt volna, akkor most többet tudna az ókori Görögországról, és nem a repülőn kapott prospektusokat kellene tanulmányoznia, de nem haragszik magára a hiányosságok miatt, inkább úgy tekint erre az egészre, mint egy csodálatos lehetőségre, amit talán soha többé nem kap meg az élettől.

Bert mellett luxusban él, és ezt tudja. Ez az utazás is megerősítette benne. Ismeri őt és hisz benne. Ugyanakkor fogalma sincs, ki ő, hol vannak – vannak-e – gyökerei, mi érdekli valójában, és rajta, Soyán kívül. Mert látszólag, egy kicsit talán érdekli a szálloda, amit vezet, de a lány, ha elképzelt volna valaha is egy külföldi szállodaigazgatót, biztosan sokkal tudálékosabbnak és ellenőrizgetősebbnek képzeli el.

Bert fog egy taxit a reptér kijáratánál, és mire Soya feleszmél, már egy rettenetesen hangos, zajos, színes, kissé büdös és szmogos városban, általa sosem látott, őrületes dugóban araszolnak, ahol mindenki dudál. Annyi duda harsan, hogy csak kapkodja a fejét, holott St. Lucián is szeretik hallani és hallatni a helyi sofőrök a dudájukat. De ez más, teljesen más. Akkora kavalkád az egész, hogy azonnal belefájdul a feje.

Ez lenne Európa? Meg az a Görögország, amelynek múltjában ott az a sok híres isten? Az a rengeteg isten, akik, ha jól emlékszik, bár nem figyelt oda sosem, bosszúállásban és bajkeverésben is nagymenők voltak. Rémlett neki, hogy valamelyik görög isten lenyelte a saját gyerekeit, nehogy majd azok valamilyen átok kapcsán elpusztítsák őt, amikor felnőnek.

Athén. Görögország.

– Az Akropolisz! – mutatja Bert az ablakból a lenyűgöző ókori épületegyüttest. A hatalmas építmény a város fölé emelkedik, süt rá a nap, és ettől a kövek halványsárgák, szikrázóak. Soya még sosem látott hasonlót a maga valóságában, mert a tévé nem számít valóságnak, erre csak most ébred rá. – A legmagasabb pontja az egy templom – folytatja a férfi. – És majd meglátod, nem csak nálunk, a szigeten vannak hatalmas virágos bokrok és gyümölcsfák. Itt, Athén belvárosában citromlugasról citromok lógnak az éttermek teraszai és az átjárók fölé, mindenhol a helyi, görög zene szól, de ez egy nagyváros. Imádni fogod! – mondja, és megszorítja Soya kezét. A lány meglepve érzi, hogy Bert keze izzad, és a lábát is olyan gyorsan mozgatja, dacára, hogy ül, mint aki ideges.

– Látod – szólal meg kicsit később a férfi. – Erről beszéltem. Ez az óváros, a Plaka. Itt fogunk lakni.

A kocsi elhalad egy impozáns tér mellett, majd bekanyarodik egy kék-fehér csíkosra festett szálloda elé. Soya leolvassa a nevét: Electra Metropolis. Szürke mészkővel burkolt bejárat, nagy üvegfelületek, arany névtábla, és egy sötétkék-arany egyenruhás londiner. Utóbbi kinyitja az ajtót, Bert kiszáll, odanyújtja a kezét Soyának, aztán lazán hagyja, hogy a londiner felpakolja a kiskocsira a két bőröndöt. Euróval fizet a sofőrnek, és a lányt leülteti a lobbiban, elkéri az útlevelét és becsekkol.

Nem sokkal később fellifteznek a legfelső emeletre, és Soya szája tátva marad, amikor belépnek a szobájukba. Egyből a panoráma ragadja magával: a teraszt egyenesen az imént látott Akropolisz felé tájolták.

– Ez hihetetlen – suttogja, aztán kinyitja a teraszajtót, és kilép. A város fölött, az istenek magasságában áll. A görög istenek magasságában.

Sosem hitte, hogy ez valaha is lehetséges lesz.

Nem hitte, hogy valaha még valami jó dolog történhet vele, hogy jutalmat kap.

Hiszen büntetést érdemel.

Büntetést azért, hogy évekkel ezelőtt, azon a sosem felejthető napon lelökte a testvérét a szikláról.

– Csodálatos, igaz? – lép mellé Bert. A korlátra könyökölnek, gyönyörködnek a látképben, az alattuk nyüzsgő kis utcákban, a fehér épületekben, és természetesen az Akropoliszban.

– Igen. Nem tudom, mivel érdemeltem ki, hogy elhoztál magaddal erre az üzleti utazásodra. Örökké hálás leszek neked.

– Soya, édes – lágyul el a férfi arca. – Hiányoznál, ha nem lennél velem.

– Ó – feleli. Bert nem az a férfi, aki elhalmozná bókokkal, így aztán nincs semmilyen válasza. Mondhatná, hogy nem érdemli meg ezt a bánásmódot, de nem teszi. Ez már egy új élet, egy másik élet, amiben elszakadhatott egy kicsit a szülőföldjétől, és amelyben akár elképzelhet magának egy teljesen új életet, egy olyan férfival, akiről túl sokat ugyan nem tud, de akit egyre jobban kedvel, szeret, és aki, úgy látszik, valóban szerelmes belé. És jó ember, kétség sem fér hozzá.

Átöleli a férfi, Soya nézi a kilátást, még mindig nem akarja elhinni, hogy ez az egész vele történik. A csók hosszú, hálás, meleg, forró.

– Szeretnék kérni tőled valamit – néz a szemébe Bert.

– Bármit – bólint a lány.

Nincs az a kérés, amit ne teljesítene.

ILONA

– Hát, drágám, nemigen tudom még ma kivitelezni, de tényleg megteszek mindent, ami tőlem telik – mondja a telefonba, vagy inkább kiabálja, mivel Oiában, az egyik híres templom előtt nagy a nyüzsgés, és nem is hallja valami jól az unokáját.

– Ne üvölts! – fordul vissza Lujza, aki egy, a templom kerítéséhez a baljával odanyomott képeslapra pingál valamit a másik kezével. – Itt senki sem süket rajtad kívül!

– Nem vagyok süket! Nem, nem neked mondom, Niki, hanem a barátnőmnek. Persze hogy jó barátnőm. Attól még, hogy lesüketez, jó barátnő, nem gondolod? … Igen, hát nem nagyon van ráérő időnk, mert folyton sietünk valahová, de majd este, naplemente és vacsora után, amikor beülünk a zsákuzzinkba, akkor gondolok rád. … Hogyhogy milyen zsák? Nem zsák, zsákuzzi! Pezseg, zubog, de maradhatunk annál is, hogy egy dézsa a teraszon… Jó, persze, hogy nem putri. Igen. Nyolcvanéves korom fölött talán lehet egy dézsám a nyaralóhelyen! Dézsánk, pardon – int a teljes mosolyban mellette álló Lujza felé. – Tudod, a barátnőm meglehetősen sznob, és ő az ilyen zsákuzzis helyeket kedveli. Na szervusz, drágám, majd meglátom, mit tudok tenni az ügyedben, a kis drága dédunokámat pedig sokszor puszilom! – Teátrálisan kinyomja a telefont, majd a fejét rázza. – Az unokákkal mindig baj van.

– Feladatot adott? Be kell vásárolnod olajbogyóból?

– Még ha azt kéne – legyint, de nem tudja visszafojtani a győzedelmes mosolyát. – Csakhogy ez a lány nyomoztatni akar velem! Pont most, amikor egyszerre nyomozok és nyaralok! Hát mit képzel?!

– De mintha örülnél a kérésének.

– Lujza barátnőm, én minden munkaügyi kérést komolyan veszek – vált át suttogásra. – Na, induljunk, nézzük meg azt a híres naplementét, hátha belefutunk az embereimbe!

De egyelőre csak Orionban futnak bele a szélmalom előtt. Ilona szívesen elmondaná a bajszos görögnek, hogy egy pont olyan nevű tévéje álldogál a télikertjében, mint amilyen nevet a görög úr visel, de Lujza már százszor biztosította róla, hogy ezt semmiképp nem fogja angolra fordítani. Ilona egyébként eldöntötte, hogy hamarosan beüzemeli azt a kis drága ketyerét, amit tolmácsgép néven talált még otthon az interneten. Meg is rendelte, szinte előre sejtve, hogy nyelvi nehézségei akadnak majd a kis szigeten.

– Ez az ember mindenhol ott van? – rázza meg a fejét. Lujza nevet, érdekes látni, ahogy megváltozik egy férfi közelében. Mindig kivillantja a fogsorát, mint a lovak, pedig nem saját, hanem implantátum, ezt a vak is látja, gondolja Ilona. Illetve, ő nem vette észre, de Lujza közölte vele. Hát majd egyszer talán ő is elgondolkodik a megoldáson.

– Eljött ide, mert árut hozott az egyik étteremnek.

– A végén még kiderül, hogy az egész sziget az ő kezében van – dörmögi Ilona, és maga is csodálkozik, hogy bosszúsnak hallatszik a hangja.

– Azt mondja, szívesen elvisz minket egy kirándulásra holnap.

– Na azt aztán… lesheti! – böki ki a magánnyomozó.

– Dehogyis, Ilonkám, dehogyis. Majd szépen elautózunk vele. Mit gondolsz, neked nem esne jól egy ingyenes szigetnéző nap?

Ilona elgondolkodik, majd bólint. Mert hát azt mindig szerette, ha nem kerültek sokba a dolgok, azért is akadt ki néha egyik-másik kofára a piacon, aki át akarta verni a palánkon.

– Hát jó. Ennyit megér a bájolgás – szögezi le végül.

Orion hatalmas mosollyal búcsúzik tőlük, és az ígérettel, hogy másnap reggeli után a szállodájuk előtt találkoznak.

A szigeten ember ember hátán. Még nem indultak vissza a nagy óceánjárókhoz, és Oia ugyanolyan felkapottnak látszik turistakörökben, mint a főváros, Fíra, ahol a szállodájuk van. A varázslatos fehér házak, a kék kupolák, a gyönyörű kilátás az Égei-tengerre és a közelgő, állítólag semmihez sem hasonlító naplemente sokakat vonz a városba. Szerencsére, gondolja Ilona, mire lebukik a nap, a hajók is elindulnak, így aztán kisebb lesz a tömeg, amit majd meg kell figyelnie.

– Annyit tudunk akkor – mondja Lujza halkan –, hogy két bűnöző fog itt találkozni, hogy megbeszéljék az üzleti ügyeiket? De miért itt, és miért naplementenézéskor?

– Ennyit tudtam kivenni a partin, mondhatom neked. Tudod, hogy vannak mindenféle lehallgató eszközeim, ennyit tudtam meg, hogy ebben az időszakban, itt lesz a találkozó. Szerintem pénzt fognak átadni, és biztos, hogy valami olyat hallunk majd, amivel meg lehet fogni őket – magyarázza.

Lujza, aki a múltkor a jacuzziban már nagy vonalaiban megismerte a történetet, el sem tudja képzelni, hogy fog kiderülni a naplementében valami nagy turpisság, de a legjobb az egészben, hogy itt lehet, tanúja lehet a dolgoknak. Ennél izgalmasabb kalandja még sosem volt, bánja ő, ha napokig vagy akár két hétig kell visszajárni Oiába naplementézni…! Előbb-utóbb meglesznek a bűnösök, ezt ígérte Ilona, és ennél izgalmasabb dolgot Lujza nem tudott elképzelni, mint hogy részt vehet egy igazi nyomozásban.

– Ez nagyszerű. Szerintem álcázásból ihatnánk egy pohár pezsgőt. Hogy csak két bolondos vénasszonynak gondoljanak bennünket, és ne igazi magánnyomozóknak – javasolja.

– Szerintem így is két bolond vénasszonynak tartanak minket, nem gondolod? – érdeklődik Ilona. – Nem hiszem, hogy minden naplemente előtt be kellene rúgnunk ehhez. Hacsak nem ragaszkodsz ahhoz, hogy részegesnek is véljenek.

– Nem ragaszkodom, de rájuk hagyom – kacarászik Lujza, Ilona pedig magában motyogja:

– Na tessék, máris úgy néz ki, mint aki leitta magát…

Naplemente előtt elmennek még az oiai tengerészeti múzeumba, aztán ott várják a mellvédnél, a fehérre meszelt házak felett, turisták között, hogy belebukjon a nap az Égei-tengerbe. És hogy lebuktassanak egy-két bűnözőt.

De ez az este nem az az este. Most csak a nap bukik le, és senki más.

NIKI

Csilla angyali mosollyal hozza le Petrát.

– Szerettem volna, ha bejössz – mondja, miután Niki beültette a kislányt a gyerekülésbe.

– Nem tudok, rohannom kell. Vendégünk jön – rázza meg a fejét. – András kollégája bejelentkezett vacsorára.

– Nehogy már főzni kezdj!

– Ja, hát nem is. Majd rendelünk valamit.

– Nem untad még meg a járvány alatt? Nekem már minden kajaszállító halálosan szarnak tűnik.

– Hát mit tegyek – vonja meg a vállát Niki, és egy kicsit tanácstalanul néz. – Nincs rá időm. És már a nagyi is elutazott, pedig ő szokott kisegíteni.

– Van egy nagy adag lecsóm. Tojásos. Úgyis lefagyasztanám – legyint Csilla. – Ne is szabadkozz. Kenyered csak van?!

Pár perc múlva tér vissza egy nagy lábassal.

– Nem tudom, hogyan hálálhatnám meg…

– Hagyd már. Hoztam még egy éjszakai hidratáló krémet is, fogadni merek, hogy ugyanazt használod, amit nappalra.

Niki csak mosolyog, valóban homályos emlékei vannak arról, hogy mit ken az arcára, a múltkor valami löttyöt is kapott Csillától, de azóta is bent van a fridzsiderben érintetlenül.

– Figyelj. Tudsz rólam valamit? – kérdezi hirtelen. Még tartja a régi kis Corsa ajtaját, hogy ne csukódjon be, és kíváncsian fürkészi Csilla arcát.

– Tudom, hogy nehéz egy kisgyerekkel – simít végig a karján Csilla. – Mi ez az őrült kérdés?

– Hát hogy tudod-e, mi történt velem… Nem? Felkértek a Mademoiselle főszerkesztőjének – mondja, és maga is meglepődik, milyen szomorkás a hangja.

– Én erről semmit sem hallottam! – Csilla leesett állal nézi őt.

– Hát ez van.

– Jézusom, mesélned kell! És igent mondtál? Szerintem mindenképpen mondj igent!

– Beszéljünk holnap. Ma már tényleg rohannom kell, pedig lenne miről beszélgetnünk – csúszik be a vezetőülésbe. – Mindent köszönök!

Hazafelé Petrával beszélget. A lánya még nem ismer túl sok szót, néha Niki el is szégyelli magát: ő, aki a szavak embere, miért nem tudta megtanítani a lányát, miközben a játszótéren más másfél évesek már-már komplett mondatokban beszélnek? Persze utánaolvasott, egy egész könyvespolc tele van már Vekerdyvel, és így tudja, hogy sem a szobatisztaságot, sem a beszédet, sem mást nem kell és nem is lehet sürgetni. Ettől függetlenül elbizonytalanodik néha… és persze bűntudata is van. Bár Csilla elmondta, hogy remekül játszottak, Petra spenótos tésztát is evett (spenótosat! – ez hogy lehet?, gondolja), azért mindig nehéz, ha másra kell bízni a lányát. Még a nagyanyja… benne, bármilyen hóbortos figura, és András szerint tökéletesen őrült is, Niki száz százalékig megbízik, már amennyiben a gyerekről van szó.

Mivel eszébe jut a nagyanyja, egyúttal az is, hogy most már tényleg fontos kérése van hozzá.

– Nagyi? Szeretnék kérni tőled valamit… – szól bele, amikor Ilona fogadja a hívását. Eleve meglepő számára, hogy a nagyanyja egyáltalán felvette, hiszen már közölte vele többször, hogy a nyaralásán nem lehet zavarni. Mindegy, Niki azért, ha szüksége van rá, rendelkezik az András által szívóskodásnak nevezett képességgel.

Persze a nagyanyja gyorsan lerázza őt, de legalább van valami remény arra, hogy megpróbál segíteni neki. Egészen elképesztőnek tartja, hogy újabban a nagyanyja szolgál neki „forrásul”. Természetesen erről nem fog beszámolni Andrásnak.

Ilona meglehetősen jól érezheti magát Santorinin, még ha nyilván ölre is mennek időnként a „barátnőjével”, gondolja Niki. Azóta már többször eldöntötte, hogy jobban utánanéz ennek a Bestia Lujzának, de vagy kedve, vagy ideje nem volt rá.

A házuk előtt már ott parkol Petri Zoli Astrája. Meglepődik, mert hétkor még András sem ér mindig haza.

A két férfi ott ül a teraszon, és ESZNEK. Méghozzá főtt ételt.

– Hát itt mi folyik? Nem akartatok megvárni? Hoztam isteni lecsót.

– Megmondtam, hogy én hozom a vacsorát – emelkedik fel az asztaltól Zoli, és átöleli Nikit. András már Petrát veszi a kezébe. – Megálltam egy hentesnél, és hoztam sült kolbászt, kenyeret. Nem diétás, elismerem, de nagyon finom.

– Na most, Petra kajál, aztán Andrást váltom – közli Niki. – És, mivel ezer éve nem dumáltunk, amíg András elaltatja a lányát, én leszek a társaságod.

– Ennél jobban nem is járhattam volna – mosolyog Zoli.

– Jó, de a nőügyeidről is mesélned kell – kacsint Niki. András finoman belecsíp a combjába. – Nem hagyom abba. Nálam jobb kihallgatótisztet nem ismertek – vigyorog a férjére. – Úgyhogy ne csipkedj, légyszi.

Nevetnek.

– Egyébként, bár nem akarok ellenőrizgetős férjnek látszani, de merre jártatok? Egy kicsit megijedtem, amikor csak kutyával találkoztam itthon, ember meg sehol.

– Hogy te milyen hülyén fogalmazol – ingatja a fejét Niki, miközben azon jár az agya, hogy mennyit mondjon el. De hát ott van a vendégük, és… amúgy is, a férje utálja, ha nyomozgat, viszont a sógornőjénél volt, ezt meg is tudhatta, szóval… – Lauránál voltam jógaórán – böki ki végül.

– Na. – András arcán látszik, hogy nem keltette fel az érdeklődését a téma, még ha a nővérét is belekeverte Niki.

– Aha. Bizony. Annyit tudok, hogy holnap elutazik Adélhoz.

– Athénba?

– Yes, sir.

– És jó volt a jóga?

– Mérsékelten. Te például le tudsz hajolni és szépen lehelyezni a tenyeredet a talajra?

– Nem fogom kipróbálni. De akkor minek voltál ott, ha nem is érdekel a jóga?

– Társasági életet éltem.

Petri Zoli haja egykor vörösesbarna volt, mostanra azonban már legfeljebb az időnként megnőni hagyott borostája színe ilyen. A feje teljesen kopasz, ő maga tolja le géppel, mert, mint egyszer Nikinek mondta, már rettenetesen idegesítette a kopaszodás, meg a néhány szál megmaradt haja. Akkor inkább ne legyen semmi, közölte.

Alacsony, erős, izmos, mostanra ledolgozta a hasán is a hájat, összeszedte magát, mióta a felesége utoljára elhagyta. Volt néhány szerelmi csatározásuk, de úgy tűnik, ez mostanra már lezárult.

– Meg sem kóstolod a lecsót? – érdeklődik Niki.

– Dehogynem. Csak gondoltam, nem jöhetek vendégségbe üres kézzel – feleli. – Hát te? Hogy vagy?

– Nem tudom. Néha tök jól, máskor meg már mennék, és hajtanám az ügyeimet – feleli őszintén Niki, és megemlíti az állásajánlatot is.

– Hát én elvállalnám – közli Petri.

– Igen? Nekem egyre inkább a nem felé billen a mérleg nyelve.

– Miért?

– Nem tudom. Nincsenek jó érzéseim.

– Vagy úgy. Erre mit is lehet mondani? Ez egy érv?

– Nem tudom.

– Értem. Vagyis nem értem. Sajnos nem értelek titeket, nőket, és ezzel választ is adok arra a kérdésedre, hogy mi van a magánéletemmel… Egyébként volt egy kalandom, de cégen belül, és… hát tényleg nem tudom… – közli elgondolkodva. Niki érzi, hogy beszélni akar. Hadd beszéljen, gondolja.

– Mi a baj?

– Mindössze az, hogy Eszter, az a nagy vagány csaj. Elég jó nő. Ráadásul… a főnök titkárnője.

– Ó. És ez baj?

– Te is ismered. A birtoklás a mindene.

– Tiszainak? – mered rá Niki.

– Szerinted nem?

– Én nem ismerem igazán. Néhányszor találkoztunk, de alig beszéltünk pár szót egymással.

– Szerintem meg ismered annyira, hogy tudd: mindentől el a kezekkel, ami a köreiben van.

– És a lány… Eszter hogy gondolja?

– Nem tudom. Ezért bonyolult minden, mert ti, nők folyton keveritek a kártyát. Egyik nap minden oké, még ágyba is bújtok, a másik nap meg éppen hogy visszaköszöntök.

– Most konkrétan kiről beszélsz így többes számban?

– Eszterről – visszakozik a férfi.

– Tehát lefeküdtél a főnököd titkárnőjével?

– Hát ez nem vicces. Nem hiszem, hogy kacarásznod kéne.

– És mindenki tudja a cégnél?

– Senki sem tudja. Még a férjed sem.

– Akkor nekem miért mondtad el?

– Honnan tudjam? Te tényleg vallatótiszt vagy. Vagy csak olyan alkat, akinek az ember elmondja a féltett titkait.

– És mit szól majd a főnök?

– Hát mit tudom én, hogy mit szól, ha egyáltalán megtudja, de egyelőre még Santorinin sütteti magát.

– Ezt mondd még egyszer.

– Melyik részét? A Santorinit? Az időhatározót? Vagy a sütteti magát kifejezést? Vagy hogy mit szól?

– Mi a frászt keres Santorinin? – kérdezi még mindig csodálkozva Niki. – András nem is mondta…

– Lehet, hogy nem tudja. Nekem is Eszter kotyogta el… Tudod, a főnök jobban szereti, ha a szabija alatt is azt hisszük, hogy itthon van és bármikor bejöhet. Szeret minket kételyek közt tartani, hogy ne lazuljon a fegyelem.

– Értem. De mit keres Santorinin?

– Szerintem az új bigével nyaral. Feltételezem, sőt mondhatom, biztos, hogy a csaj Instáján mindent láthatsz. Még olyat is, amit nem akarsz. Nem tudom, a főnök hogy viseli, hogy a csaj minden egyes mozdulatát kiposztolja.

– Tehát te már követed az Instán.

– Csakis munkaköri kötelességből. Jó… oké… de tudnod kell, hogy ráadásul Tiszaira ez a magatartás, a csaj posztolása veszélyt jelent, már ha még most is vannak, akik el akarják rabolni, vagy az életére törnek.

– Miért, szerinted nincsenek ilyenek?

– Szerintem nincsenek. Már az egész komplett ország tudja, hogy egy falka testőr védi éjjel-nappal. Minden épeszű bűnözőnek elment már a kedve attól, hogy egyáltalán gondolatban eltegye láb alól. Ő szépen megcsinálta az imidzsét. Most meg elrepül a csajjal Santorinire, és…

– De miért, tudják az emberek, hogy együtt vannak? Úgy hallottam, ez viszonylag friss kapcsolat. Én is találkoztam a barátnőjével, de nekem nem úgy tűnt, hogy a lány posztolgathatna magukról, kettejükről.

– Hát én nem is mondtam, hogy a főnök is rajta van a képeken – vág le még egy szeletet a sült kolbászból Petri, és jól megtunkolja a mustárral. – De az a csaj nem bír magával… én nem is értem, mióta a főnök elvált attól a nőtől, tulajdonképpen ilyen könnyű esetei vannak.

Niki tudja, hogy a főügyésznek az a bírónő, valamilyen Katalin, Bambi anyja a nagy szerelem, de amilyen furcsa az élet, a bírónő sok-sok éve kiegyensúlyozott házasságban él az egyik legismertebb tévés hírműsor-vezetővel. Mindegy, nem az ő dolga a szerelmi életük, meg az sem, hogy Tiszai miért mutatkozik mindig ezekkel a kifejezetten menő, kicsit közönséges nőkkel, akik nagy követőtáborral rendelkeznek a közösségi oldalakon, nádszálkarcsú a derekuk, fel van töltve a szájuk, és életük minden pillanatát megmutatják a követőiknek.

– Tiszai ennél mélyebb – mondja. Zoli elhúzza a száját. – És veszélyesebb – böki ki Niki, maga sem érti, miért. Petri Zoli buzgón bólogat.

Jóval később, mikor már Zoli elment, Niki rendrakás és tusolás után Petra szobája felől érkezik a hálószobába.

András már alszik. Lassan veszi a levegőt, mélyeket lélegzik.

Niki óvatosan lefekszik, hogy ne ébressze fel, és a kezébe veszi a mobilját.

Ott várja egy üzenet a Messengerében, megnyitja, és látja, hogy Csilla küldte.

El kell mesélned mindent! Én szeretném, ha te lennél a főszerkesztő.

Bepötyögi a válaszát:

Nem ilyen egyszerű. Más Mademoiselle-t várnának tőlem. Kevésbé „okosat”.

Cs: Na és?

N: Nem akarnak thaiföldi hosszú nyakú nőket, meg indiai termékenységklinikákat, bántalmazást, teknősmentést… Na jó, azt lehet, hogy engednék. De le akarják butítani.

Cs: Már kurvára sznob volt az újság. A szépségrovatot nem akarják leépíteni?

N: Nyugi, azt nem.

Cs: De ki az, aki azt mondta, hogy át kell alakítani?

N: A lapigazgatóval beszéltem. Állítólag Anna maga állt fel. És én hiába próbáltam ezt megtudni tőle… még jógázni is elmentem. Ő is ott volt, de szinte menekült előlem.

Cs: Biztos szégyelli. Vagy nincs kedve beszélni róla.

N: Lehet.

Cs: Elvállalod?

N: Nem tudom. Segítened kell, hogy megértsek dolgokat.

Cs: Jó. De a szépségrovatot hagyd meg, kérlek! Plusz egy oldalra lenne szükség. Nem nekem, az olvasóknak.

N: Dugulj el.

Hozzásimul Andráshoz, jó érezni, ahogy összeér a bőrük. Még szerencse, hogy a klíma halkan teszi a dolgát.

Álmában Tiszai elől rohan, és arra ébred, hogy majdnem elkapja a férfi. Az influenszer csaja meg csak fotózza őket, hogy kiposztolhassa az Instagramján.

El kellene mondania Andrásnak, mire jött rá a jógaóra végén.

LAURA

– Minden rendben, Laura? Meglehetősen késő van már.

– Igen. Elnézést, hogy ilyenkor zavarom.

– Semmi baj. Én mondtam, hogy hívjon, ha nem érzi jól magát, vagy bizonytalan az indulás előtt.

– Holnap elrepülök Athénba.

– Tudom. Tehát nem gondolta meg magát.

– Nem.

– Akkor hát minden rendben van?

– Nagyjából. Ha nem maga lenne a lélekgyógyászom, nem telefonáltam volna.

– Erőre van szüksége? Megerősítésre?

– Nem is tudom.

– Mire gondolt, amikor felhívott?

– Arra, hogy elmesélek valamit, mert nem sokat értek belőle.

– Mi történt?

– Ma eljött a testvérem, András felesége a jógaórára.

– Nikolett.

– Igen. Tudom, hogy amikor András járt magához, akkor ő is mesélt róla. Igen, tudja, az újságíró. Nem tudom, szoktak-e még a testvéremmel beszélni…

– …

– Jó, oké, ilyesmiről nem adhat felvilágosítást. Mindegy. Értem. Tehát Nikinek és Andrásnak van egy nagyjából másfél éves kislánya, Niki otthon van vele, de külsős újságíróként dolgozgat néha, legalábbis én így tudom. Tehát Niki eljött az órámra, ami ugye elég

furcsa.

– Miért?

– Mert sosem jött még el. Pedig amikor találkozunk, főleg családi eseményen, sőt tulajdonképpen mindig ott… akkor szoktam őt hívni. De eddig még nem jött el.

– Értem. Viszont most elment. Azzal kezdte, hogy van valami, amiből nem sokat ért.

– Hát ezt nem értem, valóban. Mert annyira furcsa, hogy éppen akkor jön el, amikor változik az életem.

– Mert változik? Úgy érzi, változás előtt áll?

– Igen, hiszen elutazom, már nagyon-nagyon régen nem utaztam. Elmegyek a lányomhoz, aki most már felnőtt, felnőtt életet is él, és ezzel fogok szembesülni.

– Tart ettől?

– Nem. Furcsa, hogy már nem kislány, de nem tartok tőle. Örülök neki. Ennek ellenére, még mindig nem értem, miért bukkan fel Niki az életemben mindig akkor, amikor valami változás várható.

– Ezt hogy érti?

– Amikor először megjelent, jó, akkor még nem tudtam róla, mármint a létezéséről sem igen, de akkor bukkant fel, amikor Verbovszky, a féltestvérem, a bűnöző… na de maga ezt pontosan tudja, hiszen akkoriban kezdtem járni magához. Pont Verbovszky miatt, meg András miatt, meg a családom miatt.

– Azért mondja csak végig.

– Tehát akkor, amikor Verbovszky megszökött a börtönből, egy friss hasi műtéttel, én ápoltam, és ő meg hálából, meg amúgy is, jól beleszart a levesbe, már bocsánat. Vagyis Nikit fogságba ejtette, meg az anyját, a nagyanyját meg szépen el is rabolta, de hát ismeri a sztorit. Szerencsére András volt a megmentő, mint mindig.

– A testvére mindig a megmentő?

– Hát igen, engem azért nem tudott a férjemtől megmenteni, mert mindig mindenkit meg akar menteni. Én nem hagytam magam, mert ez az én életem. Könyörgök, most ne erről beszélgessünk, mert akkor még a gépinduláskor is vonalban leszünk. De Bertalan és András utálták egymást, ezt biztosan tudja.

– Igen. És most azt mondja, Niki akkor is változás előtt bukkant fel az életében? Hiszen nem is bukkant fel, nem? Hanem Verbovszky jött előbb.

– De mint kiderült, már jó ideje Nikire vadászott! Mindegy, elmúlt, ez már tényleg a múlt. De aztán ott volt a múltkori eset.

– Melyik?

– Hát az argentínai. Jó, rendben, már évekkel ezelőtt történt. De akkor is. Emlékszik rá, melyik, igaz? Az, amikor Bertalan eltűnt. Akkor leleplezték, mint bűnöző politikust. Tudja. A gyógyszercéges dolog. És ebben azért vastagon benne volt Niki, a leleplezésben, de nem is erről van szó.

– Azért beszéljünk róla egy kicsit. Dühös Nikire, mert segített a volt férje leleplezésében? Mit érez iránta, ha arra az esetre gondol?

– Nem érzek semmit, elég volt nekem a férjem ügyeivel szembesülni feketén-fehéren. Ahogy mondani szokás, pacekba kaptam az ügyeit, egyáltalán nem foglalkoztam Nikivel… Nem vagyok dühös rá. Nem haragszom. Miért is haragudnék? Ha valakire haragszom, az Bertalan.

– Mert lebukott?

– Mert olyasmiket követett el, amelyek miatt ma is szégyellem magam. Mert olyasmiket követett el, amik miatt nem is lehetett volna jövőnk, még ha ő normális marad is… Egy illúzió, tudja, akkor darabokra tört.

– Voltak még illúziói?

– Hát azt azért nem gondoltam, hogy képes bérgyilkosokat fogadni.

– És hogy jön ide Niki, mikor bukkant fel, ahogy mondja, „a változás előtt”?

– Akkor, ott… egy irodalmi esten találkoztam Nikivel, meg az argentin ügy főszereplőjével is, Noémivel. Noémit ismertem már régről, hiszen közte és Adél között csak néhány év korkülönbség van, és az ő apja is politikus volt, Bertalannal dolgoztak, de hadd ne kelljen már elmesélnem az egész ügyet. Az eleje, de tényleg az eleje az volt, amikor megtudtam, hogy Noémi apja börtönben van, és a férjem, aki egyébként harcostársa is volt, semmit nem akart tenni az érdekében. Aztán azon az irodalmi esten ott volt mindenki, aki erre az egész elcseszett életemre meg a férjem lojalitásproblémájára emlékeztetett… Noémi, az anyja nélkül, merthogy az anyja kórházba került az apja bebörtönzése miatt… akkor még nem tudtam a gyógyszerkísérletről. A vagyonukat, házukat lefoglalták, és a férjem nem tett semmit, hogy legalább annak a lánynak jobb legyen… és ott, amikor szembesültem Noémivel, a szerencsétlenségével, azzal, hogy akár az én gyerekem is kerülhetne ilyen helyzetbe…

– Miért gondolta ezt?

– Hát a vak is látta, hogy Bertalannak voltak mindenféle sötét ügyei. Konkrétumokat nem tudtam akkor sem, csak amit az argentin eset után olvastam, hallottam… de azt persze már akkor is sejtettem, hogy valami nem stimmel. És hát amikor az a gyerek ott maradt egyedül, az apját bebörtönözték, és most hadd ne mondjam, hogy nem is csinált semmit… akkor nem tudtuk. De az anyja kórházban, ő pedig megjelent azon az irodalmi esten. És ott volt Niki is. Igen. Olyan furcsa volt, ahogy nézett. De persze nem tudott semmit, azonban megmaradt bennem az a találkozás. Aztán… aztán totál felfordult az életem. Minden megváltozott. Bertalan elvitt engem egy wellnessre, nem is wellnessre, hanem egy spirituális léböjtkúrára, és közben ő… de tudja. Tudja, hogy mi történt Buenos Airesben.

– Amennyit tudni lehet róla, igen.

– Az elég is. Nekem legalábbis. Na, én azóta nem láttam a férjemet, elég nagy változás, nem?

– De hogy kapcsolódik ez Nikihez? Azt gondolja, minden azért történt önnel, mert ő ott volt? Gondolom, nyilvános volt az irodalmi est.

– Igen. És jött a következő alkalom, a parti. Akkor is ott volt Andrással, amikor csináltam azt a halloween-partit, és másnap megjött a vevő a házra. Akkor megint csak megváltozott az életem. És, hogy tovább soroljam, egy családi karácsony volt az utolsó, amikor Nikiék jöttek, aztán másnap Adél bejelentette, hogy külföldön szeretne élni, tanulni, dolgozni.

– Ezekben benne volt Niki keze?

– Dehogyis. Hogy lett volna benne? Csak azért mesélem el, mert mindig történt valami fontos, valami, mondhatni sorsfordító dolog velem, amikor Niki váratlanul vagy kevésbé váratlanul megjelent a képben. Mintha egy óriási, világító jel lenne, hogy figyelj, holnap már más lesz minden!

– Ez él róla a maga fejében. De csak a maga fejében él ez a kép. Azt tudja, ugye? Hogy olyasmit tulajdonít Nikinek, ami nincs, nem létezik?

– Igen, csak azt mondom, hogy voltak ilyen esetek. Ezért vagyok most egy kicsit megzavarodva.

– De nyilván ennél többször találkoztak, nem? Többször annál, mint ahányszor nagy dolog történt.

– Igen. Persze.

– Akkor mi lenne, ha ezt a mostanit is egy átlagos találkozásnak fogná fel?

– De mindig volt valami előjel, tudja.

– Mire gondol?

– Először Verbovszky. Reszkettem az idegtől, nehogy rábukkanjon a férjem a gardróbomban. Tudtam, hogy valami rossznak a kezdete ez az egész. Mint ahogy ott, az irodalmi esten is. Sejtettem, hogy valami történni fog, és az mindent fenekestül felforgat. Aztán a parti… akkor már hirdettem egy ideje a házat, mégis, aznap úgy éreztem, búcsúzom tőle. És a karácsony? Adél olyan furcsa volt aznap. Nem is tudom…

– Ezek a változások mind rosszak voltak?

– Megviseltek.

– Nem lehet, hogy valóban sokkal többet képzel bele a találkozásaikba?

– De.

– Akkoriban kapaszkodnia kellett mindig valamibe. Most viszont nem kell, mert minden rendben van, vagy legalábbis jól alakul az életében.

– És?

– Ne nagyítsa fel magában Ladányi Niki jelentőségét. Mert nincs is akkora jelentősége a maga életében. Sőt.

– De… én nem tudok rajta eligazodni.

– Hogy érti?

– Hát, hogy milyen a viszonyunk. Mit gondol rólam. Simán lehet, hogy lenéz, mert együtt maradtam a férjemmel egy rossz kapcsolatban, és…

– A képzelődések előreviszik?

– Engem?

– Igen.

– Nem tudom. De az az igazság, hogy azt sem tudom, jót vagy rosszat teszek-e most Nikivel.

– Hogyhogy? Egy jógaórával nem lehet valakit tönkretenni.

– Igen. De… Egy állást kínáltak most neki. Főszerkesztőit.

– …

– És azt részben én finanszírozom.

– Nem értem teljesen.

– Lopott pénzből, ráadásul.

– Tessék?

– …

– Ne sírjon, Laura. Nyugodjon meg. Nem értem, amit mond.

– Hát a férjem végül is… összelopta, nem igaz? Korrupció, meg mindenféle pártügyek… azokkal kereste a pénzt. Én pedig most ahelyett, hogy felajánlanám az egészet jótékony célra, egy fél magazint veszek neki.

– Neki?

– Nem neki, mondjuk úgy, hogy kicsit magamnak is, de ő lenne a főszerkesztő. Egy működő magazin, a Mademoiselle. Jelenleg nincs főszerkesztője, de ez hosszabb történet, és talán nem is annyira lényeges most…

– Vagyis kárpótolni akarja Nikit Verbovszky miatt?

– Á, nem tudom. Fogalmam sincs. Kellett a pénz a vevőnek, egyébként papíron nem is szerepelünk, szóval… így alakult. Égette is a zsebemet a pénz.

– Laura, most úgy érzi, hogy kárpótolja őt?

– Nem tudom. Nem biztos, hogy elfogadja az állást. Egészen össze vagyok zavarodva.

– Maga megtette, amit tudott.

– Így is mondhatjuk. Viszont nem mondott se igent, se nemet az állásajánlatra az illetékesnek. És én úgy utazom el holnap, hogy simán lehet, hogy Niki, akinek valamiféle kárpótlást akartam adni, visszadobja az állásajánlatot, és nekem marad egy fél magazinom, ami a hátam közepére sem kell… ne nevessen. Nem olyan humoros történet ez.

– Nem nevetek. Mondja meg, mitől fél, mit remél?

– Attól félek, hogy valami olyan következik megint, ami megfordítja az életemet. Holnap elutazom, és nem tudom, mi vár rám.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze.

– Történt valami Tittivel mióta nem beszéltünk?

– …

– Emlékszik, mondta, hogy rákeresett a Facebookon. Ha jól emlékszem, be is jelölte ismerősnek.

– Hát az igazság az, hogy visszajelölt. És majd ha hazajövök, találkozunk.

– …

– Ő javasolta. Pontosabban azt javasolta, hogy találkozzunk a napokban. De mondtam, hogy el kell utaznom.

– Tehát akkor mitől tart, Laura?

– Hát attól, hogy megváltozik az életem.

– Niki miatt?

– Esetleg. Igen.

– És mennyire van benne a félelmeiben egykori szerelme, akivel Athénban is járt, Titti?

– …

– Gondolja át.

– Erre most nehéz válaszolnom. Nem tudom.

– Mi az, amit ebből a beszélgetésből magával visz?

– Talán… az, hogy bárhogy is alakulhatnak a dolgok. Akár jobban, akár rosszabbul.

– Tudnának a korábbinál is rosszabbul alakulni?

– Nem tudom. Ha a lányommal minden rendben van, akkor nem hiszem.

– És vele rendben vannak a dolgok, mit gondol?

– Hát, az albánt leszámítva… de inkább azt mondom, hogy igen. Szerintem igen.

– Ez egy megnyugtató felismerés, nem?

– De, igen. Határozottan.

– Akkor vigye ezt magával Athénba.

ADÉL

– Erről mit gondolsz? – kérdezi angolul Mirant. Mostanában ez az új szokása. Mindent megmutogat a Plakán és a lakása körül a srácnak. Holott a fiú előbb költözött Athénba, mint ő, tehát több lehetősége lett volna megismerni a várost. De Mirant addig csak a tánc érdekelte. Csakis a tánc.

– Erről a lépcsőről? – mosolyog a táncos. – Kedvelem. Jó, mert hozzád vezet.

– Az szuper – feleli Adél. Megáll az egyik lépcsőn. Igyekszik nem a pincér srácra figyelni, aki egy tálca koktéllal és egy csomó olajbogyóval meg csipsszel cikázik az asztalok között. Este van, meleg este, Athén zajai és a görög zene kavarog a fülükben, virág, olíva és gyertyafüst illatát érzik. Állnak az egyik lépcsőn, kerülgetik őket az emberek, a bárban külföldiek ülnek, átlátnak a fölöttük húzódó citromlugason, ha a csillagokat akarják bámulni. Ez Athén, egy óriási káosz, de valahol maga a rend is. Legalábbis Adél életében a rendet jelenti, sok-sok rendezetlennek tűnő év után.

– És hamarosan mindennap ezt a lépcsőt fogom koptatni. Kivárom, míg anyád hazamegy – suttogja a srác, kézen fogják egymást, és felmennek Adél lakásába.

Nyitva az ablak, meg az erkélyajtó is, Adél néha éjjel ott ült a szűk erkélyen, és csak bámult bele az éjszakába, várta, mikor csendesedik el minden, és csak akkor feküdt le, amikor már bezárt a bár is a ház alatt.

Már ezt is imádta, amikor lehunyta a szemét a város. És most megint valami változás lesz, méghozzá elég nagy változás, hiszen Mirannal összeköltöznek! A fiú, bár Adél tartott tőle korábban, hogy nem fogja kedvelni a környéket, beleegyezett, hogy Adél maradjon, ő jöjjön.

Ki a fene tudja, mi következik most? Egy igazi, együttélős kapcsolat egy szenvedélyes, vad, érzékeny albán fiúval. Egészen elképesztő.

Adél nem ezt látta otthon, nem látta azokat az érintéseket, ahogy Miran megérintette a testét, a haját, csak úgy szikrázott a keze alatt Adél haja, amikor a srác hozzáért. Egészen biztos volt benne, hogy ezek szexi szikrák. Mindig felgyújtották belül is.

– Jó lesz, ha összeköltözünk. De túl sokat leszünk együtt, nem fogjuk megunni egymást? – kérdezi Adél, miután kilép a zuhanyzóból. Egyszerű, kék csempés a fürdőszobája, nincs benne kád, csak egy olyan zuhanyfülke, amibe úgy lehet beállni, hogy közben nem lehet nyitva a fürdőszoba ajtaja, különben nem férne be senki. De jó ez így. Olyan mediterrán az egész. Nemcsak a lakás, hanem a szerelem is.

Úgy nőtt fel, hogy mindene megvolt. Tényleg mindene. Talán csak igazi apja nem volt, de hát ilyen apróságokkal igyekezett nem törődni. Persze volt idő, amikor az apja volt a minden. De hát az régen volt már. Gyerekkorában. Még most is, amikor rosszabb napja van, előtörnek az emlékek, ahogy az apjával elmegy a Práterbe, együtt ülnek az óriáskeréken, nagyokat nevetnek a hazaúton, megállnak az autópályán egy McDonald’s-nál, sajtburgert esznek meg sült krumplit, csupa olyan kaját, amitől az anyja tiltotta. És röhögnek mindenfélén, még a fiúkról, a dilis osztálytársairól is lehetett beszélni az apjával.

Aztán egyszer csak valami megváltozott. Nincs meg ez a pillanat Adélnak, nem tudná felidézni, mikor történt a változás. Csak azt tudja, hogy egyszer csak már nem álltak olyan közel egymáshoz. Valószínűleg összefüggött azzal, hogy az apja pártvezető vagy mi lett. Valami nagy beosztást kapott, és egyre kevesebb ideje jutott rájuk. Az öccsére is, rá is.

Hogy dühös-e az apjára?

Ezt kérdezte többször a gyerekpszichológus, akihez a gimiben járt.

Sosem mondta neki, hogy dühös rá. Mert inkább saját magára volt dühös, hogy hogy hihette el: valaha is voltak jobb idők. Meg az anyjára volt dühös, hogy bevette az apja összes faszságát.

De azt is megmondta a pszichológus, hogy tovább kell lépnie. Kitaláltak egy embert, akinek megmondhatta, mit gondol róla. Leveleket írt az apjának, Krakics Bertalannak, amiket aztán nem küldött el neki, hiszen hová küldte volna.

Mára már belenyugodott, hogy az apja úgy élt, és ha meghalt, úgy halt meg, hogy ő szinte semmit sem tudott róla. Mert hogy már nem él, abban majdnem száz százalékig biztos volt. A zsigereiben ugyan nem érezte, de semmit sem érzett már vele kapcsolatban, jó régen.

Újra kellett kezdenie az életét.

Ezt köszönheti az apjának, hogy újrakezdte, új helyen, elmenekülve a saját nevétől, a saját múltjától, az apja sötét emlékétől.

És mi lett ebből?

Hát az, hogy még élvezi is a dolgot.

Itt lakik, a világ egyik legklasszabb, legkoszosabb, leggyönyörűbb, leghangulatosabb városában, azt csinálja, amit szeret, és egy olyan sráccal van együtt, aki meglepő módon ugyanúgy bele van zsongva, mint ahogy ő a fiúba.

Most majd jön az anyja, látogatóba, ez is jó lesz. Az anyja nem érdemelte meg, ahogy néha bánt vele, de csak azért, mert persze voltak dolgok, amik nagyon fájtak. Ma már nem fájnak, vagy nem annyira.

Az anyja megváltoztathatta volna az apját, vagy megpróbálhatta volna.

Ám ha nem, akkor hogy volt képes beleszeretni?

Azonban most már mindegy. Teljesen mindegy.

Arra gondol, amit az öccse írt a múltkor sms-ben:

Ma rájöttem, hogy nem leszek ügyvéd. Ügyész leszek, és mindenkit sittre rakatok, aki kibaszik a gyerekeivel.

Sajnálja az öccsét. Lehet, hogy még nehezebb a helyzete, mint neki.

Meg fogja hívni őt is nyárra.

Szegény Miran, gondolja, nem lesz ez olyan egyszerű neki. Megismerheti Adél szűk családját. De hát ő mondta, hogy kíváncsi rájuk.

– És most megyünk… gyere… – fogja meg a kezét Miran. A törülköző leesik Adélról, miközben az ágyhoz lépnek. És azt reméli, akkor is megmarad ez a szenvedély, amikor már együtt fognak lakni. Igen, Miran maga a szenvedély. Milyen szerencséje van, hogy beleszeretett ez a srác.

ILONA

– Tehát. Megvan a szappanhamisító, írjad, Olivér, mert nem biztos, hogy meg fogod jegyezni – hadarja Ilona a telefonba. Lujza meghökkenten nézi őt az ágyból: hogy a fenébe lenne meg a tettes, ha ők itt vannak, Santorinin, a szappanhamisító pedig feltételezhetően Magyarországon? Gyorsan előveszi a krémkészletét, hogy hasznosan töltse az időt, amíg a barátnője telefonál.

Ilona odaint neki, aztán folytatja.

– Tehát. A helyzet az, hogy rá akarták kenni az elvált félre, de a… segítőm elhozott tőlük teljesen normális szappant. Vagyis ez eléggé megtévesztett engem is, azt hittem, ez a totális félrevezetés. Azonban egy másik vonalat is figyelembe vettem. A piperecég tulajdonosnőjéről beszélek. Aki simán meg akarta vezetni a volt férjét, belekeverni a hamisításba, hogy abból sose tudjon kikeveredni. Hogyhogy honnan tudom? A… segítőm megszerezte a volt társ új cégének új szappanjait. És mondhatom, még a raktárkészlet is vegyszermentes, én magam kaptam az e-mailt a laboratóriumból nemrég. Igen, most reggel. És összeraktam a dolgokat. Hidd el, Olivér, ha rajtaüttök… én nem tudom, hogyan, hívjál egy kommandót, vagy mit tudom én, de meg fogjátok a nő körül találni a hamisítót. Egyébként mi újság a kis Olivérrel? Vagy Olíviával? Na látod. Mondtam. A mai gyerekek nagyon ráérősek. Lehet, hogy kivárja, amíg hazaérkezem… – Eltartja a fülétől a telefont, forgatja a szemét, aztán folytatja. – Tudod, mondtam, hogy nyaralok. Soha életemben nem nyaraltam, csak nem akarsz megfosztani ettől az élménytől…! Igen, remek. Voltam a tengerben is. Ma pedig egy Orionnal, aki nem tévé, és óriási bajusza van, mellesleg a fél sziget az ő tulajdonában van, szigettúrára megyünk. A barátnőm odáig van érte – kacarászik. – Ne is mondd, hogy nem – szól ki Lujzának, aki csak legyint, és tovább kenceficézi az arcát. – Na, most már mindent tudsz, Olivér, és esetleg egy jó ötletet adtam, hogyha nem akartok kis Olivért és nagy Olivért, akkor az Orionon is elgondolkozhattok… Nem, nem szemtelenkedem. Na isten áldjon, nyomozd le ezt a vonalat, amit mondtam!

Őrült nagy sóhaj kíséretében nyomja ki a telefont.

– Honnan veszed, hogy a nő a tettes, és gyanúba akarja keverni a férjét? – kíváncsiskodik Lujza, aki immár a szeme alatti bőrt kenegeti valami sárgás krémmel.

– Megérzés.

– Ne viccelj már. Le sem ellenőrizted a szappanokat, amiket lenyúltam?

– Nem. Mondom, hogy vannak megérzéseim.

– Ördögi vagy. És nagyon magabiztos.

– Nincs valami sok kedvem az ilyen ügyekhez. Jobban szeretem, amikor történik valami. Hamis szappan…? Kit érdekel? Bár látom, hogy téged izgatnak a piperék. Össze tudnálak hozni az unokám kolléganőjével, aki valami szépségrovatot vezet az egyik flancos magazinban.

– Nekem is van szépségrovatom.

– Ugyan már… – legyint, aztán magában mormolja: – Bolond vénasszony. Összevissza hadovál.

– Induljunk reggelizni, mert lekéssük Oriont. De előbb bontsd ki azt a pezsgőt – mutat a hűtő felé.

– Eszem ágában sincs. Nem veszítheted el a fejed, amikor egy férfival találkozunk.

– Ezt akár én is írhattam volna, várj, lejegyzetelem.

Negyedórával később kicsit becsiccsentve érnek a tetőteraszra, az étterembe, hogy miután elfogyasztották bőséges görög reggelijüket – amit Lujza javaslatára megfejeltek egy-egy pohár pezsgővel –, elinduljanak Orionnal a városnéző túrára.

A férfi a szálloda előtt várja őket, egy ütött-kopott autóból integet nekik buzgón.

– Ez meglepő – morogja Ilona. – Ez a kocsi szét fog esni alattunk. Éttermei meg boltjai vannak, és egy ilyen veszélyes jószággal akar minket autóztatni?

– Ugyan már, Ilona. Ez csak azért van, hogy megérezzük, milyen az igazi görög hangulat. Hát hogy nézne már ki, ha az én limuzinjaim valamelyike gördülne elénk? Ez így az igazi! – lelkesedik. Ilona nem annyira feldobott, nyögve száll be az autóba, nem mintha fájna most a dereka, de biztos benne, hogy mire kiszáll, fájni fog.

Orion hosszabb szónoklatba kezd angolul, mire Ilona előkapja a kis szerkezetet a hátizsákjából.

– Mit csinálsz?

– Itt a tolmácsom! – nyerít fel diadalittasan a magánnyomozó. – Most aztán nem fogsz kitolni velem, hogy nem fordítasz rendesen!

Orion felderül, hogy akár görögül is beszélhet, de Lujza kioktatja, maradjon csak az angolnál.

Mindenesetre sokkal lassabban és bonyolultabban, mint amikor Lujza fordított, megtudják, hogy először hajózni fognak. Megnézik a vulkánt a víz felől, kalandoznak egy kicsit Santorini partjai mentén Orion saját hajójával, aztán majd felszamaragolnak a szigetre – Lujza felkiált, ő már tudja, miről van szó –, és a hölgyek kérésére a naplementéhez már nem csatlakozik.

– Remélem, a hajója nem ilyen förmedvény, mint ez a le-lefulladó roncs – kel ki magából Ilona, amikor eljut hozzá a fordítás. A tolmácsgép azonnal angolul kezd karattyolni, Orion harsogva nevet, Lujza pedig figyelmezteti Ilonát:

– Mindent lefordít ez a marhaság! Ügyelj rá, hogy mit beszélsz, vagy állítsd be valahogy másképp!

– Ó, ó, attól tartasz… – kezdi, de Lujza keze elegánsan rátapad a szájára, hogy ne tudja folytatni a mondatot.

A végén mindenki nevet, Ilona azért, mert persze megint csak neki van igaza. Ő megmondta, rájött már, hogy Lujza hetyerészik ezzel a bajszos göröggel.

Elkezdi állítgatni a szerkentyűt, nem sokat lát a menüből még szemüveggel sem, de reményei szerint sikerrel jár. Mintha a gép azt írná ki, hogy angolról és görögről magyarra fog fordítani, magyarról viszont nem fordít a továbbiakban. Ilona megint sóhajt, egyelőre nem tudja eldönteni, kokettálásról vagy szerelembe esésről van-e szó Lujza részéről. Ennyit a házasságról, mindenesetre. Bár már hozzászokott a nyomozásai kapcsán az erkölcstelenséghez, ahhoz, hogy a házaspárok nyakra-főre megcsalják egymást, nehéz lenyelnie a véleményét, mivel Lujza a barátnője, még ha egy lökött asszonynak is tartja. De majd elmondja neki, amikor ez a bajszos tévékészülék nem lesz velük, gondolja.

Orion hajója egy motorcsónak, és olyan lassan vánszorog, mint egy szamár. A görög azt magyarázza nekik, hogy túlsúlyos a csónak, és vet egy félreérthető mosolyt Ilonára. A nyomozó elmesélné neki, hogy véleménye szerint a normál súlyú emberek, mint ő is, nehezebben zakkannak meg, ellentétben Lujzával, aki egy gebe, és egy férfimosolytól képes szerelembe esni.

– Mindegy, most adunk egy kis gázt! – kiáltja Orion, és nem is szükséges, hogy megértsék, már a mozdulatairól leolvasható, mi következik.

Ilonát a súlya is bepréseli a piros, repedezett műbőr ülésbe, a csónak oda-odacsapódik a hullámokra, Ilona jajgat, Lujza kacag, hiszen, ahogy ez már feltűnt Ilonának, a barátnője minden nehéz helyzetben oda nem illő hangokat ad ki. Ilona úgy érzi, most jön el a vég, kezével szorítja a motorcsónak peremét, hogy ne repüljön le az ülésről, hangosan káromkodva szidja Oriont és az összes, ahogy mondja, hazudozós görögöt, és közben belefoglalja a mondanivalójába, hogy azonnal térjenek vissza a kikötőbe, ahonnan elindultak.

– Ez nagyon jóóóóó! – sivítozza Lujza, és nem viccel: a mobiltelefonjával kamerázni kezd. Majd jól beleejti a hullámokba, és akkor nem fog őrültködni, ez fut át Ilona agyán, meg az is, hogy ő nem akar belekerülni a felvételbe. Kitartóan üvölti, hogy állj, fordulj vissza, de Orion, még ha visszafordul is feléjük, csak mosolyog, mint egy hülye.

Az egész hajózás egy rémálom, mert mire lelassít ez az ökör, ahogy Ilona nevezi magában, Lujza már halálra nevette magát, Ilona pedig infarktusközeli állapotba került, legalábbis erre a diagnózisra jutott. És amikor már lassan csobognak, akkor sem tud a gyönyörű partra meg az egészen sötét, már-már párizsi kék Égei-tengerre koncentrálni, mert hányingere van, és válogatott halálnemeket képzel el Orionnak, de csak az utánra, hogy kikötött velük.

– Nos, hölgyek, milyen volt az utazás? – Van képe ezt kérdezni. Ilona még mindig nem vágja az arcába a válaszát, hiszen előbb ki kell kászálódnia a ladikból, és ez most indokoltan csak nyögések kíséretében megy. Két görög húzza ki a partra, egyikük egy idősebb, aki a motorjától érkezik, amelyre pecabot van szerelve, a másik pedig egy nem túl izmos, viszont mosolygós fiatalember. Máris mindketten szimpatikusabbak számára, mint Orion.

– Fantasztikus! Ilyen jól már rég éreztem magam! – lelkendezik Lujza. Mire őt is kihúzzák a megmentők a csónakból, Ilona ráförmed:

– Mit beszélsz hülyeségeket? Ez az ember meg is ölhetett volna minket!

– Ugyan már, Ilona – lapogatja meg csontos ujjaival Ilona hátát Lujza. – Remek a fantáziád, de ez, lássuk be, egy tökéletes utazás volt! Hálás vagyok Orionnak, hogy ebben az élményben lehetett részem.

– Te beteg vagy – mormolja Ilona, aki még mindig nem biztos a talajfogásban a hajózás után.

Hosszas kérlelés után sem hajlandó megnézni a szamarakat, egy kaland elég volt egy napra, és még nem is ért véget semmi. A roncsderbi folytatódik a szigeten. Egy kiadós ebéd Orion barátjánál, pofátlanul drágán, egy kis ház kertjében, még csak nem is étteremben. Ami igaz, az igaz: a sült hal kívül ropog, belül omlós – Ilona óvatosságból a belsejét eszi, nem tervezte, hogy Santorinin keres fogorvost –, a görög saláta finom, már annak, aki szereti, mert hogy ő nem szereti, de Lujza például, aki ugye egyszálbélű, imádja, és be is falja még Ilona részét is. Az ouzo nem a kedvence, de abban most nagy az egyetértés a két nő között, hogy a nagy kaland megkívánt egy kis „erősebbet”. És még nincs vége, mert jön egy újabb gyöngyszem, olyasmi, mint ahol legelső este naplementéztek, és besétáltak Orion bárjába.

– Hölgyeim, ez is naplementekor az igazi, de most szintén gyönyörű lesz! Firostefani már majdnem Fíra, de mégis sokkal kisebb, érintetlenebb…

Ilona nem hisz igazán a bajszos embernek, de megadó sóhajjal beül a romos autó hátsó ülésébe. Lujza most az anyósülést választja, mert meg akar beszélni egy újabb kirándulást Orionnal. Ilona közli vele, hogy ha akar, menjen egyedül, ő nem is áll szóba többé ezzel a bűnözővel, aki majdnem kinyírta őket a tengeren. Lujza nagyot nevet.

Ilyen egy elvakult nő, ezt már Ilona szögezi le magában.

Csendben baktat velük Firostefani látványos kis utcácskájában, és meg-megáll a mellvédnél fújtatva, hogy a tengeri kilátásban, a közeli szigetekben gyönyörködve pihenjen egy kicsit.

Lujza közben Orionnal édeleg, de legalábbis susmusol egy kicsivel odébb. Ilonka a tolmácsgépét állítgatja, viszonylag elégedett vele, de fordíthatna szabatosabban is – szerinte.

Amikor Oiánál elválnak egymástól, Orion Lujzától puszival búcsúzik. Ilona felé is odalép, de ő inkább csókolózna egy görög macskával, mint a bajszos göröggel.

TISZAI

Imerovigli, egy wellness resort, mondhatni, A Wellness Resort, két hálószobás, privát medencés villával, horroráron, reggelivel. Tűző nap, és kilátás a privát medencéjükből a tengerre. Ennél jobb helyet valószínűleg nem is tudott volna választani Szabina, aki a medence partján fotózkodik, a két fiú fotózza, nem kis odaadással. Lassan-lassan kiskamaszok lesznek, a domború mellek és a keskeny csípő odaragasztja a szemüket Szabinára. Ő pedig türelmes tanár, mindenféle fotókat, beállításokat mutat a kissrácoknak, akik igyekeznek az iPhone kamerájának összes lehetőségét kihasználni, hogy minél jobb fényképek készülhessenek.

Közben Tiszai a napernyő alatt a laptopján dolgozik. Ez nem a céges gépe, nem is lép be rajta a céges levelezésébe. Nem hiányzik neki a munka. Néha a „fotózást” figyeli, máskor a kalderát nézi.

Áldja az eszét, hogy visszaemlékezett rá, milyen jó volt annak idején Santorinin. Rég volt, kevesebb keretből, de nagy szerelem. Katalin megszökött a férjétől, vagy inkább az emberektől, akik ismerték őket, és négy tökéletes napot töltöttek a szigeten. Beszélgettek, szeretkeztek, beszélgettek, szeretkeztek… egy árva fotót nem készítettek. Egy jóval kevésbé színvonalas hotelben laktak, de kit érdekelt a szállás…! Az ágy nem esett szét, ez volt a lényeg. A kilátást meg a sétányról nézték, nem a szobájukból. Csak egy kis franciaerkélyük volt.

Mégis, milyen emlék.

Aztán nézi Norbit. Látja benne az anyját. Katalint. És benne van ő maga is. Talán Norbi miatt volt szükség erre az egészre a bírónővel, akinél nyilvánvalóan minden in-flu-en-szer barátnője – magában mindig mosolyogva hangsúlyozta a szótagokat – csinosabb, fiatalabb, menőbb volt. Ám Katalin agyához fel sem értek volna, és érzelmi intellektusban is veri őket a bíró. De hát a dolgok alakulnak, folyton alakulnak, és most Szabinával boldog, vagy legalábbis igazán szórakoztatja őt a lány.

Tudja azt is, hogy a most készülő felvételek közül egy vagy kettő, kiszűrőzve, utómunkázva perceken belül felkerül Szabina Insta-profiljára, és persze a Facebookra is. Holnap meg már a bulvár szemlézgeti a posztjait.

Hát így megy ez, gondolja. Szabina egy komolytalan celeb, neki viszont súlya van. Elneveti magát, amikor arra gondol, mit szólnának imádói, a magyar nők – szinte kivétel nélkül a hódolóinak tarthatja őket, legalábbis így gondolja –, ha fürdőgatyás képet posztolna az Égei-tengerről. Jó, természetesen ez szóba sem jöhet több okból sem, de biztos, hogy a fele leiratkozna róla. Aztán valahonnan jönnének újak, bár ha az összes magyar nő a hódolója, akkor nyilvánvalóan csak külföldről hozhatna új rajongókat, az ő meggyőzésükért viszont többet kellene dolgoznia.

Mindegy. Ez most a legjobb, ami lehet. Családi nyaralás Santorinin. Még ha valakinek fel is tűnne, megvan az indíték, hiszen ki ne utazna el a családja kedvéért, családi nyomásra nyaralni?

– Görög saláta érkezik – áll fel, amikor meghallja a csengőt. A lakosztályuk előtt egy szobapincér áll, kis kocsin hozza a megrendelt ebédet. Görög salátát Szabinának, szuvlakit neki, a gyerekeknek pedig hamburgert, sült krumplit.

– Jövünk, még két fotó! – kiabál Szabina. Kifekszik a medence partjára, mögötte már csak a tenger látszik, olyan a látvány, mintha egyenesen a tenger fölött feküdne. Csodás melle peckesen domborodik, a hasa homorú, a combja hosszú, izmos, a haja nedves és hullámos. Napszemüveget és szájfényt visel a csöppnyi, fekete bikinin kívül.

Aztán a srácok még állva rávetik magukat a hamburgerre, alig lehet az asztalhoz parancsolni őket, Szabina fél fenékkel beül Tiszai ölébe, és villájával összetöri a fetát a salátáján.

– Szerinted megegyem a hagymát? – kérdezi évődve a férfit.

– Miattam?

– Igen.

– Én is kaptam. Ez valami édes görög hagyma. Nem olyan szagos, mint nálunk.

– Oké. Akkor csak a kenyeret hagyom meg. Pedig nagyon jól néz ki.

– Hát akkor edd meg!

– Most találtam ki az új vállalkozásomat. Nem tudom ugyan, miből fogom talpra állítani, azok után, hogy a krémbiznisz nem igazán jött be, de… kitaláltam! Kíváncsi vagy rá? … Mmmm… ez nagyon finom! Te miért nem eszel?

– Mert várom, hogy odaférjek a tányéromhoz.

Nevetnek, aztán Szabina átül a másik nádfotelbe.

– Tehát? Érdekel?

– Csupa fül vagyok.

– Fogok csinálni egy fogyókúraszalont!

– Nagyon eredeti gondolat. – Tiszai a villájával finoman lehúzza a hurkapálcika nyársról a húsdarabokat. Néhány zöldségdarab is van a nyárson, a köretet lecseréltette fél adag görög salátára, mert a hasábburgonya nem tartozik a kedvencei közé.

– Ebben a kijelentésben irónia volt!

– Igen.

– Igen. De miért?

– Mert Dunát lehet rekeszteni velük. A fogyasztószalonokkal.

– De nekem nagy elérésem van! És csináltatok fogyasztószert. A saját fogyasztószeremet!

– Te beszednéd?

– Nekem nem kell fogyókúráznom. Én nem eszem sokat és sportolok – tárja szét a kezét.

– De ha fogyókúráznod kellene, akkor ezzel tennéd?

– Hát én más vagyok, Barnabás. Én nem vagyok átlagos, tudod.

– Jó, csak egy kérdés volt. De ha te nem ennéd meg a saját fogyasztószeredet, akkor, szerintem, a követőid sem fogják. Valami más vállalkozásban kellene gondolkodnod.

– Rendben van. Akkor tovább gondolkodom.

– Szuper.

– Egyébként szívesen lennék egy nemzetközi légitársaság arca.

– Na. Ez már jobb.

– Vagy éppen marketingese, mit gondolsz?

– Ahhoz értened kellene a marketinghez, szívem. Szerintem menj rá, hogy az arca legyél.

– De melyiknek?

– Hát melyiknek akarsz? – mosolyog. És tényleg, valóban szórakoztatja a párbeszéd, meg Szabina is. Másképp, mint Katalin, de hát más már minden, mint az ő kettejük idejében volt, így aztán cseppnyi bűntudata sincsen. Sőt arra gondol, előbb-utóbb talán majd együtt mutatkozik a lánnyal, nyilvánosan. Eddig úgy tudták az emberek, hogy válása óta egyedülálló, ő a magányos harcos, a magányos, hős ügyész. Hát biztosan megbocsátanák neki, ha egy gyönyörű nővel az oldalán menne bele az élet csatáiba.

Később egy protonmailes címről válaszol egy nemrég érkezett levélre.

Másnap lesz a napja a Nagy Találkozásnak.

És egy jó kis esti túrának a csodálatos Santorinin.

NIKI

– Nagyi! El kell mondanod, mit keresel Santorinin. Az igazi okot.

– Drága unokám, ne játszd itt a nagy nyomozót, már mondtam, ezerszer mondtam, hogy nyaralni jöttem! Te valóban ennyire unatkozol?

– Nem unatkozom, hanem aggódom érted!

– Aggódsz? Na hiszen, aggódtál volna, amikor az a kis hülyegyerek, a Varga beugrott a kertbe és lelopta az összes barackot a fámról! Akkor nem aggódtál!

– Hogy jön ez most ide? Évekkel ezelőtt történt.

– Bizony, de akkor aggódhattál volna értem, teljesen jogosan. Most viszont nem!

– Miért pont érted aggódtam volna? A leesett barackokkal dobáltad őt, többször is fejbe dobtad, alig tudott átmászni a kerítéseden és elmenekülni! Nem?

– Te most kinek drukkolsz?

– És akkor a szerencsétlen a zsákmányát is odahagyta, hogy megmeneküljön.

– Még egyszer kérdezem, te kivel vagy?

– Veled, nagyi. De most tényleg aggódom, mert nem tudom, mi az igazi okod, hogy odautaztál, anyut nem akarom ezzel piszkálni, mert biztosan rémképeket látna… Nem vagy te olyan nyaralós. Legalább egy szóval áruld el, miért mentél!

– Kislányom, szerinted nem jártam el jogosan, amikor a Varga-gyereknek betömtem a pofáját sárgabarackkal? Azzal a barackkal, amiből lekvárt akartam készíteni… nektek?

– Nem ez a téma, nagyi.

– De igenis, ez a téma, te hozakodtál elő vele. Én már rég elfelejtettem volna, azonban tessék, most emlékeztetsz rá.

– Jó. Kérlek, legalább igennel vagy nemmel felelj, rendben?

– …

– Esetleg nyomozni utaztál Santorinire?

– Most ez meg hogy a fenébe merült fel benned?!

– A hangod egy oktávval feljebb van, mint eddig.

– Édesem, túl sok Zámbó Jimmyt hallgatsz.

– Nagyi, ne terelj. Szóval nyomozol.

– Drágám, a te ügyedben nyomozgatok, méghozzá telefonon. És hamarosan komoly előrelépésről fogok beszámolni…

– Nagyi, mondj legalább egy igent, ha jól tippelek.

– Szívóskodol, szívóskodol. Nincs igen. Na, viszlát, mennem kell!

– De… de…

De már nincs a vonalban a nagyanyja.

– Miért gondolod, hogy nyomoz? – érdeklődik András, aki a fürdőszobából jövet hallgatta végig a beszélgetést. – Nem mehet el nyaralni?

– Ne kezdd te is! – villan dühösen Niki szeme.

– Nem értelek.

– Majd megértesz – vonja meg a vállát.

– De most mi van? Akkor meséld el, mi van. Mire gyanakszol?

– Szerintem nem akarod hallani.

– Hátha tévedsz. Tegyél egy próbát – lép közel hozzá, és se szó, se beszéd megcsókolja. Először a nyakát, aztán az ajkát. Niki először nevet, aztán visszacsókol, és behátrál a nappaliba. András halkan beteszi maguk mögött az ajtót, és Niki látja, hogy ez a reggel mindenképpen más lesz, mint a többi. Magában fohászkodik, hogy Petra ne ébredjen fel. Legalább húsz percig. Na jó, negyedórával is beérik.

Aztán lesz majdnem fél óra is, nevetnek nagyon, hogy a gyerek a huszonötödik percben ébredt fel, addig még aludt, mint a bunda. Niki átmegy a szobájába, András felhajtja a kávéját, már nincs ideje reggelizni, pedig nemrég kifejtette Nikinek, mennyire szereti, hogy újabban lazábbak a reggeleik, még beszélgetni is tudnak evés közben. De most rohanás van, az előszobában gyors csók, és ketten kétfelé mennek.

Niki agyába bevillan, hogy talán valóban el kellett volna mondania a gyanúját, meg az egész megvilágosodását Andrásnak, de ahogy jön a gondolat, olyan gyorsan megy is.

LAURA

A repülés maga nem is annyira ijesztő, meg még talán az sem, hogy itt nem ő irányít. Az sem, hogy rá kell bíznia magát egy vadidegenre, de az már annál inkább, hogy mi vár rá Athénban.

Mosolyogva emlékezne vissza arra, hogy milyen volt Tittivel a görög fővárosban andalogni, egy ócska motelben megszállni – és milyen őrültség volt, mekkora őrültség, hogy nem feküdtek le! Miért is nem? Aztán Bertalan elsodorta őt. Nem mintha Titti makulátlan lett volna akkoriban: Verbovszkyval voltak sötét ügyleteik, de aztán egyikük jobbra, másikuk balra, és Titti, ha Laura információi helyesek, konszolidálódott. Nem úgy, mint Verbovszky, és hát végül is nem úgy, mint a férje.

De nem tud mosolyogva emlékezni, mert arra gondol, vajon mi várja majd ott. Hogyan fog végigmenni azokon a helyszíneken, hogyan fog bemenni abba a templomba ott, az Akropoliszon, ahol Titti félig-meddig megkérte a kezét? Azon a helyen, ahol semmi közük nem volt egymáshoz, csak érintések, és mégis megkérte a kezét. Viccesen, meg félig-meddig, de Laura pontosan érezte, hogyha igent mondana, akkor összeköthetnék az életüket.

Ám ő nem vette a lapot, nevetett, hiszen Titti olyan őrült volt, olyan bolond, mint Verbovszky. Nem annyira, igaz, nem annyira, de majdnem.

Arra is visszaemlékszik a gépen ülve, a felhők fölött, ahogy Bertalan megjelent az életében. Egyetemista volt, egészen más, mint Titti, semmi sem volt belőle Titti lazaságából, merev volt, de abszolút céltudatos. Laurának tetszett, hogy van valaki, aki tervez előre, ugyanúgy, mint ő. Igaz, hogy végül az ő összes álma nem teljesült, konkrétan egyik se nagyon, de azt már az első pillanatban megérezte, hogy Bertalan mellett nem lenne olyan bizonytalan az egész, mint Tittivel. Hogy a szerelem és az ész ott párban járna.

Végül aztán így alakult, gondolja, és hátrahajtja a fejét, hátha képes aludni.

De közben azon tűnődik, ha az albán fiú akar tőlük valamit, akkor mi az. Nem tudja elképzelni, hogy valaki, aki Athénban, az operában táncol, bűnöző vagy bűnözők spiclije legyen. Vagyis, dehogynem. Bármit el tud képzelni. De hát mit gondolhat az albán fiú vagy a megbízója? Hogy Adél bármit is tud az apjáról vagy az apja pénzéről?

Uramisten, hogy a fenébe tudna?! Az a szegény gyerek teljesen összetört, amikor Bertalan megbolondult, és bérgyilkosokat fogadva tetézte a bajt, amibe magát keverte. Adél eldobta az apja nevét! Amit Laura persze nem is bánt, mert Adélnak csak baja lehetett volna a Krakics névből. Hát így nem lesz.

Valószínűleg igaza van a lélekdokinak, gondolja leszállás közben. Az albán fiú csak táncos, és nem kém. Adél pedig annyira szép, hogy bárki szerelmes lehet belé, természetesen az a Miran nevű férfi is.

Leszállás Athénban. Gurulnak már, amikor megcsörren a telefonja, amit bekapcsolva felejtett.

A testvére, András hívja.

Na ha valakinek, akkor Andrásnak most nem fogja felvenni.

Adél a kijáratnál áll, legelöl, egy csodaszép, fiatal felnőtt nő. Felnőtt, állapítja meg újra. Amikor utoljára látta, félig gyerek volt, most pedig ott integet egy gyönyörű, magas, copfos lány, egyszerű fehér pólóban, egy farmer miniszoknyában, tornacipőben, izmos, de karcsú a lába, napbarnított, a mosolya pedig kedves, bájos.

A karja pedig, hiába vékony, nagyon izmos, ezt Laura akkor érzi, amikor Adél átöleli, ő pedig belekapaszkodik, érzi a kemény bicepszet.

– Anya, anya, hát kibírtad! Ugye? Mostantól jössz-mész, itt lesz a második otthonod! – Adél úgy örül, mintha kisgyerek lenne.

– Egész jól ment. Nem voltam rosszul.

– Na látod, ugye?! Gyere, lerakjuk nálam a cuccodat, aztán elmegyünk ebédelni, és…

– Foglaltam szobát egy szállodában.

– Micsoda? Hogyhogy? Neked itt nem kell szobát foglalnod, velem laksz!

– Ugyan, Adél, nem fogok betolakodni, amikor ráadásul friss kapcsolatod van.

– De anya, ne csináld már… ne csináld!

– Nincs messze tőled a hotel. Tényleg odafigyeltem, amikor foglaltam.

– Jézusom. Hát így akarsz itt lenni, hogy…? De hát esténként is veled akarok lenni, megmutatni mindent!

– Rendben. De azért lehet egy szállodai szobám, hogyha ki akarom aludni magam, akkor…

– Oké. Melyik szálloda?

– New Hotel.

– Ó. Az eléggé menő. Na mindegy, ha meglátod a lakásomat, lehet, hogy ott akarsz majd aludni. Hidd el! Este kiülünk a kis teraszra, és nézzük a forgatagot. Olyan részen lakom, egy kis tér fölött valamivel, ahol a lépcsőkre egy komplett bár épült. Macskaköves lépcsők, és egy bár van alattunk, szerintem ez igen komoly indok, hogy nálam lakj.

– Úgy tűnik – mosolyog Laura. Maga sem tudja, miért jelenti a biztonságot számára az a bizonyos New Hotel, amit még csak fotón látott, és tulajdonképpen találomra választotta. Majdnem találomra, azért, bár szégyellte magát emiatt, mégiscsak olyan szállást keresett, ami elég jó színvonalat ígért.

– Jó, akkor mehetünk. Majd húzom a bőröndödet.

Egy kis időutazás, mire beérnek a városba. Laura úgy emlékszik, akkoriban, amikor ők itt jártak, a mostanihoz képest szinte kihalt volt a város. Most még a buszokon is fürtöstül lógnak az emberek, büdös buszok, új és régi autók, motorok és teherautók kavalkádja dübörög a többsávos utakon. Egyszer csak meglátják a tengert, Laura fogja Adél kezét, és nem beszél. Jó most ott ülni, és visszaidézni azt, ami már elmúlt.

Mert hát Titti, hiába, hogy bejelölte a Facebookon, már a múlt.

Bertalan is már a múlt.

Ami élő és vibrál, és nem a múlt, hanem a jelen, a jövő, az a két gyereke. És most itt van Adéllal, a világon az egyik legszebb, legokosabb, legjobban táncoló lány az ő lánya – legalábbis ő így érzi. És ha Adél fogja a kezét, akkor az azt jelenti, hogy a lánya sosem csalódott benne. Azért sem okolja, mert ő és az apja… mert ők találkoztak és együtt kezdtek új életet, nem hibáztatja, hogy miért olyan férfit választott, aki később az egész életüket romokba döntötte.

– Örülök, hogy jól érzed itt magad – szólal meg végül. – Szerettem ezt a várost.

– Mesélj. Milyen volt? Melyik barátnőddel jártál itt, ha nem… apával?

– Nem barátnővel utaztam. Hanem egy fiúval – feleli halkan.

– Ó. Na mesélj már, anya!

– Ugyan már, csak kezdődő szerelem volt, és semmi komoly nem történt.

– És mégis külföldre jöttetek, együtt?

– Hát igen. Lehetett volna belőle valami… de… mindegy. Főleg András miatt nem lett, mert igyekezett lebeszélni róla.

– Hogyhogy?

– Szerinte bűnöző típus volt.

– Úristen, anya, hát neked nem lehetett könnyű.

– …

– Mindenki irányítgatott? Még a testvéred is.

– Sosem mondtam, hogy mindenki irányítgatott.

– Dehogynem, a szüleid, meg aztán apu is. Lehet, hogy ezért jött rád a pánikbetegség, mert akkortól… te vetted kézbe a dolgokat. És milyen ügyesen…!

– Köszi – hajol oda a lányához, a nyakába puszil, édeskés, finom illatot érez, és azt, hogy soha többé nem akarja magától ezer kilométerre tudni őt. Soha az életben. Most tör rá igazán az érzés, hogy mennyire hiányzott neki ez a kicsi lány, aki ugyan már igencsak nagy, minden értelemben, de örökre az ő kisbabája marad. Átöleli, és szorítja az izmos karját. – Sosem voltam az a konfliktuskereső típus. Inkább kerültem a konfliktusokat, tudod. Így aztán meghajoltam András akarata előtt. Meg hát… – ráncolja a homlokát.

Tulajdonképpen semmi értelme elmesélnie Adélnak, ennyi év távlatából, hogy András akkoriban túllépte a hatáskörét, de mennyivel. Ugyanis előzetesbe rakatta Tittit. Ezért ki is rúghatták volna a rendőrségtől. Főleg mint pályakezdőt, mert akkor még csak középiskolát végzett.

– És mennyit láttál Athénból?

– Mindent – mosolyodik el. – Múzeumokat, a tengerpartot, még a Meteorákhoz is elbuszoztunk, egy utazási iroda szervezésében.

– Ó. Azt nagyon szeretném én is látni. Na de van időm, nem igaz?

– Hogyne volna – feleli, és majd beleszakad a szíve.

Később, amikor behajtanak a Plaka negyedbe, ráismer a szűk sétálóutcákra, úgy véli, a boltokra is emlékszik, mintha az egyikben annak idején vettek volna valami szuvenírt, aztán talán az egyik kis vendéglőben kétszer is ettek… de hogy ugyanaz volt-e bő huszonöt évvel azelőtt, azt ki tudja.

A sofőr kirakja őket a New Hotel modern épülete előtt, egy egyirányú, szűk utcában.

Pillanatok alatt becsekkolnak, és Laura felszisszen, amikor meglátja a kilátást a szobájából. A távolban ott az Akropolisz.

– Hát szerintem költözz hozzám, amíg itt vagyok – javasolja a lányának. Adél nevet, aztán átöleli az anyját.

– Lehet, hogy egyik éjjel itt alszunk, a másik éjjel ott. Ha már kifizetsz egy csomó pénzt ezért a menő szállásért… De most már menjünk, hazasétálunk hozzám! Megmutatom a kedvenc giroszosomat, persze pita nélkül szoktam kérni, tudod. Nem mondom, hogy komolyan diétáznom kell, de a súlyomat és a testzsírszázalékomat havonta ellenőrzik.

Megvonja a vállát. Olyan légies, gondolja Laura, mint egy tündér. Még hogy az ő lánya nem ehet giroszt pitával? Olyan fegyelmezett ez a lány, mint… nem is tudja, kitől örökölte. Se anyjától, se apjától.

Mielőtt elindulnának, elszalad pisilni. A telefonját a farmerzsebéből a mosdó szélére teszi, nehogy belepottyanjon a vécékagylóba. Még nem is végez, amikor a Messenger felvillan.

Titti küldött neki egy szívet.

Zöldet.

Hogy a zöld szív mit jelent, azt nem tudja, de hevesebb lesz a pulzusa.

És vajon, de tényleg, vajon mivel foglalkozik Titti? Csak nem lett bűnöző? Akkor is fent lenne a Facebookon?

De hát igen, valójában bűnözők is lehetnek a közösségi oldalakon, elég, ha csak arra gondol, hogy annak idején a férjének rajongói oldala volt, ahol elsütötte a nagy ideológiákat, amelyek mögé bújva aztán szabad rablást követett el.

Lassacskán meg kellene néznie Titti profilját, de egy kérdés őrülten nyomasztja.

Az, hogy mi van a férfi családjával?

És… és mi van az ő múltjával?

Hű lenne-e a múltjához, önmagához, a gyerekeihez, ha új férfival találkozna?

Lehet, hogy a fia többé nem állna szóba vele, de talán Adél sem, gondolja szomorkásan.

Azért mégis feldobódott a zöld szívtől.

Mielőtt elindulnának, kipakol pár dolgot a bőröndjéből, a másnapi cuccát magához veszi, két neszesszert is. Az egyik valóban piperecuccokat tartalmaz.

ANDRÁS

– Niki mondott valamit? – érdeklődik váratlanul Petri. Mindketten szörnyen unalmas jelentésen dolgoznak, de most, hogy nincs bent a főügyész, megpróbálják az adminisztrációban is utolérni magukat. Egyikük jobban izzad, mint a másik, de a légkondit csak azért is lekapcsolták, mert az meg vagy hűt, vagy fűt. Amikor hűt, akkor viszont tizenhat fokra, és lefagyasztja a fejüket.

– Hogy érted? – kapja fel a fejét András.

– Tulajdonképpen sehogy.

– Ja. Öhöm. Ez most beszélgetés kezdeményezése volt?

– Valami olyasmi. Semmi különös.

– Csak mert persze, mindig mond valamit. Amikor nem mond semmit, akkor az nagyon veszélyes.

– Haha, mint a nagymutterja – vigyorog Petri Zoli.

– Hát kábé. De ő most eltűnt a képből egy időre, mert nyaral.

– Nyaral?

– Valójában miért ne nyaralhatna. – Inkább közli, mint kérdezné. – Csak nem szokása, ezért akadt ki rajta Niki.

– Hát persze. És hol nyaral? A Balatonon?

– Dehogyis. Ha már lúd, legyen kövér, és meg sem állunk a tengerpartig.

– Tökös öregasszony. A jó isten mentsen meg attól, hogy valami kompromittálót találjon ellened.

– Egyetértek. A lőtéren, azt mesélik, élvezi, amikor a célpontot úgy találja el, hogy szétlövi a fejét vagy telibe találja a szívét.

– Barátom, te aztán tényleg nem gondolkoztál, amikor megnősültél!

– Jó, de semmi oka rám célozni. Egyébként, ha már itt tartunk, a múltkor Laurára is ezt mondták. Hogy amikor elmegy lőni, valósággal ujjong, ha talál. Ő azért ritkábban, mint Niki nagyanyja.

– Fasza.

– De az az érdekes, hogy mind a ketten elutaztak.

– Nyilván nem együtt…?!

– Nyilván. Niki nagyanyja egy másik, szintén kattant öreglánnyal ment. Valami tévés guru, vagy mi a fene. Niki tudja. De szerinte sem megy százzal a nő. Laura meg a lányához repült.

– Athénba?

– Igen. Most vizsgázott, de nem akar hazajönni. Valami fiú is van a dologban.

– És az öreglányok? Ők hová mentek?

– Ülj le.

– Ülök, nem gáz, ha már észre sem veszed.

– Hát akkor tippelj, bármiben fogadok, hogy nem találod ki.

– Várjunk csak… – vesz fel egy tollat az íróasztalról Zoli –, szerintem akkor biztos olyan helyre utaztak, ahová nem járnak öregek. Vagy nők. Vagy egyik sem.

– Túl sokat nem segíthetek.

– Eddig egyáltalán nem segítettél. Mondjuk horvát tengerpart, ahol sziklás a part?

– Mondtam, hogy ezt mindenképpen megnyerem.

– Valami távoli… karibi dolog? Vagy ázsiai?

– Nem nyert.

– Alaszka?

– Feladod?

– Fel én.

– Akkor gondolj egy olyan helyre, ahonnan bárhová is indulsz, minimum háromszáz lépcsőn kell fel- vagy lemenned.

– Aha, kiment Niki mutterjához oda Nápoly mellé.

– Positanóba? Nem nyert. De hasonló egyébként.

– Mit tudom én, nem vagyok a tengerpartok szakértője. Hozzáteszem: sajnos.

– Santorini.

– Santorini? – húzza fel a szemöldökét Zoli. A kopasz fejét vakargatja. – És mit keres ott két öregasszony?

– Hát többet, mint mi – röhögi el magát András. A másik nyomozó vele nevet, mert tudja, hogy Ilona magánnyomozóként valóban jobban keres, még a hobbinyomozásaival is, mint ők ügyészségi nyomozóként.

– Na ja. Az nem kérdés.

– De Niki szerint nyomozni ment. A nagymutterja ezt természetesen tagadja. Én meg azt gondolom, miért ne kezdhetne el nyaralni? És ha már nyaral, miért ne kezdhetne külföldön nyaralgatni?

– Hány éves a másik csaj?

– Niki szerint száz. Ez a jóindulatát figyelembe véve azt jelenti, hogy nyolcvan biztos megvan ő is.

– …

– Hát én is pont ilyen képet vágtam, mint te. Amikor a nagymutter bejelentette, hogy akkor ő most elkezd nyaralni, és Santorinin kezdi. De ebben a családban vannak furcsaságok, tudod.

– Szerintem semmi furcsa nincs benne. Két öregasszony, itt az ideje, hogy nyaraljanak. Még rengeteget be kell hozniuk, ami kimaradt.

András csodálkozva néz rá, közben Zoli egy cédulára firkál, majd a társa elé tolja:

Menjünk ki valahová ebédelni. Nem ebbe a szobába való a téma.

András bólint, apróra gyűri, majd összeszaggatva kidobja a cédulát. Tudja, hogy a falnak is füle van, de legalábbis füle lehet. Tiszai paranoiás ebben a kérdésben, havonta hív szakembert, hogy megnézze az irodáját, tiszta-e, de az övékét nem szokta megnézetni. Meg egyébként is, mindenki a saját bőrét óvja, nem a többiekét.

Pedig ők egy csapat, ezt gyakran hangoztatja.

Később külön indulnak ebédszünetre. Előbb Petri megy, „talán a büfébe”, András pedig „hozott kaját, kint van a kocsiban a szendvics, kiszalad érte”.

Pár perccel később a Duna-parton futnak össze. Lemennek a rakpartra, és leülnek egy kőre. Mindketten szendvicset esznek, bámulják a vizet, a kajakosokat; aki esetleg fentről, a Parlamenttől nézi őket, akár két turistát is láthat, akik a városban, a folyóban gyönyörködve fogyasztják el gyors ebédjüket.

– Mi a helyzet? – kérdezi András.

– Te tudod, miért van szabin a Cápa? – utal Tiszaira a másik nyomozó.

– Nem én – vonja meg a vállát András. – Nyilván addig jó, amíg nem tudom. Miért, te tudsz valamit?

– Ő is szereti a sok lépcsőt.

– Vagyis? Nem értem.

– Ő is Santorinin nyaral.

– Ó. – András vág egy grimaszt, és a homlokát vakargatja. A vizet nézi, a sötét, kavargó Dunát, és arra gondol, kinek mi oka lehet arra, hogy a másikat próbálja gyanúba keverni előtte. Tiszai Petrit, Petri Tiszait. – Ezzel azt mondod, hogy az anyósom anyja a főnök után nyomoz?

– Hát nem tudom. Csak egybevágnak a dolgok.

– És az is lehet, hogy mindketten nyomoznak valaki után, nem? – ingatja a fejét András. Tudja, hogy fel kellene hívnia Nikit. Azt viszont nem tudja, mire alapozhatná, hogy valójában Niki nyomoztat Tiszai után. Mert az ellenszenv kevés… De ha ez a két nő összefog, lány és nagyanyja, akkor aztán nincs menekvés.

– Az is lehet. Mindenesetre…

– Nem tudom – vág közbe András. Még maga sem tudja, mit higgyen, mit képzeljen. Nem akarja, hogy a másik befolyásolja a saját teóriájával. – Szeretném azt hinni, hogy ez egy véletlen egybeesés. Hogy mondjuk most van egy csomó akciós út Santorinire, mert a vírus után talpra akarnak állni a sziget lakói.

– Lassan majd eljön az idő, hogy beszélgessünk – mondja csendesen Petri.

– Most is beszélgetünk, nem?

– De igen. Csak most nincs annyi időnk, hogy belekezdjek.

Délután András egy kihallgatást vezet, de közben folyamatosan ott motoszkál a gondolataiban, hogy Zoli talán be akarja avatni őt a bűnös dolgaiba, amiket Tiszai feltételez vagy tud róla. Nem túl nagy kedvvel indul vissza az irodájukba, de még mindig ott az a rohadt papírmunka, muszáj megcsinálnia, csak utána indulhat haza.

Petri Zoli nincs ott, ő is rohan a kocsijához, amint kész.

Még nem indít, mert észreveszi Petri autóját a túloldalon. A társa bent ül a kocsiban, és csak nem akar ő sem elindulni. András bizonytalan, észrevehette-e őt Petri, de hirtelen kiderül, mással van elfoglalva. Karcsú nő ugrik be mellé a kocsiba, és végeláthatatlan ölelkezésbe kezdenek.

Tiszai titkárnőjével.

Nem akar Zolira gyanakodni, mert azt sem akarta elhinni, amit Tiszai mondott neki, de most megint meginog.

Lehet, hogy Petri valóban a főnököt kóstolgatja, és két kapura játszik.

TISZAI

– Nincs ellenemre, ha kimozdulunk, de szerintem sehonnan máshonnan nem lehet olyan gyönyörű a naplemente, mint a mi privát medencénkből – magyarázza Szabina. Tiszai igyekszik odafigyelni rá, holott egész máshol járnak a gondolatai.

– Muszáj Oiából megnézni. Kihagyhatatlan! Egyébként is, van ott egy fagylaltozó, Lolita a neve, olvastam róla, állítólag felejthetetlen. A fiúkkal elmész oda, mert nekem pont a naplementekor lesz egy telefonhívásom.

– De hát… miért nem…? – fenn marad a hangsúly, azonban ahogy nézi Tiszait, elszáll minden ellenkezése.

Ehhez csak résnyire kell összehúznom a szemeimet, és kész, nyugtázza elégedetten Tiszai. Mással is működött. Tulajdonképpen mindenkivel.

Majdnem mindenkivel, Katalinnal nem, jut eszébe azonnal. Ott nem az volt, amit ő akart. Vagy amit ők akartak, vagy… mindegy. Egy kis mosoly jelenik meg az arcán, ahogy visszaemlékszik.

– Nagyon finom ott a fagyi – bólint, és részéről lezárta a témát. Szabina felhúzza a pisze orrát, mintha a vállát is megbiccentené, aztán folytatja a rúzsozást. Olyan, mint egy fogpasztareklám, hófehér fogak, vöröses rúzs, formás ajkak, fiatal, szeplős arc, amit hullámos, vörös tincsek kereteznek.

– Azt tudod, hogy gyerekkoromban kleptomániás voltam? – vált témát váratlanul a lány.

– Tessék? – fordul felé.

– Komolyan. Loptam mindenfélét. Szenvedélyből. Apám új feleségének a táskájából elcsórtam ezt-azt.

– Remek – dörmögi. – Remélem, lejöttél erről a szenvedélyről.

– Á, persze. Általában tőle loptam. A pótanyámtól. Néha az igazitól is, de tényleg kinőttem.

– És ezzel most miért kellett előhozakodnod?

– Mert a takarítónő csór.

– Milyen takarítónő? Nincs is mit ellopnia.

– Nem az itteni, hanem az otthonid.

– Tessék?

– Jól hallottad. És szerintem neki is már ki kellett volna nőnie, nem?

– Mit láttál?

– Láttam, amikor kinyitotta az iratszekrényedet.

– A páncélt? – hüledezik az ügyész.

– Nem, a dolgozószobádban azt a szekrényt, amit hét lakat alatt őrzöl. Kinyitotta, és kivett valamit.

– Volt kulcsa? De mi lehetett az? – kérdezi, és igyekszik megőrizni a nyugalmát.

– Hát én honnan tudjam. De ráüvöltöttem.

– Micsoda? Rászóltál?

– Nem tudta, hogy ott vagyok. De tudod, én széllel szemben is felismerem a kleptókat. És ő az, tudj róla.

– Még csak pár hónapja takarít nálam…

– Tudom, csak gondoltam, szólok. Már ha visszajön még. Mert szerintem nem.

– Talán amikor otthon felejtettem a kulcscsomómat… – gondolkodik hangosan.

– Nem tudom. Azt nem figyeltem.

– Mi történt, amikor rákiáltottál?

– Visszatette, ami nála volt, bezárta a szekrényt, és összevissza motyogott.

– Öööö… nem is sejtem, mit akart. Csupa munkadolog van a szekrényemben.

– Mindegy, én csak szólok, na.

– Többé nem fog jönni. De miért nem mondtad rögtön?

– Mert aznap valami vacsorára mentünk, utána meg elfelejtettem. Most jutott eszembe.

– Örülök, hogy eszedbe jutott.

– Okés. Na, behívom a srácokat a medencéből. Ha fagyizni akarnak, akkor mozgás…

Az ügyész nyugtázza, hogy Szabina gyorsan túltette magát a sértődöttségen. Nagyon helyesen.

Arra most nem akar gondolni, hogy mit kerestek nála. Egy takarítónő! Hát kész vicc. Mint Zsoldos feleségének a nagyanyja. Az is mindig takarítónőnek álcázza magát. De legalábbis a legtöbbször.

És vajon megtalálta a tartalék kulcsot a szekrényhez? Ehhez azért az kellett, hogy az íróasztalában kotorásszon, pedig elmondta neki, hogy az íróasztala tabu. Ahhoz hozzá se érjen, nem baj, ha rendetlenség van rajta.

Ezek szerint valóban figyelik, és megint túl messzire mentek.

Ezzel csak az a problémája, hogy nem tudja, honnan figyelik. Lehetnek bűnözők, persze. Akik nyomást akarnak gyakorolni rá, megzsarolni valamivel. Hiszen mindenki zsarolható valamivel, ha valaki, akkor ő ezt pontosan tudja.

Ám az is lehet, hogy testületen belülről nyomozgatnak utána. Valakinek vagy valakiknek ott is jól jönne, ha a kezükben tarthatnák, és, ahogy néha a főnöke mondja, „nem szabadulna el”. Sokaknak szúrja a szemét a szabadsága, az ereje és a megkérdőjelezhetetlensége.

Azonban most nem foglalkozhat ezzel, mert mindjárt indulniuk kell.

ILONA

– Nem unod még, hogy folyton naplementét bámulunk? Már kezd giccses lenni, a végén megfekszi a gyomromat – fújtat Lujza. – Mint ahogy a lépcsők is!

– Mondtam, hogy dolgozom, nem henyélni jöttem.

– De azt elfelejtetted mondani, hogy hetekig minden egyes este meg kell másznom egy komplett vulkánt ebben az őrületes hőségben!

– Ne túlozz, Lujza! Esetleg felvehettél volna egy lapos sarkú cipőt.

– A kavicsok – mutat az apró kövekkel kirakott útra, majd a mellvédre, aztán a házakra –, mindenhol kövek. És visszasugározzák nekünk a nap melegét.

– Mit gondolsz, én nem érzem ezt?

– Te egy hajcsár vagy!

– Te pedig nem hallgatsz senkire! Abszolút nem! Szerinted az normális dolog, hogy egy vadidegen, szeme-sem-áll-jól göröggel töltötted a délutánt?

– Te féltékeny vagy? Jó ég, nem sejtettem, hogy Orion a zsánered!

– Az enyém?! Na hiszen. Ha ő lenne a világ egyetlen férfiembere, nekem akkor se kéne! De neked…! Ott a férjed – áll meg lihegve Ilona, és belekapaszkodik a mellvédbe. Hát elkeserítő, gondolja, hogy ilyen könnyűvérű nő a barátnője. Holott minden hibája ellenére igazán megkedvelte már Lujzát. De ezt a csalfaságot nem tudja elnézni neki.

– Ugyan már, mi köze ehhez a férjemnek?

– Atyám, a mennyekben, hát te aztán eléggé jól megjátszod a hülyét, nem igaz?

– Miért is? Ide figyelj, szerintem tetszik neked ez az Orion-fiú.

– Fiú? – kacag fel Ilona, aztán legyint és továbbindulnak. – Mellesleg öregember, bajusszal, és meglehetősen távol áll attól, hogy jóképűnek lehessen mondani! – morogja magában.

Az út alatt és fölött hófehér házak sorakoznak, kék kupolájú templomok és két szélmalom is látótávolságon belül magasodik. A házak közt ott van egy-egy, most egészen világoskékben játszó medence, főleg a szállodákhoz tartoznak, és mindenhol vadul nyílik és burjánzik a leander, de nem olyan kis hitvány, csenevész darabok, gondolja Ilona, mint otthon, Magyarországon, hanem dús, bokros növények. Fölöttük egy utcával az egyik háznak rózsaszínre festették a bejáratát és a spalettáit is. Alattuk mélyen pedig ott hullámzik a tenger, sötétkék most is a színe. Őrült hőség van, a nap valóban felmelegítette a sok-sok követ, és most, bár egyre lejjebb kerül a horizonton, a kövek ezerrel lökik ki a magukba szedett forróságot.

A kastélyhoz caplatnak, mint mindig. A kastély nem más, mint egy korai épület romjai, de onnan a legszebb a kilátás, és még olyan gyönyörű naplementét sosem láttak, mint onnan.

Megéri felmenni, ezt megállapították már, de Ilona is túlzásnak tartaná, hogy naponta kiránduljanak oda, ha nem nyomozna. Így viszont más a helyzet.

Ahogy sűrűsödik a tömeg – mindenki Oia ikonikus helyére igyekszik, hogy lássa, amint a nap még megvilágítja és valósággal bearanyozza a városka fehér házait, mielőtt belebukna a tengerbe –, Ilona esze már nem azon jár, hogy mi következik most. Rendben, lesz egy naplementéjük, és kész.

Miközben felbiggyeszti az orrára a speciális napszemüveget, azon gondolkodik, hogyan mondja meg az unokájának, amire rájött. Nem volt annyira bonyolult kideríteni, viszont nem sejtette, hogy mit fog szólni Niki, ha ezt megtudja. De titokban lehet-e tartani előtte? Nem valószínű. Egyáltalán nem. Inkább arra van esély, hogy András is hamarosan tudomást szerez a dologról, hacsak nem tud még róla. Arról, hogy a saját nővére beszállt egy lap kiadásába, méghozzá nagyon komoly összeggel, aztán felkérték Nikit, hogy legyen ő a főszerkesztő. Ez Ilonában felvetett néhány kérdést, de egyik sem arról szólt, hogy vajon honnan tett szert Laura annyi pénzre, amiből egy évig menedzselni lehet egy fényes, színes, szagos újságot. Mert már azt is tudja a forrásától, hogy a lapindításban, de átvételben is úgy érdemes gondolkodni, ha legalább egy évnyi, a magazinnal kapcsolatos összes kiadás forrásként a rendelkezésre áll. Úgy kell nézni, mondta az informátora, hogyha nem tudnak eladni egyetlen oldalt vagy akár egy felet sem hirdetőknek, és ha nem kalkulálnak a lap vételárából bejövő százalékkal – hiszen úgysem adják el az összes nyomott példányt, ráadásul sokkal többet kell nyomtatni belőle, hogy látszódjon a standokon, mint amennyire vevő lesz –, akkor is finanszírozni lehessen a lap működését. A készítők bérét, a nyomdát, a hirdetéseket. Ez nem kevés, de Laurának, ezt Ilona jól tudja, van mihez nyúlnia, mivel az a sötét ügyletekbe bocsátkozó, politikusnak álcázott bűnöző exférje szétrabolta a pártkasszát meg mindenhonnan felvette a korrupciós, ilyen-olyan pénzeket. Tehát nem ez a kérdés, hanem hogy miért száll be csendestársként hatalmas összeggel egy magazin kiadásába, amihez nem ért, ahol átverhetik, és ami nagy valószínűséggel csak akkor lesz majd sikeres, ha túljut a világ a járvány okozta gazdasági válságon? Vagy még akkor sem.

Hacsak nem Nikivel vannak tervei. Hogy jót akar-e neki vagy rosszat, arról Ilonának egyáltalán nem volt elképzelése. Mint ahogy azt sem tudta eldönteni, szóljon-e Nikinek erről az egészről. Vagy ha nem neki, akkor szóljon-e Andrásnak?

De minek keverje a szart. Itt van neki Lujza, aranydiplomás szarkeverő, vagyis két dudás tán sok lenne egy csárdában.

Amikor felérnek szinte Oia csúcsára, ahonnan belátják a várost, sokasodik a tömeg. Egymást érik az emberek, a legtöbben már odakönyökölnek a párkányra, hogy az első sorból gyönyörködhessenek a naplementében. Lujza, mint eddig minden este, ámulatba esik, ahogy a napsugarak elkezdik bearanyozni a hófehér házfalakat, így mintegy eksztázisban suttogja Ilonának:

– Én most innen élőben bejelentkezem. Hadd lássák a követőim, mi az igazi boldogság! – A végére a suttogásból kiabálásra vált, előveszi a mobilját, és helyet csinál magának a mellvédnél. Háttal áll immár a tengernek, és maga elé tartja a telefonját. Ilona egy kicsit ott ácsorog vele szemben, neki nem lenne hely a mellvédnél, ami igaz, az igaz, hogyha nagyon akarná, hát csinálna magának, de nem maradhat ott. Ezt hallja másodpercekkel később: – Drága követőim, arany bestiáim! Ide nézzetek, ezért ugye érdemes élni? Muszáj lesz kiabálnom, annyian vagyunk itt. De mindannyian életünk egyik legszebb, legnagyobb… – folytatja, de Ilona már odébb is sétál anélkül, hogy megtudná, életünk egyik legszebb és legnagyobb micsodájáról lesz szó a további néhány percben.

Egy pillanatra meginog, mert őt is megérinti a jelenség, amit a berúgós első este utáni naptól kezdve mindennap megcsodál. Az egyik templomkupola immár aranyban tündököl, a fehér házfalak most melegsárgák, ahogy a nap süti őket. A tenger ott lent, a mélyben most világosabb kék, mint szokásosan, a hullámok is meg-megcsillannak. Valahonnan a közelből görög popzene szól, Ilona mostanra megkedvelte a popot és a rockot, az elmúlt években túl sok popsztár és rockénekes után nyomozott vagy volt a megbízottjuk, hallgatta a zenéjüket – ez a görög dal, a görög hangszerekkel, mégis modern hangzással, őrzi az ősi dallamokat, nem képes nem figyelni rá. Átsuhan az agyán a gondolat: nem kellene kényszerítenie magát arra, hogy az embereket figyelje, egy kicsit ellazulhatna, élvezhetné a kellemes zenét, amelynek ütemére néhányan tánclépéseket tesznek az úton.

Már elhagyta Lujzát, aki valahonnan a háta mögül tudósítja bestiáit és követőit arról, hogy melyik másodpercben hogyan áll a nap Santorini egén, már több busz sem tudná elvinni a turistákat, annyian gyülekeznek a legfelső utcák egyikén – egyébként a lejjebb elhelyezkedő utcák mellvédjénél is sokan ácsorognak a tengert bámulva –, nekiütődik egy gyerek, majd a karját súrolja egy férfi karja, odakapja a fejét, de közben érzi, hogy volt valami a látóterében, a napszemüvegéhez nyúl, de tudja, hogy minden rendben vele, és akkor meglátja a két férfit.

Ismeri az egyiket, ott volt azon az autós partin, valami nagykutya, és ott van vele egy másik, látta már hírekben, de hát ő… hiszen ő… és akkor hátrafordul, ismerős alakot lát mögötte is, igen, ő az ügyész, a fenébe is, véletlenek nincsenek! A főügyész már ott áll a többiek közelében, sőt beszél is velük, ez teljesen egyértelmű, Ilona egészen odafordul feléjük, el is indul arra, aztán egy kövér férfi nekimegy, majdnem odacsapja őt a súlyával a mellvédhez, és ahogy megpróbálja kikerülni, és kétségbeesetten keresgéli a három férfit, valaki a hóna alá nyúl, a másik hóna alatt is megtámasztják, és rettenetesen ismerős érzés, amikor megérez valami szagot, és már tudja is pontosan, hogy mi következik, de semmit sem tud tenni, szép lassan kicsúszik a testéből az erő. Utolsó gondolata, hogy az következik, amit Verbovszky tett vele – elkábítják. De arra már nem jut ideje, hogy végiggondolja, mi jöhet ezután.

NIKI

– Hogy érti, hogy eltűnt? – húzza fel Niki a szemöldökét. Egy pillanatra eltartja a fülétől a mobilt, hogy megnézze a kijelzőjét, mintha attól félne, hogy egy telefonbetyár áldozata lett. András kilép a fürdőből, érdeklődő az arca, de amikor int neki, vissza is megy, ma ő fürdeti Petrát.

– Eljöttünk naplementét nézni, mint minden nap, és ő eltűnt. Valahol lemaradt. Élő adásom volt a Facebookon, aztán az Instagramon, és mire végeztem, Ilonka nem volt sehol – magyarázza. Niki beharapja az alsó ajkát, hogy ne jöjjön ki a száján semmilyen megjegyzés: egy olyan százévessel beszélget, aki élő adásokat tart az Instagramon! Mert hogy a Facebookon, az oké. Azt manapság sokan csinálják. Na de az Insta a fiatalok platformja. Mit keres ott ez az öreglány? És mire idáig elér gondolatban, már tudja, hogy a nagyanyja szórakozik velük, mindannyiukkal. Kedvelt tevékenysége, hogy mindenkiből hülyét csinál.

– Mennyi idő telt el azóta?

– Mit tudom én. Mondjuk másfél óra. Vagy kettő. Fogalmam sincs. Tudod, kislányom, még a TikTokra is fellőttem valamit, aztán elmentem abba a fagyizóba. Nem találtam őt, hát ettem egy fagylaltot.

– Akkor talán elkerülték egymást, nem? – kérdezi Niki, azon tűnődve, mekkora önbizalom szükséges ahhoz, hogy egy javában nyugdíjas a szinte gyerekek által használt TikTokon működtessen profilt.

– Én is erre gondoltam, de most itt ülök a jacuzziban a szállodánkban, a szobánk teraszán, és egyre idegesebb vagyok. Lassan leszáll a sötétség, ő pedig nem ért vissza. És nem, végiggondoltam, nem eshetett bele a tengerbe, mert onnan nehéz lenne belezuhanni. Egyébként is látták volna, ha beleszaltózik, azt mondhatom – hadarja, és Niki érzi, hogy nem humorizálni akar. – Tehát fogalmam sincs, hol lehet. Nyomozni jöttünk ide, egy csomó beépített kamerával, mikrofonokkal szerelkezett fel.

– Értem – feleli Niki higgadtan. Tudta ő biztosan, hogy a nagyanyja nem indul el egy egyszerű nyaralásra. – És mire gondol, hol lehet most?

– Hát ez az, amit nem tudok. De attól tartok, veszélybe kerülhetett.

– Esetleg tudja, mi után nyomoz a nagymamám?

– Hát hogyne tudnám. Valami ügyész után. A maga férjének a főnöke után. Meggyőződése, hogy itt találkozik valami gengszterekkel, mert kihallgatott egy beszélgetést. Ha nem tévedek, le akarja buktatni.

– …

– Na, pattanjon repülőre, aztán keressük meg a nagyanyját, mielőtt még legyilkolja a fél szigetet, ha rájön az ideg!

– Utazzak oda? Elő fog kerülni – állítja Niki, bár nem túl határozottan. Hiszen eszébe jut, amikor a nagyanyja túsz volt a saját otthonában. Laura féltestvére kábította el és tartotta fogva.

– Hát én nem vennék rá mérget – közli a telefonáló. – Egyébként valóban idegesít, aggódom érte. … Jó, nem egy kifejezetten kedves ember, de én… én már megkedveltem – csuklik el a hangja.

Niki mély sóhaj után tesz egy ígéretet, belebámul András arcába, aki a gyerekkel jön ki éppen a fürdőszobából.

Később, miután Petra nagy nehezen elaludt, és Niki is túl van a történet elmesélésén, meg két sms-váltáson Lujzával – a helyzet Santorinin változatlan –, a teraszon ülnek, halványan pislákol a lámpa.

– Tehát a nagyanyád a főnököm után nyomoz. – András egyelőre leragadt ennél az információnál.

– Igen, és mint kiderült, már te is tudod, hogy Tiszai szintén Santorinin tölti a szabadságát. Szerintem eljött az ideje, hogy felhívd, és tisztázd vele a dolgokat – böki a mutatóujját a férfi hasába Niki.

– Na – fogja meg a kezét András. – Ez nem úgy van, drágám. Hogy a bolond nagyanyád eltűnik egy pillanat alatt, és mi meggyanúsítjuk Barnabást azzal, hogy ő tüntette el. Miközben ő intézte el neki a lövészetet, hogy most csak ezt említsem. És egyébként is, mit mondanék neki? Hogy a feleségem nagyanyja éppen utána nyomozott, amikor eltűnt a délután folyamán? Nahát, nem is nézne bolondnak.

– Ez a legkevesebb – ingatja a fejét Niki. – Valamit ki kell találnunk. Odautazom a lehető leghamarabb.

– Odautazol?

– Igen. Eljössz velem?

– Nem jöhetek. És neked sem javaslom.

– Mi a fene van veled, András? Eltűnt a nagyanyám. Nyolcvan is elmúlt már, és eltűnt.

– Pár órája. Eltévedt egy olyan helyen, ahol még sosem járt. Holnapra megkerül. Legkésőbb holnapra.

– Akkor adass ki körözést! Szólj a görög kollégáidnak, hogy kezdjék keresni!

– Niki, nem fogják keresni, ha pár órája nincs meg. Ez nem eltűnés.

– Tényleg nem aggódsz, mondd? A nyolcvan pluszos nagymutter, aki éppen a főnököd nyomában caplatott, és tutibiztos, hogy tud róla valami kompromittálót, eltűnik, miközben ugyanazon a körömnyi szigeten nyaral a főnököd, aki után nyomoz! Próbáld meg külső fülel hallgatni, amit mondasz!

– A legtöbb eltűnt előkerül élve.

– Hát ez nagyszerű! Akkor gyere el velem. Nyaralunk, fogd fel így.

– Nem mehetek, Niki, mert amíg nincs itthon a főnök, nekem le kell nyomoznom Petri Zolit!

– Micsoda? – bámul rá Niki. Még a szája is tátva marad a válasz hallatán. – Mit kell lenyomoznod rajta?

– Tudod, van, aki szerint bűnös. Aki a bűnözőkkel tart kapcsolatot.

– Te komolyan beszélsz? – Elhűlten nézi a férfit. – Még hogy Zoli…? És te utána nyomozol?

– Remélem, hogy nem találok semmit – motyog a nyomozó.

– Jézusom. Na akkor megszervezem, hogyan tovább. Petrát…

– …csak nem gondolod, hogy elviszel egy másfél éves gyereket, hogy együtt kódorogjatok a nagyanyád után egy görög szigeten?

– Fogalmam sincs, mit tegyek. De nem ülhetek itthon tétlenül.

– Felhívom Olivért. Ha valaki, akkor ő biztosan tudja, hogy ki vagy kik után nyomoz éppen a nagyanyád. Nem hiszem, hogy Tiszai után. Teljesen logikátlan, és egyben érthetetlen is – dörzsölgeti a tenyerével az arcát, mint gyakran, amikor ideges. – És persze dühítő! – teszi hozzá indulatosan.

Aztán felkapja a mobilját, és kikeres egy számot. Kihangosítva telefonál, Niki úgy érzi, demonstrálni akarja, hogy hülyeség a Tiszai után nyomozási teória.

– András, szia!

– Van egy perced, Olivér?

– Hát egy az van. De már bent vagyunk a szülőszobában. Illetve én kint vagyok, mert még össze kell szednem az összes bátorságomat, hogy belépjek…

Niki a szemét forgatja. Mindig tudta, hogy a nagyanyja nyomozótársa egy nyámnyila alak. Most már érti, miért mondja azt a nagyi, hogy nélküle Olivér sehol sem lenne, de legalábbis veszteséget termelne. Mialatt András vázolja a telefonban, hogy mi történt, Niki még mindig azon hüledezik, hogy Olivér nem mer bemenni a szülőszobába.

– Eltűnt? – kérdez vissza hitetlenkedve a férfi, miután András elmondja a magáét.

– Nikinek ezt mesélte Ilona utastársa. De ez néhány órával ezelőtt történt, tehát simán lehet, hogy elment egy szuvenírboltba, vagy…

– Azt mondod, valami után nyomoz kint?

– Nem én mondom – pontosítja határozottan András. – Hanem Niki állítja, neki meg a számunkra ismeretlen útitárs mondta.

– És biztos, hogy nyomoz?

– Nem tudjuk, mi biztos.

András nem meséli el, amit megtudtak a titokzatos Lujzától, hogy Ilona állítólag Tiszai után nyomoz kint.

– Én két ügyről tudok. Az egyik egy piperehamisítás, de itt előálltunk a megoldással, és úgy néz ki, hogy lezárult a dolog – kezdi a felsorolást Olivér. – A másik viszont egy magazinnal kapcsolatos. Ilike tőlem kért kintről segítséget, meg forrást. Egyébként a feleséged is benne van abban a magazinban, amiről érdeklődött. Az új tulajdonosi hátteret akarta feltérképezni, de nem tudom, meddig juthatott. – András jelentőségteljesen néz Nikire, mintha csak azt akarná mondani, hogy ő tehet mindenről. Niki a fejét rázza. – Azonban nem hinném, hogy ezzel foglalkozik kint, vagy hogy emiatt ment volna Santorinire, hiszen akkor nem engem hív a kapcsolataim miatt, nem igaz? Ez bizonyosan tévút.

Niki szaporán bólogat, és közben nyugtázza, hogy a nagyanyja, bár semmit sem ígért neki, mégiscsak foglalkozik azzal, amire kérte.

– Tehát nem tudsz semmiről, amit Santorinin kellene lenyomoznia?

– Nem. De nem lehet, hogy szerelembe esett valami göröggel?

– Micsoda? Te látod ezt magad előtt?

– Nem – vallja be a magánnyomozó. – Azonban Ilikéből bármit kinézek. Ő az az ember, aki bármikor képes meglepetést szerezni nekem.

– Az igaz, de a szerelemdolog… az nem áll össze… – ingatja a fejét András, és Nikire pillant, aki szintén a fejét rázza.

– Azt mondanám, nem kell érte aggódni, de emlékezve arra a bizonyos esetre… – utal Ilona évekkel korábbi elrablására Olivér –, hát talán mégis érdemes lenne kicsit utánanézni a dolognak.

Már majdnem éjfél van, mire a végére érnek. Látszik, hogy András nemigen hisz abban, hogy Ilonát baj érte, szerinte Niki nagyanyja egy igazi boszorkány, aki „biztosan nyomozgat, és azért tűnt el egy időre”, hiszen, ahogy mondja, „mostanra már nagyon elhiszi magát”, de végül nem ellenkezik, amikor Niki megszervezi a dolgokat. Petrára napközben Fanni vigyáz majd, egy-két napról van szó, András pedig hamarabb jár haza a munkából. Nikivel erősítésként elutazik újságíró barátnője, Csilla. Másnap reggel indulnak, átszállással, és a tervek szerint két nap múlva vissza is érkeznek, bár Niki előrelátóan rugalmas repjegyeket vásárolt.

– Fel kell vennünk a kapcsolatot Tiszaival – mondja már az ágyban Andrásnak. – Lehet, hogy meg is spórolhatnánk az utazásunkat, ha…

– Ezt már vagy ötször elmondtad.

– És te mindig azt felelted, hogy hagyjuk ki belőle a főnöködet. Miért, mondd meg, mi okod arra, hogy ne is gondolkozz ezen a lehetőségen?

– Nem gondolkozom rajta, mert nem akarom, hogy amiatt veszítsem el a bizalmát, hogy két bolond öregasszony kitalált valami teóriát, és ráugrottak! Egyébként hozzátenném, hogy te is hibás vagy, Niki, mert te mondtad itt a nagyanyádnak, a két fülemmel hallottam, hogy lehetetlen, hogy a főnök a thaiföldi gumigyárból szerezte a vagyonát.

– Én ázsiait mondtam.

– Gratulálok. Teljesen mindegy. Te hergelted őt.

– Én nem hergeltem, de teljesen lehetetlennek tartom, hogy…

– Ő a korrupció elleni harc arca! Gondolod, hogy vállalná, ha…? Ő beleállt valamibe, Niki. Ezért figyelik árgus szemmel, mindenki, kint és bent, jó és rossz egyaránt. Neki a legnehezebb a helyzete, hidd el.

– Hát persze. A szeme sem áll jól.

– Semmiképpen sem hívom fel – zárja le a vitát András. – És azt mondom, megtalálod a nagyanyádat, talán már addigra elő is kerül, mire odaértek, és aztán megnyugodva még meg is mártózhatsz a tengerben. Megígértem, hogy idén, ha törik, ha szakad, elmegyünk nyaralni hármasban. Ki is írtam a szabimat.

Niki sóhajt. Érzi, azon túl, hogy aggódik a mindenbe belekotnyeleskedő nagyanyjáért, azért is akar menni, mert már valaminek történnie kell. Muszáj, hogy történjen valami érdekes, izgalmas, és közben rettenetesnek tartja, hogy éppen a nagyanyja adja az apropót ahhoz, hogy ne csak otthon érezze fontosnak magát, hanem valahol máshol is.

– Rendben. Aggódom a nagyiért – sóhajt.

– Igazi boszorkány a nagyanyád. Ahogy mondani szokás, csalánba nem üt a ménkű.

– Nem tudhatjuk.

– Mit csinálsz, ha megérkezel? Hol kezded?

– A barátnőjénél, nyilván.

– Akkor a következő a helyzet: összeírni, hol jártak, kivel találkoztak, végigjárni a helyeket, és…

– Elmenni Tiszaihoz, nem?

– Nem tudjuk, hol nyaral. De jó lenne, ha lekattannál erről, mert te is tudod, milyen őrültség azt feltételezni, hogy a főnököm elrabolta vagy leütötte a nagyanyádat. Legfeljebb meghívta egy vacsorára, vagy befizette egy helyi lőtérre, én ezeket tudom elképzelni.

– Hát meglátjuk – feleli Niki, mivel maga sem tudja, hogy találhatná meg az eltűnt nagyanyját egy távoli görög szigeten. – Az biztos, hogy anyunak egyelőre nem szólhatunk erről az egészről.

SOYA

Berttel olyan volt az éjszaka, mint még soha. Nyilván ő maga is közrejátszott benne. Annyira odaadó volt, hogy ezzel teljesen meglepte a férfit. Kellett egy kis extrát adnia magából, hogy ezt elérje, de nemigen volt más lehetősége. Egyébként pedig szereti Bertet, aki annyi mindent megtett érte. Konkrétan nem olyan sok mindent, de így tudja támogatni a családját. Az, hogy a húgával ilyen rémesen bánt, kettejük titka maradt. Az, hogy a húga magába bolondította az egyetlen fiút, aki tetszett neki, nem indokolta volna, hogy lelökje őt a szikláról. Semmiképpen sem. De ő, akiről mindenki azt hiszi, hogy mennyire hűvös és hideg ahhoz képest, hogy karibi vér folyik az ereiben, elvesztette a fejét, amikor látta, hogy Montez megcsókolja az ő nagyon fiatal, nagyon ártatlan húgát. De hiszen akkor még ő is az volt. Montez volt a plátói szerelem, az atletikus, fehér mosolyú, sötét bőrű, humoros fiú. És homlokon csókolta Lalát.

Igen, Montez megcsókolta a még szinte kislány Lalát, teljesen lényegtelen, hogy az arcán, a száján vagy a homlokán-e, mert a homlok után Soya szerint a száj következett volna mindenképpen – és azzal összetört az egész álom Soyában. Mindössze tizennégy volt, a húga pedig a tizenkettőt sem töltötte be. Mégis átölelte Montezt, mielőtt a srác ugrott volna.

Akkor jött ő, Soya. Minden benne volt abban a lökésben, Lala nem tudott felkészülni rá, hiszen meglepetésként érte, hogy a saját nővére letaszítja őt a szikla tetejéről.

Rosszul érkezett, előtte odacsapódott a lába egy kiálló szikladarabhoz.

Akkor történt a baleset.

Most, amikor Soya erre visszaemlékszik, újra hányingert és szédülést érez, mint akkor, amikor lelökte a húgát.

És attól a naptól fogva pontosan tudta, hogy mindenért meg fog fizetni. Előbb vagy utóbb megkapja a büntetését.

Minden egyes nap erre a gondolatra ébredt, még azután is, hogy elköltözött otthonról. Tudta, hogy a testvére a szüleiknek sem mondta el, hogyan történt a baleset, mégis érezte a zsigereiben, hogy lesz büntetés. Bizony. Az első jel az volt, amikor Montez megkérte a húga kezét. Azt a választ kapta a szüleiktől, hogy majd akkor jöjjön újra, amikor Lala nagykorú lesz. És nemsokára nagykorú lesz, akkor majd összeházasodnak.

Egy időben Soya abban reménykedett, hogy az lesz a legnagyobb büntetés számára, ha Montez és Lala összeházasodik. De ma már tudja, hogy mivel rég kiábrándult Montezből, tulajdonképpen már aznap, amikor a baleset megtörtént – a pánik a leghatásosabb szerelemgyilkos, ezt akkor megtanulta –, valami más formában fog eljönni a büntetés.

És igen, éppen akkor bukkant fel az életében, amikor kezdte jól érezni magát Bert mellett. Voltak pillanatok, amikor elhitte, hogy jó lesz neki, hogy Berttel az oldalán meggyógyulhat a lelke, és nem kell büntetéstől félnie.

De aztán megjelent Porter a hotelben, és őt szinte azonnal elhagyta a remény.

Nem tudta akkor még, hogy kicsoda ez a srác, csak azt, hogy egyszerre vonzza és taszítja. Nem értette ennek a furcsa kettősségnek az okát. Mindaddig nem értette, amíg rá nem jött, hogy kire hasonlít a fiú.

És onnantól nem volt nyugalma, még Bert mellett sem.

Amikor rájött, hogy Porter valójában Montez bátyja, akkor már érezte, hogy hamarosan kutyaszorítóba kerül.

És ezen az athéni utazás nemhogy javított volna, hanem inkább csak rontott.

Tulajdonképpen még Bert is Porter kezére játszott azzal, hogy a múltkor bevallotta neki, pénzt utalt a nevére, amit ki kell vennie egy bankból. Az ő nevére… hát ez nevetséges. De azt is tudta, hogy a dupla fenekű kisbőröndök, amelyekkel Görögországba utaztak, egy csomó pénzt rejtenek a dugirészen. Hát istenem, Bert szállodaigazgató, miért is ne utazhatna pénzzel a bőröndjében, és miért is ne utalhatna pénzt az ő nevére egy bankban?

És miért is ne utalhatna ő maga a sajátjára?

Hát ez az. Főleg, mert eleget látta a kódjait az ágyból, amikor Bert utalgatott ide-oda az alkalmazásaiból. Mindenhol ugyanazt a számsort használta kódnak. Biztos egy fiatal nő születési dátuma, akihez valaha köze volt.

Magától sosem utalt volna a saját számlájára.

De kénytelen volt egy bizonyos kérés miatt. Amit Porter intézett hozzá. Nem is kérés volt, hanem fenyegetés. Ultimátum. Ha nem veszi le az összesen egymillió dollárt Bert számlájáról, akkor a napló mellett van egy videofelvétel, amelyen a húga elmondja, mi történt vele azon a néhány évvel korábbi délelőttön. Akkor mindenki meg fogja tudni, ki tette. A szigeten a rendőrség is.

Tegnap utalt át még egy nagy adag pénzt, és az sms-t még időben kitörölte a telefonjából.

És ma, mivel már azonosította magát a bankban, fel fogja venni az összes pénzt.

Aztán eltűnik.

Mármint Porterrel.

Hogy ő már soha nem mehet haza szabad emberként St. Luciára, az szinte biztos.

És az is, hogy Bert szeme elé sem kerülhet többé, mert ezt soha nem bocsátaná meg neki. Ahogy néha a férfi a szeme megvillan, abból Soya arra következtet, hogy Bert talán meg is ölné, ha megtudná, hogy átvágta.

Tehát mi a büntetés? – gondolja, és letörli a könnyeit, ahogy átvág a téren, bőröndjében a pénzzel, amit elhozott Berttől.

A büntetés az, hogy átad mindent Porternek, aki itt várja majd, amikor megjön a bankból.

És hajléktalanként kezdhet új életet Athénban, amíg el nem kapják és börtönbe nem zárják otthon, a szigeten, szégyenszemre, és ki tudja, mikor, talán majd húsz év múlva szabadul.

Vagy, ha el akarja kerülni a szégyent, még most végez magával.

Igen, ez lehet az egyetlen megoldás.

Így nem hoz szégyent a saját fejére.

De legalábbis nem fogják többé keresni, és nem fenyegetik meg börtönnel.

Csak ez lehet a megoldás.

NIKI

– Hoztam neked testpermetet, meg harminc faktorost a testedre, ötven pluszosat az arcodra, dekoltázsodra, hoztam egy szérumot, ami tele van antioxidánsokkal, remek napozás utánra, meg hoztam UV-védős hajpermetet, hogy ne kezdjen töredezni a hajad, és…

– Nem akarom hallani – fogja be a fülét Niki. Már a leszálláshoz készülődik a gépük, és egész felszállás óta ezt hallgatja. Hogy milyen kozmetikumokat kell nyáron használni, hogy bőre megőrizze hidratáltságát és ne ráncosodjon, és mire lesz szüksége télen.

– De hát te leszel az új főszerkesztő, muszáj, hogy kioktassalak – feleli csüggedten Csilla.

– Nem biztos, hogy én leszek a főszerkesztő – rázza meg a fejét Niki, és egy szuszra kicsúszik belőle, amit már szeretett volna elmondani. Valakinek. Akárkinek. De eddig mégsem mondta senkinek sem. – Amikor jógáztunk Lauránál, furcsa érzésem támadt.

– Milyen furcsa érzés?

– Az, hogy… hogy Anna és Tiszai volt felesége valamiben mesterkedik. Én… én úgy éreztem, hogy engem néznek, és ahogy elvitt Laura egy meditációba, hirtelen szinte hallottam, amit mondanak nekem.

– Na de mit mondtak?

– Azt, hogy majd ők egyengetik a Mademoiselle útját, ha én azt csinálom, amit mondanak.

– Ezt mégis hogyan hallottad?

– Magamban. Ne mondd, hogy őrült vagyok. Egyszerűen csak ezt az egy mondatot hallottam. És tudtam, abban a pillanatban pontosan tudtam, hogy igazam van. Valamit akarnak tőlem. Nem véletlenül választanak engem főszerkesztőnek. Céljuk van velem, tervük, és nem tudom, mi az, de…

– Neked tényleg pihenned kell egy kicsit – fogja meg barátnője kezét Csilla. – Ez az utazás valóban rád fér.

– Te sem hiszel abban, hogy a nagymutternek baja van?

– Hát ahogy elnéztem őt a múltkor… bárki tervelne ki ellene bármit, megijednének tőle. Szerintem, ha eltűnt, akkor a saját akaratából történt. És majd előkerül.

Niki a fejét rázza. Öntörvényű ugyan a nagyanyja, de legalább őt értesítette volna arról, ha nem kellene aggódnia érte.

Pár perc múlva egészen alacsonyan ereszkednek már, és látják az impozáns kék-fehér színeket, amelyekről Santorini méltán híres. Szinte szikrázik a tenger, ahogy visszaveri a napfényt.

– Akárhogy is, most jól érzem magam. Hiányzik a család, de valóban jó lesz egy-két napot itt tölteni, feltéve, hogy előkerül a nagyi.

Santorinin száraz forróság fogadja őket, Csilla szerint erre jó a testpermet, arcpermet, hevesen spricceli magukat különböző flakonokból, míg a kisbőröndjükkel taxira várnak, Niki pedig, igyekezve egyáltalán nem foglalkozni azzal, hogy Csillát több utastársuk érdeklődve figyeli, Lujzával egyeztet telefonon.

– Még mindig nem került elő – mondja, amikor kolléganője végre elpakolja a flakonokat, és beülnek egy iránytaxiba, ami Fírába visz hat utast.

– Maguk is Budapestről? – érdeklődik egy magas férfi.

– Igen – bólogatnak. A pasi mögéjük ül a kisbuszban.

– Én tigrisidomár vagyok, Varga Gé Géza – közli a férfi a hátuk mögött. Mindketten visszafordulnak. – Az állatok megmentése a célom. A tigrisek valójában kényes jószágok, és nem arra születtek, hogy fogságban tartsák őket.

– Mennyiben érinti ez a témakör ezt a görög szigetet? – érdeklődik Csilla, és Niki, aki elég elkötelezett állatvédőnek tartja magát, most majdnem felnevet.

– Itt fogok forgatni egy filmet. Tigris nincs, de a helyszín sokkal szebb, mintha egy mezőn állnék. Egykor cirkuszban dolgoztam, de most már arra buzdítom a világot, hogy engedjék szabadon a tigriseket. Még az állatkertekből is.

Nikiék összenéznek.

Nem egy bolonddal találkoztak már újságírói pályafutásuk során, úgyhogy el is engedik a kérdést. Ők szállnak ki előbb, sok sikert kívánnak, és gyorsan kiszaladva a buszból bevágtáznak a hotelbe, és csak a lobbiban merik elröhögni magukat.

A híres Lujza, aki a Bestiakönyvével nagy népszerűségre tett szert jó pár évvel ezelőtt a nők körében, fentről, egy lépcsőről érkezik, magas sarkú szandálban, szűk, világos farmerben és hosszú ujjú, fehér ingben, full sminkben, és egy üveg pezsgőt tart a kezében. Haja szépen megfésülve, Niki még azt a feltételezést is megengedné magának, hogy frissen fodrászolva.

– Hát akkor, drágáim, welcome to Santorini! – köszönti őket némi drámai színnel a hangjában. – Sajnálom, hogy egy ilyen esemény miatt ismerkedünk meg egymással, de garantálom, hogy feldobom a napjaitokat. Először is segíteni fogok a becsekkolásban…

Pillanatok alatt szerez három poharat, bár Nikiék visszautasítják az italt, nemcsak azért, mert korán van még, csupán délelőtt, hanem mert sok a dolguk. Hiába süt odakint olyan szépen a nap, ha a nagyi eltűnt.

Bár egy kicsit hátráltatja őket Lujza szorgoskodása, mégis sikerül bejelentkezniük, majd egyenesen a barátnők teraszára igyekeznek.

– Akkor most mindent el kell mesélnie. Hol jártak, mikor, mi történt ott – kezdi Niki.

– Nagyon unom ezt a rendőrpertut, kislányom. Kérlek, tegeződjünk. Nincs akkora szédületes korkülönbség köztünk…

Nevetnek, és Niki elkezdi kérdezgetni az idős nőt. Nem meri megkérni, hogy bánjon óvatosan az üveggel, Lujza pedig, állítása szerint vagy fűvel, vagy pezsgővel tud visszaemlékezni. Még abba is beavatja őket, hogy a fű az új dílerével ma érkezik.

Niki nem is tudja, mit gondoljon erről az egész barátságról. Szerencsére Lujza nagyjából az üveg felénél úgy dönt, hogy bedugaszolja a palackot, és a közösségi oldalra feltöltött fotói, videói alapján próbálja részletesen leírni, mikor és merre jártak.

– Tehát egyáltalán nem voltatok biztosak benne, hogy Tiszai itt van? A nagyi nem tudhatta, hogy hol lakik?

– Én csak a főmuftiként ismerem. Ő az ügyész? – kérdez vissza az öreg hölgy.

– Igen.

– Hát én nem tudom, minden este ott vártuk Oiában. Tegnap is. Ilonka azt mondta, kihallgatta valami autós bemutatón, hogy ott fogják neki átadni a csomagot a gengszterek.

– Miféle gengszterek?

– Hát akik azt a bemutatót szervezték. Elég nagy a kavarodás e téren – vigyorodik el. – Nem tudom követni ezeket a bűnözős dolgokat. De valami nagy autóscég, amelyiknek ez egy fedőtevékenysége, tiltott pénzügyi dolgokkal, meg ilyesmikkel foglalkozik. Nem egészen követem Ilonka dolgait, azonban az biztos, hogy ott hallgatta ki a főmufti meg valami főgengszter samesza közötti beszélgetést.

– Értem.

Niki arra gondol, hogy a nagyanyja neki, mint újságírónak a legjobb forrása lenne. De hát ő a Mademoiselle főszerkesztői posztjára várományos, ahol egyáltalán nem kell ilyen rázós témákkal foglalkozni, hanem marad a testpermet, meg újabban majd a lebutított anyagok.

– Hát én nem értem, csak elmondom, miért jöttünk ide. Nagyon szeretem ezt a szigetet, de a nagyanyád eltűnését nem szeretem. Pedig, érdekes, napok óta azt mondja, meg azzal zrikál, hogy én fogok eltűnni…

– Hogyhogy?

– Hát Orionnal. A fejébe vette, hogy Orion át akar verni minket. Helyesebben engem.

– Ki a fene az az Orion?

– Hamarosan meglátod. Idejön mindjárt, hoz egy iratot. Ő az a görög, aki elvitt minket a kirándulásra. Meg akinek bárja van, és csónakja is. A nagyanyádnak teljesen unszimpatikus. Most majd jön, mert van vele egy kis irodai munkám.

Niki a homlokát ráncolja, de hát a nagyi barátnője alapból flúg egy kicsit, a füvezés, pezsgőzés nyilván nem segít az agysejteknek, így hát miért is ne foglalkozhatna Santorinin, a nyaralásán irodai munkával?

Épphogy befejezik a jegyzetelést, és Niki összeállítja, kiket kellene megkérdezniük, illetve hogy a naplementenézés helyszínére majd elkísértetik magukat Lujzával, amikor kopognak az ajtón.

Az öregasszony úgy pattan fel, mint akit fenéken csíptek. Megigazgatja a frizuráját, és kitárja az ajtót.

– Orion, kerüljön beljebb! Mindjárt be is mutatom a vendégeimet!

Niki érdeklődve pillant az ajtó felé.

Nyomban nyugtázza, hogy ő a nagyanyja unokája, mert a bajszos görögnek a szeme sem áll jól.

– Eljöttem hozzád, drága Lujza. Hoztam a papírokat is, írjuk alá, a vendégeidet nem akarom zavarni!

– Ők Ilona…

– Mondom, írjuk alá.

– Ilonát nem várjuk meg? – szól közbe Niki. Lujza rámered, az arcára van írva, hogy „de hiszen a nagyanyád eltűnt”.

– Nem szükséges – feleli gyorsan a görög. – Ez a dolog csak Lujzára és rám tartozik. Meg őrá – mutat az ajtó felé. – Ő egy… barátom.

Ott bólogat egy ifjú görög, aki láthatóan egyetlen szót sem beszél angolul.

Niki gondolkodik rajta, hogy megkérdezi, ugyan mi ez a rengeteg papír, mert nagyon úgy néz ki, hogy szerződésről van szó, de aztán rájön: mi a fene köze van ahhoz, ha a nagyanyja barátnője mostantól akár minden egyes nap fel kell lépjen Orion bárjában, ha éppen egy ilyen szerződést firkant alá? Mindenesetre nagyon lazán teszi, és jókat nevetgél, amikor Orion elővarázsol egy üveg ouzót.

– Te, nem megyünk innen? – kérdezi Niki a barátnőjét.

– Ezt az embert meg akartuk hallgatni, nem? – suttogja Csilla. – Megkérdezni, nem látta-e, hogy valakivel szóba elegyedett a nagyanyád, vagy ilyesmit megtudni.

– Menjünk – rázza meg a fejét. – Lujza, felmentünk a szobánkba, aztán hamarosan találkozunk! A bőröndöket még itt hagyjuk nálatok.

Lujza csak bólint, új vendégével van elfoglalva.

Alighogy kilépnek a szobából, Niki megragadja Csilla karját, és a hotel recepciójához siet.

– Segíthetek, hölgyeim? – kérdezi a recepciós srác, aki nem sokkal korábban Lujza heves üdvözlése mellett is becsekkolta Nikiéket.

– Azt szeretnénk tudni, hol lakik ez az Orion, aki Lujzához érkezett az imént egy öltönyös férfival.

Csilla felhúzza a szemöldökét, láthatóan csodálkozik Niki szavain.

– Nincs bejelentkezve a szállodánkba – rázza a fejét a recepciós.

– Értem, de esetleg nem tudja, hol lakik? Állítólag van valami bárja itt a közelben. Meg azt is mondják, hogy a fele sziget az övé.

– Phú, hát én nem ismerem. Ám az biztos, hogy a görögök tudnak nagyot mondani. Ne higgyenek el mindent, amit hallanak.

– Esetleg nem tudna segíteni?

– De hát miért nem mennek vissza megkérdezni tőle?

– Mert… mert elrabolta a nagyanyámat – súgja Niki.

A recepciós hitetlenkedve nézi, majd felpillant az égre, mormol valamit, még akár az is lehet, hogy egy imát, aztán a kezébe veszi a mobilját, felhív valakit, és görögül elhadar egy-két kérdő mondatot.

Amikor leteszi, egy üres papírlapra leír pár sort.

– Aztán nem tőlem tudták meg! – mondja, és hogy nyomatékot adjon a szavainak, hátat fordít nekik.

Niki újra elkapja Csilla karját, és futólépésben indulnak az utcára.

Tudja, hogy ez az egész csak megérzés, és hogy a kulcs valószínűleg mégiscsak Tiszai lesz.

De nem hagyhat elvarratlanul egyetlen szálat sem, ezt Andrástól tanulta, a férje már számtalanszor elmondta neki egy-egy nyomozás elmesélése kapcsán.

ANDRÁS

– Zoli?!

András tétován megáll a belső kávézó előtt. Petri éppen elvált Esztertől, a főnök titkárnőjétől. András szájából félig kérdésként, félig kiáltásként lehet érteni a nevet.

– Helló. Jó reggelt – mondja Petri, és mintha elvörösödne zavarában. – Hogyhogy nem te jöttél elsőnek?

– Hosszú. Majd elmesélem. Van egy kis időd?

– Hát persze. Leülünk? – odaint a távozó Eszternek, és az egyik üres asztalra mutat.

– Nem, arra gondoltam, hogy átmegyünk egy szendvicsezőbe.

– Nincs itthon a macska, cincognak az egerek, mi? – fordul vissza Eszter, nevetve kacsint, és megrázza a fejét, csak úgy repül a sok-sok hullámos, barna hajfürt. Andrásnak hirtelen beugrik, melyik színésznőre hasonlít. Már napok óta érzi, hogy ott a száján a név, de csak most jött el a pillanat.

– Olyan, mint az a Sofia Vergara a Modern családból. Csak huszonéves kiadásban – morogja.

– Nem tudom, ki az. Nekem inkább Gryllus Dorka.

– Oké. Akkor elindulunk?

– Mehetünk.

A közeli szendvicsezőhöz indulnak, de András a kocsijához navigálja Zolit.

– Kocsival? Azt hittem, a Duranig megyünk.

– Egy kicsit odébbra gondoltam.

Szó nélkül autóznak, Petri biztos benne, Andrásnak jó oka van arra, hogy elmenjen vele, akárhová is tartanak, és ha a szendvicsezés fedősztori is.

Végül Óbudán kötnek ki, a tízemeletes házak árnyékában, kiszállnak és leülnek egy padra.

– Kondor Károly – kezdi András.

– A mulatós? Mi van vele?

– Beszállt az XDtauto cégbe. Konkrétabban ügyvezetője lett mára, ha nem csalódom. Behúzták.

– Értem – bólint Petri, de mintha árnyék suhanna át az arcán. – És?

– A legnagyobb pénzmosoda, mindenféle tiltott banki tevékenységgel, kábé nyílt titok. Fedőtevékenységük az autókereskedelem. És úgy látszik, elkezdődött a csendes visszavonulásuk. A végén majd otthagyják a mulatóskirályra az összes szart, takarítsák el az ügyvédei. Persze nem fogják tudni, és Kondor viszi el mindegyikük helyett a balhét. Azok helyett is, akiké valójában a cég.

– Ezen dolgozol? – kérdezi zavartan Petri.

– Csak eljutott hozzám a hír.

– Értem.

– Tudod, ki Kondor unokatestvére?

– …

– Erre akkor jöttem rá, amikor az egyik informátorommal beszéltem. Hogy ő említette, befolyásos ember van a családjában. Akkor aztán végiglapoztam a képzeletbeli emlékkönyvemet. Kondor Károly… hol láthattam élőben? De csak a tévé ugrott be – meséli. Petri érdeklődve hallgatja, bár András szerint szürkébb az arcszíne a szokásosnál. – És akkor rájöttem, hogy mégis hol láthattam. Egy fotón. Félre volt dobva egy házban, egy esküvői kép.

– Igen?

– Igen. Tiszai esküvőjén. Tiszai exének az unokatestvére Kondor Károly. Ezért nemcsak zenélt az esküvőjükön, hanem tanú is volt, méghozzá a férj tanúja.

– De ezzel az egész történettel mit akarsz mondani?

– Csak azt, hogy Kondor védve érezheti magát, ezért vette a nevére a céget. Talán úgy gondolja, hogy egy exférj azért még mindig megvédené őt, ha bajba kerülne, hiszen a főügyész helyettese nem szívesen látna magáról olyan fotókat a sajtóban, amikor jópofáskodik a saját esküvőjén a saját feleségének rokonával, aki mellesleg a népszerű mulatóskirály. És ezért talán megvédené őt, ha gáz van.

– Hát igen. Ezek feltételezések. De miért meséled ezt el nekem?

– Mert Tiszai nagyon érdeklődik ez iránt az autós kereskedőház és a különböző dolgaik iránt.

– Igazán?

– Továbbmegyek, a feleségem nagyanyja is rendkívüli érdeklődést mutat iránta.

– Ó, hát ez nagyszerű.

– És Tiszai szerint te is kifejezetten érdeklődsz a cég iránt.

Csönd. Csak a Bécsi út forgalma hallatszik hozzájuk, de András úgy érzi, mintha az is egy paplan alól érkezne.

Most kiderül minden.

Vagy nem.

András nézi a barátja arcát, és különféle érzéseket lát rajta átvonulni viharos gyorsasággal. Szégyen, megkönnyebbülés, félelem, öröm, a fene tudja, mintha ezeket sikerült volna leolvasnia.

– Engem Tiszai exe kért meg, hogy nézzek utána ennek a cégnek – böki ki végül. – Mindent tudok, amit eddig elmondtál. A főnök volt felesége megkeresett. Hogy az unokatestvére talán bajba kerülhet. Így elkezdtem a cég körül söprögetni.

– Vannak rólad fotók. Egy partin készültek. A főnök mutatta.

– A főnök…? Hiszen… ő is ott volt.

– Nem tudom. Ő mindent megmagyarázhat. Mint celebet, minden egyes partira elhívhatják.

– Engem Kondor vitt magával. Hogy szimatoljak ott is körül.

– De te nem magánnyomozó vagy, Zoli! Mi a francért nem szóltál nekem?

– Tiszai és az exe nincsenek valami jó viszonyban, tudod.

– Nem tudom. Nem szokott erről beszélni.

– A nő megzsarolta, amikor a gyerek születése után elváltak. Tudod – kezd suttogni –, a gyerek nem a nőé. Hanem azé a bírónőé a Legfelsőbb Bíróságról, és… na mindegy. Szóval, amikor a gyerek megszületett balkézről, a főnök a nőt úgy dobta ki, mint egy rongyot. Akkor az exe megszólalt valahol nyilvánosan a dologról, sejtetni engedte, hogy esetleg nem az övé a gyereke, így aztán rögtön lett egy kávézója, meg ez meg az. De meg mernék esküdni rá, hogy még mindig van a kezében ütőkártya, amivel zsarolni tudná.

– Rendben, de ez hogy jön az autós céghez?

– Kondort valaki bepalizta. És mivel nem agysebész a barátunk, persze elfogadta a felajánlott sportkocsit, ezt-azt, hiszen a szereplés az élete. A nő, az unokatestvére meg azt akarta tudni, mennyire legális ez az egész, amibe belekeveredett. És bár nem vagyok magánnyomozó, megkeresett, és megígértem, hogy megteszem, amit lehet.

– Vagyis? Egyébként hogyan talált meg éppen téged?

– Egyszer, jóval a válás után nekem kellett elmennem, hogy elvigyem a nőt a Balatonra, mert lerobbant az M7-esen. És Tiszait gyötörte, aki engem küldött.

– Szép.

– Tök mindegy. Elmentem érte, beszélgettünk, nem gáz a csaj. Együtt utaztunk másfél órát, és ezért engem keresett meg, nem egy magánnyomozót. De erről jut eszembe, mit keres a nagymutter, Ilona a cég körül?

– Na, ezt sem tudom. Semmit sem tudok. Csak azt, barátom, hogy a főnök azt akarja, nyomozzak utánad, mert szerinte beépülőben vagy ebbe a bűnbandába. Én pedig, amikor érdeklődtem a cégről, folyton Kondor nevébe futottam bele, és rájöttem, ő az összekötő kapocs a cég és közted.

– Hogyan tudtál rájönni?

– Úgy, hogy beugrott, amikor az informátorommal beszéltem, hogy mi szólt a kocsidban, amikor nemrég veled utaztam. Egy Kondor-album. Még tettem is rá valami megjegyzést, mire kikapcsoltad. Valahogy összeállt, hogy Kondoron keresztül keveredhettél bele.

Hallgatnak.

Petri a körmeit nézegeti, pedig András szerint nem valami szépek. Némelyik le is van rágva.

– Hát oké, most már tudod.

– A főnök a fejedet akarja.

– Ezt komolyan mondod?

– Szerinte utána nyomozol.

– …

– Most mi van?

– Az, hogy egy kicsit utána is, igen. Mi a szart keres a cég közelében? Miért partizik ott, miért váltott a valós tulajjal olyan titokzatosan néhány szót az esten?

– De hiszen celeb. Bárhol ott lehet, szíve joga. Nemcsak ügyész, hanem celeb is.

– Okosan kitalálta. Felépítette.

– Zoli, nem bízik benned.

– Hát mit tegyek. Ha bízna bennem, én is bíznék benne.

– Valóban?

– Talán igen. De ő a legmegbízhatóbb az egész kócerájban, ismered a hírét.

– Van ez ellen bármi bizonyítékod?

– Semmi. De talán Niki nagymutterja majd megtalálja. Ha valaki, hát akkor ő.

– A te bicskád fog beletörni.

– Én nem akarok találni ellene semmit. Csak beszélgetünk, nem? Nyilván teljesen ártatlan.

– De ő most már ki akar majd nyírni téged.

– Hacsak nem tudja meg, hogy miért voltam ott. Hogy az exfelesége rokonának tisztítottam a világképét.

– Hát nem tudom, jobb-e, hogy magánnyomozást végzel ügyfeleknek.

– Ingyen. Tedd majd hozzá neki, hogy ingyen nyomoztam a feleségének. Mert, ahogy mondta, az exférje sittre kerülhet ugyan, de az unokatestvére nem.

– A francba, Zoli. Most aztán hogyan tovább?

– Te tudod.

– Én? Kurvára nem tudok semmit. A feleségem nagyanyja felszívódott Santorinin, Niki kirepült hozzá. Egy tizennyolc éves lány vigyáz a gyerekünkre, és te, a legjobb barátom illegális munkát végzel ezzel a magánnyomozással. Tiszai, ha megtudja, ki fog dobni innen.

– Majd beszélje meg az exfeleségével. Műszakon kívül testőrséget vállaltam.

– Anélkül, hogy egyeztetted volna a főnököddel.

– Igen, de egyeztettem az ő főnökével.

– Micsoda?

– Igen. A legfőbb ügyész szeretné, ha egy kicsit kisebb pofája lenne a helyettesének. Ha egy kicsit szerényebb lenne.

– Baszd meg, Zoli.

– Oké. Akkor mit fogsz mondani neki?

– Majd kitalálom. Nyilván tudod a titkárnőjétől, hogy mikor jön haza.

– Ő se tudja – tárja szét a karját Zoli, és mindketten elröhögik magukat.

– Amúgy tiszta a főnök? – kérdezi a kocsihoz gyalogolva András.

– Nem tudom – ingatja a fejét Zoli. – Ha tudnám, akkor zseni lennék. Ha benne is van ebben a buliban, akkor szigorúan név nélkül. És lebuktatni csak akkor lehetne, még amennyiben bepiszkította is magát, ha valaki, aki szigorúan őrzi a titkokat, kinyitná a száját. Erre pedig jelenleg nem látok túl sok esélyt. De a nagymutter majd kideríti, nem igaz?

– Nem annyira vicces ez a sztori. Egyáltalán nem az.

– Nem lesz semmi baja. Az öregasszony fekete öves szájkaratés. Halálba dumálja az ellenfelét.

– Hát, remélem. Mert egyelőre se híre, se hamva, és nem szeretném, ha a feleségem is felszívódna egy görög szigeten, miközben a nagyanyját keresgéli.

– Mi a terved, ha nem kerül elő az öreglány?

– Nincs tervem. Akkor odamegyek én is.

– És szerinted mi történt vele?

– Niki szerint a főnök tüntette el.

Petri felröhög, majd elnézést kérő mozdulattal a szája elé teszi a kezét.

– Nem nézem ki belőle. Mármint hogy öregasszonyokat gyilkolászna egy szigeten.

– Persze, Niki nagyon fel tudja túráztatni magát rajta. Nem szimpatizál vele, ez onnan ered, hogy egy bő éve azt találta mondani neki, hogy még ne menjen vissza dolgozni főállásba, maradjon a gyerekkel otthon. Niki rögtön arra gondolt, hogy a főnök attól tart, most majd őt fogja kiszerkeszteni valamelyik újságban.

– Hát, én sok mindent kinézek a főnökünkből, de talán túlzás, hogy eltüntetne egy nyugdíjas asszonyt Santorinin.

ILONA

Amikor elrablása után magához tért, azt sem tudta, mennyi lehet az idő. Egy kis szobában volt, az ablaka csukva, rácsos, de az a büdös légkondi nagyon működött. Egy egyszemélyes, egyszerű ágyon feküdt ébredésekor. Odakint világos volt.

Lassan nyerte vissza az emlékeit: mi történt a naplementénél, mi volt az utolsó gondolata…

Felült az ágyon, iszonyú száraz volt a szája és szomjúság gyötörte. Maga mellett a széken talált két palack ásványvizet, egy csomag kekszet, olajbogyót, a táskáját, amiben hiánytalanul benne volt minden, kivéve a mobiltelefonját. Akárki rabolta is el, nem akarta, hogy bárkit értesítsen.

Óvatosan felkelt, és felfedezte: a szobához tartozik egy fürdőszoba is.

Miután megmosakodott, még egyszer körülnézett alaposan, a saját dolgai között is, és kémlelte az udvart, amire kilátott.

Azóta meghallgatta a beszélgetést, amit a tolmácsgépe fordított le, ő pedig felvette az egyik speciális tollal, és már tudja, hogy hol van.

Azt nem tudja, mikor szabadul, de sejti, hogy nem kell sokáig várnia.

Közben szidja magában a barátnőjét, aki olyan idióta, hogy nem lehet rajta segíteni.

Kicsit sajnálja, hogy nincs rajta az okosórája. Na, akkor most nem lenne gondja. Bár talán észrevették volna.

Végül már csak ül a priccsen, eszegeti az olajbogyót, a székre rakosgatja a magokat, és vár.

Türelmesen vár.

Nem az ő hibája, hogy így alakultak a dolgok.

Azért rabolták el, hogy ne hiúsítsa meg az „üzletet” barátnője és Orion között. A férfi pontosan tudta, hogy ő átlát rajta, és nem hagyná, hogy Lujza belemenjen valami baromságba.

Ezen gondolkozik, és azon, hogy vajon Lujza odaadott-e már egy csomó pénzt annak a csalónak.

És akkor rájön, mi hiányzik a telefonján kívül.

A napszemüvege is eltűnt.

A világ egyik legokosabb napszemüvege.

Nem biztos benne, hogy ugyanott van, ahol a telefonja. Sőt, inkább nem, mint igen.

PORTER

Már több mint egy órája vár a lányra. Abban a pillanatban, amikor kilép a bankból, észre kell vennie.

Hol lehet ennyi ideje?

Kicsit sajnálja őt. De hát a lány bűnös, és a bűnösök majdnem mindig megbűnhődnek azért, amit elkövettek.

Itt halványan átsuhan az agyán a gondolat, hogy talán őrá is ez vár, de elhessegeti. Egyébként is, ő csak végrehajtó. Megteszi a saját öccséért és Soya húgáért.

Vagy éppen saját magáért.

Még nem biztos semmiben. Még nem tudja, mit fog kezdeni magával.

Ráadásul a szállodaigazgató valahogy nem oké.

Hamarosan tudni fogja, mi a helyzet. Hiszen a haverja rendőr, igaz, hogy a szigeten, de vannak kollégái még az USA-ban is. Mindenesetre rendkívül furcsa, hogy azt állítja egy hotel igazgatója, hogy Amerikába utazik, és a menedzserét is az Államokba küldi továbbképzésre, aztán ők ketten, akikről amúgy is tudják a hotelben, hogy egy párt alkotnak, szépen, együtt elrepülnek Athénba.

Meg kellett zsarolnia a lányt.

A lánynak le kell húznia minden pénzt a faszi kártyájáról.

Hogy aztán mit fog tenni?

Könyörögni fog neki, Porternek, hogy vegye a szárnyai alá, hiszen a kedves Berthez már nem mehet vissza, mert a férfi hamarosan meg fogja tudni, hogy Soya lelépett az összes elérhető pénzével. Ami már a készpénzt tekintve – amit a lány elhozott a bőröndökből – sem kevés.

Tehát könyörögni fog neki, és igazán Porternek nincs ellenére, hogy szárnyai alá vegye a lányt, legalább egy időre.

De hát nem viheti vissza a szigetre, mert véletlenül elszólja magát. Persze hogyan is szólná el magát… akkor annyi. Akkor ő feladja a lányt, és az egész sziget tudni fogja, mit tett Soya a saját húgával. Soya nem fogja megúszni a börtönt sem.

Tehát hamarosan megjelenik a bank ajtajában, egy halom pénzzel, és onnantól ő fogja eldönteni, mi legyen.

A fasziról pedig a féltve őrzött nyálmintája alapján talán hamarosan több információja lesz, mert hogy nem makulátlan a múltja, arra Porter a nyakát tette volna.

NIKI

– Köszönjük – mondja Niki a taxisnak fizetés után. Egy csendes utcában állnak, valahol Fíra külvárosában, ott a ház, ahová indultak. Egy fehérre meszelt épület kék ajtóval, kék spalettával, egy pici előkerttel. A lépcső előtt két fehér virágba borult leander foglalja a helyet egy vastag törzsű, alacsony, zömök pálma mellett. Az előkertben ott van két kékre festett szék egy kis asztallal, a ház oldalában egy terasz, zöld növényekkel, a teraszon túl pedig száraz, szinte kiégett fű, beépítetlen földterület, mögötte pedig, a háttérben, mélyen ott a tenger. Egy szinttel a ház alatt áll egy kisebb épület, annak csak egy részére látnak rá, a két házat a száraz füves kert választja el egymástól.

Csengő sehol, de a kapu nyitva van.

A kékre festett bejárati ajtónál sincs csengő, sem kopogtató, ezért Niki erőteljesen megütögeti az ajtót.

Kisvártatva harminc-negyven körüli nő nyit ajtót, nyomában két öt-hatéves-forma gyerekkel. Görögül kérdez valamit, Niki angolul mondja, hogy a nagyanyját keresi, aztán előveszi a telefonját, megmutatja a nagyanyja fotóját. A nő a fejét rázza, de Niki nem hagyja magát. Belöki az ajtót, a nő kiabál valamit a gyerekeknek, aztán Csillával már bent is vannak az előszobában, ahol Niki észrevesz az egyszerű komódon egy csillogó, új iPhone-t.

– Ez a nagyié! – kiált fel, Csilla bizonytalanul megfogja a mobilt, a nő vállat von, mint akit nem érdekel, mert nem az övé.

Niki egy szobába ér, amelynek a teraszára vezető ajtó nyitva van, az ajtón túl pedig ott a kert az elszáradt fűvel, és azon túl a kis ház. Csilla benéz minden szobába, ahová ajtó vezet, de Niki már a kerten vág át.

A kis ház ajtaja zárva, de a kulcs benne van az ajtóban.

Elfordítja, lenyomja a kilincset, és majdnem beesik a lendülettől. Aztán rémülten sikít.

– Na, végre valaki – mondja a nagyi, az ajtótól tíz centire egy vízzel teli palackot tart a feje fölött, mint aki le akar sújtani vele. – Szerencséd, hogy kivártam – mosolyog Nikire.

– Szia, nagyi. Örülök, hogy kiszabadíthattalak.

– Kérdezném, hogy kerülsz ide, de biztosan az a férfibolond barátnőm adta le a riasztást. Nem bír magával!

– Drága Ilike, hogy történt már megint ez a dolog? – lép be Csilla is a kis házba, és a szemét forgatja. – Már mindenki annyira aggódott…

– Pedig itt csak Lujzának van oka aggódni. Tessék, fotózzatok le, hogy itt vagyok fogva tartva. Lujza ugyanis nem fog hinni nekem. Egyébként hogy találtatok meg?

– A bajszos görög nagyon furcsa. Úgy éreztem, hogy benne van a keze… megszereztük a címét.

– Orion? Egy csaló. Szeretném, ha Lujza nem dőlne be neki… Orion azért rabolt el, mert biztos, hogy ő volt, hogy nyugodtan üzletelhessen Lujzával. Utána szabadon engedne, ez elég valószínű. Nem akar tőlem semmit, csak hogy ne zavarjam, amikor éppen átveri a barátnőmet.

– A szállodában valami papírokat írnak alá.

– Akkor mire várunk még? Indulás! Közben hívd fel azt az elfoglalt férjedet, hogy intézkedjen azonnal, mert ezek itt nekem nem fognak hinni!

A taxis még ott parkol az utcában. A telefonjával babrál, talán sms-t ír. Niki odarohan és feltépi az ajtót.

– Vissza a szállodába! – adja ki az ukázt. Előre ül, Csilla és a nagyanyja pedig a hátsó ülésre. Csilla egész úton hüledezik, hogy bírta ilyen jól Ilona a fogva tartást, vajon a sokk mennyire hagy majd nyomot a bőrén, meg ilyen hülyeségek, Niki csak fél füllel figyel oda.

A nagyanyja viszont ahelyett, hogy válaszolgatna, a napszemüvegét keresgéli a táskájában, bár ezerszer elmondta már, hogy a szemüvegnek valószínűleg bottal ütheti a nyomát. Niki a taxist hajszolja, nem egyszerű dolog a gyorshajtás a keskeny utcákban, de nekik mielőbb oda kell érniük.

A recepción Niki előadja, mi történt, és addig nem mozdul a pulttól, amíg a srác tárcsázni nem kezd.

Még Ilona is futva teszi meg az utat a szobájukig, a táskájából már a taxiban kivette a szobakártyát, és azonnal nyitja is az ajtót.

A következő kép tárul eléjük: Lujza az asztalra könyökölve pénzt számol, rengeteg pénzt, Orion pedig a papírok aláírásával foglalatoskodik, de fél szemét a bankjegyeken tartja.

Óriási a meglepetés, amikor megjelennek.

Ilona nem szégyenlősködik, Lujzát odébb löki, és egy szatyorba besöpri a bankókat.

– Mit csinálsz? Megőrültél? És hol jártál? Ne vidd már el… és a szerződés, ne vegyétek el! Mi ütött belétek?

– Megpróbálunk megvédeni életed legnagyobb baklövésétől! Már tegnap, amikor elmentél a bankba, tudtam, hogy itt az idő… de hogy ennyire egy bolond nő legyél, arra nem gondoltam! Mit képzelsz, ez a csaló – mutat Ilona Orionra, aki csak most kezdi felfogni a helyzetet – mit akar tőled? Azt hiszed, hogy valóban övé az a földterület meg az a bár, amit meg akarsz venni tőle?

– Hát ezt meg honnan tudod?

– A tolmácsgépem nem teljesen hülye. Érti az angolt, meg a görögöt is. Viszonylag gyorsan képbe kerültem, hogy Orion nem tud neked semmit sem eladni, mert nincs is semmije. Ami van, az a felesége tulajdona, de ez már mindegy is. Tegyük el a pénzt, és…

A bajszos görög, bár egyetlen szavukat sem érti, a papírlapokat gombóccá gyűri, betolja a szájába, mindezt ugyanabban a pillanatban, amikor felugrik és az ajtó felé rohan.

Nem tudják elkapni, bár Niki és Csilla is ugrik utána. Orion azonban mindegyiküknél gyorsabb, nem csoda, hiszen tulajdonképpen az életéért és a szabadságáért fut.

A férfi végigrohan a folyosón, visszhangoznak a léptei, aztán már ott sincs.

– De tudjuk, hogy hol lakik! – mondja diadalmasan Niki.

– Ti elzavartátok az embert, akivel az évszázad legjobb üzletét kötöttem volna! – panaszolja Lujza. – És te meg merre jártál? – néz Ilonára szúrós tekintettel.

– Orion elrabolt. A házához épített kis épületben tartott fogva.

Lujza nevetni kezd. A nevetése előbb hahotázásba, majd visító röhögésbe csap át. Szinte hisztérikus ez a röhögés. Niki a kezébe temeti az arcát, de így is látja, pontosan látja, hogy mi történik.

Csilla éppen most mászik be bugyiban és melltartóban a nagyiék jacuzzijába.

BERT

Nem tudja, mitévő legyen. Ott tartja a karjában a lányt.

– Tehát el akartad venni az összes pénzemet?

– Én nem akartam. Porter akarja… – suttogja Soya kimerülten. Bertet magát is megviselte a történet, hogy Soya… lelökte a saját húgát a szikláról. És újabb meg újabb, meg még újabb kérdéseket vet fel benne azóta is: mind a jövőjükre vonatkozik. Van-e egyáltalán? Biztonságban lehet-e a lány mellett, aki kiskamaszként majdnem megölte a saját húgát, ráadásul egy fiú miatt? És most ez a férfi. Ez az ellenszenves, kellemetlen férfi.

– Mit tud még?

– Hát mit tudhatna?

– Veszélyes helyzet. Hogy jössz vissza St. Luciára? Be kellene vonnod a rendőrséget. A helyi rendőrséget.

Igyekezne kimaradni ezekből a dolgokból, nem véletlenül menekült olyan messzire Európából, nem lenne szabad kísértenie az ördögöt – így figyelmezteti a szavak kimondása nélkül Bert saját magát.

– És valljam be, mi történt? Mi történt annak idején? – csuklik el a lány hangja.

Bert lázasan gondolkodik.

– Ha rájön, hogy nem vagy a bankban, itt fog majd várni rád. Ezt nem engedhetjük meg.

– Hanem? Mit tegyünk?

– Épp elég pénzt kapott. A bőröndökből. Amit adtál neki. Többet nem kap, ezt garantálom!

– De mit tegyünk? Mitévők legyünk?

– Egyelőre egyvalamit tudok tenni. Aztán kitaláljuk.

Hívja a számot, ami ahhoz a telefonhoz tartozik, amiről senki sem tud.

– Van egy kis probléma. Találkozhatunk a hotel bejáratnál? Taxival gyere.

Kinyomja, majd a lányra néz.

– A legszükségesebbeket szedd össze. Már ha valamire szükséged van.

– A parfümöm…

– Ugyan. Majd lesz másik.

– Akkor is. Olyan illata van, mint a szigetemnek.

Félóra sem telik bele, és megcsördül a telefonja.

Felveszi, morog bele egy-két szót, majd int a lánynak.

Úgy távoznak, mint akik csak városnézésre indulnak. Farmer, póló a férfin, nyári ruha a lányon, női táska, a pasinál egy kis méretű hátizsák.

Kilépnek a hotel ajtaján, majd Bert kinyitja az ott parkoló taxi hátsó ajtaját. Miközben betessékeli Soyát a kocsiba, körülnéz. Sehol sem látja azt a Portert, de semmiben sem lehet biztos.

Beszáll ő is az autóba.

– Helló – mondja, és rekedtebb a hangja, mint valaha is gondolta volna.

– Helló – jön a felelet Laurától.

Még mindig gyönyörű felesége ott ül elöl egy napszemüvegben, és lehetetlen olvasni az arcáról. Csalódott benne, amikor hiába hívta, nem követte. Most viszont itt van vele.

ILONA

– Tényleg hülye voltál! Én mondom, hogy butít ez a sok szer, amit használsz – zsörtölődik Ilona Lujzával. Barátnője ugyanis még mindig nem képes elfogadni, hogy Orion csaló.

– De pontosan honnan veszed? Lehet, hogy életem legnagyobb üzletét hiúsítottad meg!

– Vagy megmentettelek életed legnagyobb hülyeségétől, drága barátnőm. Hallgasd csak végig, mit fordított le Orion múltkori telefonbeszélgetéséből a tolmácsgépem, felvettem a telefonommal – mondja, és leemeli a töltőről a mobilját. Kicsit nyomkodja, azután odatartja a barátnője elé a telefont. A háttérből halkan a görög beszéd is hallatszik, de a készülék magyarul szólal meg:

– Itt van egy palimadár. Kettő, de az egyik könnyebb eset – hallják a felvételről Orion hangját. – Két dilis öregasszony, az egyiknek bármit letolunk a torkán… hogy mit? Adjam el nekik a templomkertet? Azért ne essünk túlzásba… Jó, akkor eladom. Földként. Építési területként. Valami angol nyelvű szerződésszerűt szereznünk kell… igen. Az a jó hír, hogy bár az egyik kötözködő és talán gyanakvó is, a másikkal azt csinálunk, amit akarunk. Úgy csavarom az ujjam köré, ahogy akarom. Már csak az lenne a lényeg, hogy legyen náluk készpénz. Vegyék ki a bankból, mert annak nincs igazán nyoma.

Ilona, mint a győztesek, a levegőbe csap.

– És ha ezt meghallgattad, akkor láthatod, hogy én vagyok a megmentőd – fordul végre Lujza felé. Barátnője átöleli.

– Akkor sem lehet igaz – motyogja, és könnyes a szeme. – Ezt nem tudom elhinni. Olyan kedves volt… olyan kedvesnek mutatta magát…

– Ez a probléma – szól közbe Niki. – Hogy bedőltél a kedvességének. Pedig nem vagy leépült, nem hitették el veled, hogy bajban van a családod… hanem egyszerűen… megláttad az üzletet abban, ami nincs. Elveszítetted a gyanakvásodat.

– Nem akarom elhinni – rázza a fejét. – És most mi lesz vele?

– Hát remélem, hogy hűvösre kerül! – kiáltja Ilona.

– Azért azt nem szeretném. Végül is minden jól végződött.

– Jól, mert elrabolt, és Niki kiszabadított!

– Na, akkor maradhattok is, drágám. Egy kis nyaralás a nagyival – kacsint Lujza Nikire.

– Elvileg holnap hazarepülünk – válaszol a lány. Csilla bekiabál a jacuzziból:

– Esetleg egy napot hosszabbíthatnánk. Igazán bejárnám ezt a gyönyörű szigetet egy szál bikiniben, és jól átbeszélném veled a magazinos dolgokat, Niki.

– Ó, ha már magazin. A Mademoiselle-ről beszéltek, igaz? – kérdezi a nagyi, miközben kisétál a teraszra, és leül az egyik rattanfotelbe.

– Hát persze – bólint Niki, és követi nagyanyját. A kilátás lenyűgözi, odaragasztja a teraszhoz. A tenger hullámzását még innen fentről is látni lehet, meg a nagy hajót, olyasfélét, mint amilyenen egyszer, sokkal korábban a Karib-tenger hullámait szelte. És lát még kisebb hajókat, csónakokat is lent a mélyben.

– Rendben. Hát van egy rossz hírem.

– Jaj, nagyi. Jó nincsen?

– Az a hírem, hogy a magazin egyik titokzatos tulajdonosa… Tiszai volt felesége.

– Micsoda? – mered rá Niki.

– Igen. A másik titokzatos tulajdonos, aki szintén pénzt ad bele… nos, ő pedig a sógornőd, Niki.

– Hogy érted?

– Laura fogja pénzelni a következő számtól a Mademoiselle-t, kislányom. Felerészben. Felerészben pedig Tiszai exe.

– Jézusom! Nekem ebben hol a helyem? Hol? És miért ők fizetik…?

– Hát nekem a szépségrovatban a helyem, nem máshol. De az utazási rovatot is szívesen átveszem – kotyog közbe Csilla.

– De… miért? Miért ők finanszírozzák? És Tamás az online-tól? Hogyhogy ő a tulajdonos papíron?

– Nem akarlak pletykákkal terhelni, de úgy hallom, erősen odavan Tiszai exfeleségéért. Talán együtt is vannak. Ezt nem sikerült megtudnom, de ne aggódj, ha hazaérek, akkor ennek is utánanézek.

– És Laura?

– Fogalmam sincs. Talán be akarja fektetni valamibe a bűnöző férjétől rámaradt pénzt. Nekem most nem az volt a feladatom, hogy a motivációkat felderítsem. Ahhoz túl messze vagyok Magyarországtól. De valamit azért csak megtudtam, nem igaz?

– Nagyi, elképesztő már megint, hogy milyen eredményes vagy!

– Én? Részben igen. Részben viszont teljesen eredménytelen… Mert amiért jöttem, a te férjed főnökének a körmére nézni… azt a találkozást nem sikerült megörökítenem.

– Hogy érted?

– Speciális napszemüvegben voltam, amibe pici kamerát építettek. Ezzel vettem fel a találkozást… a csomag átadását. Nem tudom, mi van benne, gyanítom, nem csupán pénz, mert azért nem jöttek volna ide. Azt meg lehet oldani másképp is. De a napszemüveg – csap a terasz korlátjára – eltűnt. És én nem is láttam tisztán, mi történt. Olyan gyors volt az egész…

– Hogy érted, hogy eltűnt a napszemüveg?

– Nincs meg.

– Esetleg elvesztetted, amikor Orion elkábított?

– Lehet.

– És mi más történhetett vele ezenkívül?

– Valaki levehette rólam, amikor ájult voltam.

– Na, ez már igazán filmbe illő dolog lenne – mosolyog Niki. – Tudod, nagyi, én sem kedvelem az ügyészt, de azért ilyesmiket ki sem tudnék találni, mint amire te gondolsz. Azért csak nem romlott a velejéig. Még hogy lelopná egy magatehetetlen nőről a napszemüvegét, egy elrablás kellős közepén! Dramaturgiailag is elég furcsa lenne.

– Ebben én nem vagyok biztos. Mármint abban, hogy nem lopná meg még az anyját is, ha arról van szó. És bár most még nem kaptam el ezt a gengsztert, ne gondold, hogy feladtam.

– Ma is megyünk naplementézni? – kíváncsiskodik Lujza.

– Nem. Az a találkozás már megvolt. És én láttam, fel is vette a kamera, de… ennyi. Most nincs tovább. Eltűnt a napszemüveg, eltűnt a film.

– Figyelj csak, Ilona! Nézd meg az én videóimat. Nézd meg az élő bejelentkezésemet a Facebookon meg az Instagramon, hátha látsz rajta valamit – áll elő Lujza egy javaslattal.

Niki pedig megöleli a nagyanyját, majd Lujzát is, dob egy puszit a jacuzziban szendergő Csillának, és közli, hogy fél óra múlva elindul egy santorini városnézésre.

Aki akar, vele tart.

LAURA

Milyen rég volt. Mennyire rég!

És Athén. Itt vannak Athénban, ahová egy másik férfival jött régen, és itt a férje, a bűnöző, korrupt férje, aki annak idején gyakran kezet emelt rá, a puhány férje, aki örömmel fogadta, amikor Laura egyszer önvédelemből visszaütött… És a puhány, ütéseket élvező férfi most egy inas, izmos, sportos pasi, egészen más arccal, csak haloványan emlékeztetve egykori önmagára. Sorra veszi, mit lát rajta, ami furcsa.

Először is a szája. Mindig keskeny szája volt, most dúsabb. Akkor a ráncai. Igen, szinte ránctalan az arca. A szeme is máshogy áll, mint régen, talán egy kicsit mandulásabb. A régen alig látható arccsontja most markánsabb, és már nincs az orrában az a régi görbület.

Egy másik férfi lett.

Persze, gondolta ő, hogy meg kell változtatnia magán ezt-azt. De hogy több beavatkozás történhetett az arcán, arra sosem gondolt.

Lent ülnek a bárban, a lépcsőn, a Plakán. Várnak valamire.

Ők hárman.

Bertalan, a nője, valami egzotikus kis gyereklány, és ő.

Várnak valamire.

Furcsa ez a hármas felállás.

Már túl vannak a péksüteményen, amikor belép, akit várnak.

Karcsú, magas, csinos. Miniszoknyát visel, pántos pólót és egy pár lapos, fekete papucsot.

Közeledik hozzájuk, és ők ketten büszkén néznek rá.

Nemcsak Adél szeme könnyes, hanem az övéké is.

Nem kellett volna eljönnie.

Vagy mégis.

Kegyelmi pillanat, ami mindjárt véget ér.

Most nem a bűnöző ül a cinkosa mellett, hanem apa és anya ők ketten, és itt jön a lányuk, finom mosoly a száján, könnyek a szemében.

Az apja nyakába ugrik.

És a mindig elővigyázatos apja úgy öleli, hogy közben sír.

Senki nem ül a bárban délelőtt rajtuk kívül, de ha ülnének is, Bertalan akkor sem lenne elővigyázatosabb.

Hogy Laura miért mondott igent, amikor Bertalan megtalálta azon a titkos telefonon, amit a neszesszerben tartott, és egyébként sosem használták?

Ezt maga sem tudja. Valószínűleg akkor tört meg a jég, amikor a volt férje elsírta magát. Hogy mennyire hiányzik a lánya.

És hogy egyedül nem meri meglátogatni.

Hát ezért ő készítette elő a talajt. Nem volt valami egyszerű feladat, de Adélnál is eltört a mécses, és akkortól tudta, hogy készen áll ő is a találkozásra.

És most ott ülnek, egy idegen, fiatal kislány nézi őket rémülten, és bár soha többé nem lesznek egy család, most mégis azok, másodpercekig vagy percekig, és ezt soha, senki sem veheti majd el tőlük.

ANDRÁS

– Egy kicsit nyugtalanabb, de semmi gond – füllenti a telefonba. Az igazság az, hogy Petra angyalian viselkedett egész este. – Tényleg jól van. És most lazíthatsz. Egy pár napot ráhúzhattok nyugodtan.

– Annyi mindent akarok mondani. Nagyiról, Lujzáról, de még Lauráról is.

– Lauráról?

– De nem most.

– Oké. Értem. És mit látsz, ha kinézel az ablakon?

– Teraszunk van. Mondjuk nekünk nem jacuzzis, mint az öreglányoknak, de csodálatos ez is. Gondold el, itt van a lábujjunknál a tenger. Szinte a lábujjunknál. És már kirándultunk is egyet. Aztán megyünk naplementézni. De a nagyiék nem jönnek, mert eddig minden egyes nap látták.

– Örülök, hogy a nagyanyád végül is nem a főnök nyomában jár. Nem mintha lenne oka, de tudod, milyen kellemetlenkedő…

– Hát, én erre azért nem vennék be egy nagyobb adag mérget.

– Ó. Oké. Akarsz róla beszélni?

– Nem. Most semmiképpen.

– És mi történt végül ezzel az Orionnal?

– Nem tudom. Itt egy fia nyomozó sem járt. Szerintem éli az életét, és reméli, ha ezt megússza, akkor mindent.

– De hát meg fogja úszni, ha megette a szerződést és megvan az öreg hölgy pénze is.

– Mit tegyek? Ez van. Mindenesetre Lujzát megmentette egy kisebb anyagi csődtől a nagyi.

– Már ezért megérte odamennie. Mondd neki, hogy most már élvezze az életet.

– Tudod, hogy nem hallgat rám.

András tudja, hogy Niki élvezi ezt a játékot. Hogy utalgat arra: a nagyanyja megint Tiszai nyomába ered majd. És tudja, hogy ezzel őt felbosszantja, egyrészt azért, mert szerinte Tiszai egy okos ügyész és egyben magamutogató celeb, aki megszállottan küzd a korrupció ellen, másrészt azért, mert mégiscsak az ő főnöke, és elég rosszul venné ki magát a főnök előtt, ha kiderülne, hogy Ilona utána nyomozgat.

– Hiányzol.

– Te is hiányzol, de ma el fogunk menni a sziget legjobb fagyizójába, és naplementét nézünk, szóval készülj, mert előnyaraláson fogok részt venni!

– És döntöttél már a Mademoiselle-lel kapcsolatban?

– Még nem. Otthon majd beszéljünk róla.

– Jó naplementézést. Nemsokára együtt romantikázunk majd valami vízparton.

– Szuper lesz! Úgy érzem, meg fogok tanulni nyaralni – nevet Niki, visszaemlékezve azokra az évekre, amikor a nyaralást semmittevésnek tartotta, és semmiképp sem akarta, hogy része legyen ilyesmiben. Még amikor megkapta azt a karibi hajóutat Annától, hát akkor sem gondolta, hogy lesz bármi értelme. Aztán mégis. Akkor valami megváltozott, azóta másképp gondolkozik a nyaralásról és a pihenésről. Persze ehhez Petra érkezése is hozzájárult.

Miután leteszik a telefont, arra gondol, vajon Annának miért kellett mennie a Mademoiselle-ből, és ha olyan jóban van Laurával és Tiszai exével, akkor miért nem ő maradt a főszerkesztő? Miért nem neki „vették meg” a magazint?

Érthetetlennek tartja.

– Na, indulás abba az Oiába! Meg a fagyizóba! Igazán örülök, hogy ilyen hamar előkerítettük a nagyanyádat, és nyaralhatunk egy kicsit – lelkesedik Csilla.

– András azt mondja, nem bánja, ha hosszabbítunk pár napot.

– Csodálatos. Egész Santorinit bejárjuk! Bérelünk egy robogót, és bebarangoljuk a szigetet egy szál fürdőruhában.

– Ez neked nagyon bekattant.

– Igen. Barna és sovány akarok lenni, mire hazamegyünk!

Ledobják magukat az ágyukra, és nevetnek. Felsorolják azokat a testrészeiket, amelyekről le akarnak adni, aztán felkapkodnak néhány ruhadarabot. Csilla bikinire vesz fel egy nyári ruhát, szilárd elhatározása, hogy lesz egy igazi, bikinis-santorinis fotója.

SOYA

Hogy mi lesz vele, velük, most, hogy el kellett menekülniük, és váratlanul, minden előkészítés nélkül befurakodott egy idegen családba, ami, nagyon úgy néz ki, Bert családja – hát arról fogalma sincs. Mindenesetre ott ül egy citromlugas alatt Berttel és két nővel, semmit sem ért abból, amit beszélnek, egy olyan fura nyelvet használnak, amit még sosem hallott.

De ő csak félig van ott. Vagy félig sem.

Egyáltalán semmit nem tud arról, hogy mi lesz vele. Hogy kerülheti ki Portert, visszamennek-e ebbe a közeli szállodába, ahol megszálltak, vagy már tényleg nem. Mi lesz, ha hazamennek a szigetre… és Porter is hazamegy? Ugyan kapott már pénzt, nem is kevés volt a bőröndökben, amit, ahogy most tippeli, Bert ennek a fiatal lánynak szánt, aki minden bizonnyal a lánya – de Porter többet akar, sokkal többet.

Bert szerint, ha Soya még adott volna is pluszban, Porter nem állna le a fenyegetéssel, csak ha ő kirakná a lány szűrét. Márpedig erre várhat, ezt mondta Bert, egy kis reményt adva neki.

Mert Bert is bűnös valamiben. Fogalma sincs, hogy miben, de megnyugtatta a férfi, hogy marad azért pénze.

Most olyan érzése van, hogy St. Lucián a hotelnek Bert nemcsak igazgatója, hanem tulajdonosa is, de korai lenne rákérdezni.

Egyébként egy zabszem sem fér a fenekébe.

Mi lesz vele?

Hazautaznak együtt?

Vagy itthagyja őt a férfi?

Nem. Azt nem tenné meg.

Most megérzi Bert kezét a combján, és megmagyarázhatatlan, miért, de megnyugszik.

Haza fog majd jutni.

Sosem fog megbocsátani magának, de talán bízhat a jövőjében.

Talán nem. Porter bármelyik pillanatban felbukkanhat.

Nem ismeri a jövőt. Fél tőle, de már nem akar meghalni.

TISZAI

– Nem azt mondtad, hogy fagyizni megyünk ma is? – csicsereg Szabina. Nem néz rá, mert a telefonja kijelzőjében igazgatja a haját.

– Megnézzük a naplementét, és utána.

– Ez lett a hobbink, a naplemente – bólogat a lány. – Egyébként itt van egy másik magyar influenszer is, Santorinin. Tudtad?

– Honnan tudtam volna?

– Ismered a Bestiát?

– Milyen bestiát?

– Lujzát, az idős boszit. Aki a Bestiakönyv írója. Nem? Tényleg nem ismered? Na, hát tegnap ő jelentkezett be innen. Még integettem is az élő adásában. Gondoltad volna, hogy minket is felvett? A Facebookon és az Instagramon is viszontláthattam magunkat. Mi még csak jöttünk a fagyival, te meg ellökdöstél két pasit, vagy valami ilyesmi.

– Miről beszélsz?

– Egy Facebook-élőről. Mondtam, hogy neked is be kéne jelentkezned. A rajongóid imádnák. Egyszerűen ííííímádnák.

– Aha. Hát inkább nem. Nem provokálom őket utazással, nem kell tudniuk.

– Maradi vagy. Ma menő, aki utazik. Nem ciki. Olyanok akarnak lenni, mint te! Gondolj bele, mekkora dolog lenne, ha minden joghallgató ügyész akarna lenni miattad!

– Ühüm.

– Na, akkor induljunk.

Már Oiában.

– Ez gyönyörű volt, nem igaz? Akkor mehetünk a fagyizóba?

– Hát persze – feleli Tiszai, és végigsimít a nő gyönyörű, barna hátán, amit szabadon hagy a topja.

– Apa, én karamellt kérek, mind a ketten karamellt. Meg csokit, rendben?

– Rendben – feleli. Elindulnak. Sikerült majdnem onnan nézniük a naplementét, mint tegnap este. Ahogy lép egyet-kettőt, megcsikordul valami a lába alatt. Lenéz. Egy törött napszemüveg. Illetve már csak a darabjai.

Nézi a darabkákat, majd felemeli a lábát, és rárakja. Alaposan, lassan tapossa még apróbb darabokra.

Majd meglapogatja a fia hátát, és indul utána a fagyizó felé.

A bejáratnál két nő áll, és az egyik pontosan olyan, mint Zsoldos András felesége. De hát mindig ez van, gondolja. Amikor túlhajtja magát, meg valami izgalmas dolgon agyal, akkor keveri az embereket, idegeneket ismerősnek hisz, ismerősöket nem ismer meg.

Hát ennyi.

Most már lazíthat, nincs semmi dolga. Élvezheti a nyaralást.

MÁSNAP REGGEL, FÍRA

– Jó reggelt az ifjú hölgyeknek! Jorgosz vagyok, van egy szép éttermem, egy panzióm és egy hajóm is. Gyertek, elviszlek benneteket ingyen, megmutatom gyönyörű szigetemet, Santorinit! Gyertek, gyertek, ifjú hölgyek, a legnagyobb élményben lesz részetek, ha engem választotok! Ne menjetek tovább, hallgassatok meg! Elviszlek titeket csónaktúrára, megyünk a vulkánra! Na, indulás, hölgyek!

Fejős Éva:

„Képzeletben továbbra is

Görögországban kalandozom”

Mostanában érkezett kérdéseiteket ismét csokorba gyűjtöttem, és itt válaszolok rájuk. (Az Örökre Görögbe történetéről kedves – immár elő- – olvasóm, Kohl Rami tett fel kérdéseket.)

– Mennyi ideig tart ennyi kész regény után megírni egy újat?

– Most ez tovább tartott, mint gondoltam, de ebben közrejátszott az is, hogy bezártak az óvodák a pandémia miatt, és Linda már négyéves, nem lehet mellette (úgy) írni, mint amikor kisbaba volt. Ettől függetlenül, ez az időszak nagyon szuper vele, mert már okos, nagyon sok mindent ért, vannak remek ötletei, kedves, jó humorú kislány, élvezem az együttlét minden pillanatát. Persze könyvtől is függ, hogy mennyi idő létrehozni: van, amelyikkel gyorsabban haladok, például ilyen a Szélhámos-sorozat, amelynek első részét három hét alatt megírtam, és van, amelyikkel lassabban. Az utóbbiakhoz tartozott az Örökre Görögbe is.

– A cím jött előbb, vagy a történet?

– A cím. Kicsit ambivalens, amit csinálok. Nyilvánvaló, hogy szerzőként előbb a történetet kellene megírni, és ahhoz jön a cím, de már jó ideje megfordult nálam a dolog. Tulajdonképpen 2008 óta a cím jön előbb, mert akkor már a megjelenő regényben fel tudom hívni a figyelmet a következőre. De szerintem ez nem „erőszak”, ahhoz, hogy egy címhez passzoljon a történet, nem kell erőszakot tenni rajta. Természetesen azt már korábban eldöntöttem, hogy Görögországban fog játszódni ez a könyv, és csak utána következett a címadás.

– Könnyű vagy nehéz a címeket kitalálnod?

– Van, amelyiket nagyon könnyű, másokkal pedig napokig vagy akár hetekig kínlódom. Emlékezetes kínlódás volt a Hotel Bali, aminek hetekig nem találtam jó címet. Az eredeti címe 17 lett volna, de erről lebeszéltek az akkori kiadóban, nyilván nem ok nélkül. A Hotel Bali címet olyan semmilyennek tartottam, mégis az egyik legjobban működő címem, talán a legolvasottabb regényem lett, nyilván nem csak a címe miatt. Az Örökre Görögbe egy pillanat alatt jött, és elégedett vagyok vele, játékos, mint maga a könyv is.

– Miért Görögország lett a helyszín? A Csajok 2. is egy görög szigeten játszódik…

– Részben igen, Thassoson, ahol Kata barátnőméknek van egy házuk, és nyaranta náluk szoktunk tölteni pár emlékezetes, csodás hetet. Nagyon szeretem Görögországot: a zenét, az ételeket, a színeket, az ország hangulatát. Nemcsak Thassost, hanem Athént is, meg persze a szigeteket. Visszavágyom Krétára, Santorinire. Emlékszem, ez a csodás sziget akkor jött be az életembe először, amikor – sok-sok éve – egy karácsonyra anyukámékat santorini utazással leptem meg. Gyönyörű, fekete homokos strandjuk volt, és igazán hangulatos leírást adtak a szigetről.

– Te nagyon szerethetsz élményt adni ajándékba, hiszen már többször meséltél róla, hogy néha karácsonyra utazással, nyaralással lepted meg a szüleidet. Miért jó utazást adni? Gondolok most arra is, hogy minket majdnem minden történeteddel szintén messzire repítesz.

– Egyébként is nagyon szeretek ajándékot adni. Sokkal jobban, mint kapni. Élményt ajándékozni nagyszerű érzés nekem. Amikor életem első újságírói fizetéseiből elkezdtem összespórolni anyuéknak az első utazós karácsonyi ajándékot, egy eilati nyaralást, akkor hónapokig minden egyes nap a helyszínről olvastam, odaképzeltem magam, és amikor valóban elutaztak, úgy éreztem, mintha én is ott lennék velük. Érdekes, hogy ezt az érzést kapom meg a regényeimtől is. De tény, hogy már csak olyan helyszíneket hozok be, ahol jártam, amit ismerek. Remek érzés felidézni, újra odaképzelni magam.

– Az Örökre Görögbe végén ott maradtunk Athénban is, Santorinin is. Azért hagytad ott a hőseidet, mert még nem tudtál betelni azzal, hogy odaképzeled magad?

– Néha tovább megy a történet, mint szeretném, vagy máshogy alakul, mint ahogy esetleg még a vége felé is elképzelem. Ez nem baj, a legjobb ezt hagyni, én legalábbis engedni szoktam, mert nem lehet erőszakot tenni rajta. Itt nincs befejezve minden szál, nincs minden elvágva, és igen, biztos ez is az oka, hogy még szívesen maradok Görögországban képzeletben.

– Te, aki imádsz utazni, hogy viseled-viselted a koronavírus miatti korlátozásokat?

– Nehezen. De annyira nem vagyok őrült, hogy mindenáron nekiinduljak, ráadásul a párom sokkal racionálisabb, mint én vagyok, tehát hallgatok rá, és csak akkor megyünk majd, amikor veszély nélkül lehet nekivágni. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem nézem naponta a repjegyeket – nagyjából már mindegy is, hogy hová… Azért vettem is repülőjegyet, őszre, de babonából nem mondok róla semmit, reménykedem, hogy hamarosan véget ér ez az időszak, és újra szabadok leszünk.

– Mi az, amit tanultál a pandémia alatti időszakból? Lesz-e bármi, amit másképp fogsz csinálni, ha újra szabadon, korlátozások nélkül élhetünk?

– Számomra korábban is az élmény volt a legfontosabb, a tárgyaknál is lényegesebb. Most ez felerősödött. Élmény egy könyv, az együttlét azokkal, akiket szeretsz, az írás, a festés, bármilyen művészet, és persze az utazás is. Ezek állnak nálam első helyen, és nem is csak a pandémia óta. Mindig is az élmények erejében hittem, mert azokhoz akkor is vissza tudsz nyúlni, ha éppen rosszabbul állnak a dolgaid, rossz a kedved. Amit ezeken kívül mindenképpen szeretnék megtartani ebből az időszakból, azok afféle praktikus apróságok. Például naponta kiporszívózni a lakást, mint eddig, vagy továbbra is hetente legalább négyszer-ötször sportolni.

– Ilona, a magánnyomozó már több regényedben szerepelt. Ő csak idős korára találta meg a hivatását, és bár vicces karakter, mégis reményt adhat az olvasóidnak, akik még csak keresik önmagukat. Milyen gyakori szerinted, hogy valaki csak idősebb fejjel találja meg azt, ami boldoggá teszi?

– Nyilvánvaló, hogy Ilona karaktere eltúlzott, de abban hiszek, hogy az embernek addig kell keresgélnie – akár a hobbikat illetően is –, amíg megtalálja azt, amivel boldog. Sokakról hallottam, akik idősebb korukban kezdték el az írást, a festést, vagy bármi olyan tevékenységet, amitől jól érzik magukat.

– Támogatod is a kezdő írókat, kortól függetlenül, bátorítod őket a Facebookon a regényírói zárt csoportodban. Fogsz még új magyar pályakezdő szerzőket elindítani azzal, hogy a kiadódban, az Erawanban megjelenteted a regényüket?

– Igen, folyamatosan. Farkas Andi, Fodor Zsana, Székely Nagy Gyuri, Szénási Kriszti és Szlavicsek Judit után idén, 2021-ben ismét hozok új szerzőket, akik – szerintem – fantasztikusan jó regényeket írtak. Büksi Zsuzsanna romantikus regénye, a Kapcsolat: Bonyolult annyira behúzott, hogy le sem tudtam tenni a könyvet, de hamarosan megjelentetem Igali Anikó One Night Only című izgalmas krimijét is. Korábbi szerzőink idén is új regényekkel jelentkeznek, és jön az „olasz nyár”: az Olaszmamma blog szerzője, Gyovai Helén első könyve, a Hogyan lettem olasz mamma? júniusban debütál, mint ahogy Kiss Viktória Nyaralás extrákkal című, Olaszországban játszódó regénye. És bemutatkozhat majd az olvasóknak Czank Nelli is.

– Tőled mi várható a nyáron? Egyáltalán, jöhet-e új könyved nyárra most, hogy tavasszal jelent meg az Örökre Görögbe?

– Az Athén, végállomás következik. Remélem, még elérjük vele a nyarat, mert ez is nagyon nyári történet lesz. Annyira örülök, amikor az olvasóim a regényhőseim nyomába indulnak! A legtöbbeket talán Olaszországba, Nápoly környékére indítottam el a Nápolyi vakációval, de sokan követték már Thaiföldre a Bangkok, tranzit, Balira a Hotel Bali, és Mexikóba A mexikói hőseit is. Ja igen, több család írta, hogy az „én Kubámat” sikerült meglátogatniuk, miután elolvasták a Cuba Libre-t, és az én, illetve a regényhőseim szemén keresztül látták az országot. Talán az Örökre Görögbe éppen Santorinire vagy akár Athénba indítja el az utazni vágyókat.

– Akár lehetne egy utazási ügynökséged is.

– Az én utazási ügynökségem a több mint harminc megjelent regényem… de van egy hobbioldalam is a Facebookon, az Utazz velem profil.

– Ki a kedvenc szereplőd a most befejezett regényedben?

– Talán meglepő lesz a válaszom: a kedvencem Tiszai, az ügyész. Ugyanis ő még számomra sem nyitott könyv, meg kell fejtenem – amennyire hagyja majd magát… Elárulom, ezért sincs lezárva az Örökre Görögbe, mert nem akartam Tiszait „befejezni”. Lehet, hogy az Athénban sem fogom. Nem tudom, mert nem tervezem el előre a szereplőim sorsát.

– És Ilonka? Lujza? Ők mennyire állnak közel a szívedhez?

– Imádom az idős karaktereket, ők ketten amúgy is mindig elmennek a falig, szóval engem nagyon szórakoztatnak. Mindketten nagy egyéniségek, és teljesen elszabadultak már, nemigen tudnám megregulázni vagy keményebb kézzel fogni őket írás közben.

– Niki kicsit kínlódik most, mert otthon van a kisgyerekkel, de közben menne, dolgozna, oknyomozna… Már elmondtad néhányszor, hogy Niki a te vágyott újságírói éned. Te is hasonlóan éreztél, amíg Linda nem járt bölcsibe?

– Nekem szerencsém van, mert én már továbbléptem, és fontosabb számomra a regényírás, a saját kiadóm vezetése, az új szerzők felfedezése, mint a nagy riportok. Előbbieket itthonról is tudtam végezni, de ettől még nagyon könnyen beleélem magam Niki helyzetébe… Igen, ő az én bátor személyiségrészem. Megcsinálja azt, amit én nem mernék. Igaz, néha vakmerő is, nem csupán bátor, bár éppen most, ebben a regényben tűnt fel nekem, hogy mióta anya lett, csillapodott a vakmerősége. Most inkább olyan nagy kalandokra vágyik, mint minden anya, mondjuk egy-két óra énidőre…

– Neked ez megvan?

– Igen. Az írás számomra énidő, az olvasás is, meg a sport. És egy kávé a teraszon. Nemcsak a nagy utazás az énidő, hanem az apró dolgok is. Hálás vagyok értük, és észre is veszem őket.

– Mit fogsz most csinálni, hogy befejezted az Örökre Görögbe-t? Tartasz egy kis pihenőt az írásban?

– Nem, már elkezdtem a folytatást, nem tudtam abbahagyni az írást, amikor véget ért az utolsó fejezet. Most már az Athén, végállomás történetébe merülök bele, tehát képzeletben továbbra is Görögországban kalandozom.

Tartalomjegyzék

Címoldal

A történetről

Prológus

Első fejezet

Niki

Laura

Lujza

Bert

Ilona

András

Második fejezet

Niki

Adél

Niki

Soya

Ilona

Laura

Harmadik fejezet

Lujza

András

Bert

Laura

Niki

Lujza

Niki

Tiszai

Bert

András

Niki

Soya

Ilona

Niki

Laura

Adél

Negyedik fejezet

Ilona

Tiszai

Niki

Laura

András

Tiszai

Ilona

Niki

Ötödik fejezet

Soya

Niki

András

Hatodik fejezet

Ilona

Porter

Niki

Bert

Ilona

Laura

András

Soya

Tiszai

Másnap reggel, Fíra

Kérdéseitekre válaszolva

Copyright

Copyright © Fejős Éva, 2021

© Erawan Könyvkiadó, 2021

Fejős Éva elérhetősége:

www.fejoseva.com

fejoseva@fejoseva.com

Facebook: fejoseva1

Instagram:@fejoseva

A kiadó elérhetősége a Facebookon:

www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó

Fejős Éva webshopja, ahol kedvezmények

és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Erawan Könyvkiadó, 2021

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: shutterstock.com

ISBN 978 615 626 914 0

Minden jog fenntartva.