Szélhámos csábítás

IV összesen Szélhámos

Fejős Éva (Sydney Scott)

Erawan (márc 2022)

Címke: romantikus, regény

romantikusttt regényttt

Flancos tengerparti környék, gyönyörű, modern, nagy teraszos házakkal, köztük le lehet látni a fehér homokos partra, kék a tenger, zöldellnek a pálmák, mi gondom lehet itt, ugye.

Kiszállok, és nagyon lassan elsétálok a házig.

Megnyomom a csengőt.Egy pillanat múlva egy farkas néz velem farkasszemet. Nem viccelek.

Talán mégsem fog működni a tervem.

Az állat néz rám, és azt olvasom ki a tekintetéből, hogy tudja, miben sántikálok.”

A Szélhámos-sorozat hőseinek – immár – házasságát nemcsak a világ egyik legnagyobb tenisztornája teszi próbára, hanem egy másik szupersztár teniszező, James közeledése Bora felé. Ráadásul a lány Ausztráliában emeli a tétet: miután Ariel találkozása az anyjával nem úgy sül el, ahogy várható lenne, Bora megpróbálja kinyomozni, mi az igazság.

Elég erős-e a szerelem Ariel és Bora között, hogy kibírják együtt a nehézségeket?

Vigyázat: Fejős Éva humoros, izgalmas, szexi regénysorozatának negyedik része fokozza majd a Szélhámos-függőségedet!

Fejős Éva

Szélhámos csábítás

A SYNDEY SCOTT NÉVEN ÍRT SOROZAT 4. RÉSZE

Bora

– Karanténban vagyok – duruzsolom vidáman. – Nézd, egy szuper medencében áztatom magam, egy pálmafa magasodik fölöttem – tartom az ég felé a telefonomat. – Szóval nem olyan rossz dolog ez, még ha Ariel ellenszenves edzőjének az ötlete volt is.

Vidáman csacsogok vele, bár egy idő után feltűnik, hogy nagyon hallgatag.

– Itt vagy még, nagyi?

– Igen.

– És?

– És nem is kérdezed…?

– A verekedést?

– Azt – feleli suttogva. – Figyelj, csak és kizárólag ő tehet róla. Tényleg.

– Most komolyan mondod, hogy összeverekedtetek? Ez igaz? – Még mindig képtelen vagyok elhinni, hogy a két nagyanyám egymásnak ment. Tudom én, hogy nincsenek jó viszonyban, és Saroltából sok mindent kinézek, meg persze anyai nagyimból is, na de hogy két nyugdíjas nő összeverekedjen…

– Mi mást tehettem volna? – sóhajt. – Idejött, a telefonját mutogatva, hogy az interneten már azt pletykálják, hogy én tettem fel a részeges videóját a világhálóra. Én, pont én! Aki még az okostelefont sem tudja kezelni – fordítja maga felé szakavatottan a telefon kameráját, és valószínűleg azt hiszi, nem látom, mert huncutul elmosolyodik.

– És?

– Mit és? Valaki feltette. Vagy én, vagy más – közli talányosan. Csoda-e, ha Ariel az összes rokonomat elmeháborodottnak tartja?

– De hát nem te voltál, nagyi – figyelmeztetem.

– Honnan veszed?

– Barnitól. A bátyám bevallotta, hogy ő volt.

– Ó.

– Igen. Sarolta… kényszerítette.

– Figyelj ide, Bora. Nem teljesen mindegy, ki volt? Idejött, és harciaskodott nekem. Én pedig egy darabig tűrtem, aztán fejbe vágtam a partvissal.

– Micsoda?

– Semmi baja nem lett. Látod – teszi közelebb az arcához a telefont –, lekarmolta a nyakam ezután. És amíg nem lépett közbe a nagyapád, addig elcsattant még egy-két pofon.

– Ezt nem akarom elhinni – ingatom a fejem. Meg sem kérdezem, melyik nagyfater lépett közbe, ugyanis ez a része tök mindegy.

– Pedig elhiheted. Már megírta mindenki. Te, ezeknek a firkászoknak nincs jobb dolguk, mint a családunkkal foglalkozni – mondja, és mintha büszkeséget hallanék ki a hangjából. – Nézd meg, alighogy elkezdődött az új év, és mindenütt mirólunk írnak.

Atyavilág! A nagyi rátalált egy új hobbira. Csak remélni tudom, hogy inkább a tévé az, mint a verekedés.

– Tudod, a rossz sajtó, az rossz sajtó – nyögöm ki, és újra végigmutogatom a pálmákat. – De mit szólsz, milyen csodálatos helyen vagyok? És már búvárkodtam a Nagy Korallzátonynál is – hencegek, igyekezve feledni a legutolsó vízbeugrásomat.

– Nagyon szép. Bora, azt akarom mondani, hogy Kazimirrel össze kellene fogni, mert…

– Elég volt ebből! – mondom. – Nem lehet primadonna az összes nagyszülőm… Te voltál eddig a normális nagymamám. Nem őrülhetsz meg! Kérlek, mondd, hogy legalább te abbahagyod ezt az egészet! – rimánkodom.

– Nem tudom. Holnap vendégségbe jön hozzánk Kazimir lánya.

Snitt.

Bár tudom, hogy még számos ismerőst vissza kellene hívni, és hogy Sarolta és Kazimir hívását is illene lassan viszonoznom, de ennyi most éppen elég a telefonálásból. A Gyarmati család szappanoperáját látták, kedves nézőink. Még szerencse, hogy az operatőrök Ariel edzését veszik éppen.

A zuhanyzó szabadtéri, fehér, öklömnyi köveket vágtak félbe és burkolták le velük a tálcáját. A víz a falból jön, és miután végigcsorog a testemen, a puha pázsitra folyik. Langyos, kellemes. Állok alatta, a hajamból is csöpög, tenyeremet az ég felé fordítom, és arra gondolok, milyen oltárian szerencsés vagyok, hogy itt lehetek. Még egy-két hete azt sem tudtam, hogy létezik ez a kis paradicsom, most pedig a sors akaratából élvezhetem. Hát mennyien szeretnének most cserélni velem?

– Helló, Bora – összerezzenek, amikor megszólít egy férfihang angolul. Megfordulok, és észreveszem a földkerekség második legjobb pasiját. Két méter magas, széles vállú, torzonborz szőke, olyan kék szemmel, hogy ihaj. Egy jó méterre áll tőlem, és leplezetlenül bámulja a bikinis testemet.

– James – mondom zavartan. – Mi újság?

– Ariellel történt valami… gyere velem, elkísérlek.

Történt valami? Mi történt? Hiába kérdezem, nem válaszol. Így hát elindulok egy szál bikiniben és egy strandtörülköző alá bújva James nyomában.

Ha ekkor már tudnám, amit csak később fogok megtudni, akkor biztosan nem teszek meg egyetlen lépést sem. Így viszont követem Jamest, és abban reménykedem, hamarosan meglátom a teniszuniverzum legszexisebb pasiját. Arielt.

De hát a sors nem mindig azt adja, amit mi akarunk. Ezt már megtanulhattam volna.

Pillanatokon belül ugyanis egy amazon magasodik előttem.

Természetesen Tina az, Ariel általam gyűlölt, de tagadhatatlanul gyönyörű edzője. Nyilvánvalóan ő is gyűlöletet érez irántam, hiszen hiába ő a jó nő, meg ő a világhírű, egykori nagy bajnok, én, a huszonéves kis körmöscsaj elhappoltam előle Arielt.

Most sportszerelésben van, de milyenben! Mindössze egy fekete sportmelltartót és egy pink teniszszoknyát visel. A kettő találkozása között viszont – számomra sajnálatos módon – szemet gyönyörködtető a szinte kockásan izmos hasa, a szép barna bőre. Hosszú lábai is barnák, izmosak, és hát az egész nő gyönyörű. Jó, én nem látom őt annak, de tudom, hogy az. Egy elképesztően jó nő, akinek esküdt ellensége lettem azzal, hogy számomra is váratlanul feleségül mentem ahhoz a férfihoz, akihez őt magát nyilvánvalóan szerelem fűzi.

– Miattad történik minden – rázza meg a fejét, és a pillantásával kifejezésre juttatja, mennyire utál. Mivel nem tudok mit kezdeni a nyílt utálkozással, mereven és mozdulatlanul állok, talán pislogni is elfelejtek. – Kíváncsi vagyok, hogy ebbe is te rángattad-e bele.

– Nem értem – nyögök, és gyorsan végigpörgetem magamban, hogy a fenébe is történt ez az egész. Én, Gyarmati Bora tök nyugisan éltem az életemet néhány hónappal ezelőtt, készítettem a vendégeimnek a szép géllakkozást, manikűröztem a saját kis újlipótvárosi szalonomban, mellette kisminkeltem az egyik kereskedelmi tévében az élő adások szereplőit. Utóbbit szigorúan keresetkiegészítésként tettem, aztán egyszer csak itt találom magam Ausztráliában, a Nagy Korallzátonynál, égig érő pálmafák tövében, ahol kimondtam az igent a világtörténelem legszexisebb emberének, aki egyébként a teniszezők világranglistájának hatodik helyén áll, és éppen az Australian Openen fog elindulni, és ha kitart a lendülete, akkor szerintem meg is fogja nyerni.

Jó, a sztorinak fontos része az is, hogy anyagi leégésem miatt a kapcsolatunk előtt igent mondtam egy valóságshow-ra, amelyben Ariellel kamuszerelmet kellett eljátszanunk. Aztán tessék, mára a felesége vagyok, és csak most fut át az agyamon, hogy remélem, nem kamufelesége.

Dühítő és nagyon sajnálatos, hogy Ariellel megkaptam az edzőjét, Tinát is, és azt se felejthetem el megemlíteni, hogy körbelengi Arielt egy-két titok. Viszont igazi odafigyelést is kapok tőle, pont akkor, amikor a legkevésbé hiszek abban, hogy szerethető lennék. Legutóbb például titokban megszervezte a szüleimmel, hogy ott legyenek az esküvőnkön. Mivel anyám és apám házassága az elmúlt időben meglehetősen viharos volt az apám nagyapám által eltitkolt féltestvére felbukkanása okán, ezért egyáltalán nem tudom, jó-e, hogy most ők is ebben a luxushotelben tartózkodnak, ahol mi. De apámnak hamarosan lesz egy ausztráliai állatorvosi kongresszusa, amin előad. Nemsokára távoznak, még akkor is, ha Tina előírta nekünk Ariellel a karantént valami kínai vírusra hivatkozva.

– Akkor most majd lesz időd megérteni – válaszolja Tina. Sajnos nem látom a szemét, mert a napszemüvege lencséje aranyszínűen csillog a napban, és tökéletesen átláthatatlan. Hallgat néhány másodpercet, majd újra megszólal: – Arielt letartóztatták.

Bang. Bang. Mi a jó fene?

Kérdőn nézek Jamesre.

Itt azért ismét meg kell jegyezzem, hogy James a világtörténelem második legjobb pasija, és a világranglista szintén jegyzett teniszezője, tehát csak a szemem sarkából pillantok rá, nehogy valamit félreértsen. Mert már így is kétértelműen viselkedett velem legutóbb Nizzában, ahol – ó, istenem, de régnek tűnik, holott csak néhány nap telt el azóta – életem legcsodálatosabb és legvagányabb szilveszterét töltöttem Ariellel.

– Letartóztatták – erősíti meg James a már hosszú léptekkel távozó Tina szavait. – Vagyis, pontosabban, elvitték. Bevitték. Nem tudom, melyik a pontosabb.

– De kicsoda?

Ebben a helyzetben iszonyúan zavar az alulöltözöttségem.

– Hát, a jelvényből kiindulva a rendőrség – feleli. Nem tudom, jól látom-e, mintha elmosolyodott volna… Remélem, hogy nem. Különben nagyon rosszul fogja végezni.

Oké, ez a gondolat valami krimiből jött a fejembe.

– De miért, mit tett?

– Ezt sajnos nem tudom pontosan, de az egyikük azt a szót ejtette ki a száján, hogy embercsempészet.

Jamesszel angolul beszélünk, ő született angol, csodás a kiejtése, nem olyan érthetetlen, mint itt az ausztráloké, ahol, esküszöm, még azt is nehezen követem – holott, bár a fősuliról kimaradtam, angolul viszont tényleg megtanultam –, amikor a pincér elismétli a rendelésünket. Persze ha az éttermi vacsorarendelésről van szó, akkor ott az is probléma lehetett, hogy az esküvőnk napja volt, ami engem totál váratlanul ért, és hát fel is öntöttem a garatra, szokásomtól teljesen eltérően.

– Embercsempészet? – Nekem tuti baj van az angoltudásommal. Legalábbis az értésemmel.

– Hát, ezt mondta az egyik rendőr a másiknak. Erről beszéltek, de nem Arielnek mondták.

– Akkor nyilvánvalóan egy másik ügyüket vitatták meg – ráncolom a homlokom. – Hogy a fenébe keveredhetett volna Ariel embercsempészetbe?

– Meglehetősen furcsa – feleli. Nem állom tovább a pillantását, hanem inkább a lábujjaimat bámulom. A jobb kislábujjam körméről lepattant a lila lakk. Ezek szerint nem a legjobb fedőlakkot választottam, pedig olyan jól mutat a fényes pehelymintázattal. Ilyesmik futnak át az agyamon, ahelyett, hogy Ariel ügyét latolgatnám.

– De hát nem csempészett ide senkit. Én teljesen érvényes útlevéllel érkeztem – tárom szét a kezem, és ezzel a fürdőlepedő lezuhan rólam. Ott állok egy bikiniben, és az tuti, hogy Tina izmos teste után az enyém nem nyújt valami emlékezetes látványt. James hamarabb kapja fel a törülközőt, mint ahogy én lehajolnék érte. Fülig zavarban vagyok. James Ariel riválisa, még ha együtt edzenek is. Ráadásul amit nekem mondott Nizzában… Szorosra tekerem a testem körül a fürdőlepedőt, majd megrázom a fejem. – Nem hinném, hogy egy híres teniszező embereket csempészne.

– Nem hinném én sem. Ettől függetlenül elvitték. Ami még problémás, hogy az edzőmmel együtt.

– Az edződdel?

– Igen. Újra megállapodtunk egy évre Árpáddal. Nem volt egyszerű, de végül meg tudtam győzni.

Nagy levegő! Ó, Bora, mondom magamnak, miért nem jártál Vivivel azokra a meditációs órákra, meg a jógára? Akkor most feltehetően nem kerülgetne az ájulás.

– Tehát az edződ Ariel apja? – nézek most rá egyenesen.

– Igen. De dolgoztam már vele együtt korábban is.

Kicsit sok már nekem a családi kapcsolat az elmúlt heteket tekintve. Akár a saját családomra, akár Arielére gondolok.

– Vagyis őt is elvitték?

– Igen, Árpádnak szintén velük kellett mennie.

– Akkor biztosan ő csinált valamit, amit nem kellett volna.

Magamat igyekszem meggyőzni, de James csak sajnálkozva mosolyog.

A francba. Talán tud valamit Arielről meg erről az egészről.

– És az ügyvédek? – kérdezem. Ha jól emlékszem a filmekből, ilyenkor csak az ügyvédjük jelenlétében beszélnek a letartóztatottak.

– Biztosan vannak. Na de beszéljük meg, mivel töltjük az időt, amíg Arielék kiszabadulnak!

– Én most felöltözöm. És megkeresem a szüleimet! – vetem oda, mint egy kisiskolás, mert megrémiszt a lehetőség, hogy James kettesben akar velem időt tölteni. Nem mintha félnék a pasiktól – Ariel előtt még csak igazán szerelmes sem voltam, és bevallom, a huszonhárom évemmel egyáltalán nem vagyok rutinos a párkapcsolatokban, a pasiügyekben, hát még a házasságban, ami, az enyémet tekintve még csak kétnapos –, de Jamesben van valami hátborzongatóan izgalmas, és nem akarom kitenni magam kísértéseknek. Mivel a magyar, úgymond „sztárvilágot” sminkeltem évekig, amíg bele nem keveredtem az Ariel Privát valóságshow-ba, elmondhatom, hogy láttam ezt-azt és amazt. Szóval az úgynevezett „sztárvilág” zavaros szerelmi ügyeit felidézve egyáltalán nem tudom, mennyire lennék képes ellenállni a kísértésnek. Bár messze vagyok megjelenésben a bombanőtől, úgy látom, ez a James bájolog velem, és ennek most akarok véget vetni, egyszer s mindörökre. Az én férjem Somlay Ariel, akit ki kell szabadítanom az ausztrál börtönből.

Egy újságot találok a bejáratunknál. Ausztrál napilap, és nagyon úgy néz ki, hogy saját magamat látom a címlapon.

Már megint zakatol a szívem, mint amikor az első internetes cikket olvastam magamról – igaz, már olyan réginek tűnik az az emlék… holott csak néhány hónappal ezelőtt történt. És, bárki elhiheti, nem szépeket írtak rólam, hogy a kommentekről már ne is tegyek említést.

Mi történik velem? Miért nem hagynak már békén?

A címlapon ott álldogálok az Arieltől kapott nyári – most már tudom: menyasszonyi – ruhámban, egy teljesen egyszerű, A vonalú selyemruhában, meg a tollas szalmapapucsomban, amit a kínai piacon vettem tavaly nyáron. Mellettem az új gumimatracom, amit fülig érő szájjal nézegetek – és mellesleg ami a lánykorom utolsó vásárlása volt –, mögöttem Ariel áll az étterem lépcsőjén.

„Somlay Ariel barátnője a világ egyik legdrágább ruhájában és egy egydolláros papucsban ismerkedik az ausztrál vendégszeretettel.”

Micsoda? Mi az, hogy a világ egyik legdrágább ruhájában? És honnan veszik, hogy egy dollár volt a papucsom? Legalább kétezret fizettem érte. Forintban.

Fogom az újságot és kivonulok a teraszunkra. Ledobom a törülközőt a nádszékre, és lezuttyanok rá. Nem akarom elhinni, hogy Ariel mit művel velem. Először a gyűrű, amire ráfogta, hogy cirkónium, aztán amikor újra rákérdeztem, elárulta, hogy valami őrületesen különleges gyémánt van benne, így tarthatom a szállodaszobai széfben, most meg, tessék, valami drága ruhát vett nekem, holott pontosan tudja a véleményemet ezekről a dolgokról. Igenis jól nézhet ki valaki egy normális árú ruhában is. Kell az nekem, hogy már az ausztrál sajtó is velem foglalkozzon? Nem tudom, hová tűnt a magyar tévéstáb, amelyik kikísért bennünket, de Ariel megbeszélte velük, hogy csak a tenisztorna után mutathatnak néhány képkockát az esküvőnkről. Azt aztán nem gondoltam, hogy megint a ruhámmal foglalkoznak majd. Londonban arról cikkeztek, hogy olcsó tömegruhákban járok. Na bumm. Most meg… Csak nem az történik, hogy Ariel „javítani” akarja a képet rólam? Ugye nem az a helyzet, hogy most meg egy gazdag picsát akar alakíttatni velem?

Nee már. Nagyon utálom, ha hülyére vesznek. Olvasni kezdek.

Jézus, baszki. Én mindenkit félreismerek?

„Somlay Ariel, a világranglistán hatodik helyezett magyar teniszező a barátnőjével érkezett Ausztráliába. Mint divatszerkesztőnk kiszúrta, a lány abban a ruhában, vagy legalábbis annak pontos másában tért be Port Douglasban egy étterembe a teniszezővel, amit decemberben egy nemzetközi állatvédő egyesület árverezett el, és egy, a személyét titokban tartó vásárló vette meg egymillió dollárért, ezzel biztosítva lehetőséget az állatvédelemre, az állatok bántalmazása és gondatlan tartása elleni fellépésre, a bántalmazott egyedek rehabilitációjára…”

Na, akkor próbálok megnyugodni, bár nem sok okom van rá.

Betrappolok a lakosztályunkba, és elkezdem keresni a ruhát. Az a helyzet, hogy a gardróbszekrény aljában hever, ahol a mosatlanjaimat gyűjtöm. Eléggé gyűrött, hogy tényszerű legyek. Óvatosan, reszkető ujjakkal kiemelem.

Hát mit mondjak, nem is lepődöm meg annyira, legalábbis az olvastak után, amikor meglátom a márkajelzését, amivel az első felvétel előtt nem foglalkoztam. Mondjuk az a nagy szerencse, hogy valójában a cikk sem foglalkozott vele, úgyhogy ezt a csodás márkát akkor most el is felejtem szépen. Eltűnődöm rajta, hogy kivágjam-e a címkét belőle, mivel engem túlzottan nem érdekel, de aztán arra jutok, hogy talán nem kéne egy ilyen „ikonikus” ruhát megcsonkítani.

Nahát. Egymillió dollár.

Honnan a fenéből van Arielnek egymillió FÖLÖSLEGES dollárja? Mert már az is elképesztő, hogy van neki nem fölöslegben ennyi. De hogy ebből a mentett nyuszikra ad pénzt… hát ez tök jó. Felnézek rá!

Vajon hol lehet?

És vajon moshatom-e a saját kis kacsóimmal ezt a ruhát itt, a mosdóban?

Mennyi kérdés.

Azt hiszem, most rögtön tanácsot kérek attól, akitől sosem szoktam. Megkeresem az anyámat.

Bora

– És anyádékat sem találod?

– Ne röhögj. Ez nem vicces!

– Nem röhögök, csak egészen elképesztő dolgokat mondasz. Én mondjuk sejtettem, hogy itt lesz valami gikszer. Nem lehetnek a dolgok ennyire tökéletesek, Bora!

– Kösz.

Vivi a legjobb barátnőm, és most fekszik az ágyában, hiszen magyar idő szerint még este van, én pedig tulajdonképpen a másnapból hívom azzal, hogy Arielt letartóztatták.

– Szóval jobban örültem volna, ha az esküvőd hírével hívsz fel, és nem csak egy sms-t küldesz arról, hogy… És ugye, annak idején abban maradtunk, hogy egymás tanúi leszünk.

– Figyelj, ezt én sem tudtam.

– Mit?

– Hát hogy feleségül fog venni.

– Hát persze. Én meg nem tudtam, hogy a mai londoni járat fel fog szállni. – Vivi egy légitársaság PR-osa, tavaly még csak asszisztens volt, most meg kinevezték, mert az elődje elment egy kozmetikai céghez dolgozni.

– Oké, nem vitatkozom – sóhajtok.

– Tudod mit, Bora? Én veled munkaügyben akartam beszélni, de napok óta nem vetted fel a telefonodat.

– Munkaügyben? Ne haragudj, de éppen lecsukták a férjemet.

– Nálatok ez valami szakmai ártalom – céloz higgadtan arra, hogy valamikor karácsony előtt majdnem seggbe durrantottam egy emberrablót egy pisztollyal. Sok okom lehetne arra, hogy ezt örökre elfeledjem, de azóta hősként ünnepelnek otthon, Magyarországon – holott csak pár centi választott el az életfogyti börtöntől –, mert megmentettem a tesómat. Hogy ez utóbbit miért tettem, arra nincs igazán magyarázatom, hiszen a bátyám, azon túl, hogy a Gyarmati család lökött ágához tartozik, még a tévétől a valóságshow-ért kapott keresetemet is elkaszinózta. Pedig abból végre ki tudtam volna fizetni a tartozásaimat.

– Hát lehet. Most miről van szó? A nyúl hogy van?

– Apád megmondta, hogy a nyúl terhes.

– Nem lehet terhes. Nem volt a közelében másik nyúl azóta, hogy megellett.

Tudom, hogy szürreális a párbeszédünk, de a tévének és a saját hülyeségemnek köszönhetően lett egy nyulunk Ariellel. A nyúl baknak volt beharangozva, ehhez képest eléggé leszült nekünk egy csomó kisnyulat váratlanul, mondhatni, élő adásban.

– Jól van a nyulatok.

– Oké, akkor Arielt kéne kiszabadítanom, vagy legalábbis megtudni, mi van vele, aztán anyámékat előkerítenem – tűnődöm. – És te, a legjobb barátnőm leszúrsz, hogy nem tudtál elérni az utóbbi napokban?!

– Van egy munkaajánlatom neked, Bora. Igazából én találtam ki, és a kelet-európai főnökünk kimondta rá az áment. Szóval…

– Munkaajánlatod? Ki kell lakkozzam az összes stewardessetek körmét? Vagy reggelente Ferihegyen fogok sminkelni?

– Nem, Bora. Hanem… influenszerként számítunk rád.

– Influenszer? – Komolyan, nem gondoltam volna, hogy ma még röhögni fogok. – Hagyjál már.

– Kiraksz néha pár posztot, hogy velünk utazol, és kész. Kapsz érte repjegyet.

– Ne már.

– Arielt is bevonhatnánk. Övé lesz a business meg a first class.

– Igen? És nekem mit szántál?

– A… – kicsit megremeg a hangja, de már sejtem a választ. – A turistaosztályt.

– Kapd be, Vivi.

– …

– Komolyan kapd be.

Az ifjú feleség, akinek ugyan egyedi francia menyasszonyi ruhája volt, a turistaosztályra tartozik. Értem én ezt, tudom, hogy Ariel „emelt fel” a first classba, de akkor is… Nem kellett volna bontanom a vonalat, csak hát ez a mai beszélgetésünk nem vett valami jó irányt. Pont most, amikor már kezdtem megszeretni magam, a legjobb barátnőm megmutatta, mi az irány. Hát igaza van, csak ezt nem akartam tovább hallgatni. Inkább megkeresem anyámékat, addig hívom, míg el nem érem őket. Bár ezzel talán ugyanazt csinálnám, mint anyu, amikor mániásan hívogat.

De akkor hogyan tovább?

Megpróbálom Arielt elérni, azonban ki sem csöng a telefonja.

Mi a fene folyik itt?

Sajnos gőzöm sincs, hogyan tovább. Ariel ügyvédje ugyan nekem is segített egy tévedés tisztázásában (amikor majdnem lesitteltek azért, mert egy régi ismerősöm fejbe vágásával engem kezdtek gyanúsítani – tudom, tudom, aki nem ismer, az most azt hiszi, valami bűnbandába tartozunk Ariellel együtt, holott a magam részéről törvénytisztelő állampolgár vagyok, és szinte az egész családom az), csak sajnos az ügyvéd elérhetőségéről fogalmam sincs. Továbbá azt sem tudom, hogy ez az ügyvéd mennyire járhatna el Ausztráliában.

Szóval: elképzelésem sincs, hogyan tovább.

Átfut az agyamon, hogy elég ciki lesz, amikor ezt a luxuslakosztályt majd nekem kell kifizetnem, mert Arielt lecsukják. Mindegy, akkor eladom a Chanel menyasszonyi rucimat, csak futja belőle.

Jesszusom, tényleg nem tudom, mitévő legyek, és hogyan segíthetnék Arielnek. Ötletem sincs.

A nagyi talán adhatna tippeket, csak ő meg, ugye, közismert ámokfutója a családunknak.

Így hát bemegyek, lezuhanyozom, felveszek egy logó nélküli, kínai piacon lőtt nyári ruhát, és a telefonommal a kezemben visszatérek a teraszra.

A székben, amit az imént elfoglaltam, James ül. Szélesen mosolyog rám.

– Szerintem össze kellene fognunk, ha ki akarjuk szabadítani őket – mondja.

Sóhajtok.

Nehéz bevallanom magamnak, de valószínűleg igaza van.

Bora

Mindenekelőtt átsétálok anyuék bungalójához. Most is zárva találom az ajtót, és a teraszajtó is csukva van. Csöngetek, kopogok, de sehol senki. A teraszon anyu párducmintás bikinije szárad. Nem tudom, mi a jó: az, hogy nem találtam meg őket, és nem avatom be a szüleimet ebbe a letartóztatásos dologba, vagy tudnának segíteni rajtam.

Őszintén belegondolva, semmit sem tudnának tenni.

Az viszont kétséges számomra, vajon a legjobb döntést hoztam-e, hogy összefogok Ariel riválisával.

Kínomban újra felhívom mindkettejüket – anyué ki sem csöng, apué egy csöngés után bont. Amíg álldogálok az ajtajuk előtt, a telefonomat nézegetve, hirtelen ráklikkelek az Instagramra. Hogy miért, azt nem tudom, de ha előre sejtettem volna, hogy ez vár, akkor inkább elásom a telefonomat.

Anyu új bejegyzése jelenik meg ugyanis az Instán.

Az én anyám egy videót tett ki legutóbb – szerencsére egy ideje már nem néztem a profilját –, amin, mint Tarzan neje, egy faágon csimpaszkodik, dzsungeles mintájú szűk sortban, és egy olyan, testére simuló pólóban, amin egy orangután bámul, konkrétan anyu mellbimbóin helyezkedik el a szeme.

És anyuval egy magasságban, istenem, ez már tényleg lehetetlen: ott ücsörög egy betépett tekintetű koala.

Anyu hashtagjei a következők: #családomésegyébállatfajták #koalám #védemagorillákat #ausztrália #nászút #paradicsom #szerelem #megbocsátás #anyavagyok #feleségvagyok #állatvédővagyok #jóanyavagyok #visitaustralia

Anyu addig bámulja a videón a koalát, míg el nem fárad a karja, akkor szépen leereszkedik a fáról.

És akkor jöjjön a lájkok száma: 37 848! 1200 komment! Mi a franc van már?

Két órája került ki a posztja.

Rákeresek a főoldalára. Hát korunk agymenését mutatja, hogy anyut immár kétszázhuszonegyezren követik. 221 000 lájkolója van Odettnek, aki az én anyám, és a kutyakozmetikájából szokta posztolni a nála megszépült kutyákat. Néha posztol előtte-utána képeket is, mint amilyeneket a leggázabb plasztikai sebészek szoktak kirakni hirdetésbe: az első képen nyakig csatakos kutya, sötétben, a másodikon kiglancolva, extra körlámpával megvilágítva, kis masnival a nyakában, meg ilyenek. Mondjuk az utóbbi időben engem ábrázoló képeket kezdett posztolgatni, meg még Ariellel is fotózkodik, hogy növelhesse a népszerűségét. Visszapörgetek néhány poszttal korábbra.

Ezt persze rosszul teszem, közös poszt Ariellel az étteremben, szerencsére nem hashtagelte az esküvőt, előtte meg egy fotó a gyerekkoromból: spenótos az arcom és mögöttem egy egész szép spenótfolt a falon. 58 220 lájk, 227 komment. Biztos, hogy nem olvasom el egyiket sem, minek, amikor a többség az Ariel Privát valóságshow alapján azt a véleményt formálja, hogy hülye kis kurva/picsa vagyok. Ha visszapörgetném napról napra, hogy mi történt velem az Ariel Privát kezdete óta, nyilván lenne miért szégyenkeznem, bár hozzáteszem, hogy a cicigate-emben egyáltalán nem vagyok hibás, egy régi fotó került ki a netre, de ezzel nem is akarok foglalkozni, mert az egész már majdnem a múlté. Leszámítva persze azt, hogy ismét elutazott velünk ide otthonról két operatőr, mert Noel, a csatorna főnöke megzsarolt: ha nem mondok igent az itteni forgatásra, akkor őt biztosan kirúgják.

A kevésbé agresszív nagyim szerint bolond vagyok, hogy nem tudok nemet mondani. De persze azt ő is elismeri, szívesen néz minket a tévében, és „ha ezért még fizetést is adnak, akkor vétek lenne nemet mondani”. A másik nagyanyám, Sarolta bezzeg örülne, ha nemet mondanék, mert akkor nem érezné úgy, hogy engem többen ismernek, mint őt, az egykori tévébemondót.

Nekidőlök anyámék ajtajának, és ráklikkelek az Instán az értesítéseimre.

Egyik anyutól érkezett.

„Kövess a TikTokomon is!” – mindössze ez a szöveg. Jézusom.

Szerencsére kinőttem én már ebből a TikTokból, őszintén, azt sem tudom, eszik-e vagy isszák. Engem hidegen hagynak a közösségi oldalak, és mióta megszereztem ezt a kétes hírnevemet Ariel menyasszonyaként, szívem szerint beszüntetném az internetet, úgy, ahogy van.

A másik értesítés egy új felhasználótól érkezett. Závodi Sarolta az új felhasználó, a nagyanyám.

Azt hiszem, mégiscsak jobb lesz, ha Jamesszel Ariel után indulunk, mint hogy a családommal foglalkozzam. Závodi Sarolta ötezer éves, és valami műsort kapott Noeléktől, mert a részegvideója újra az egekbe tolta az ismertségét.

Egyébként egy karót nyelt „úrinő”, aki, jellemzően, egyszer itta le magát, és akkor is kikerült a netre a videója. Egyébként kerüli az alkoholt, és mindenért lebassza az embereket, így engem, a tesómat, az apámat – aki sajnos a fia –, az anyámat – akire ráfér egyébként –, a nagyfatert, aki pedig Magyarország jelenleg élő leghíresebb táncdalénekese. Mindegy. Závodi Sarolta olyan sovány, mint egy paszuly, ennek megfelelően ráncosabb is a kelleténél, de neki kellemetlen őrülete a fogyókúra.

Jó, hát erre nem vagyok felkészülve, hogy az egész családom a közösségi oldalakon éli az életét.

Viszont így már tudom, hogy anyuék koalalesen vannak, bár most, hogy megnéztem a videót, nem is hiszem, hogy tőle kéne tanácsot kérnem.

Mindenesetre elcaplatok a főbejáratnál található parkolóig, és mire odaérek, tulajdonképpen lecserélhetném a ruhámat, mert totál leizzadtam. Ilyen hihetetlen párás helyen még sosem voltam. Bár pálmák alatt vezet el az utam, ahol mégis átsüt a levelek között a nap, úgy érzem, menten elájulok. Még amikor néha szoliztam gimiskoromban – oké, nekem is lázadnom kellett valahogyan! –, és egyszer valami rosszul sikerült csőcsere után odakozmáltam, hát akkor sem éreztem így magam. Nem is tudom mihez hasonlítani. Talán, ha egy szaunában még szolárium is sütné az ember testét, hát az lenne ilyen. Most már értem, miért mondta Ariel, hogyha itt kibírja a tornán a klímát, akkor az egy igazi felkészülés lesz a Melbourne-i Australian Openre. De hogy én mit keresek most itt, azzal kapcsolatban néha elveszítem a fonalat.

Oké, meglátom Jamest. Hát jó. Legyen, aminek lennie kell.

Olyan mély az autójának ülése, hogy déjà vu érzésem támad.

Egy sportkocsival hagyjuk el a resort területét. Őszintén szólva egyáltalán nem érdekel a márkája, mint ahogy Ariel sportkocsijáé sem. Úgy látom, a teniszezők imádják a gyorsulást, nekem most viszont hányingerem támad, ahogy egy nagyobb gázzal kihajtunk az útra, és a gyomrom felliftezik a nyakamig.

– Vigyázz! – sikítom. James nagyot fékez.

Még éppen sikerül udvariasan átengednünk az úton egy ugráló állatot.

Kenguru, baszki.

Életem első igazi kenguruja!

Ahogy átér az úton, satufékkel megáll, és egy olyan zöld leveles növény aljába kakál, ami anyunak otthon cserépben növöget, de talán ha a negyedéig érhet ennek a bokornak.

– Hová megyünk? – kérdezem végül.

– Hát a rendőrségre. Te, mint Ariel… barátnője, érdeklődhetsz felőle. Én nem mehetek be, mert felismernek. Téged viszont senki sem ismer – mosolyog rám. Furcsamód azonnal dühbe gurulok. Bár igazat mond – ugyan ott a mai ausztrál napilap a teraszunkon, a fotómmal –, mégis rosszulesik.

A Port Douglas-i rendőrség a főút mellett helyezkedik el, egy olyan családi ház, amibe egyszer majd szívesen beköltöznék, persze nem rendőrségibe, és nem is Ausztráliában, hanem otthon. Egy fehérre meszelt trópusi ház, pálmákkal és zöldekkel körülvéve, mondhatni, kellemes a környezete. Nem igazán tudom elképzelni, mi történik itt Ariellel és az apjával – hozzáteszem: az apjával, akivel nincs is beszélőviszonyban.

Lehet, hogy behozták őket egy kávéra. Vagy egy teára.

Mindenesetre Ariel edzőcuccban volt, és nem jöttek vissza a szobánkhoz ruháért, tehát, logikus elmém azt diktálja, hogy hamarosan hazaengedik. Mert arra, hogy rabruhát is kaphat, gondolni sem merek.

Kipattanok, és már a bejáratban, egy kuckóban ülő rendőr megállít.

Elhadarom, hogy rendőrök elraboltak egy embert, aki történetesen egy ismert teniszező. Gondolkodom, hozzátegyem-e, hogy mivel az ő országuk tornáin indul, valójában az országuk felelőssége az egész.

– Elrabolták? – kérdezi, és nem tudom, hogy mosolyog-e, vagy csak a fogait villogtatja. Mindenesetre egy fiatal, tán velem egyidős, frissen borotvált, helyes srác lenne, ha nem viselne egyenruhát. Így azért tekintélyesebb, és öregebbnek is tűnik.

– A rendőrség – bólogatok. – Az apjával együtt. Tessék, róla van szó – veszem elő a telefonomat, és megmutatom Arielről az egyik kedvenc fotómat. Én is rajta vagyok, a londoni banketten szelfiztük.

– Ó, igen. Ismerem. Azt mondja, bevitték a rendőrök?

– Hát szerintem itt kell lennie. Én nem voltam ott, de… a szállodából vitték el. Nincs itt?

A fejét rázza, majd leültet. Még egy kávét is felajánl. Kellemesen hűvös van a váróban, egy-két egyenruhás megy át a termen, aztán végül odajön hozzám az emberem.

– Meg kell kérdeznem, pontosan milyen kapcsolatban áll Somlay Ariellel – mondja zavartan. Valószínűsítem, hogy ezt már az elején meg kellett volna kérdeznie, csakhogy elfelejtette.

– A felesége vagyok. Két napja itt házasodtunk össze egy étteremben. A hotelben vannak a papírjaink – szedem össze akkurátusan. Az előzményeinket azért kihagyom belőle, biztos, ami biztos.

– Rendben – bólogat, de valahogy azt látom a fején, hogy semmi sincs rendben.

– Mit lehet tudni Arielről és az apjáról? – kérdezem.

– Semmit – rázza meg a fejét. És még nyomatékosítja: – Semmit, de semmit.

– Vagyis?

– Vagyis nem tartóztatta le és nem vitte el senki.

– És az apja? Somlay Árpád?

– Értse meg, hogy egyiküket sem tartóztatták le.

– Akkor hol vannak? Kérdezzék meg Jamest, az edzőtársát, itt van kint a kocsiban! – mutatok a bejáratra. – Vagy az edzőjét, Tinát, azt a szörnyeteget…

– Úgy értsem, bejelentéssel kíván élni, hogy Ariel Somlay eltűnt?

– Hát maguk vitték el!

– Nem. Az teljesen kizárt, ellenőriztem.

– De hát…

– Valami tréfa esetleg?

– Tréfa? – ismétlem meg lassan. Miféle tréfa? Miért akarna Ariel megtréfálni azzal, hogy elviszik a rendőrök?

Az egyetlen esélyem, hogy ezt kiderítsem, ha megkeresem a stábot.

Mondjuk, és ez most villan csak be: az is lehet, hogy a tévéstáb készít elő már megint valami őrületet. Mint amikor Thomast, a nyulat élő adásban a nyakunkba sózták. Igen, én mondtam rá igent, hogy az enyém – de biztosítok mindenkit, hogy már nem vagyok olyan zavarodott elme, mint a forgatások kezdetén voltam.

Vagy, lássuk be, a stáb ott volt a rögtönzött esküvőnkön is. Amikor még Budapesten voltunk, és forgott az Ariel Privát, szinte minden egyes nap megpróbáltak váratlan helyzetet teremteni számunkra. Vagyis inkább számomra.

Arra jutok, hogy talán Noel, a csatorna főnöke is benne van ebben az eltűnéses sztoriban. És hiába van otthon éjszaka, fel kéne hívnom őt. Aztán persze az is eszembe jut, hogy a legutóbbi őrségi sztorinál is először a tévésekre gyanakodtam, még a fenyegető levelek olvasásakor is. De hát bizonyság kell nekem!

Csak futtában köszönök el, és dühösen kiviharzom Jameshez.

Felhörren a motor, de egyhelyben állunk még, úgy közlöm vele:

– Kamu a letartóztatás. Valami csel, vagy trükk, vagy mit tudom én, micsoda. Lehet, hogy a magyar tévések csinálták.

– A magyar tévések? – néz rám értetlenül. – Teljes őrület, amit mondasz. Hogyhogy kamu a letartóztatás?

– Fogalmam sincs. Tényleg nem tudom. Noel kikapcsolva.

Akkor nincs mese, a tévéstábunkat kell megkeresnem. Más lehetőség nincsen.

– Én nem értem. Ariel miatt még csak nem is aggódnék – fújtat –, de Árpáddal csak most kezdtünk újra közös munkába. Hová tűnhetett? Lehet, hogy Ariellel akarja újrakezdeni?

– Akkor te megkapod Tinát – vágom rá. Sötéten néz rám. – Miért is ne? – kérdezem vigasztalóan, és igyekszem nem belemélyedni a tekintetébe. Hát én nem tudom, miért hoz össze a sorsom ilyen jóképű pasival, nem sokkal azután, hogy férjhez mentem egy sokkal jobb képűhöz. Na de tényleg.

James is toplistás. Nem érdekelne, de van egy nézése… ami kiborít.

– Mert Árpád stratéga.

– És?

– Tina csak… edző. De Árpád stratéga is, ezért van rá szükségem újra. Vele akár megnyerhetem a következő Grand Slamet.

A Grand Slam, az egy nagy tenisztorna, ennyit tudok. Az Australian Open is az. Értesüléseim szerint Arielnek több esélye lenne megnyerni, de ő sem a legnagyobb favorit. Mindegy, ebbe most nem fogok belemenni az én teniszismereteimmel.

– Oké, akkor mi történt, és hol keressük őket?

– Te voltál itt bent – biccent a rendőrség épülete felé. – Mit mondtak?

– Azt, hogy semmiről sem tudnak. Nem a rendőrség vitte el őket, ezt állítják.

– Tényleg?

– Te láttad, amikor elvitték őket? – kérdezem hirtelen.

– Éppen szünetről jöttem vissza. A mosdóból. És arra értem vissza, hogy mennek, és hallottam azt az embercsempész szót, aztán mire feleszméltem, távoztak. Tulajdonképpen utólag raktam össze a dolgot, amikor Tina mondta, hogy rendőrségi jelvényt villantottak.

– Értem. Akkor irány a szálloda recepciója, hátha tudnak vagy láttak valamit. Kamerák is lehettek.

– Attól tartok, Ariel nem örülne neki, hogy felhívjuk az emberek figyelmét a letartóztatására. Nem is biztos, hogy igazi letartóztatás volt, talán csak valami titkos kihallgatás vagy ilyesmi. Ha szólunk a recepción, akkor az a kis esély is elúszott, hogy esetleg nem látták, mi történt – latolgatja hangosan a dolgokat. Részben persze igaza van. Másrészt pedig nincsen.

A hotelünk főépületében található a recepció, és ide a rozsdást, hogy nem gurulhat csak úgy be mellette egy rendőrautó a parkolóba, hacsak nem indokolja meg, miért érkezett. De van egy rosszabb sejtésem.

– Úgysem látták – sóhajtok.

– Miből gondolod?

– Abból, hogy nem rendőrautó vitte el őket. És nem is egyenruhában voltak.

– Hanem? Mire célzol?

Hát most kimondom, amit gondolok:

– Attól félek, ez emberrablás volt – suttogom.

James szeme elkerekedik. Először hitetlenül bámul rám, majd szó szerint röhögőgörcsöt kap.

– Ki a franc akarná elrabolni az edzőmet? Tavaly Björn Borggal dolgoztam, és őt sem akarta senki elrabolni…

– Ki beszél az edződről? Én Arielről beszélek. A világ hatodik legjobb teniszezőjéről.

Csendben ülünk, és semmi kedvem elmesélni a korábbi emberrablásos élményemet. Ha valaki, bárki, még egy lökött is úgy dönt, hogy az én flúgos tesómat elrabolja, akkor igenis fenheti a fogát egy rajongó vagy egy zavarodott elméjű fickó Arielre. Ráadásul valahol olvastam egy teniszező lányról, akit késsel támadott meg egy őrült a pályán.

– Ez elég elképesztő feltételezés. Teljesen rendőröknek néztek ki, szóval azok is voltak – szögezi le James.

– Jól van. Azért meglehetősen furcsa, hogy a rendőrőrsön semmit sem tudnak a dologról, nem? Vagy arra gondolsz, hogy ez valami kémtörténet?

– Nem tudom. Talán az lenne a legjobb, ha elmennénk pihenni. Mindjárt dél, és a felkészülést egyáltalán nem segíti, ha délben kint ücsörgünk a tűző napon.

Engem egyáltalán nem izgat, hogy James hogyan készül fel a tornáira, én csakis arra tudok gondolni, hogy ez a rendőrségi sztori eléggé furcsa, és ha Ariel nem lenne világhírű, akkor máris bejelentettem volna az eltűnését. Érdekes, hogy a rendőrőrsön teljesen lazán kezelték a dolgot. Még csak a szemük sem rebbent, amikor előadtam, hogy elvitték Arielt a rendőrök, és kiderült, nem ők voltak. Holott nekik kellett volna előállniuk azzal, hogy köröztessük, nem?

Valójában hol lehet, és mikor jön vissza hozzám?

Nem, tudom, hogy nem hagyott el. Nem önszántából távozott szó és búcsúzás nélkül, ez szinte biztos. Merre keressem, hogyan tovább? Elég, ha várok, és majd visszaadják a ruháért?

Most jut csak eszembe, hogy tuti az egymillió dolláros ruhámat akarják.

Elrabolták Arielt, és hamarosan jelentkeznek a váltságdíjért, a ruhámért.

Lehet, hogy mégsem kellett volna beáztatnom a mosdóba?

Hogyan keresi meg egy frissen házasodott csaj a férjét, akit elraboltak?

Sajnos én eddig csak körmökkel és sminkekkel foglalkoztam, igaz, szerencsém volt az öcsém kiszabadításában, de szerintem ez a nyomozás is egy szakma, és sajnálatos módon nem értek hozzá. Csak azt tudom, hogy beszélnem kell valakivel, aki jártas a hasonló krimikben, és normális tanácsot tud adni, hogyan tovább. Így az összes családtagom kiesett.

Kivéve talán apámat, bár fogalmam sincs, hogy áll a krimikkel.

Bora

Miután lerázom Jamest, akinek minden bizonnyal regenerálódnia kell a hűvös szobában, végül mégis arra jutok, hogy beszélni fogok Tinával. Most persze lehet pofákat vágni, miért gondolom, hogy szóba fog állni velem, de azért neki is problémát jelenthet, hogy eltűnt a tanítványa, aki napokon belül elindul valamilyen tornán. Vagy nem?

Muszáj részletesen elmondatnom vele a dolgokat. Nincs baj a memóriámmal, de ilyesmire még sosem használtam az agyamat, hogy mozaikdarabokból próbáljam kirakni a nagy egészet.

Márpedig én most ezt a pasit, aki feleségül vett, és aki a világegyetem legjobb pasija, nem beszélve a kezéről meg a farkáról, szeretném megtalálni és átbeszélni vele a dolgainkat. Azokat a kérdéseket, amik eszembe jutottak az esküvőnk másnapjától. Jó, a másnapos részben felmerült kérdéseket kihagyom, de a többit szívesen feltenném neki.

Meglehetősen nehéz erőt vennem magamon, hogy találkozzam egy esküdt ellenséggel, ám miután anyámék még mindig nem veszik fel a telót, valamit tennem kell. Ariel telefonja továbbra is kikapcsoltat jelez.

A recepción álmatag nő ücsörög, jöttömre automatikus mosolyra húzódik a szája. Zsigereimben érzem, hogy nem lesz ez így jó. El fog hajtani a francba. Márpedig ahhoz, hogy kikérdezzem Tinát, meg kellene tudnom a szobaszámát.

Egy jól fésült harmincas lesz az, akibe kapaszkodom. Legalábbis a pillantásába. Mérsékelten jóképű, de kedves mosolyú. Ő legalább mosolyog.

Előadom az ifjú feleséget a mosolygó pasinak, amikor kimondom, hogy „I’m Ariel’s wife”, úgy dobog a szívem, mint amikor a volt gimis osztályfőnököm körmét géllakkoztam. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy ő szolidat akart, én pedig rábeszéltem egy dögös vörösre. Amit a saját körmeimen sosem használnék, de ez titok.

– Az edzője?

– Tina – bólogatok. – A teraszán maradt a gumimatracom – vágom ki magam. – És én nem tudok úszni.

– Ó.

Pötyög valamit a gépében, aztán megadja Tina bungalójának számát. 1321.

A hotel trópusi kertje olyan, mint egy erdő, egy híd vezet keresztül a legnagyobb medencén, követem a jelöléseket.

Szerencsére Ariel gondoskodott róla – már ha volt köze hozzá egyáltalán –, hogy az edzője a lehető legmesszebb lakjon a mi szobánktól.

Tina ajtaja mellett ott a csengő, óvatosan megnyomom. Halk dallam szűrődik ki az ajtón. Hátralépek, várok.

Semmi sem történik. Újra csöngetek.

Semmi.

Még egyszer. Változatlanul semmi.

Bekopogok, majd dörömbölök.

Miután senki nem bukkan fel, megkerülöm az épületet. A saját szobánk elhelyezkedéséből sejtem, hogy Tina terasza is az egyik medencére néz, amelynek privát öble a szobához tartozik.

Ahogy gyanítottam, úgy van.

A terasz üres. Hirtelen elhatározással kiugrom a jó álcát adó bokorból és ott termek Tina terasza előtt, ahol nyugtázom, hogy a teraszra nyíló üvegajtó zárva van. Igyekszem a lehető legkevésbé feltűnően partra szállni Tina szobájánál. Pedig most már egyértelmű, hogy nincs bent, annyit csöngettem és dörömböltem, hogy még a legmélyebb álmából is felébredt volna. Nem is értem, mi hajt, mit is keresek itt, ha nem tudok beszélni vele.

Azért mégiscsak felosonok a lépcsőn, hogy körülnézzek. Szerintem ezt egy nyomozó sem csinálná jobban. Tartok tőle, Ariel mégsem lenne büszke rám, de most már nincs visszaút.

A teraszon ott van Ariel egyik tenisztáskája, egy csomó törülköző a kőre ledobva, egy könyv, ami nagyon is határidőnaplónak látszik, és egy mobiltelefon. Ariel mobilja. Ezt a tokot láttam mostanában Ariel telefonján. Semmi különös, fekete tok egy fehér csíkkal a közepén.

De ez nem is lényeges.

Hanem az, hogy közelebb kerülhetek Arielhez.

Fogom a telefont, és visszaosonok a lépcsőn. Átvágok a bokrokon, a telefont igyekszem a kezembe rejteni, és futólépésben sietek a szobánk felé.

Hamarosan feltárulhat előttem Ariel titka. De legalábbis az, hogy hová tűnt.

Bora

– Te megbolondultál, Bora?

– Azért gyanúsítasz ezzel, mert megkérdeztem, hogyan lehet feltörni egy telefont?

– Nem, azért, mert hajnalban hívsz. Még legalább öt órát kell aludnom az algoritmus szerint.

– Bocsi, de itt már ebédidő van – grimaszolok. – De ez azt jelenti, hogy az új évben sem változik semmi?

– Mármint? – hörgi elhalóan. Ha nem a bátyám lenne, már köszönés nélkül kinyomtam volna a telefont. – Az tényleg nem változik, hogy folyton belekeveredsz valamibe.

– Arra utaltam, hogy még mindig nincs állásod – szögezem le. Nem értem, miért veszem elő a családi dolgokat pont most, nem vagyok az anyánk, azonban annyiban mégiscsak feljogosítva érzem magam, hogy ha Barni nem vesztette volna el a kaszinóban a valóságshow-ért átutalt pénzemet, akkor most például simán vehetnék egy repjegyet a barátnőmnek, hogy jöjjön ki és közösen nyomozzunk, de legalábbis kifizethettem volna a kis szépségszalonomra felvett hitelt, meg a kölcsönt is, amit a szüleimtől kaptam, és anyám biztosított róla, hogy ez valóban kölcsön, nem ajándék. – És mint tudod, lógsz nekem.

Hogy ezt miért tettem hozzá, nem tudom. Vagyis igen: bűntudatot akartam kelteni benne, hogy segítsen.

– Jól értem, fel akarod törni Ariel telefonját? Egészen elment az eszed?

– Figyelj, a felesége vagyok.

– Neked tényleg elment. Igen.

– Bármit is gondolhatsz, de ezt most az ő érdekében tenném.

– Hát persze. Nem ártott meg neked az ausztráliai nyár? Tuti napszúrásod van. Először is. Nem vagy a felesége. És ha így folytatod, hogy fel akarod törni a telefonját, nem is leszel!

– Rendben, akkor bevallom, miért kell – sóhajtok. – Ariel eltűnt a hotelből. Az edzőtársa és az edzője szerint rendőrök vitték el, azonban a rendőrségen erről semmit sem tudnak, mert már ott is jártam az edzőtársával.

– Ki az edzőtársa?

– James.

– Milyen James?

– Várjál. A vezetékneve Leenley, ha jól emlékszem. Vagy Leeney. Nem tudom.

– Baszki, Bora.

– Most mi van?

– Neked már csupa világhírű haverod van?

– Hát ugye ők játszanak egymás ellen egy tornán. Én lényegtelen vagyok ebből a szempontból. Azonban Ariel eltűnt, és nagy bajt gyanítok…

– Miért nem kérsz aputól segítséget?

– Mert te vagy a matematikus.

– Oké, de nem szokásom telefonokat feltörni.

– Viszont igazán kitalálhatnád a kódját. Valami algoritmussal. Ha az alvásodhoz algoritmusod van, akkor tuti, hogy erre is van valami módszered.

– Hát tényleg? Klassz. De minek az neked? És miért vitték be a zsaruk?

– Nekem gyanús ez a sztori. Szerintem elrabolták.

A bátyám felröhög, ami egyáltalán nem várható el tőle. Fel is húzom magam rajta.

– Figyelj, pontosan te nem röhöghetsz, aki egész életedet egy emberrabló őrült őrségi házának pincéjében töltenéd fogságban, ha nem mentelek meg. Elraboltak, emlékszel?

– Hogyne emlékeznék, és most már mindig is a megmentőm maradsz – közli, a megmentőt kihangsúlyozva. Bár gúnyolódni akar, én bóknak, sőt mi több, köszönetnek veszem. – De éppen ebből indulsz ki. Most már mindenben bűnügyet látsz. Most már azt hiszed, ha a pasidat, mondjuk, doppingvétség miatt beviszik, akkor elrabolták.

– Miről beszélsz? Aki doppingol, annak nem áll fel – határolódom el a kijelentésétől. Barni valószínűleg meghökken a nem várt információt hallva, mert hallgat egy darabig. Aztán kiböki:

– Hát szerintem a hatósági elvitel azt is jelentheti, hogy pozitív lett a vizelettesztje. És nem, Bora, nem arra gondolok, hogy bacikat találtak benne, hanem valami tiltott anyagot.

– Fantáziálsz.

– Sokkal valószínűbb, mint az, hogy elrabolták.

– Akkor miért állítja Tina és James, hogy a rendőrök vitték el?

– Nem tudhatok mindent. Talán a doppingosztag álruhában közlekedik, hogy legközelebb Jamest is elkaphassák. Hogy nézne már ki, hogy felfedik magukat egy másik doppingoló teniszező előtt?

– De azt elképzelhetőnek tartod, hogy a doppingosztag elviszi és soha többé nem engedik vissza?

– Mikor történt?

– Pár órája.

– Hát akkor, gondolom, elemezgetik a vérét meg ilyenek. Kérdezd meg aput, biztosan részletes információt ad arról, hogy mi történhet egy doppingvizsgálaton.

– Apu állatorvos, nem doppingellenőr.

– Na és. Ott nyaral veletek, majd megnyugtat.

– Oké – morfondírozom a Barni által vázolt lehetőségen. – Szerintem erre kicsi az esély. Mármint arra, hogy doppingolt.

– Akár igen, akár nem, attól még bevihetik. Te nem olvasol sporthíreket?

– Jesszusom, nem. Miért?

– Mert akkor tudhatnád, hogy a doppingkommandó váratlanul csap le. Van, aki hetedhét határon át menekül előle. De ha nem bűnös, akkor is elvihetik, hogy tovább vizsgálják, érted? – zúdítja rám az információt.

– És meddig tartják ott, hogyhogy nem tud róla az edzője, hogy az ellenőrök vitték el, és még sorolhatnám a kérdéseimet…

– Mindent én sem tudhatok, Bora. Csak szeretnélek megnyugtatni, hogy szó sincs emberrablásról. Ausztráliában vagy, az az ország pedig a legbiztonságosabbak egyike.

– Hát nagyon remélem. Akkor gyere, segíts kitalálni a mobilja kódját.

– Nem adod fel, igaz? Ismerlek – fújtat egy nagyot. – Sokba lesz neked ez a hívás.

– Remélem, majd megadod a hatalmas tartozásodat, amiből kifizethetem.

– Na jó. Bora, azt ugye tudod, hogy három sikertelen próbálkozás után letilt a telefonja? Hacsak nem tudod a PUK-kódját.

– Ha tudnám, már bent lennék a telóban.

– Áruld már el nekem, mennyivel leszel okosabb, ha bejutsz!

– Nem tudom. Nincs más nyom, amin elindulhatnék.

– És ha csak ülnél a fenekeden, amíg visszajön? Szerintem estére, vagy legkésőbb holnapra visszatér. Addig engedd el magad, napozz, programozz a szüleinkkel…

– Figyelj, Barni, én szándékosan nem jöttem elő azzal, hogy Saroltáról te raktad fel a netre a részegvideót, de ha gondolod, erről is beszélgethetünk…

– Te ismered a nagymuttert?! Mert ha igen, akkor esetleg kitalálhatod, hogy történnek a dolgok, amikor Sarolta különféle nyomásokat gyakorol az emberre.

Hallgatok.

– Jó, akkor elmondom neked, hogy kényszer hatása alatt álltam. A te nagyanyád, Bora, a te nagyanyád… – keresgéli a megfelelő kifejezést, majd végül megtalálja: – nem normális.

– Sarolta a te nagyanyád is – emlékeztetem.

– Igen, és ez néha elkeserít. Vagyis a legtöbbször elkeserít. Na figyelj. Szerintem a féltékenységtől és a kíváncsiságtól hajtva szeretnéd megnézni a pasid telefonját, és figyelmeztetnem kell téged arra, hogy aki keres, az talál. Viszont… Ha valóban fel akarod törni Ariel telefonját, akkor van egy javaslatom…

Ki a franc gondolta volna előre erről a napról, hogy a csodálatos Port Douglas-i ebédidőben egy bérelt kocsival furikázom a tengerpart mellett vezető úton Cairns felé. Hozzá kell tennem, azért még mindig nem vagyok a vezetés bajnoka, hiszen bár Ariel terepjáróját elvezettem az Őrségig, de akkor egy bűntényről volt szó, és arra koncentráltam, hogy mielőbb odaérjek, ahová az az őrült ment. Az egy bűncselekmény volt, amit én lepleztem le. Igaz, lehet, hogy most is bűnről van szó. Csak itt éppen én készülök rá, hogy elkövessem. Persze a cél szentesíti az eszközt! Vagy nem?

Mindenesetre az internetet böngészve kiderítettem, hogy Cairnsben árulják azt a dolgot, amire a bűnelkövetéshez szükségem van, legalábbis Barni szerint e nélkül nem fog menni.

Látom ám, hogy milyen csodás tájon haladok, egyik oldalon a tenger hullámzik, a másikon hegy magasodik, pálmafák állnak a homokos parton – és a kenguruk előttem rohangálnak át az úton. Igen, természetesen tudom, mi a helyes szó: ugrálnak. Engem a tempójuk inkább a rohangálásra emlékeztet. A nyelvemet harapva koncentrálok a vezetésre, szorítom a kormányt, kezdő vezetőként pont elég lenne arra összpontosítanom, hogy a kanyarokat normálisan bevegyem, de még itt vannak ezek a kurva kenguruk is.

Éppen hogy megúszom a baleseteket, majd nagyon komoly tájékozódási problémáim támadnak a városba érve, kénytelen vagyok bekapcsolni a telefonomon a mobilnetet, és így egy szép nagy vagyont fogok elkölteni arra, hogy odataláljak a próbababa-szaküzletbe.

Az eladó nálam néhány évvel idősebb, sovány, magas, görnyedt hátú, szőkített hajú, unott srác, a Netflixen néz egy sorozatot, és egy kicsit rossz néven veszi, hogy megzavartam. Az íróasztalán nemcsak a laptopja pihen a Netflix logójával a kijelzőjén, hanem egy csomó tankönyv; bírom, hogy hisz abban, hogy képes munkával eltartani magát addig is, amíg elvégzi az egyetemet. Én csak egy évet jártam főiskolára, de belehaltam volna, ha mellette dolgoznom is kell, következésképpen a legtiszteletteljesebb hangomat veszem elő, amikor előadom a kívánságomat.

– Tehát csak egy fej kellene, a test nem? – kérdezi, és az orrát piszkálgatja. Így, ahogy felteszi a kérdést, eléggé bizarr. De hát ez az igazság.

– Ühüm – bólintok.

– Jó, és a haja? Szőke, copfos, vagy milyen?

– Hát… – kezdem, de belém hasít, hogy tényleg megölöm a bátyámat egyszer. Ekkora faszságot csakis ő tud kitalálni, mint hogy egy próbababa fejét szerezzem be. Nagy levegő, aztán csak kimondom: – Egy fiú feje kell. Barna hajúra van szükségem.

Csend. Az unott srác most néz rám először kimondottan érdeklődve. Kíváncsian. Egészen kicsire zsugorodom, de hát nem tágíthatok, mert Arielt ki kell szabadítanom, már ha az én verzióm igaz, és nem a tesómé. Egyelőre teljesen elvetem, hogy Ariel doppingolna.

– Rendiiii – húzza el a szót, és még mindig kíváncsian száguldozik rajtam a tekintete. Jézusom, de kínos. Végre megmozdul, lustán elindul egy ajtó felé, amit kinyit, egy kicsit matat a másik helyiségben, és amikor visszafordul, egy műanyag férfifejet tart a kezében. Jól fésült barna hajat visel a fej, és hát egészen olyan, mint amiket a kirakatokban lehet látni, csak test nélkül. Brutál morbid. – Ez jó lesz? – sandít rám.

– Persze. – Szinte suttogom azt, hogy „sure”.

– Ugyan már. Nem kell szégyenkezni. Vannak, akik csak az alsó részeket viszik. Holott ezeken nincsenek rések… és a fiúbabákon nincsen más sem. Érted?

– Naná.

Csak nehogy elmagyarázza.

Van pofája százötven dollárt kérni ezért a fejért.

– Léteznek még a gyűjtők is – mosolyog. Esküszöm, ijesztő a mosolya. A fogai teljesen kuszák, mintha az alsó és a felső fogsor teljesen összekeveredne.

– Aham…

Kurvára ciki kimenni egy levágott fejjel, de nem úgy néz ki, hogy kapok itt szatyrot is hozzá. Szerintem megölöm a tesómat, ha eddig nem tettem, akkor már tényleg itt az idő.

– A gyűjtőknek a különleges darabok kellenek. Amelyiknek hiányzik a szeme, a karja, vagy festve van a nyelve, vagy…

– Viszlát. És kösz.

Rohanva távozom, egy műanyag férfifejjel a hónom alatt, napszemüveggel az arcomon, nem mintha itt bárki is felismerhetne, de jobb az óvatosság, lásd a hülye firkászokat és az esküvői ruhámról közölt cikket.

Cairns egyébként egy trópusi nyaralóváros, sokkal nagyobb és kiismerhetetlenebb számomra, mint Port Douglas, ugyanakkor elképesztő a hangulata, egy csomó étterem előtt szól a zene, az emberek többsége strandpapucsban vagy egész egyszerűen mezítláb flangál. Utóbbit nehezen tudom értelmezni, mert az aszfalt nyilván égetően forró. Az utcákon pálmák magasodnak, színes trópusi virágok dézsában, párás és forró a levegő, de az égen felhők takarják a napot, nem csodálnám, ha mindjárt leszakadna egy hatalmas trópusi zápor.

Megszaporázom a lépteimet a kocsi felé az én kis próbababám fejével.

Bedobom az ülésre, és nagyot sóhajtok.

Most már csak haza kell vezetnem, aztán kiderül, mi ez az egész.

Vagy nem.

Bora

A rádióban a helyi állatvilágról beszélgetnek valami szakemberrel, aki papagájokról, gyíkokról, leguánokról, kígyókról mesél rajongva, majd felhívja a figyelmet a tenger veszélyeire, különösen ilyenkor, az itteni nyárban kell óvakodni a kockamedúzától meg a cápáktól, és hát a krokodilveszélyre figyelmeztető táblák sem véletlenül állnak ott, ahol látjuk őket. Eszembe jut, hogy a szállodánknál, a parton láttam egy ilyen táblát. Nem vagyok valami bátor csaj, dacára, hogy kerültem már őrületes helyzetekbe – inkább csak az utóbbi időben –, és eszem ágában sincs újra bemerészkedni a tengerbe ezen a partszakaszon. A rádiót hallgatva rájövök: kész csoda, hogy a múltkori snorkelezést túléltem.

Egyre sötétebb az ég, de a légkondit maximumon nyomatom, mert a párás hőséget nem enyhíti, hogy sötét felhők takarják a napot.

Alighogy elhagyom Cairns városát, csörög a telefonom. Sarolta hív.

Hát nem tudom. Nem igazán állok készen arra, hogy beszéljek vele. Ráadásul nagyon sokba kerülne nekem, hogy felvegyem, és még szarul is érezzem magam a beszélgetésünk alatt. Ennek ellenére: az esetek egy részében udvarias vagyok, és sosem lázadtam unokaként. Saroltáról mindig sarkos véleményem volt. De… Szóval fogadom a hívását, és kihangosítom a telefont az ölemben.

– Szia! – igyekszem vidáman beleszólni.

– Á. – Nem tudom, van-e még valaki a világon, aki egy „Á”-val köszön be. Ráadásul egy egykori tévébemondó. De ezzel az „Á”-val sok mindent elmond magáról, és a velem kapcsolatos ambivalens érzéseiről is. „Lehetnék jó nagyanyád is, de meg is keseríthetem az életedet, és találd ki, melyikhez van kedvem.” – Hát boldog új évet, Bora. Azt hittem, majd csak húsvétkor tudok jót kívánni neked. Már anyádékat is hívtam, de egész pontosan annyiszor tudtam velük beszélni, mint veled.

– Boldog új évet nektek is! Remélem, jól vagytok. Itt forróság van, képzeld. – Igyekszem veszélytelen terepre lavírozni, bár nem teljesen értem, miért én vagyok mindig a tűzoltó, amikor gyerekkorom óta a céltáblája közepében állok. – Mi Ausztráliában vagyunk, tudod. És az időeltolódás miatt nehéz velünk beszélni…

– Mindenesetre a legnagyobb fekáliában itt hagytatok.

Jézusom. Pontosan tudom, mire céloz. Tavaly év végén kiderült egy élő tévéadásban – amelyben, mi tagadás, én is szerepeltem –, hogy a nagyapámnak, a híres táncdalénekesnek van egy eltitkolt gyereke. És hát ezt a súlyos családi titkot éppen Kazimir (a nagyapám) eltitkolt lánya kiáltotta világgá a műsor végén, alig kaptam levegőt, amikor meghallottam.

Mellesleg ebből balhé lett nálunk, mert mint anyu zaklatottan újságolta, Sarolta természetesen tudott Kazimir balkézről született lányáról, meg apu is, de anyu már nem. Ez majdnem anyu és apu válásához vezetett, és a sebet – akaratomon kívül tudtam meg – szexszel gyógyították apu dolgozószobájában. Anyu azt sérelmezte, hogy apu családja huszonvalahány éven át elhallgatta előle apu féltestvérét, Sarolta pedig azért volt kiborulva, mert nyílt színen derült ki a dolog, vagyis élő tévéadásban, ami szerinte porig alázta őt. Szerintem a berúgott videója neccesebb, bár amikor – természetesen – megnéztem, kicsit megsajnáltam őt, mert lehullt róla a hideg hercegnő álarca.

Azt azért nem felejthetem el, hogy ezek a történetek vezettek oda, hogy nagyanyám saját műsort kapott a csatornától, és arról, hogy ezt a műsort sokan nézzék majd, a másik nagyanyám is „gondoskodott”.

– Végül is minden jó, ha a vége jó, nem? – bököm ki, és kikerülök egy, az úton császkáló kengurut.

– Te el tudod képzelni, mennyi ideig hallgattam? Azt hittem, sírba vihetjük a titkot.

– …

– De nem. Nem, mert valaki, akinek egy pillanatnyi hírnév, egy másodpercnyi hírnév fontosabb volt, kihasználta ezt a pillanatot. És ezzel tönkretette azt a sok boldog évtizedet, ami mögöttünk állt.

Hallgatunk. Az villan be nekem, hogy nem ismerek még egy olyan embert, akinek annyira fontos lenne egyetlen másodpercnyi hírnév, mint Saroltának. Talán Kazimir, a nagyapám, de neki elsősorban a szívdöglesztés a célkitűzése. Most igyekszem nem gondolni anyám Insta-posztjaira. Elmélázom, éppen annyira, hogy vészfékeznem kelljen egy másik öngyilkosjelölt kenguru miatt, amit persze dudálás kísér a mögöttem haladó kocsiból.

– Mi történt? – kérdezi Sarolta.

– Hát… majdnem elütöttem egy kicseszett kengurut.

– Hogy beszélsz?! – fakad ki. – Gyűlölöm a csúnya beszédet, tudhatnád! Mellesleg a tévében is sokszor hallottam tőled ilyesmit, mosdatlan a szád. Ezért sem bírtam nézni a műsorotokat. Meg más dolgok miatt sem. A családunkban ez nem volt szokás régebben.

Most komolyan, ezért kell fizetnem a horribilis telefonszámlát, hogy ilyesmit hallgassak?

– És egyébként mi az a kenguru? – ocsúdik fel a sokkból. – Hogyan került oda?

– Úgy érted, Ausztráliába? Elég sokan élnek itt közülük. Gyanítom, hogy mindannyian, az egész világ kengurunemzetsége itt lakik.

– Látod, szemtelen vagy. Ezért voltak közöttünk mindig feszültségek.

– …

– És igen, a kenguruk. Hogyan kerültek a közeledbe?

– Vezetek, és az úton kódorognak – felelem engedelmes unokaként.

– Csoda, hogy ki tudod kerülni – nyugtázza. – Lassíts!

– Én is meg vagyok sértődve – mondom, magam számára is váratlanul.

– Te? És miért?

– Mert titokban tartottátok ezt a… dolgot. Van egy rokonom, akit eltitkoltatok előlem.

– Te teljesen félcédulás vagy? – érdeklődik. Azon gondolkozom, használta-e már valaki ezt a szót ebben az évszázadban. Arra jutok magamban, hogy nem. – Mire gondoltál, majd eldicsekszem neked azzal, hogy a nagyapád félrelépett, még mielőtt te megszülettél volna? Éppen az unokámat fogom ezzel traktálni, nem? Hogy is képzelhetsz ilyet?! Tudod, miért hívtalak, Bora?

– A búék miatt?

– Nem. Azért hívtalak, mert tudnod kell valamit – mondja határozottan. – És bármikor, amikor tennél valami őrültséget, erre kell gondolnod.

– Okés.

– Nem okés, hanem rendben.

– Rendben.

– Kém van a családban – jelenti be drámaian. Majd katt, bontja is a vonalat.

Hát szerintem nálunk senki sem normális, vagyis mindenki félcédulás, ebben most már biztos vagyok. Korábban is feltűnt persze ez-az, de most a kémbejelentés mindent visz.

Persze akkor gondolok erre, amikor az autókölcsönzőből immár gyalog sétálok az utcán, lazán a hónom alá csapva a próbababafejet, izgulva, vajon mit szól majd Ariel, ha már előkerült, és én ilyen fura kellékkel állítok be a szobánkba.

Előtte viszont még beugrom a papírboltba ragasztóért, ollóért, majd a gyorsnyomtatóba. Szélsebesen kiprintelem A3-as méretben a telefonomról a már kijelölt képeket, becsúszik mellé még egy-kettő, mindegy, igyekszem, ne lássák már, hogy Ariel szemét nyomtatom, többféle pozícióban persze, huhh, még kinyomtatva is titokzatos, és egy kicsit sajnálom, hogy nincs róla olyan fotóm, ami akkor készült, amikor éppen szeretkeztünk. Na jó, tudom, beteges ez a gondolat, gyorsan össze is kapom a papírokat, és rohanok, mert már nagyon lóg az eső lába.

De sajnos üres a lakosztályunk, Arielnek nyoma sincsen.

Amint kiérek a teraszunkra, zuhogni kezd az eső, de még mindig tartja magát a harmincfokos forróság. A pálmaleveleken végigcsurognak az esőcseppek, a medencénk olyan, mintha pezsgő lenne benne víz helyett, buborékosnak látszik a felszíne, bugyborog, ahogy áztatja az eső.

Hát jó, akkor bezárkózom, semmi szükségem rá, hogy a medence felől esetleg megjelenjen valaki, és kiszúrja, mit csinálok.

A légkondit alacsonyabb fokozatra veszem, aztán nekilátok. A fejet lehelyezem az asztalra, amíg Ariel szemét kivágom a nyomtatott papírokról. Ki kell még sakkoznom, melyik a megfelelő méret. Közben odébb tolom magamtól azt a képet, amin Tinával láthatóak valami partin – véletlenül nyomtattam ki, a Google tolta bele az arcomba ezt a fotót is. Elő a ragasztóval, szép kis próbababám kap egy új szemet.

Új íriszt, Arielét.

Érdeklődve nézegetem a fejet. Hát, az az igazság, hogy nem hasonlít az arca Arielére. Felidézem a tesóm szavait: a legjobb az lenne, ha Arielről a rendelkezésemre állna egy viaszmásolat vagy egy gipszmaszk. Legalábbis az arcáról. Nos, elég sok fura dologban benne voltam mostanában, de az eddig még nem jutott eszembe, hogy gipszmaszkot készítsek Arielről. Holott a tesóm szerint ennél mi sem egyszerűbb: Ariel lefekszik, én meg felviszem az arcára a lágy gipszet, mint egy arcpakolást. Amikor megköt, leveszem, és kész is a minta a fejéről.

Hát jó. A testvéremnek vannak nőügyei, de ezt a javaslatot hallva egyáltalán nem csodálom, hogy mindig botrányosak a szakításai.

Mivel nincs maszkom Arielről, így meg kell elégednem egy próbababa fejével és Ariel csodás zöld szemével, bár Barni szerint ez necces, és nem valószínű, hogy működni fog.

Mindegy. Felrakom az asztalra a fejet, és a kezembe veszem Ariel telefonját.

El is bizonytalanodom nyomban. Tudom, mi erről az emberek véleménye. Már úgy értem, azoknak az embereknek a véleménye, akiknek vagy nincs párkapcsolatuk, vagy ők maguk egyszerűen pasik.

Na mindegy. Odafordítom a mobilt az asztal irányába, Ariel, akarom mondani, a próbababa fejéhez, és miközben jó mélyen bent tartom a tüdőmben a levegőt, óvatosan megérintem a sötét kijelzőt. Most dől el minden.

Átfut az agyamon, mit csinálnék, ha most lépne be Ariel. Hát nem tudom. Szerintem elájulnék.

A mobil arcfelismerője nem ismeri fel a bábu-Arielt.

Kifújom a tüdőmből a levegőt, és nyugtázom, amit Barni mondott. Ha nem ismeri fel egyszer-kétszer, akkor már a hat számjegyű kódot kéri a telefon, amit nyilván nem tudok kitalálni.

Áhhh.

Kezemben a telefon, a másikba veszem a kinyomtatott képeket, hátha… amelyikből még nem vágtam ki Ariel szemét. Például a Tinával készült fotón.

Lélegzet-visszafojtva, míg bal kezemben a kinyomtatott fotót tartom, a jobbommal megismétlem a telefonnal az előzőeket, csak immár a fotó felé irányítva. Átsiklik a kijelző „szeme” Arielen, elfelejtem megállítani a mozdulatot, pedig ez már a második próbálkozás, és megint nem oldott fel a készülék… illetve, alighogy Tina arca kerül a látószögébe, a telefon feloldja a képernyőt.

Jézus, bazmeg, ez a pasi viszontszereti Tinát, ha az ő arcára nyílik a telefonja!

De… mielőtt elhajítanám a mobilt, arra jutok, hogy ez lehetetlen. Nem tudom, hány arcot lehet a Face ID-ba beprogramozni, gyanítom, hogy egyet. Akkor viszont csakis Ariel arca lehet a kód.

Vagyis…

Vagyis, nagy valószínűséggel Tina telefonját tartom a kezemben.

Amikor megcsörren a telefonom, hatalmasat ugrom ijedtemben.

Anyu az, egyértelmű, hogy most nem tudom felvenni.

Nem sok krimit láttam életemben, de úgy rémlik, van egy Találd meg az iPhone-omat!-alkalmazás, szerintem nekem is be van állítva, tehát nincs sok időm. Viszont rettenetesen kíváncsi vagyok, és ha már így alakultak a dolgok, akkor csak egy pillanatra belekukkantok Tina telefonjába, mielőtt megszabadulok tőle.

Bora

– Okés. Ott leszek nálatok tíz perc múlva – suttogom, és bontom a hívást.

Tina bungalója oldalán, egy bokorban guggolok, és már bőrig is áztam, ahogy a levelekről csurog a nyakamba a víz, holott a trópusi eső, amilyen hevesen leszakadt, olyan váratlanul abba is maradt. Egy vizes pólóban és farmersortban bujkálok Tina ablaka alatt, röhejes vagyok, komolyan. De azt aztán végképp nem szeretném, ha tolvajnak állítana be, ezért vissza akarom juttatni a telefonját. Egy pillanatra ugyan elgondolkozom azon, nem volt-e tolvajlás, amit elkövettem. Végül arra jutok, esküdni mertem volna rá, hogy Ariel telefontokját látom. Márpedig Ariel a férjem, és nekem jogom van ahhoz, hogy megtudjam, hol van.

Tulajdonképpen ki is hívhatnám Tinát a bungalóból, hogy adjon számot a férjem hollétéről.

Igen. Meg kellene tennem. Meg is teszem.

Illetve meg is tenném.

Ha nem szarnám össze magam Tinától. Ő egy félelmetes nő, és bennem igazi vetélytársat lát, hiszen Arielbe szerelmes. Ariel mégis engem választott. Igaz, ezt Tina nem tudja. A jelek szerint nem. A telefonja szerint nem tudja.

Én pedig váltva vagyok dühös Arielre és az edzőjére, de most koncentrálok.

Tina ugyanis a medencéjében úszkál, és arra várok, hogy vagy tartósan háttal legyen nekem, vagy pedig befejezze végre a tempózást. Vagy hogy a medencébe fojtsam.

Végre felfekszik a víz tetejére, egy botrányosan pici arany bikinit visel, és lebeg, mint aki jól végezte dolgát. Hát így néz ki az az edző, aki aggódik a tanítványáért? Ugyan már.

És akkor mindegy is, hogy a rendőrök vitték-e el tényleg, vagy elrabolták, vagy doppinglaborban pisiltetgetik óránként nyolcszor. Tőlem nem búcsúzott el, Tina pedig többet tud annál, mint amennyit elmondott.

Én vagyok a szerencsétlen kis feleség. A sztár szerencsétlen kis felesége, akit az edző is lenéz.

Már más se hiányzott, mint hogy potyogjanak a könnyeim. Most, hogy Tina ott lebeg a vízen és Arielről fantáziál, gyorsan kiugrom a bokorból, és a terasza szélére teszem a telefonját, majd határozottan meglököm. Szépen be is csúszik a napozófotel alá. Visszarohanok a bokorba, és ott figyelek, mert Tina most leállt a medence aljára és felém, vagyis a kedvenc bokrom felé fordul. Szerintem még mozgunk egy kicsit, a bokor és én. Mit tegyek, az edző olyan hirtelen fejezte be a lebegést. Persze ha legalább csak egy kicsit lennék beszari, és nem nagyon, akkor igenis megkereshetném azzal, hogy mit láttam a telefonjában.

Ám így inkább bujkálok.

Amikor végre, egy örökkévalóság után kijön a vízből és bemegy a házba, nagy örömmel, hogy kiestem a látómezejéből, kiugrom az ellenkező oldalon a bokorból.

Egy óriási kamera mered rám.

– Helló, Bora – köszön rám az egyik operatőr.

Elvörösödöm, csuromvíz a cuccom, a hajamból csöpög a víz, és lebuktam.

– Egy… egy gombot kerestem.

– Azt nem lesz könnyű megtalálni, de hogy került a bokorba? – kérdezi az az operatőr, aki egy kisebb kamerával vesz. Elvileg nem is szólhatunk egymáshoz. Bár ki tudja, lehetséges, hogy itt mások a szabályok, mint amikor még a valóságshow-ban forgattunk.

– És hol van Ariel? – kérdezem hirtelen.

A kis kamerás széttárja a kezét. A másik ezt dörmögi:

– Nyilván pihen.

Aha! Akkor hát nem látták, amikor elvitték. Ez részben jó, de rossz is, mert semmilyen infójuk nincs, amin elindulhatnánk.

– Oké, nem találtam meg – vonok vállat. Az út kezd felszáradni, a pára viszont még mindig úgy nyom, hogy magamhoz térni sincs lehetőségem, és biztos lépésekkel elhaladok az operatőrök előtt. Egyenesen anyámék szobája felé tartok, a határozott lépteim inkább a bizonytalanságomat ellensúlyozzák. Az operatőrök nyomulnak utánam, megszaporázom a lépteimet, legalább sportoljon ez a két faszi, ha már hirtelen ilyen fontos lettem nekik.

Anyuékhoz érve dörömbölni kezdek az ajtón.

– Bora! Mi történt? – jelenik meg anyám a bejáratban, és többször végigmér.

– Gombot kerestem.

– Á. És nem kellene hazaszaladnod egy száraz ruháért? Mégiscsak kiugrunk enni.

Halványan még rémlik, hogy pár napja Tina azt állította, karanténba helyezett minket. De hát kit érdekel! Jelenleg nincs tudomásom a férjem hollétéről, fél napig egy próbababafejre vadásztam, elloptam egy mobilt, behatoltam a riválisom telefonjába, és majdnem le is buktam. Nem tudok azzal is foglalkozni, hogy vizes rajtam minden.

– Oké. Majd megszáradok – jelenik meg az arcomon egy mosoly, ami már az őrület jele lehet. – Egyébként nem engedsz be? – fogom meg a vállát, de ő nekifeszíti az ajtónak.

– Most mi van?

– Rendetlenség van bent.

– Jézusom, anyu. Szerinted nem láttam soha kupit? Na, mire tippelsz?

– Igyekezzünk.

Apám, mint akire ráparancsoltak bentről, ott terem. Kicsit sajnálkozva néz végig rajtam, de nem tesz megjegyzést.

– Tudod, Bora, szeretnénk bejelenteni valamit.

Ezt anyu már az étterem teraszán mondja. Végigveszem: válnak, újraházasodnak, valakinek van valakije, valaki meghalt a családban. Egyik sem hangzik túl jól. Mondjuk az újraházasodást kizárnám. A halálesetben pedig Sarolta keze tuti benne van.

– Hát jó, anyu. De előbb én is bejelentek valamit – szólok gyorsan.

– Látod, ez vagy te! – fakad ki anyám, és eligazgatja magán az ocelotmintás ruhát, ami a közönséges és a kúl határán egyensúlyoz. Meglepve bámulok rá. – Igen, ne nézz így! Még azokat a pillanatokat is te akarod uralni, amikor esetleg másnak van mondanivalója. Amikor esetleg nem te lennél a középpontban. De amióta a tévében voltál, már el se tudod képzelni, hogy nem forog mindig körülötted a világ.

– Miről beszélsz, anyu?

– Arról, ami nyilvánvaló.

– Én csak azt akartam mondani, hogy Ariel eltűnt. Vagy a rendőrök vitték el, vagy elrabolták, vagy az isten tudja, mi történt.

Anyám elsápad, és a fejét rázva néz apámra.

– Látod, én megmondtam. Tudtam, hogy nem lesz tartós ez a házasság…

– Ariel nem lelépett – tisztázom. – Minden rendben volt köztünk. – Nagyon remélem, hogy határozott a hangom, bár valójában azért jöttem hozzájuk, a szüleimhez, hogy elsírjam az összes szívfájdalmamat, nem? – James közölte, hogy a rendőrök bevitték, Tina lecseszett, mert szerinte miattam vitték el. Jamesszel megjártuk a rendőrséget, de semmiről sem tudnak – összegzem a történteket.

– Mióta nincs meg? – kérdezi anyám, már kicsit jobb a színe.

– A reggeli edzéséről vitték el. Azóta nincs semmi hírem róla.

– Lehet, hogy valami hivatalos ügy. Például nincs rendben a vízuma – találgat apám. – Nem olyan hosszú idő az…

– De mondom, hogy a rendőrök nem tudnak róla. Lehet, hogy nem rendőrök voltak. Vagy csak annak hazudták magukat.

– Hívtad? – pöcköli meg a telefonját anyu.

– Naná. Nincs bekapcsolva.

– Talán nem is ez történt, hanem meg akar lepni, és amit elmeséltél, csak egy fedőtörténet. Lehet, hogy elugrott Sydneybe vásárolni neked. Ruhákat, ahogy szokott – közli, és nem tudom eldönteni, van-e egy kis irigység a hangjában, vagy csak én képzelem bele.

– Anyu, Sydneybe repülővel kell menni. Nem hinném, hogy rövidgatyában meg teniszcuccban elugrik Sydneybe azért, hogy vegyen nekem egy ruhát.

– Kár – feleli anyám ábrándos hangon. – Az azért mégis valami lenne, ha elrepülne, csak hogy egy ruhát vegyen neked.

Emlékeztetni szeretném a gyűrűmre, meg a cikkre, amit olvastam a ruhámról. Valószínűleg nagyobb erőfeszítés volt ezt a ruhát megszereznie, mint simán elrepülni egy márkás üzletekkel túlzsúfolt városba, csak hogy vegyen egy akármilyen ruhát.

De egyáltalán nem vagyok kibékülve magamban Ariellel, sőt, már a válás gondolata is megfordult a fejemben, holott még azt sem tudtam megszokni, hogy házas lettem. Így nem veszem a védelmembe őt anyám előtt.

Aztán végre megérkezik a kajánk. Apu rendelte nekünk a rákot meg a salátákat, de nem döntött rosszul.

– Mindenesetre eltűnt – szögezem le. – Én pedig itt vagyok nélküle, és fogalmam sincs, hogyan tovább.

– Holnap mi is továbbmegyünk – figyelmeztet anyu. – Apád kongresszuson vesz részt, mint tudod, és én vele tartok. Ha gondolod, gyere te is! Jó szórakozás lesz, és majd nagyot tapsolunk az előadása végén.

Na még csak az kéne. Apu állatorvos, és a fő kutatási területe a lovak és szarvasmarhák fogamzása. Most már állatokon is ki akarja próbálni a külső megtermékenyítési metódust, avagy embriódiagnosztikát, amit kidolgozott. A tapasztalatait fogja előadni, ha jól értettem, és több ezer kilométerre lesz innen, ahol éppen az eltűnt teniszbajnok férjemet várom vissza, miközben a Tina telefonján találtakat is meg kell emésztenem.

– Nem jöhet be hozzátartozó a konferenciára – szólal meg apu nyugodtan, a hangsúlyából ítélve most mondja vagy századszor anyámnak, aki csak legyint. Ő ilyen: amivel nem akar foglalkozni, az nincs, és kész. Fogadni mernék rá, hogy ott lesz apám előadásán, és a végén hevesen tapsol majd.

Mire idáig érek gondolatban, belép az étterembe a világ második legjobb képű pasija. James. Pár másodpercbe telik, mire észrevesz, és a lehető legragyogóbb mosollyal közelít felénk. El kell fordítanom róla a tekintetemet.

Nem tudom, mit akar, és miért van állandóan a közelemben.

Mindenesetre vadítóan jóképű, és a legmagasabb szőke pasi, akit valaha láttam.

Basszus, most jut eszembe, hogy tényleg lehet egy kém körülöttem, és amilyen peches vagyok, pont anyám lesz ez a kém.

Bora

Úgy fekszem le, hogy még bevillan: fogalmam sincs, mi volt anyám bejelentése, de nyilván nem is lehetett olyan fontos, ha kiment a fejemből. Az egész vacsora Arielről szólt, meg hogy akkor most legálisan a felesége vagyok-e, vagy sem. (Ez anyám aggodalma.) Apu a szokásosnál is szűkszavúbb volt, mert, ahogy többször meg is jegyezte, ő már minden pillanatban az előadását csiszolgatja, amit természetesen elölről-hátulról pontosan tud, de mindig van hozzá egy újabb gondolata. Én mesélhetnék arról, hogy Arielnek ez az egész a jelek szerint nem több, mint egy látszatházasság. Az okokat nem értem, de talán nem is kell megértenem.

Szerencsére James, apám sötét pillantását látva, nem ült le mellénk, hanem elvitt valami kaját. Az utcán már komplett lánygyűrű vette körül. Még visszanézett rám, én azt olvastam ki a tekintetéből, hogy „Látod ezt?”. Nem reagáltam rá, és arra gondoltam, hogy talán ő is többet tud, mint én. Sőt biztosan. Mindenki többet tud Arielről, mint én. Még a versenytársa is jobban ismeri, mint én, aki váratlanul a felesége lettem. Talán van olyan is, hogy bosszúházasság, nem csak bosszúszex.

Szomorú és csalódott vagyok, nem tagadom.

Anyuék holnap továbbrepülnek, és hiába leszek velük egy országban, a távolság légvonalban is több ezer kilométer. Ariel eltűnt, és eltűnésével együtt felbukkant egy csomó probléma, amelyektől megkímélhettem volna magam, ha nem kutakodom más telefonjában. Azonban, ha nem nézem meg Tina telefonját, akkor maradok a „szegény hülye”-kategóriában, akit jól át lehet vágni a palánkon. De most nem tudom, hogyan tovább, hogy lehet itt elválni, és egyébként is… Van egy kém a családomban, amit nem tudok értelmezni, de ha kém nincs is, Sarolta emelte az őrültségi fokozatát, és ez rövid és hosszú távon egyaránt súlyos veszélyt jelent ránk, a családtagjaira. A nappali asztaláról pedig szemez velem egy szomorú próbababa, akinek nyilván az a gondja, hogy leválasztották a testéről, és Ariel zöld szemén keresztül is sötéten látja a világot. Voltaképpen ijesztően néz rám, de nincs már sem erőm, sem kedvem elfordítani a fejet.

Még nyugtázom, hogy hullámvasutazás az életem, mióta Arielt ismerem. Korábban nem voltak kilengések az érzelmi életemben, sem a csúcs felé, sem a mélységbe. Most meg alig bírom követni, ahogy a magasságokból lezúdulok a mélybe, majd vissza.

De innen már nem lesz visszaút.

Mindegy, megpróbálok elaludni, hogy holnap erőt gyűjthessek ahhoz, hogy… bármihez.

Jó éjt.

Ariel

Halkan érkezem meg. Rettentően felkavaró volt ez a nap, de régóta vártam rá.

Ugyanakkor a felkészülésem a legjobb úton haladt, amíg be nem ütött ez az egész dolog. Hogy miért így kellett megoldani, azt nem értem pontosan. Túlságosan nagy apparátust működtetek ahhoz, hogy mindent a kezemben tartsak, de ez a ma reggeli elmenetelünk, ha rajtam múlik, nem így történik meg. Kellene valaki, aki mindent a kezében tart, az egész életemet, a hülyéket leépíti, betartatja mindenkivel a határidőket, átszervezi a dolgokat, amelyek átszervezéséhez se időm, se kedvem. De persze nem bírnám elviselni, ha valaki így belefolyna az életembe, így hát kirúgnám.

Nehéz elfogadnom, hogy nem minden múlik rajtam. A pályán jórészt igen. Az életben nem.

Ma ismét bebizonyosodott, hogy apám befolyást akar felettem, mert ha nem így lenne, akkor nem történik meg ez a teátrális lelépésünk.

Külön jövünk vissza a hotelbe. Miért?

Mert én így döntöttem.

Bár volt olyan tervem, hogy felhívom a hazaúton Borát, ezt végül elvetettem. Részint azért, mert egy taxiban ültem, másrészt mert a mai nap túl sokat kivett belőlem. Sokat is adott, de most mégis azt érzem, hogy kiszívta belőlem az életet. Hogy már soha többé nem leszek ugyanaz, mint voltam.

Edinát, a húgomat sem hívtam fel, pedig egy hajóban evezünk, és számára talán még fontosabb a bizonyosság. De Edinának nem elég futólag tálalnom az ügyet, és hosszabban most képtelen lennék rá.

Amíg hazaérek, azon gondolkozom, örüljek-e, hogy apám újra James edzője lett. Hiszen ez azt jelenti, hogy Tina marad velem. Bár sok mindenben különbözünk és a véleményünk is gyakran eltérő, mégis, az erőm egy része Tinától jön. Legalábbis így érzem. Nem tudom, mi lenne velem nélküle, mi történt volna, ha James ajánlatára mond igent.

Így ez a probléma megoldódott, legalábbis egy évre.

Nehéz látnom az egyik legnagyobb riválisom mellett az apámat edzőként, de elmúltak már azok az idők, amikor ez mentálisan legyengített a pályán. Legalábbis remélem. Ideje visszavágnom az elmúlt évek vereségeiért, ugyan jó pár hellyel James előtt vagyok a világranglistán, de az utóbbi meccseimet nem tudtam behúzni ellene. Talán majd idén. Talán jó is lesz, extra motivációt ad, hogy nemcsak Jamest, hanem vele együtt apámat is le kell győznöm.

Futva teszem meg az utat a bungalónkig, nem akarom, hogy apám taxija utolérjen, és együtt gyalogoljunk a szállásunk felé.

Odabent sötét van, felgyújtom a bejárat melletti lámpát, átsuhanok a nappalin, és máris a hálóban vagyok. Hallom is Bora szuszogását.

Ledobom a cuccaimat, egy pillanatra eszembe jut a zuhanyzás, de ahogy jött, úgy el is múlik a gondolat, már bent is vagyok Bora mellett a paplanhuzat alatt.

A tarkójától csap meg a parfümje illata, vagy a teste illata, nem is akarom analizálni, de belecsókolok a nyakába, a kezemmel belemarkolok a hajába, és odanyomom a farkamat a szexi, feszes bőrű kis seggéhez.

Érzem, ahogy beletolul a péniszembe a vér, és minden problémám a múlté. Egyik kezemmel Bora haját markolom, a másikat ráteszem a csípőjére, köröznek az ujjaim a hasán, aztán lejjebb, alig várom, hogy a nedves hüvelyében legyen az ujjam, de legfőképpen a farkam.

Bora az én terápiám. A hülyék ellen. A szar dolgok ellen. Minden ellen, ami rossz. Márpedig rossz dolgok elég gyakran megesnek velem, még ha nem is ez a látszat.

Bora a feleségem, és ha valami jó történt velem az elmúlt időszakban, akkor az csakis ő.

Megmozdul, majd szinte vadul, durván ellök magától.

– Én vagyok az – mondom halkan. Álmában biztosan hadakozik valakivel.

– Tudom, hogy te vagy, és most ünnepélyesen megkérlek, hogy hagyj békén! – feleli.

– Tessék?

– Menj a fenébe, Ariel!

– Mi történt?

– Menj ahhoz a nőhöz, akinek a farkadról van egy szép fotója a telefonjában!

– Induljál már! Ne érj hozzám! Menj ahhoz, akinek a farokfotóidat küldözgeted!

A telefonom kikapcsolt állapotban az edzőtáskámban van. Honnan tudhat Bora bármilyen fotóról is, amit a telefonomról küldtem?

Ráadásul hogy a fenébe magyarázzam meg?

– Rosszul sikerült kép, és véletlen.

– Hát persze. Tina telefonján szépen ott áll a farkad, Ariel, gratulálok! A galériájában van, egész előkelő helyre bementve! És rosszul sikerült?! Hát ez csodálatos érv! – kiáltja.

Tényleg milyen hülye vagyok. Ez jutott eszembe hirtelen, ez a két dolog, hogy rosszul sikerült, és hogy véletlen. Megjegyzem, mindkettő igaz.

– Az már régi kép – ugrik be hirtelen egy válasz, nem tudom, honnan, és miért akarom még inkább elrontani a helyzetet. De az vesse rám az első követ, aki ne próbálna magyarázatot adni egy őrületes faszságára.

– Nem úgy tűnt. Tudod, mikori az a kép? Megnéztem az információt róla. Hát egész pontosan akkori a kép, amikor Londonban voltál. Érted? Állítólag engem vártál, hogy megérkezzek utánad, és közben a farkadat fotózgatod az edződnek? Hát nem tudtam – ül fel az ágyban, és magára rántja az üres paplanhuzatot, majd jól bele is burkolózik –, hogy az edzések része, hogy az edző a péniszedet ellenőrizgeti erekció közben! Csodálatos, de ebből én nem kérek! És most, légy szíves, fáradj át a nappaliba, amíg a repjegyemet átfoglalom.

– Te semmit nem értesz? – meredek rá. Mert elismerem, hogy a látszat csal, de Bora még csak lehetőséget sem ad a tisztázásra. Ennyire nem ért meg vajon, vagy mi van? Hát tudhatja, hogy fatális véletlen volt.

– Nem. Nem értek semmit. És te sem értesz semmit, Ariel, sajnálom, ha valamilyen szövevényes terved részeként bekerültem a családodba, már ugye, ha van családod, de most tegyük fel, hogy van, és ebben nem hazudtál – hadarja, rám se nézve. Ahányszor hozzáérnék, annyiszor söpri le a testéről a kezemet. – Viszont azt ugye nem várod el, hogy melletted maradjak, amikor nemhogy mást szeretsz, hanem még a szexet is mással is műveled? Ugye te sem várnád el tőlem, hogy melletted maradjak, ha én küldözgetnék magamról meztelen képeket Jamesnek vagy akárkinek? Sőt, köteleznél arra, hogy tűnjek el az életedből.

– Miért pont Jamesnek? – bukik ki belőlem.

Úgy néz rám, mintha ördögöt látna, holott szerintem ez az egy logikus kérdés juthatott eszembe ebben a helyzetben. Már látom is őket együtt, ahogy csókolóznak, és ettől görcsbe áll a gyomrom, az egész testem. Na, szerintem, pedig még sosem történt ilyen, megütném Jamest.

– Sajnálom, hogy csak ennyi jutott el a mondanivalómból az agyadig – feleli.

– Én azt a fotót véletlenül küldtem el Tinának, neked akartam küldeni!

– Haha. Nekem viszont nem küldted el, és biztosíthatlak róla, hogy már nincs is rá szükségem!

– Bebizonyítom – jut eszembe egy lehetőség.

– Hát persze. Idehívod azt a szerelmes picsát, és betanítod, hogy mit mondjon? Ne fáradjatok. Te, Ariel, egy szexmániás vagy, és nem vagyok elég neked. Ez az igazság.

– Nem mondhatod ezt, várd meg, amíg bekapcsolom a telefonomat!

Nem válaszol, én pedig kirobogok a nappaliba. Felgyújtom a villanyokat, a sporttáskámban kotorászom, végre a kezembe akad a mobilom. A tekintetem az asztalra esik, amelyen egy bolti próbababa feje pihen. Hű. Jó ideges lehetett Bora. Lehet, hogy lenyúlt egy boltból egy próbababát, hogy megvuduzza? Nem akarom látni a beleszurkált tűket, hiszen azokat egész biztosan nekem szánta.

– Nem tudom, mivel beszélte tele a fejed Tina – kezdem, amikor beérek és bekapcsolom a telefonomat –, de megmutatom az eredeti üzenetet, oké?

Válasz nélkül hagy, amit az enyhülés jeleként próbálok értelmezni. A mobilomat mutatom neki, és megkeresem Tinával az üzenetváltásainkat. Bora láthatja, hogy egyetlen érzelmes üzenetünk nincs, lassan tekerem a levelezésünket, hogy kiderüljön számára. Amikor a fotóhoz érek, mutatom a lényeget – bár kicsit el is szégyellem magam ebben a pillanatban.

– Látod, itt a kép, elküldtem neki, utána pedig, olvasd, mit írtam!

– Bocs, ne haragudj, nem neked szántam. Töröld ki és tényleg elnézést – olvassa hangosan.

– Na?

– Nekem nem küldted el, tehát van még valakid. Vagy akarsz valakitől valamit. Vagy tényleg szexőrült vagy, és minden nő kell neked.

– Okés. Szexőrült vagyok, de veled.

– Nem győztél meg. Nem kaptam meg a képet.

Hű. Sosem mertem volna feltételezni, hogy egy el nem küldött farokfotóból is balhé lehet. Persze az egészet elég jól elszúrtam, amikor Tinának átdobtam.

– Nem tudom, mivel győzhetnélek meg. Szeretlek, és neked szántam a fotót.

– Nem tudom, mi lesz velünk, Ariel.

– Én tudom.

Dühös vagyok magamra, az ágy mellé dobom a telefont, aztán a mellkasomra húzom Borát.

Beszélnem kell vele. Nem lesz egyszerű, mert bizonyos dolgokról utálok beszélni, úgyhogy csak a legszükségesebbeket mondom majd el, azt is azért, mert nem akarom elveszíteni őt.

Bora

Erről a hullámvasútról beszélek egy ideje. Lenne egy fogadásom rá, hogy a világ legnagyobb hullámvasútján nem lehet megélni ezeket a fel-le száguldozásokat, amiket én megélek Ariel mellett.

Ledobja a telefonját az ágy mellé, nekem meg eszembe sem jut megkérdezni, hogyhogy az ő tokja van az edzője mobilján. Igaz, nagy szerencsémre neki meg az a kérdés nem jön, hogy mit kerestem Tina telefonjában, és hogyan oldottam fel a zárolást.

Becsúsztatja a kezét a két combom közé, és azt érzem, hogy a hüvelyemet elárasztja a nedvesség. Nehéz így válást fontolgatnom, amikor a testem nem hajlandó együttműködni a fejemmel. Összeszorítom a combomat, de ezzel csak segítem, hogy belém csússzon Ariel ujja.

– A feleségem vagy – suttogja, és ettől a hüvelyi izmaim azonnal működésbe lépnek. Akaratom ellenére körülszorítják Ariel ujját, és én nem tudom, mit fogok csinálni, ha nem cseréli ki az ujját a farkára, de azonnal.

Közelebb húzza az arcomat az övéhez. Nedves az ajka, belenéz a szemembe, de úgy, hogy mindjárt már attól elélvezek. Nem tudok mást tenni, csak azt, hogy elengedem magam. Bele egészen a szájába, a nyelvét beengedem az enyémbe, a mellbimbóm olyan kemény, hogy mindjárt kilyukasztja Ariel bőrét, aztán gyors pozícióváltás, amit kezdek megszeretni, pedig eleinte furcsa volt, hogy Ariel pillanatonként is képes más pozíciót felvenni velem szeretkezés közben. A csípőmet most odaszorítja az ágyhoz, a fejével közelít a szeméremdombomhoz, berakja a fejét a combjaim közé, a haja csiklandozza az alhasamat, aztán megérzem a nyelvét a csiklómon. Nyalogatni kezdi a csiklómat, előttem pedig elmosódik a világ. Az összes érzékszervemmel az orgazmusra készülök. És megtörténik… de nem hagyja abba, folyamatosan nyalogat, nem tudom eldönteni, hogy ez izgalmas vagy fájdalmas-e, és mire döntenék, megint jön a gyönyör…

– Akarom! – nyögöm.

– Mit akarsz?

– A farkadat. A puncimba, most rögtön!

– Várj – utasít, és visszateszi a nyelve hegyét a csiklómra, ami már annyira érzékeny, hogy rögtön összehúzódással reagál Ariel nyelvére.

Mindig ezt csinálja, amióta csak ismerem. Várakoztat, és nem azt teszi, amit mondok neki. Szándékosan húz fel, az idegeimmel játszik. Lenyúlok, és megragadom a golyóit. Egy kezembe nem férnek bele igazán, akkorák. Büszke is rájuk.

Végigsimítok a fényes, sima farkán, és tényleg úgy érzem, semmi másra nincs szükségem az életben, csak Arielre és a farkára.

– Arra kértelek, hogy rakd be! – kérem rekedten újra.

– Várj egy kicsit… nézd! – mondja, de mivel nincs bekamerázva a testem, nézni nem tudom, annál inkább érzem, ahogy a farka végével a hüvelybemenetemnél köröz.

Benedvesíti a farkát a hüvelyem, megmozdítja a csípőjét, és ki-be tologatja a péniszét bennem. Jóságos ég. Most aztán elmegyek, nem tartok vissza semmit, a fülébe lihegek, ahogy az orgazmusom megérkezik, és most először úgy jön a második, hogy kitart addig az első. Érzem, ahogy picit változtatja a szöget bennem a farkával, játszik a hüvelyemmel, miközben hüvelykujját a csiklómra tapasztja.

Csúszom át egyik élvezetből a másikba, egészen addig, amíg érzem, hogy ő is készen áll, hevesen, felgyorsulva mozog a csípőm, még jobban mozgatom, és amikor hallom a sóhaját, elképzelem, ahogy vastag sugárban kitör a sperma a péniszéből, egyenesen belém, és egyszer csak ezt mondja:

– Bora, kellesz nekem és…

…de nem fejezi be. Legalábbis a mondatot nem, mert a szexet igen.

Úgy fekszünk, hogy a mellkasán van a fejem, és érzem, ahogy lassan megnyugszik, a szíve is egyre lassabban ver.

– Hű – mondom.

– Mi az a hű?

– Hű, de hamar beállt a szíved egy lassú tempóra.

– Hát ja. A rutin – röhögi el magát. Elkezdem csavarni két ujjammal a mellbimbóját, ekkor hozzáteszi: – A sport. Ötven a normál pulzusom.

– Ne.

– Miért ne?

– Annyival én már nem is élnék.

– Lehet, hogy én sem élek. Egyébként tudtad, hogy azzal is lehet mérni az edzettséget, hogy milyen gyorsan áll a szívverésed extrém tempóról vissza normálra?

– Mindig tanulok tőled – felelem némi iróniával. Elneveti magát. – De tudod, még ha el is fogadom, hogy a farokfotód, hogy úgy mondjam… – a szavakat keresgélem – önálló útvonalat járt be, azt még mindig nem tudom, hogy mi volt ez a mai sztori. Miért vittek el a rendőrök, és ha elvittek, akkor miért nem tudtak róla a helyi zsaruk? És hol voltál egész nap?

– Hosszú sztori, Bora.

– Oké, de az én napom is hosszú volt. El tudod képzelni? Kibaszott kenguruk között vezettem Cairnsbe. Úgy ugráltak át az út egyik oldaláról a másikra, mintha mindegyik a túloldalon lakott volna.

– Mit kerestél te Cairnsben?

– Aztán ott kiigazodni sem egyszerű – folytatom zavartalanul. – A hazaúton Sarolta szórakoztatott, és azon kívül, hogy leszúrt még azért is, amihez semmi közöm, a családomról is új információval szolgált. Aztán… – sóhajtok, mert egyáltalán nincs kedvem beszámolni a fejjel folytatott küzdelmeimről – összeszedtem magam, és elmentem anyámékkal vacsorázni. Szerinted milyen volt ez a napom? Úgy, hogy azt sem tudtam, merre vagy? Hát majdnem igent mondtam anyunak, hogy oké, velük megyek apu kongresszusára és ott fogok tapsolni neki az első sorban, amikor befejezi az előadását.

– Szerintem szar napod volt nélkülem, Bora – mondja ki a feltételezését –, de az enyém sem volt sokkal kevésbé felkavaró, tudod?

– Oké. De azt tudnod kell, hogy rosszul viselem az eltűnéseket, főleg most, hogy az otthonom egynapi repülési távolságban van tőlem. Rosszul viselem, ha más nők a farkadat nézegetik a telefonjukban…

– Honnan veszed ezt?

– Biztos vagyok benne.

– Nagyon félreismered Tinát.

– Oké. Tehát, szeretném pontosítani: ha más nőknek megmutatod, akár tényleg csak megmutatod a farkadat, akkor én lelépek. Nincs félredugás, Ariel!

– Anélkül, hogy a vallomásomon változtatnék, szeretném jelezni, hogy csak egy téves fotóküldés volt, szexről szó sem volt.

– Aham. Persze.

– De megígérem neked, hogy nincs félredugás, nincs farokmutogatás. Csak neked, oké?

Beleborzongok abba, amit mond, holott ez most hülye reakció.

Bólintok.

– És légy szíves, meséld el, mi volt ez a ma reggeli dolog, miért vittek el, ki vitt el, mi történt utána veled. Miért nem tudtam az egészről semmit, miért Tinától és Jamestől kellett megtudnom, hogy elvittek?

Elkomorul. Remélem, James nevének említésétől.

– Bora – simogatja meg az arcomat. – Nem a rendőrök vittek el, csak ezt találta ki az ügyvédem… és az apám…

Jézusom. Már megint az apja, akivel ki nem állhatják egymást. Az apja, akinek a család, a szó szoros értelmében sosem volt fontos, legalábbis Ariel elbeszélései szerint.

– Miért kellett ilyet kitalálni?

– Azért, mert Tina máskülönben bekeményített volna.

– Tina csak az edződ, Ariel! Az előbb mondtad.

– Oké. Nyugodj meg, Bora.

– Nyugodt vagyok, csak idegesítő dolgokat mondasz. Hát mikor van neked szükséged Tina engedélyére? Te egy öntörvényű pasi vagy, Ariel, és ne vedd már hülyére a környezeted tagjait, például engem! Meg az edződet.

– Amikor felkészülés van, akkor Tina a főnök – vonja meg a vállát.

– De te vagy az ő főnöke! Te adsz neki munkát!

– A pályán nem vagyok főnök. Az edzőpályán sem, Bora.

– De miért? Azt csinálsz, amit akarsz.

– Így igaz, de ha azt csinálok, amit akarok, és ez nem vág egybe azzal, amit az edzőm akar, akkor el fogom veszíteni a mérkőzéseimet. Bora, minden meccs ötven százalékban fejben dől el.

– Nem tudlak követni – rázom meg a fejem.

– A lényeg, hogy az edzőtáborban Tina a főnök. És ő azt mondta, karanténba kerültünk. Pont. Vele ilyenkor nem lehet vitatkozni, mert felmond, és én elveszítem a következő meccsemet.

Hallgatunk. Nem akarom elhinni, hogy ez a ribi ekkora befolyással bír Ariel fölött. És bedumálta neki, hogy mindent Ariel érdekében tesz! Hihetetlen.

– Jó. Akkor megmondod végre, hogy hol voltál?

– Igen. Megmondom.

– …

– Anyámmal találkoztam – feleli halkan. – Huszonhét év után először.

Ariel

Sokkal jobban vonz az a lehetőség, hogy még egyszer kielégítsem Borát, mint hogy arról beszélgessek vele, mi van az anyámmal. Ezt meg kellene értenie, ő a feleségem, benne bízom. Amikor az ügyvédem a szememre hányta, hogy mégis mit gondoltam, hogy spontán és mindenféle házassági szerződés nélkül megházasodtam, majdnem elküldtem a francba. Rohadt sok pénzért intézett el addig meglehetősen kevés dolgot. Oké, leszámítva azt, amikor Bora után mentem abba az isten háta mögötti faluba, mert akkor azért összeszedte magát és az információit. Meg amikor – úgy látszik, valóban – anyám után nyomozott.

De ezt nem emésztette meg azóta sem, hogy a vele való egyeztetés, szerződéskötés nélkül házasodom. Értetlenségét fejezte ki amiatt, hogy a papírokat nem ő szerezte be, de ennek megvan az oka. Tudtam, ő ezerféle szerződéssel készült volna, mert szerinte mindent be kell biztosítani. Én pedig nem akartam bebiztosítani semmit. Amikor hagytam magam rábeszélni arra a valóságshow-ra, akkor nem gondoltam, hogy ide jutunk.

Azt Borának is tudnia kell, hogy a sydneyi torna döntőjének napján adják le a filmet a magyar tévében arról, hogy összeházasodtunk. Miért mentem bele? Mert el akartam venni feleségül, és mert kurva büszke vagyok arra, hogy ő a feleségem. És kész.

Nem vagyok kíváncsi Tina csesztetésére, hogy miért hoztam el Ausztráliába Borát – azért hoztam el, mert a viharos ünnepek alatt rájöttem, hogy vágyom az együttléteinkre, és nem akarok heteket tölteni nélküle.

Valójában még a nyulat is meg tudtam bocsátani neki, pedig a hátam közepére sem hiányzott, hogy egy nyulat tartsunk otthon, aki aztán még újabb nyulakat szül majd szakmányban.

– Anyám eltűnt, tudod.

– Igen, mondtad, hogy apád miatt ment el.

– Semmit sem tudtunk róla – rázom meg a fejem. Én már lezártam azokat az éveket, amikor az anyámra várok. Azok az évek acéloztak meg. A könnyek, a buktatók, a talpraállások. Apám hideg szeretete. Vagy nem is volt szeretet, ez ma már teljesen mindegy. Azt mondta később, hogy anyám, anyánk öngyilkos lett a depressziója miatt.

Valójában egyáltalán nem akarom ezt az egészet felidézni, sokat dolgoztam rajta, hogy eltávolítsam magam ettől a régi történettől, úgyszólván az egész gyerekkoromtól. Edinával, a húgommal azért nehéz minden találkozás, mert azt a pici lányt látom benne, akit elhagyott az anyja.

Kiegészítés: velem, a bátyjával együtt. Mindegy már.

– Apám barátja mesélte el – kezdem –, hogy apám folyton féltékenykedett, és ezzel elűzte anyámat.

– Hát nem tudom, de két gyereket otthagyni, mert féltékenykedik a férjem… egészen furcsa – könyököl fel az ágyban. Olyan, mint egy festmény, az aktokat speciel szeretem, a portrékat utálom. De őt még portrén is. Miért? – ebben a pillanatban ez a kérdés ugrik be. Hogy miért is jelent nekem ennyit, amikor látszatkapcsolatnak indult.

Talán azért, mert ő nem dőlt be nekem.

Még mostanra sem dőlt be nekem, nem hódolt be, és talán sosem fog.

Ennek örülök, meg persze bánom is, de inkább örülök.

– Nekem is az volt – felelem. – De, ha jobban megnézzük, nekünk csak az apánk maradt, vagyis nem hibáztathattam őt anyám eltűnéséért. Csak hát…

– Mégis őt hibáztattad. Elmesélted az ideúton, de már Nizzában is elcsíptem valami utalást.

– Nizza. – Milyen ütős volt a szex az óriáskeréken, idézem fel az újév első perceit magamban. Úgy látszik, ő is valahol itt kalandozik gondolatban, mert elvörösödik. – Nizza és az újév – teszem hozzá, és pontosan tudom, hogy mind a ketten ugyanarra gondolunk. – Igen, őt hibáztattam, de ehhez kellett egy fordulat, amikor felfogtam, hogy el lehet üldözni valakit a túlzott ragaszkodással, féltékenykedéssel. Apám teljesen elbizonytalanított azzal, hogy szerinte anyám öngyilkos lett. Amikor elkezdtem kerestetni, semmi reményem nem volt, de nem hagyhattam annyiban. Elmenekült a családtól bármiért, és él, vagy meghalt, hát nem mindegy.

– Persze hogy nem.

– A lényeg, hogy ahogy felnőttem, ahogy egyre önállóbb lettem a pályán, úgy lettek önálló gondolataim is. És eljött az az idő, amikor már nem apámat tekintettem áldozatnak.

– És külön utakon folytattátok.

– Volt egy-két balhénk – biggyesztem le a számat. Semmi kedvem felidézni őket, meg az idő segítségével egyik-másik a feledés homályába is merülhetett. – A legutolsó összeveszésünk után úgy döntöttem, nincs maradásom.

– Szörnyű. Én nagyon sokszor összeveszek anyuval, de megőrülnék, ha sosem láthatnám többet – vallja be. – Pedig tudod jól, mennyire idegesítő.

Semmi mást nem tudok tenni, mint bólogatni, hiszen Odett valóban nem könnyű eset.

– Én azt sem tudtam, mire számíthatok – simítok végig a bőrén. – Tudod, meséltem.

Még a Sydneybe vezető repülőutunkon meséltem el Borának, hogy magánnyomozóim megtalálták az anyámat, aki itt él, Ausztráliában.

– Persze. Tudtam, hogy duplán fontos neked Ausztrália. Pontosan emiatt.

– Hát igen. És amikor anyámat megtalálták, és rábeszélték a találkozásra – ilyen van egyébként, ezt hiszi-e valaki?, hogy rá kell beszélni egy anyát a gyerekével való találkozásra? –, egy feltételt támasztott.

Nem tudom, képes vagyok-e ezt végigmondani anélkül, hogy elbőgjem magam.

De én az utóbbi időkben összesen a két Grand Slam-győzelmem után bőgtem. Most sem fogok.

– Milyen feltételt? – suttogja Bora.

– Azt, hogy csak úgy találkozik velem, ha apám is eljön.

Ariel

– Szóval előre tudtad, hogy elmész a edzésről, vagyis hogy elraboltatod magad? – ül fel az ágyban. Nem tudom, minek kell fennakadni minden apróságon.

– Igen. Tina elől nem lehet csak úgy lelépni, de apám megszervezte az eltűnésünket.

– Jobbat is kitalálhattatok volna, mert így viszonylag hamar kiderítettem, hogy nem a rendőrök vittek el titeket.

– Nem gondoltam, hogy nyomozó a feleségem – bámulok rá elképedve. – Te beszéltél a rendőrséggel?

– Persze. Sőt mi több, oda is mentem.

– Hová?

– A helyi kapitányságra. Meg akartam tudni, miért vittek el, és hogy hol vagy. Tudod, hogy már szabadítottam ki embert fogságból. Vagyis majdnem – mosolyog bágyadtan. Fáradt a szeme, így nem világosítom fel, hogy valójában majdnem megölt valakit, ha nem lépek közbe, vagyis én szabadítottam ki mindkettejüket.

– És mit mondtak?

– Hogy vélhetően annyira titkos a fogva tartásod, hogy még ők sem tudnak róla.

– Na látod.

– Apád ötlete volt ez a távozás? De miért?

– Az ügyvédemmel és a magánnyomozóval egyeztettünk arról, hogy senki sem tudhatja meg ezt a dolgot. Nem vezetne jóra az Australian Open előtt, ha azt látnák a címlapokon az emberek, hogy az egyik esélyes itt találta meg az anyját. Ezért én csak azt kértem, intézzük úgy, hogy senki se jöhessen rá, mi történik.

És akkor belekezdek. Nem gondoltam, hogy Edinán kívül bárkinek is elmondanám, pont azért, mert már a múlt emlékeinek felszaggatása is fájdalommal jár. De ami ma történt, azt aztán nem fogom sosem elfelejteni.

Ha két és fél éves korodban elmegy az anyád, akkor már nem emlékszel rá, és a fotók is megkoptak. Érzelmi viharokat okoz az is, hogy úgy tudod, meghalt, aztán mégis kiderül, hogy életben van. Én már tudok várni, a pályán megtanultam, hogy a legjobban előkészített ütések hozzák a legtöbb pontot, így kivártam, amíg az ügyvédeim előkészítik a találkozásunkat. Ha közel huszonhét évet vártam erre, akkor néhány hónapot még tűkön ülve is kibírtam.

– Féltél? – kérdezi. Elmosolyodom. Csak nem fogom bevallani, hogy féltem, rettegtem a találkozástól.

De már nincs mitől félnem.

– Tartottam tőle – bukik ki belőlem mégis.

Csak remélni tudom, hogy nem szedtem össze egy jó kis Tourette-szindrómát, és akaratom ellenére igazat fogok mondani minden helyzetben, mert akkor a házasságomnak lőttek.

– Apámmal beültünk a kocsiba, és a reptéren kötöttünk ki.

– Ó, te repültél ma?

– Igen. Egy kisgéppel mentünk…

– Magángéppel.

– Persze – vágom rá. Nem gondoltam, hogy a legapróbb részletekig mindent el kell mondanom.

Elég lenne nagy vonalakban annyi, hogy odaértünk és megláttam, és beszéltünk. Ennyi. De ő kérdez arról, hogy beszélgettem-e apámmal a kocsiban és a repülőben. Micsoda? Nem beszélgettem vele. Eszem ágában sem volt. Életem egyik legmeghatározóbb, legfontosabb találkozására készültem, amit egyáltalán nem akartam megosztani az apámmal, aki mindennek az oka és az elrontója volt. Egyedül annyit köszönhetek neki, hogy… egyedül a teniszt köszönhetem neki.

Ezt ki is mondom.

– Nem beszélgettünk. Apámnak csak egyvalamit köszönhetek. A teniszt. – Úgy néz rám, mintha kísértetet látna. – Most mi van? – kérdezem.

– Hát azért az nem kevés, nem?

– Micsoda?

– A tenisz. A te esetedben az nem kevés, Ariel.

Nézem őt, és hirtelen nem tudom, a sztori végéig rohanjak-e, vagy mi legyen.

Imádom Borát, de néha totál kihoz a sodromból azzal, hogy minden apró részlet érdekli. Biztos azért jó a szakmájában, mert ott elpepecselhet a részletekkel.

– Apámmal egyáltalán nem beszélgettünk, nem arra készültem, és igazán nem is mentem volna vele, ha anyám nem ezt kéri.

Arra ki sem térek, hogy még az ügyvédem is igyekezett lebeszélni arról, hogy az Australian Open előtt találkozzam az anyámmal, és ha Tina tudott volna róla, akkor ő egyenesen megtiltja, szerintem azzal a rá jellemző indokkal, hogy lelkileg összeroppanthat, mármint engem.

– Tehát megérkeztünk, leszálltunk Sydneyben, és egy kocsi várt minket. Én vezettem, mert egyszerűen nem bíztam magam apámra. Nem mintha ne vezethetne jól, egyszerűen a vezetőülésben éreztem jól magam. Ő megpróbálkozott azzal, hogy előadta: verseny előtt nem nekem kellene vezetnem, meg a biztosításommal is előjött, de nem reagáltam rá. Minek?

– Okés. Milyen volt az út?

Megrökönyödve nézek rá, de aztán válaszolok.

– A GPS-szel nagyjából két óra alatt kint voltunk Palm Beachen.

– Az milyen?

– Fogalmam sincs, Bora, sosem jártam ott, igazság szerint Sydneyben ezelőtt összesen ötször voltam, és abból háromszor csak átszálltam. Apám dörmögte, hogy micsoda elegáns környék, de ha hiszed, ha nem, engem az érdekelt legkevésbé, hogy hol járunk. És aztán megérkeztünk.

Azon gondolkozom, hogy a házra sem emlékszem, meg arra sem, hogy milyen szögben lehet lelátni a teraszáról a tengerre, a világos homokra, a partra, meg nem tudnám mondani, milyen maga az épület, csak azt a házburkolatot látom magam előtt, olyan, mint a márvány, világos alapon szürkés erezettel. Az sincs meg, hogy mennyi ideig tartott az utazás, tele van fehér foltokkal a mai napom.

Hogy milyennek képzeltem el anyámat? Mert hát magam elé képzeltem, sokkal gyakrabban, mint szerettem volna. Illetve egy időben minden egyes nap magam elé képzeltem őt, olyannak, amilyennek az egy-két fellelhető képen láttam.

Aztán Spanyolországba költöztünk, feledni a múltat, új életet kezdeni. Olyan életet, amiben a tanulás, a sport, a tenisz állt a középpontban.

Volt egy fotóm róla, amit sokáig magamnál hordtam.

Ha arra gondoltam, mi lehet vele, ha egyáltalán él, akkor egy megtört nőt képzeltem magam elé, aki nem mer megkeresni minket, a gyerekeit, de magában mindig arra vágyik, hogy rátaláljon a lánya és a fia. Még fokoztam is ezt az álmot akkoriban, arra gondolva, hogy a megmentői vagyunk. Gyerekkoromban ugyanis láttam őt fogságban, rabságban tartva.

A valóság persze mindig más.

A teraszra egy egyenes tartású, aranyszőkére festett hajú, formás alakú nő lépett ki a házból, mosolytalanul, kortalanul, ránctalanul. Mégis benne volt az arcában az arcom, az arcomban az arca.

Az anyám, kétségtelenül.

Amikor elképzeltem a találkozást, az ölelést láttam először magam előtt.

De itt csak kézfogás volt.

Kezet fogtam a saját anyámmal! Mielőtt kirúgott volna minket.

– De mi volt? Mesélj már! Megérkeztetek, és… Jól sikerült a találkozás?

– Remekül. Anyám megkért, hogy felejtsem el. Mindkettőnk érdekében.

Milyen jól bírja a hangom. Még csak nem is remeg, nem is rekedt.

És már túl is vagyok az egészen.

Ariel

Angolul beszélt. Gyorsan átváltottam, ezzel nincs probléma, de azt a szót, hogy anya, azt magyarul mondtam. Érdekes, amikor éppen kimondtam, akkor még volt töltete, volt valami szépsége, de mire kicsúszott a számon, már kiüresedett. Nézett rám és hideg volt a tekintete. Nézett rám az a két állat a teraszon, kutyaféle, de csak a szemem sarkából érzékeltem a mozgásukat.

– Miért jöttél? – kérdezte angolul. Közben megigazgatta a haját, hogy egyetlen tincs se szökjön ki a frizurájából. Mivel sokkolt az egész, lefagytam, és nem bírtam válaszolni. Apámhoz fordult: – Azért hívtalak téged is ide, hogy egyszerre legyünk túl rajta.

Miről beszél ez a nő? Ki ez? Ez nem lehet az anyám!

Csak néztem a szemét. Hideg a tekintete, a szeme kék, nem zöld – de attól még az enyém.

Az én szemem, az én bőröm, az én anyám.

Mint akit lesokkoltak egy tonna jeges vízzel, úgy álltam ott. Ha megölelhettem volna. Igen, akkor talán más lenne ez az egész.

Így viszont mintha kirúgtak volna alólam egy széket. Kirúgtak alólam huszonhét évet, az egész életemet.

Amikor anyámra gondoltam, amikor róla képzelődtem, az egyértelmű volt számomra, hogyha esetleg végre egymásra találunk, akkor az jó lesz mind a kettőnknek.

De itt más a helyzet.

– Kerestelek. – Úgy jönnek a szavak, mintha nem is az én számból hallanám őket. Visszhangosan, tompán.

– Tudom, hogy kerestél. Régóta kerestél, pedig én minden egyes szálat elvágtam, ami a régi családomhoz kötött.

– Van új családod? – kérdeztem.

– A kisfiú szólt belőled, akit elhagyott az anyja – elmélkedik Bora. Velem szemben ül, a térdemet fogja, a szállodai fürdőköpenyt viseli, a melle fölött látható, a hotellánc arannyal hímzett logóját piszkálgatja a másik kezével.

– Igen. És tudod, mit válaszolt?

– Hogy van. Gondolom.

– Azt mondta, hogy nem tartozik ide.

– Jézusom.

– …

– Tudod, Ariel, az jut eszembe, hogy valaki beutazza fizikailag és lelkileg is a világot, hogy valamit megtaláljon. Keresi a kincset, aztán a könyvekben az a vége, hogy a kincs önmagadban van. De itt, most, azt látom, hogy nincs meg a kincs. Hogy beleraktál mindent a megtalálásába, és amikor megvan, akkor kiderül róla, hogy nem is kincs.

– …

– Mondod tovább?

– Nincs tovább.

– Hogyhogy nincs?

– Hát nincs.

Ott álltam a teraszon, le sem ültem, és őket néztem, akikből lettem. Apámat, a magas, sovány, ősz, jóképű férfit, és anyámat, a kortalan, hűvös, elutasító szőkeséget.

És azt éreztem, hogy itt a vége. Kiesett alólam a szék, a létra – de már fent vagyok, nem zuhanhatok le. Apám arckifejezését sosem felejtem el.

Az ő arca nem értetlen volt, mint talán az enyém, hanem lehúzta, megnyúzta a fájdalom, mint valami hatalmas súly. Mintha éveket, évtizedeket öregedett volna az alatt a néhány perc alatt, amíg ott voltunk. Még talán a háta is begörbült, pedig aki nála egyenesebben áll, az hazudik.

Csak magamra lehettem dühös.

Én ezt az egészet nem akartam. Illetve akartam, nagyon is, de nem így.

– De mi történt utána?

– Kimentem és beültem a bérelt kocsiba. A kormánynál vártam meg apámat.

– Egy szó nélkül?

– Rájöttem, hogy nem lehet erőltetni a dolgokat, Bora. Anyám nem véletlenül hagyott el bennünket. Oka volt rá, és hogy mi az az ok, azt már nem nekem kell megfejtenem.

– Ó. És apád?

– Pár perc múlva követett. Őszintén, nem ő akart találkozni vele. Ő már túljutott mindenen, talán nem is akarta látni. Miattam jött el, mivel anyám a magánnyomozónak kijelentette, hogy csak akkor találkozik velem, ha apám is ott lesz.

– Értem. És szerinted mit várt tőled?

– Anyám?

– Igen.

– Nem tudom. Semmit. Nem szólt utánam, nem történt semmi, érted, Bora? Azt se kérdezte meg, hogy mit akartam tőle. Semmit.

– Nagyon sajnálom – mondja. Csak most veszem észre, hogy könnyes a szeme. Talán az enyém is az, bár nem hiszem, mert már lezártam. Ennyi volt, most már csak az a kihívás, hogy ezt az egészet hogy mondjam el Edinának. Igaz, hogy ő lebeszélt erről mindig, de engem nem lehet leszerelni, ha eldöntöttem valamit.

– Tudom – húzom magamhoz Borát. Úgy érzem, mintha egy egész napon át tartó meccsen lennék túl.

– És apád? Vajon megnyugodott, vagy éppen ellenkezőleg, felkavarta?

– Nem beszéltünk a hazaúton.

– Jaj, Ariel… – kezdi, de nem fejezi be.

Vagyis befejezi, de nem a mondatot, és nem az ágyon kívül.

Most annyira jó, hogy eltereli a figyelmemet, és hogy segít a felejtésben.

Sosem mondtam ki, sőt nem is gondoltam még erre, de elalvás előtt az jár a fejemben, hogy nem tudom, mit kezdenék Bora nélkül ebben a szétcseszett életben.

Amikor már majdnem elalszom, Bora megszólal mellettem az ágyban.

– És most, hogy semmi sem bizonyítja, hogy apád féltékenysége vagy egyáltalán, apád miatt ment el az anyád, nem akarsz újra megismerkedni apáddal?

Meghökkent a kérdése.

Már egész jól megszoktam, hogy nem beszélünk egymással, hogy megszűnt az apa-fiú viszony köztünk.

– Ezen még nem gondolkodtam – vallom be.

Nem felel semmit. Arra gondolok, hogy nemsokára játékkal kezdem a napot élesben, végre kezdődik nekem is a versenyszezon az Australian Open előtornáján, és ha semmi más nem, akkor ez biztosan segíteni fog, hogy kitörlődjön az agyamból az anyám, és soha többé ne jusson eszembe.

Bora

Egyedül ébredek, és új tervem van. Egy nap és két éjszaka telt el Ariel visszatérése óta, attól kezdve folyamatosan ezen gondolkoztam, és mostanra elhatároztam, hogy számomra fontos, hogy véghezvigyem. És talán Ariel számára is fontos lesz a végeredmény. Tehát: ki kell derítenem, hogy mi történt az anyjával, az apjával, és mi ez az egész!

Az a szerencse, hogy ma délután elrepülünk Sydneybe, mert ott már elkezdődött egy torna, amivel formába hozzák magukat a teniszezők a melbourne-i Australian Openre. Mivel Ariel eléggé elöl helyezkedik el a világranglistán, így kiemeltnek számít, és nem kellett már a nyitónapra megérkeznie, és gyanítom, ezzel a sármos pöcsfej Jamesszel is hasonló a helyzet.

Ez az utolsó napom a Paradicsomban, amiből nem sokat élveztem, mégis örökre emlékezetes lesz számomra, hiszen itt házasodtam össze Ariellel.

Még egyet sétálok a kertben, aztán felhívom a nagyanyámat, a normálisabbat, hogy véglegesítsük a stratégiát. Rajta kívül ugyanis senki sem támogatna ebben a misszióban.

Sydneyről nem sokat tudok, ezt már leszálláskor nyugtázom. Voltaképpen semmit sem, mert eddig kívülesett az érdeklődési körömön.

Most viszont elérkezett az a pillanat, amikor egyedül kell elboldogulnom ezen a helyen.

A repülőn egyébként Arielről beszélgetett két fiatal nő mögöttünk, akiknek simán volt pénzük a business classra szóló jegyeket kifizetni, és egyikük azt pedzegette, hogy Ariel látványától nyilván még a klimaxoló nők is elkezdenek ösztrogént termelni. Hát az én ösztrogéntermelésemnek semmi baja, viszont Ariel jelenlétében a szexfüggőség tünetei ütköznek ki rajtam. Ha lehetett volna szemmel ölni, a két nő bizonyára nem tipeg el az ezerdolláros tűsarkain a gépről. De természetesen Arielt a nedves bugyijú nőkről szóló panaszommal nem zaklathatom, ráadásul éppen elég mentális terhet kapott ettől a rémes látogatástól. Azt, hogy mentális teher, Tina hangoztatta legutóbb Londonban, és esküszöm, rám célzott, hogy miattam van Arielnek mentális terhe. Vagy én vagyok Ariel mentális terhe.

Mindenesetre ez a „most vagy soha”-történet lesz az életemben, mert valószínűleg egyhamar nem jutok el újra Sydneybe, tehát Ariel anyjának titkát – mert abban biztos vagyok, hogy titkol valamit – most kell megpróbálnom megfejteni. Ezzel természetesen Tina malmára hajtom a vizet, ő utálja leginkább, amikor ott vagyok Ariel edzésein és mérkőzésein, tehát most, ha dolgom lesz, boldogan nyugtázza majd, hogy sikerült a haditerve.

Tinával viszont elég lesz később foglalkoznom.

– Min gondolkodsz ilyen nagyon, hogy már percek óta nem reagálsz a kezemre? – kérdezi Ariel, arra utalva, hogy egész úton megpróbált a légitársaság takarója alatt bejutni a szoknyám alá a kezével.

– Azon, hogy fel szeretnék menni a Harbour Bridge-re – felelem, magam számára is váratlanul. Csak a fedélzeti magazinban olvastam erről a lehetőségről, és mindenkit biztosíthatok, hogy nem vagyok egy hegymászó alkat, főleg nem olyan, aki egy híd korlátjának tetején mászkálna. De hát valamit csak ki kellett találnom, nem mondhattam Arielnek, hogy éppen az ő életén gondolkozom, meg azon, hogyan deríthetném ki az igazságot.

– Ez szuper ötlet! – ragyog fel a szeme. Ne már, baszki.

– Ez még csak elméleti vágy.

– Az mit jelent?

– Hogy nem vagyok biztos benne.

– Akkor majd velem biztos leszel!

Megcsókolja a vállam és a nyakam között azt a homorú részt, amibe beleborzongok, és egyértelműen jelzi a hüvelyem, hogy észlelte a dolgot.

De nem veszíthetem el a fejem. Most tartanom kell magam a tervhez, és még így is merész az ügy, de amit az anyai nagyimmal kitalálunk, hát az vagy jól szokott elsülni, vagy bukás az egész.

És itt most megemlékeznék halkan arról, amikor vezetni tanultam, és kigondoltuk, hogy elautózunk nagyapám kocsijával valami menő tulipánfarmra. Akkor éppen egy kerékkel lett nekünk kevesebb, vagyis a nagyapám kocsijának, egy zavarba ejtő kanyar majdnem pontos bevételének köszönhetően, és lett egy csomó tulipánunk, amit nem tudtunk vonattal hazahozni, ezért stoppoltunk. Az egész kaland amúgy majdnem sikeres volt. Hát nem minden részletében, de azt idővel elfelejtettük. Volt még a macskás sztorink, meg a műanyag pálmafás, aztán amikor a suliból ő szöktetett meg, de belefutottunk apuba, és ott simán eljátszotta, hogy mi egy másik család vagyunk… Ó, igen, a nagyi kicsit őrült, de a jobbik fajtából, tényleg. És ha ő nincs, akkor én talán elvégzem a fősulit, amit nem is szerettem, szóval neki köszönhetem, hogy végül le mertem lépni onnan az első év után. (Oké, van, aki ezt a dolgot nem sikerként könyveli el, például a szüleim, de a nagyi és én tudjuk biztosan, hogy a kimaradásommal megakadályoztunk valami tragédiát, ami engem ért volna, ha nem a megfelelő helyen akarom folytatni az életemet.)

Egy szuper kis hotelben szállunk meg, most ez nem olyan flancos, mint a Nagy Korallzátonynál, négy csillagot így is visel, mert az az érzésem, Arielnél négy csillag alatt nincs élet, de van konyhánk, meg nappalink, két hálónk, egy kicsit otthonosabb, mint a csilivili resort, ahol az elmúlt napokban laktunk.

Csak megérkezésünkkor jövök rá, miért van hiányérzetem. Az operatőröket meg a szerkesztőket nem láttam sem a reptéren, sem pedig a gépen, úgyhogy talán lezárul életem kamerák előtti szakasza. Most mindenesetre nem is bánnám ezt.

Ariel leszalad kajáért, mert még a gépen megígérte, hogy összeüt vacsorára egy jó kis „fehérjedús” rántottát, ez már valamiféle utalás lehet a holnapi meccsére, vagy esetleg a mai éjszakára. De utóbbiban most nem reménykedem, az a kőszívű, gonosz edzője, Tina ráparancsolt – állítólag –, hogy semmi szex, mert Londonban is azon ment el a tornagyőzelem, hogy túl sok időt töltöttünk éjszakánként szexszel. Ariel persze nem vallja be, hogy Tina hatására nem voltunk együtt az éjjel, de én tudom. Mindenesetre most kivárok: vajon a szexmentes éjszakák segítenek-e a tornagyőzelemben. Szerintem nem, viszont ezt nem tudom semmivel sem alátámasztani. Gondolom, Tina a mellettünk vagy alattunk lévő apartmanban hallgatózik éjszakánként, és jegyzeteli majd, ha hall valami neszt, aztán jól jön ez neki, amikor kielemzi Ariel másnapi teljesítményét.

Nekem egyébként most nincs is szükségem másra, mint Ariel anyjának címére, elérhetőségeire, amit a lehető legkörmönfontabb módszerekkel igyekszem megszerezni tőle, de mindig csak a vállát rángatja, mintha már valóban leszámolt volna a múltjával.

Pedig, ha legalább én megérteném, mi történt, hogyan dobhatta el egy nő magától a gyerekeit, akkor azt mondom, nem hiába hozott Ariel magával méregdrága luxusosztályon a méregdrága Ausztráliába.

Bora

– Jól értem, egy autónk útvonala iránt érdeklődik?

Nem hiszem el, hogy ilyen értetlen alakok dolgoznak egy autókölcsönzőben. Tekintve, hogy ma nem ez az első telefonhívásom autókölcsönzőbe, már az is elképesztően jó hír, hogy jó helyen járok, igen, bérelt náluk Somlay Ariel kocsit, de ezt már szinte telefonszexszel kellett kiudvarolnom a diszpécserből. Most jön a neheze.

– Igen. Tudom, hogy beépített GPS van a kocsikban, és benne van az előző iksz nap alatt megtett útvonal – mondom magabiztosan. Ezt egyébként a tesómtól tudom, akinek ugyan nem mondtam el, miben mesterkedem, de a lényeget így is vágta, hogy egy címre vagyok kíváncsi, és tett egy javaslatot.

– De Bora, ezekért a tanácsokért sokkal jössz nekem – tette hozzá, amire nagyon visszafogottan csak azt válaszoltam, hogyha még száz évig naponta száz tanácsot adna, akkor is ő tartozna nekem. Szomorúan búcsúzott, mert az a gáz a tesómmal, hogy mint minden rendes játékfüggő, ő maga sem érzi a tettei súlyát. Azt, hogy eljátszotta a teljes tévés gázsimat, tulajdonképpen csak én tudatom vele újra és újra, ő a két beszélgetésünk között simán elfeledkezik róla.

– Hogy képzeli, ha van is ilyen az autóinkban, és rá tudunk nézni az interneten, akkor az ön szerint azt jelenti, hogy kiadhatjuk az adatokat? – érdeklődik a diszpécser. Természetesen nem tudom, hogy képzelem, de nincs más lehetőségem.

– Tudom, esetleg azt gondolja, hogy mondjuk én vagyok Ariel féltékeny felesége, vagy ilyesmi – mondom merészen.

– Azt nem gondolom. A teniszezők meg a világhírű sportolók csak a fénykoruk után nősülnek – állítja meglepő határozottsággal. A szemöldökömet ráncolom, nem igazán látok rá az összefüggésekre.

– Bevallom – halkítom le a hangomat –, a dietetikusa vagyok. És csak azt szeretném megtudni, hogy elment-e ahhoz a zöldségkereskedőhöz, akit ajánlottak, Palm vagy nem tudom, milyen beachen. És szeretnék én is elmenni hozzá.

Jézusom, ezt most hogy tudtam kitalálni?

– Dietetikusa?

– Hát igen, tudja, aki táplálkozási tanácsokat ad, hogy minél jobban teljesítsenek az izmai a fontos mérkőzéseken – blöffölök.

– Tudom, mi az a dietetikus.

– Igen? Nahát, nagyszerű. A férfiak nemigen szokták tudni.

– Hát én tudom. Húsz évig próbálkoztam húsz kilót leadni. Aztán végül tízet felszedtem, majd… – kezdi, és simán besétálok egy vadidegen férfi fogyókúra-univerzumába, és az hagyján, hogy végig kell hallgatnom, de még kérdez is: – Na és akkor most mit tegyek?

– Nekem kétezer dollár az óradíjam – csúszik ki a számon. Nem tudom, honnan jönnek újabban ezek a dolgok, de feltűnik számomra is, hogy egész jól elkezdtem blöffölni. – De természetesen adok tanácsot, személyre szóló tanácsot, ha megkapom a címet, ahová ment. Mert lehet ám, hogy nem jó helyen járt.

– Ó, ne már. És mi van abban az óradíjban?

– Minden. – A mobilomon elkezdem kiguglizni, mivel foglalkozik egy dietetikus. – Prevenció, személyre szabott, kiegyensúlyozott táplálkozás…

– Maga szerint van, akit hizlal, mást pedig fogyaszt ugyanaz az étel?

Hű. Efféle keresztkérdésekre nem készít fel a Wikipédia szócikke. Ismét rögtönöznöm kell.

– Nem túl gyakran, de igen, előfordul, máshogy dolgozza fel a szervezet a tápanyagokat, tehát valakinek a cékla egészséges – nem is tudom, hogy ugrott be angolul ez a szó, hogy cékla, úgy látszik, Ariel mellett minden szempontból fejlődöm –, másnak viszont kifejezetten káros!

– Gondolja?

– Ööö… tudom! – vágom rá. Most már ebből a kérdéskörből elég nehéz lesz kikeverednem. – Gondolok itt néhány páciensemre. Van, akinek fogyni segít a cékla, másnak hízni.

– Épp a cékla… – hüledezik. – Mondjon még ilyet!

– Rendben, de előbb kérem a címet.

Egy perccel később, egy Palm Beach-i címmel a kezemben, boldog mosollyal bemondom neki a brokkolit, és nem várom meg, hogy elküld-e a fenébe, hanem leteszem a szállodai telefont.

Beírom a címet a telefonom térképalkalmazásába, és meglepve látom, hogy nagyjából két órányira vagyok Ariel anyjától.

Akkor hát, egy életem, egy halálom, hamarosan hasznát veszem mindannak, amit tanultam, legalábbis reménykedem benne.

És megfejtem a férjem szüleinek titkát.

Ariel

Bora talán megsértődött, hogy nem jöhet velem, de most valóban nem segítene, ha a lelátón ülne, az első meccs mindig necces. Hogy sikerült-e a felkészülés, főleg fejben? Erre most nem mondhatná senki, hogy szuper volt, néhány napja az addig remeknek vélt felkészülésemet basztam szét totálisan azzal, hogy megkerestem anyámat.

De a rutin segíthet, a megszokott mozdulatok és rítusok segíthetnek.

Mondjuk az nem segít, hogy Borával nem lehetek együtt, a testem és a lelkem is őt vágyja, és tapasztalatból is mondhatom, hogy szerintem egy jó szex nem ronthatja el a másnapi játékot.

De ez mégis az Australian Open előtti első és egyben utolsó tornám, szóval a lényeg, hogy valahogy bele kell lendülnöm. A szokásos kezdet megvolt, tegnap tészta és tojás, és most elvileg remek formában kell lennem.

Most pedig gripet cserélek az ütőimen, amíg ezt végzem, arra gondolok, hogyan fogom az első szervámat megütni. Mozdulatokra gondolok, amiket jobban akarok kivitelezni, mint eddig. Van egy-két mantrám, ami most egyébként érvényét vesztette, mert az egyikben anyám is szerepelt.

Tehát, ha kiesek most rögtön a sydneyi tornán, az valamelyest anyámnak is köszönhető. De persze ő szarik rá, és én sem tehetek mást.

Jönnek a bevált dolgok. Megiszom az izotóniás italomat, több mint egy litert, és a meccs közben is pótolni fogom az elégetett energiát.

Nemsokára begyúrnak, megnyúlnak az izmaim, és kezdődhet a bemelegítés, ami nekem bőven több mint egy órán át tart, nem a technikai ütések miatt, hanem mert lassan melegszenek be az izmaim. De ez a bejáratott procedúra segít abban, hogy elfelejtsem, amiért elsősorban Ausztráliába jöttem.

És az nem az Australian Open megnyerése volt. Hanem az anyámmal való találkozás.

Mivel utóbbi elég rosszul sikerült, így már csak az előbbiben kezdhetek el bízni, de ahhoz nagyobb rendre lenne szükség a fejemben.

Mindegy, Ausztrália, itt vagyok, és itt van valahol a feleségem is.

Remélem, nem csinál semmi hülyeséget, amíg nem vagyunk együtt, mert azért az a próbababa-vuduzás nem nyerte meg a tetszésemet.

De vuduzással vagy anélkül, örülök, hogy rátaláltam. Ő az, aki az új mantrámban szerepel, csakhogy ezt sosem fogom elárulni neki.

Bora

Már indulásra készen állok, amikor kopognak az ajtónkon. Kinyitom, és hátrálni kezdek, mert James áll ott, talpig mosolyban, farmerban, szűk fehér pólóban, barnára sült a karja, az arca, kócos a szőke haja, és a kezében egy csokor virágot szorongat.

– Helló – dünnyögöm, és kínosan érzem magam. Mit akar itt?

– Helló. Beengedsz egy pillanatra? Ariel még itthon van?

– Elindult már. Meccse lesz.

Reménykedem benne, hogy nem nekem hozta ezt a csokrot. Közben a fülemben hallom Vivi barátnőm sipítását: nem engedheted el, hát olyan aranyooos!

– Oké, csak egy pillanatra beugrom – mondja határozottan, és kedvesen félretol az ajtóból. Csak állok és nézek ki a fejemből.

– Neked nincs meccsed?

– Ma nincs. Holnap kezdek. Mindjárt az ebéd utáni edzésemre indulok.

Elképzelésem sincs, mit akar nálunk egy színes csokorral.

– Csak beugrottam, hogy igyunk egy kávét, sajnálom, hogy Ariel nincs már itt. Esetleg lemegyünk ide a közelbe?

– Van itt egy kávégép – mutatok a konyhapult sarka felé. – Te is itt laksz, ebben a hotelben?

– Nem, én egy sarokkal odébb. Ezt útközben vettem – nyújtja felém a csokrot. – Hogy ne jöjjek üres kézzel. Amúgy is volt közös programunk, amikor eltűntek az embereink – magyarázza. – Azóta sem tudom, merre jártak, az edzőm hallgat, mint a sír.

Megrázom a fejem. Én is hallgatok, mint a sír.

Szerencsétlenkedem egy kicsit a kávéfőzővel, aztán a pultnál ülve megkávézunk. Amikor felhörpinti az adagját, feláll, közelebb lép hozzám, fölém magasodva köszöni meg a kávét. Nem tudom, Ariel mit szólna, ha ezt látná. Igyekszem elhajolni előle, megsuhint az illata, kellemes, egy kicsit egzotikus, és mindenképpen sokkal nagyobb hatást gyakorol rám a közelsége, mint ahogy elterveztem.

Felpattanok, az ajtó felé iramodom, szinte futólépésben.

– Viszlát, James – tárom ki az ajtót. Szívem szerint azt is mondanám neki, hogy ne állítson be többet váratlanul, mégsem jön ki a számon, hanem csak intek neki, amikor végre felfogja a szitut és távozik.

Még percekig ülök a fotelben, és bámulom Sydney belvárosának lenyűgöző forgalmát, hallgatom a szállodához közeli jelzőlámpa pittyegését, és arra gondolok, hogy most aztán valami nagy dolgot tehetek. Nem szúrhatom el!

Végül nekilátok a sminkelésnek, nagy vagyok benne, hogy új karaktert adjak arcoknak, és most erre szükségem lesz, hiszen előfordulhat, hogy Ariel anyja látott már rólam fotót. A hajamat is lesimítom, vaxszal még jobban lenyalom, ettől sötétebbé válik az árnyalata is. Egy új Borát látok a tükörben, aki persze hasonlít rám, mégis a felderítős énem lesz ezután.

A nagyiból nyerem az erőt elinduláskor.

A taxi méregdrága errefelé, pofátlanul sokba kerül, főleg, ha ilyen nagy távolságra megy az ember, de nincs elég időm arra, hogy tömegközlekedéssel próbáljam megtalálni a címet. Arra gondolok, hogy hány körmöt kellene lereszelnem, előkészítenem, géllakkoznom azért, hogy ezt a pénzt megkeressem. De persze sokra nem megyek ezekkel a gondolataimmal, hiszen utoljára decemberben kerestem pénzt, és most ez is egyre jobban zavar. Itt töltöm az időmet Ariel feleségeként Ausztráliában, csakhogy nincs bevételem, bár a tévések azt mondták, az itt forgatott film után kapok pénzt, de ki tudja, mikor érkezik meg.

Azóta, hogy leléptem a főiskoláról, mindig eltartottam magam, még ha voltak is kisebb-nagyobb adósságaim. A nagyobbon kizárólag a hitelt értem, amiből az üzletemet vettem. Egyik felével a szüleimnek, a másikkal egy banknak tartozom, és igyekszem határidőben törleszteni. Most viszont így indul a január, hogy luxuskörülmények között érkezem a világ egyik legjobb helyére, miközben, ha nem dolgozom, a következő hitelemet már nem tudom miből törleszteni. És nem fogok Arieltől pénzt kérni!

Tehát Noeltől, a tévéfőnöktől kell kérnem, vagy nekem, itt kell pénzt csinálnom. Más lehetőségem nincsen.

Ezen gondolkozom – és már nem először, amióta elhagytam Magyarországot – az egész út során, ahelyett, hogy Sydney látványosságaival ismerkednék. Látom távolról a híres Operát, a vitorlaszerű héjaival, meg látom a sok vizet, a sok zöldet, de nem tudom elterelni a figyelmemet az anyagi helyzetemről és Ariel anyjáról. Talán arra sem lesz lehetőségem, hogy találkozzam vele.

A taxi két házzal odébb áll meg. Igazán flancos tengerparti környék, gyönyörű, modern, nagy teraszos házakkal, köztük le lehet látni a fehér homokos partra, kék a tenger, zöldellnek a pálmák, mi gondom lehet itt, ugye.

Kiszállok, és nagyon lassan elsétálok a házig, amelynek a címét a diszpécsertől szereztem. Egy kétszintes, több teraszos, nagy ablakos ház, a kertben sok-sok zölddel, a bejárat előtt két pálmával, mégsem rí ki a környezetéből, flancos itt mindegyik épület.

Megnyomom a csengőt.

Egy pillanat múlva egy kibaszott farkas néz velem farkasszemet. Nem viccelek.

Talán mégsem fog működni a tervünk, bármilyen ügyesen kitaláltuk is nagyival.

Az állat néz rám, és azt olvasom ki a tekintetéből, hogy tudja, miben sántikálok.

Szerencsére nem kell sokáig szemeznünk, mert nyílik az ajtó, és a lépcső tetején megjelenik egy nő.

Ariel

Azt viselem a legnehezebben – bár már megszoktam –, amikor nem kezdődik időben a meccs, mert akkor kezdhetem újra a bemelegítést, ráhangolódást, beütéseket. Mióta kiemelt vagyok a tornákon, ez gyakran előfordul, ha nem végeznek előttünk a centerpályán játszók, és hát többnyire az esti meccsre tesznek. Ma nem így alakult volna, de így sem tudok időben sorra kerülni, mert vérre menő csata alakult ki El Fauro és Gregorii között. Semmi baj, az utolsó szettben járnak, és én újra végigcsináltam az egész bemelegítést a nyújtástól kezdve.

Tina a relaxáció után jön be az öltözőbe.

Ez a szokásos agyi fegyelmezőmunkám, de most nemigen megy az összpontosítás, pedig továbbléptem. Eddig szerettem Ausztráliát és mindig vártam az Australian Opent, most viszont menekülnék innen.

– Mindjárt mehetünk – közli, és a vállamra teszi a kezét.

Hát nekünk tényleg múltunk van, nem véletlenül ő az edzőm. Természetesen nagyon jó edző, bár van egy-két agymenése. Időnként el akar hagyni, de tisztában vagyok vele, hogyan tudom megtartani őt. Amikor azt lebegtette, hogy majd James edzője lesz, akkor azért elkezdtem gondolkodni azon, hogyan tovább. Vannak olyan teniszezők, akik kis túlzással végigjárták már az összes elsőosztályú teniszedzőt, évente cserélnek, világhírű nagyágyúkat szerződtetnek, de elég hamar felbomlik az együttműködés közöttük. És aztán vannak azok, akik hűségesek. Az edzőjükhöz. Én már sok éve hűséges vagyok Tinához, és őszintén szólva, egyáltalán nem érdekel, hogy kinek mi a véleménye róla. Még Bora véleménye sem hoz ki a sodromból, mert általában mérlegelem a dolgok jó és rossz oldalát, és Tinával van néha gondom, de sosem az edzésmódszereivel. Így hát Tina marad, és én mindent meg is fogok tenni azért, hogy maradjon.

Megragadom a kezét, és behunyom a szemem. Minden meccs olyan, mintha elölről kezdeném, nagyon megbántam már, amikor azt hittem, egy hátrébb rangsorolt versenyzőre nem kell ugyanúgy készülnöm, mint egy igazi riválisra.

– Mi a fene van? – kérdezi Tina, de rögtön az edzős hangjára vált. – Csak a meccsre koncentrálj. Molenta bivalyerős szerváira. Hívd be a hálóhoz, ahogy megbeszéltük. Fókusz! Nyerni fogsz! Bajnok vagy.

A szemembe néz, és én nem akarom a tekintetéből azt kiolvasni, hogy végül is én tehetek mindenről, azzal, hogy Borával kapcsolatot kezdtem.

Még egy utolsó gondolat, mielőtt elindulnék az öltözőből: amikor megtudja, hogy megnősültem, lehet, hogy ki fog dobni.

De persze megoldottam már bonyolultabb szitukat is.

Bora

Esküdni mernék rá, hogy a bejárattól rám irányuló kamerákon már kitanulmányozott. Remélem, hihető az álcaszemüveg, és kicsit soványabbnak árnyékoltam az arcomat. Nem tudom, látott-e valaha valamilyen fotón, de mégiscsak ő Ariel anyja, és nehezen képzelem el, hogy egy anyát ne érdekeljen a fia sorsa. Hiszen még Saroltát is érdekli, mi van apámmal!

A kapunál a farkas morog egyet, a másik pedig a lépcsősor alján állva bámul a szemembe. Ezt nem hiszem el, Ariel miért nem szólt arról, hogy a dilis anyja farkasokat tart?

– Putyin, Natasa, come here! – kiáltja a nő. Jézusom. Putyinnak hívja a farkast? Hát igazán nem reklamálhatok a családomat illetően. Csak idáig kellett eljönnöm ahhoz, hogy más szemüveggel nézzek rájuk.

Ami a szemüveget illeti, erősen kell benne koncentrálnom, mert mégsem követhettem el azt az amatőr hibát, hogy ablaküveges szemüveget veszek az élelmiszerboltban idefelé. Vagyis +0,5 dioptria, és igyekszem kifelé kukucskálni mögüle, hiszen csak egy nagy homályt látok, ha a lencsén nézek keresztül.

– Segíthetek? – kérdi angolul a nő. A kiejtése az a szinte már érthetetlen ausztrál, de van benne egy kis akcentus, nem vagyok nyelvzseni, fogalmam sincs, milyen, de nem magyarnak érzem.

– Igen. Tegnap érkeztek megrendeléseim a környékre. Szépségspecialista és körömápoló vagyok – mondom komolyan. – A kínai járvány miatt házhoz jövök, célom, hogy nálam senki se betegedjen meg. A környéken voltam, és azt javasolták, az összes házban érdeklődjek, mert itt mindenkinek fontos az egészséges élet, és odafigyelnek a környezetükre.

– Igen? – húzza össze a szemét gyanakodva. Amíg a válaszára várok, alaposan megfigyelem. Magas, karcsú, formás nő, karakteres arccsonttal, vékony szájjal, vakító kék a szeme. Sötétkék bokanadrágot és fehér, rövid ujjú, galléros blúzt visel, amin a nap megvilágítja a kicsi aranygombokat. Kék mokaszin van a lábán. Egy tökéletes angol szépség. Ami a projektemet veszélyezteti, az az, hogy a haja frissen fodrászolt, simára szárítva lóg a vállára. Gyorsan a kezére fókuszálok, nem egyszerű a szemüvegben, és úgy látom, mintha natúr lenne a körme. – És én mit tehetek önért?

– Gyönyörű manikűrt készítek, tartósat, francia lakkozást, bármit, és önnek ki sem kell mozdulnia otthonról. Pedikűrözéssel is foglalkozom.

– Honnan jön? – tesz egy lépést lefelé a lépcsőn. Most, ha minden igaz, még nyert ügyem is lehet, bár úgy érzem, inkább az akcentusom érdekli, nem a szolgáltatásom.

– A Hyde Park mellől – felelem tétován, és látom, hogy az egyik farkas felmegy a lépcsőn és besomfordál a házba. Hála az égnek, a másik követi. – Nemrég költöztem ide.

– Gondolom, tanulóvízummal.

Bólintok, és közben igyekszem kitalálni, vajon mit is tanulhatok.

– Hát nem is árt, ha a nyelvtudását tökéletesíti.

– Igen, angolul tanulok – vágom rá.

– És üzleti tanulmányokat folytat, nyilván – ereszt el egy mosolyt, és tényleg nem tudom, hogy gúnyos-e az a mosoly.

– Hát…

– Mellette illegális munkavállaló.

– Hogy őszinte legyek, ezzel én csak egy nagyon kicsi mellékest keresek. Inkább ez a jótétemény, amit megfogadtam, amikor elhagytam Komarnót.

– Tehát komáromi. Szlovákiai magyar?

– Hát így is mondhatjuk.

Most légy okos, Bora, mert ezen áll vagy bukik minden. Mi a fenét tudok én Szlovákiáról? Csak annyit tudok, hogy voltam már ott apámmal egy napot, valami dolga volt, én pedig Komarnóban sétálgattam, nagyjából másfél óra alatt ott voltunk, ott folyik a Duna, de… Jézusom. Nyilván be kellett volna bifláznom egy csomó utcát, nevezetességet, ilyesmit. És akkor a nyelvtudáson áll vagy bukik minden. Ha a nő véletlenül tud szlovákul, akkor nem tudom, mivel indokolom meg, hogy én, aki ott nőttem fel, egy mukkot sem értek belőle.

– És mit akar tőlem?

– Hátha szüksége van egy szép lakkozásra, manikűrre. Gondolkozik, bent ordít egyet a farkas.

Nem is vagyok biztos benne, hogy be akarok menni.

Végül a nő elővesz a zsebéből egy pici távirányítót, és megnyomja. A kapu kitárul.

Baszki, Ariel, csak érted teszem!

Kicsit imádkozom, nehogy kinyírjanak a farkasok, és belépek a kertbe. A terméskővel kirakott járdát kétoldalt gondosan nyírt fű határolja, melyben különböző trópusi növények díszelegnek, beleértve azt a kakadu-vagy papagájvirágot, amelynek szálját otthon több ezer forintért lehet vágott virágként megkapni. A lépcsőn megérzem a nő illatát. Kellemes, finom, nem agresszív.

– Gabi vagyok – hazudom, de ahogy Saroltától tanultam, megvárom, hogy ő nyújtson kezet.

Arra várhatok. Bólint, és elindul előttem felfelé a házba.

Fényes, vastag, szürke az ajtó, félig nyitva áll, és ahogy megyünk fel a lépcsőn, meglátom magam benne. Persze meglátom benne Ariel anyját is. A szemét, ahogy engem néz, én gyanakvást fedezek fel benne. Mégis valami mágikus vonzerővel rendelkezik, hogy követem, még ha farkasok várnak is rám odabent.

Le sem tagadhatnák egymást a fiával.

– A farkasok – jegyzem meg az ajtó előtt, amikor már totálisan az inamba száll a bátorságom.

– Putyin? Natasa? – kérdezi, és akkor jövök rá. Igen, orosz az akcentusa angolul. Ennek a nőnek orosz az anyanyelve.

Nahát. Erről Ariel semmit sem mesélt.

A két farkas megjelenik az ajtóban, és zihálnak, esküszöm, engem tartanak szemmel.

– Itt lehet farkasokat tartani? – kérdem elhaló hangon.

– Ők – fordul hátra a nő – majdnem az ön országából érkeztek.

Ezt nem hiszem el. Komarno, baszmeg, és nem a Drakula földje! Hallgatok.

– Csehszlovák farkaskutyák.

– Ó.

Apám nem lenne büszke rám. De talán anyu sem. Kicsit kínos, hogy egy állatorvos és egy kutyakozmetikus gyereke nem ismer fel egy kutyát.

– A hidegháborúban tenyésztették ki őket. Tudja egyáltalán, ilyen fiatalon, mi az a hidegháború?

– Hát… ööö… amikor az oroszok meg az amerikaiak utálták és fenyegették egymást – adok hebegve választ, és érzem, hogy nem az lesz itt, amit én szeretnék. Nagyon nem az.

A nő nem válaszol. Rendkívül fura belegondolni, hogy Ariel anyja. Farkasnak látszó kutyákat tart, Putyinnak nevezi az egyiket, orosz akcentusa van, hidegháborút emleget, nem mutatkozik be. Másrészt viszont én is fura vagyok, becsöngetek idegenként, hogy azonnal megcsinálom a körmét. Szóval gáz az van mindkét térfélen.

– Kegyetlen, gonosz, okos járőrkutyát akartak kitenyészteni – folytatja, amikor már bent állunk az előszobában. Előttem egy üvegajtón túl a nappali lehet, azon túl is üvegajtó, és látom a tengert. Milyen ez, amikor így jössz haza, hogy belépsz, és már akkor látod a tengert, amikor leveszed a cipődet? – De nem lett gonosz, és csak addig megy el, amíg a gazdája engedi.

– Ezt hogy kell érteni? – mormogom.

– Hát úgy, hogy az én parancsomra mindketten hallgatnak. Egyébként hol tanult meg ilyen jól angolul?

Az előbb még kritizált, most pedig elismeri, hogy szót tud velem érteni. Na ugye, legalább egyetlen tanulmányomnak volt értelme. És ezt eddig nem is tudtam, most, Ariel mellett válik bizonyossá, hogy nem volt hülyeség. Hát mikor beszélgetnék el angolul egy ausztrál nővel a csehszlovák farkaskutyákról meg a hidegháborúról, ha nem tanultam volna meg normálisan a nyelvet? Akkor legfeljebb kávét tudnék rendelni egy kávézóban, de nem lehetnék biztos benne, hogy azt kapom, amit kértem vagy kérni akartam.

Úgyhogy végre itt egy piros pont nekem.

– A suliban. Meg anyám barátnőjétől, aki angoltanár.

– Remek.

A két kutya változatlanul a nappali bejárata előtt ül, és még mindig inkább farkasoknak tűnnek nekem, mint kutyáknak.

– Egyébként a csehszlovák farkaskutyát kisebb részben a Kárpátokban élő farkasokból, nagyobbrészt pedig német juhászkutyákból hozták össze.

Hát nem tudom, mit mondjak. A nő hűvösen néz rám, aztán kinyitja az ajtót. A két farkas – mert így jogosan emlegetem őket magamban farkasoknak – előremegy.

– És miért Putyin? – érdeklődöm.

Világos, modern nappaliba érünk. Néhány bőrfotel, egy nagy tévé, odébb hatalmas ebédlőasztal, de a kilátás mindent visz. Óriási teraszra nyílik a nappali, ahonnan semmi más nincs előtted, mint a végtelen tenger. Különösen kíváncsi lennék, hogy Ariel anyja, miután elhagyta Ariel – minden valószínűség szerint jómódú – apját, miből teremtett ilyen egzisztenciát magának a világ egyik legexkluzívabb tengerpartján.

– Putyin? A főnöke – neveti el magát, és én, nem is tudom miért, megremegek.

– A főnöke?

– Igen, da.

Da? Na lehet, hogy Ariel anyja többszemélyiségű. Olvastam gyerekkoromban a Virágot Algernonnak!-ot, abban volt jó sok személyisége a főhősnek. Talán egy komplex skizofrénia alapos ok volt arra, hogy elhagyja a családját és új életet kezdjen.

– Hát tudja, Gaby, nem éltem én mindig itt. Van egy komoly orosz kötődésem.

– Ó. Nem is gondoltam, hogy nem itt született.

– Pedig nem – néz a tenger felé, és elhomályosul a tekintete.

– Az én gyerekkori hazám Moszkva volt. A mindenem. De aztán – tér vissza rám a szeme – az utam másfelé vezetett. Na, Gaby, leülök ebbe a fotelbe, a pedikűröm lakkozással és a manikűr körömlakkal másfél órát szokott tartani. Mármint a szalonban, ahová járok. Nagy szerencséje, hogy beteg az én szakemberem, úgyhogy a múlt héten potyára mentem oda. Na, ezt ki lehet húzni – mutat a lábtartóra.

– Így jó lesz – felelem, és óvatosan megérdeklődöm, miben tudnánk kiáztatni a lábát. Egy pár pillanatig dühösen néz rám, én pedig arra gondolok, hogy már a szakmánknak sincs semmi tekintélye. Bárki belekeveredhet, tessék, itt dolgozik valaki Sydneyben egy szalonban, és gőze nincs róla, hogy pedikűr előtt áztatni kell? Sóhajtok.

Ariel anyja egyet fordul, és visszatér egy lábmasszírozós lábáztatóval.

– Amíg puhul a lába, megcsinálom a kezét – javaslom. Leveszem a szemüvegemet és végre normálisan látok. Jó ötlet volt beugrani egy-két boltba indulás előtt, így van nálam lakk, géllakk, de még egy kis hordozható UV-LED lámpa is, amit magammal hoztam otthonról, és most beraktam a táskába arra az esetre, ha géllakot kérne. Azt hiszem, meglehetősen jól felkészültem, bár egyáltalán nem reménykedhettem benne, hogy beenged.

Finom a keze és ápolt a körme. Mindenesetre ráfér a formájukra egy kis igazítás. A két kibaszott farkas ott ül mellettem, és árgus szemmel lesik, mit csinálok. Attól tartok, ha véletlenül megsebesíteném a nőt az ollómmal, akkor rögvest átharapnák a torkomat.

– És meddig tervez itt, Gaby? – kérdezi.

– Néhány… hónapig.

– Azután visszamegy? Egyébként tud magyarul is, vagy csak szlovákul?

Na ne már, a francba, ha kiderül, hogy beszél szlovákul, nekem végem.

– Igen – vágom rá angolul. – Otthon mindig magyarul beszélünk, nekem jobban megy, mint a szlovák, esküszöm.

– De hát magának jó a nyelvérzéke, hasonlóan hozzám, nem igaz? Ó! – kapja el a kezét. Csak egy kis szúrás volt, de az idegeimet erre nem készítettem fel.

– Elnézést – mentegetőzöm, leginkább a farkasoktól kérve elnézést, akik szőrüket meresztve felpattantak.

– Talán jobb lenne, ha mégis felvenné a szemüvegét – vált át magyarra, amitől leesik az állam, és még tényleg jó, hogy ledobtam az ollót, mert most tuti beleállítottam volna a körömágyába. Nulla akcentus.

– Beszél magyarul? – meredek rá. Igyekszem eléggé meglepettnek tűnni, noha természetesen tudtam, hogy beszéli a nyelvünket. Az azért meglep, hogy akcentus nélkül.

– Igen, a szüleim úgy magyarok, hogy anyám gyerekkorában még Moszkvában élt, később ingázott apámmal. Ismerem Budapestet, sokat éltem ott – lágyul el a pillantása. – Hiányzik is veszettül.

Na most, így manikűrözd egy rohadt éles ollóval valakinek a kezét, hogy pillanatonként bemond neked valami durvát.

– Hogyhogy?

– Tudja, Gaby, nekem ez a harmadik életem, itt.

– Ó.

A francba, végre levágtam a körmeit, de a körömágyhoz hozzá se fogok nyúlni. Bejelent még néhány érdekességet, aztán tényleg az ujjai bánják.

– Bizony – sóhajt. – Én egy kis moszkvai beugró és némi feladat után Budapesten kezdtem a felnőtt életemet. De aztán változtak a dolgok, vissza kellett mennem Oroszországba. Aztán, amikor megint változtak a dolgok, némi utazgatás után, akkor Moszkvát is el kellett felejtenem.

– Hű, baromi komoly üzleti életet élhet – meredek rá. – Ennyi költözést!

– Hát nevezhetjük éppen üzleti életnek is – mélázik el –, de én inkább úgy mondanám, hogy sokat kértem az információkért, és mindig meg is szereztem őket.

Fogalmam sincs, miről beszél, de a hadováláshoz hozzászoktam, amikor apám mesélt mindig a szakmájáról, meg hogy hogyan lehet külsőleg megtermékenyíteni egy szarvasmarhát vagy lovat, meg hogy mitől függ a neme és a többi, és a többi. Ezek a szakmai leírások nem szoktak megérinteni túlzottan, nyilván nem véletlenül választottam egy tök gyakorlatias munkát.

– Érti, amit mondok, nyilván.

– Érteni nem értem, de biztosan mozgalmas az élete.

– Gaby, engem információszerzésért fizettek, és meleg lett a lábam alatt a talaj. Ezért kell lemondanom arról, hogy visszatérjek Európába vagy Oroszországba. Ott nincs biztonság számomra. Na mindegy, én elhagytam a régi életeimet, ez a lényeg. És az, hogy itt a családom biztonságban van. Na, ez fáj!

– Bocsánat – esedezem a farkasokhoz elsősorban, aztán le is teszem az eszközömet, inkább egy reszelőt veszek a kezembe, mert ez a nő megszólal még egyszer-kétszer, aztán a balesetin kell majd visszavarrni az ujját. Igazítok a reszelővel, jól megy ez. És közben arra gondolok, amit mondott. Hogy mi a fene van? Információszerzésért fizették?

És akkor hirtelen, teljesen váratlanul beugrik, amit Sarolta mondott: „Kém van a családban.”

Menten a farkasok közé ájulok.

Ariel

Carlos Molenta eddig nem jelentett nagyobb kihívást, de tavaly feltornázta magát az első ötvenbe, és váratlan meglepetésekkel állt elő azokkal szemben, akik lebecsülték őt. Így tehát én megpróbáltam arra készülni, mintha a legerősebb ellenfelemet kapnám, ennek ellenére nagyon elhúzódtak az adogatójátékaim az első szettben.

– Ez így nem lesz jó, Ariel – ezt üzente Tina tekintete. Illetve, a napszemüveg mögött biztosan ezt üzente, mert amikor kinéztem, mindig csak azt láttam, hogy ökölbe szorítja a kezét. A kínkeservesen megnyert adogatójátékomról annyit, hogy alig tudtam elkerülni a breakhátrányt.

Most pedig eljutottunk az egy-egyig, és következik a döntő játszma.

Tudom, hogy ez csak egy előtorna. Azt is tudom, hogy a formaidőzítésem megfelelő, és az Australian Openre leszek csúcsformában, de nem mindegy, hogy honnan érkezem oda. Hogy játszom-e eleget tornán, vagy kvázi lámpalázasan jövök. Azt pedig nem kell mondanom, hogy ezt a tornát tavaly megnyertem, a közönség szimpatizál velem, tehát még fontosabb lenne eljutnom a döntőig és a végcélomig.

Ha most itt három nyert szettre menne a torna, mint a Grand Slameken, akkor még jobban hagyatkozhatnék a rutinomra. A hosszú játszmák végén többször hozom a formámat, bár a teniszben semmit sem lehet így kijelenteni, legalábbis rögtön elbuknék, ha azt hinném, hogy én vagyok a sérthetetlen bajnok.

Az utolsó játszmában az ellenfelem kezdi az adogatást, és úgy kell bekezdenem, hogy breaklabdához jussak.

Ahogy ülök a szünetben a széken, leteszem magam mellé a törülközőt és felnézek, észreveszem a lelátón apámat.

Automatikusan Jamest keresem mellette, de nem látom.

Apám fent ül a lelátón, nincs rajta napszemüveg, látom a szemét. Tudja, hogy észrevettem.

A franc tudja, mi ez az érzelem, de az a szó fut át rajtam, hogy „fiam”. Mintha az ő szájából hallanám.

Lehajtom a fejem, iszom még egy kortyot a vízből, egy másikat a sportitalomból, aztán kimegyek a pályára.

Bora

– És… izé – kezdem, miközben már az egyik legsötétebb lakkomhoz készítem elő a körmét – …azt hogy kell érteni, hogy mindent odahagyott?

– Hát mindent, ami volt. Embereket, tárgyakat.

– Moszkvában?

– Igen.

– …

– És Budapesten?

– Ott is.

– A szerelmét is? – meredek rá.

– Mondtam, hogy mindent – feleli nyersen.

Hallgatunk. Alapos vagyok, de igyekszem nem sietni. Nem túl lassan, nem túl gyorsan. Azon pörög az agyam, hogyha kém, akkor vagy nagyon elővigyázatlan velem, a körmöslánnyal, vagy nem érdekli, mert itt nem tud lebukni, vagy pontosan tud rólam mindent. Hát nem tudom, hogy a második és a harmadik eset kedvező-e nekem. Különösen a harmadik.

Fent van már a két előkészítő oldat a körmén, most jön az alapozás, színtelen, kicsit ragacsos. Egyenként rakatom vele az ujjait a fény alá, így lassabban haladunk. Ha jól sejtem, bármi is van a háttérben, ez az első és utolsó alkalom, hogy találkozunk, és megpróbáljam megfejteni, sőt mi több, megérteni, hogyan tudta elhagyni a családját, és miért nem örült az Ariellel való találkozásnak.

– És itt új életet tudott kezdeni. Ez nagyszerű – nyögöm ki végül. Most a szín, vagyis a sötét lakk következik. Éjfekete.

– Hát nem tudom, nagyszerű-e, hogy van három családom, vagyis inkább csak volt – nyögi be. Természetesen a fekete lakk azonnal kiszalad a körömágyára. De nyugi, tudom a dolgom, azért van a rózsafa pálcám és a papírtörlőm. A farkasok úgy nézik a kezem, mintha le akarnám szúrni egy fapálcikával a gazdájukat.

– Hogy érti? – kérdezem, amikor végre kijavítom a hibát a kezén.

– Hát úgy, hogy maradt egy Budapesten, egy Moszkvában, és van itt, igen. A harmadik megvan.

– Három férj?

Igyekszem csak a kezére nézni. Sem a farkasok pofájának, sem a nő arcának látványa nem tenne most jót nekem. Elég komolyan idegállapotba kerültem, hogy a nagyi szavajárását használjam.

– Is. Legalább három. Igen. Meg gyerekek.

Jézusisten. Na. Hát akkor ez mit jelent? Hány gyereket? Hármat? Vagy hatot? Ahhoz képest tök sovány, ha hat gyereket szült. Most már csak a fedőlakk van hátra a kezén.

– Három gyerek?

– De kíváncsi lány ez a Gaby! Itt egy. Ott kettő, amott meg egy.

Na, akkor négy. Hát kíváncsi lennék, én hogy tudnám így megőrizni az alakomat négy gyerek után. Megmondom: sehogy.

De most komolyan, három gyereket otthagyott! Egy kém! Kémnő!

Hát baszd meg, Ariel, azt hittem, melletted már nagyobb meglepetés nem érhet, de ezt azért nem képzeltem! Hogy anyádról hamarabb írna könyvet Ken Follett, mint rólad. Vagy készülne róla egy egész estés film. Már ha nem csak nekem mesélné ezt el.

– Az komoly – nyögöm ki végül. – De hogy tudta…?

– Az életünk volt a tét.

– Az…?

– Az ő életük, meg az enyém. Így volt a legjobb.

– Jézusom, és sosem kereste őket?

– Nem. Így a legjobb mindenkinek.

– De hát már biztonságban van, nem azt mondta?

– Gaby, komolyan azt hiszi, hogy van olyan, hogy biztonság?

– Hát én nem tudom.

– A lényeg az, hogy itt is lassan meleg lesz a lábam alatt a talaj.

– Ausztráliában?

– Dehogy. Csak itt. Néhány havonta költözünk. Most jön el az ideje.

– Uramisten. Mindig eladja a házat?

– Mindig béreljük. A gyerek már nem velünk lakik. De túl sokat kíváncsiskodik, Gaby!

– Néha jólesik az embernek elmesélnie, hogy mi van vele. Én is szoktam beszélni a családomról, pedig biztos lehet benne, hogy egy csomó mindenre egyáltalán nem vagyok büszke!

– Ó, hát ez nagyon szép munka – emeli fel a kezét, pedig még nem is ápoltam meg a finom mandulaolajommal. – Látja, ez a kelet-európai szaktudás. Ez hiányzik. Még Nyugat-Európában is, mert ott nem tartják komoly dolognak, amit maga csinál. Az itteniekről meg ne is beszéljünk – legyint. – Sok kínai, akik mindenféle gyorstalpalót végeznek az interneten, és egy szót sem beszélnek angolul.

Kiveszi a lábát a vízből, szárazra nyomkodom a törülközővel, aztán megkérem, hogy tegye a lábtartóra, amin eddig én ültem.

Én pedig a pedikűrözéshez kiterítem a földre a törülközőt, hogy oda hulljon majd a sok apró, elszarusodott, levágott bőrdarab, és hát sajnos nekem is a földre kell ülnöm. Nincs ezzel baj, csak a két farkast túlságosan is érdekli, mit csinálok.

– Nem tudok így dolgozni – mondom kétségbeesetten, amikor két pár farkasszem mered rám, és én, mintha csak egy csőnyi hely állna lehetőségemre, csupán pár centire mozoghatok, mert különben nekiütközne a kezem Putyinnak. Vagy Natasának.

– Putyin, Natasa – kezdi, aztán oroszul adja ki nekik a parancsot. A két állat vonakodva odahátrál hozzá, leülnek vele egy vonalban, de ettől függetlenül folyamatosan engem bámulnak. A kurva nénikéteket már. Na, én nem félek a kutyáktól, de ezek mégiscsak farkasok, és abszolút nem tudok elfeledkezni arról a hangról, amikor morogtak bent a házban, míg én a kapuban álltam. Nem tudom elképzelni, hogyan képes ez a nő ezzel a két vadállattal bujkálni.

Kezembe veszem a szikémet és a nő bal lábát. Esküszöm, Natasának feláll a szőr a nyakán. Vagy Putyinnak.

A sarkánál kezdem. Eltávolítom az elhalt bőrt, és arra gondolok, hogy most aztán észnél kell lennem.

– De végül is megérte? – kérdezem. – Hát legalább jó sok kaland volt az életében, gondolom.

– Egy nagy kaland az egész – feleli. – De hogy megérte-e? Én vonzom a veszélyt, és ha ezt veszem, egész jól túléltem. Anyagilag biztosan megérte. Az emberi veszteségeimet pedig már leírtam magamban. – Fakó a hangja. – És azt is tudom, hogy senkinek sem lenne jó a múltamból, ha újra kapcsolatba kerülnénk. Veszélybe sodorhatnám őket. Hiszen nagy valószínűséggel most is figyelik minden lépésüket a titkosszolgálatok.

Tessék? Most jöhet a talprésze.

– Gondolja? De hát mikor történtek ezek a dolgok?

– Régen. Igen. De akkor is, abban biztos vagyok, hogy egy darabig szorosan figyelték őket, aztán talán lazábban. És mostanra… az is lehet, hogy már nem érdekli őket. Bár én nagyvad voltam… – mondja lassan, majd hozzáteszi, mintegy korrigálva az utolsó szavát: – …vagyok.

Hát anyám, még azt hittem, az én életem a legkalandosabb, hogy a nyakamba kaptam saját hibámból egy tévés valóságshow-t meg egy nyúlcsaládot!

– De miért meséli el nekem? – kíváncsiskodom, holott, és ezt, ha innen kijutok egyben, szerintem írásba is foglalom: amit kívánsz, az megadatik. Hiszen én azt kívántam, és azért indultam útnak, mert szerettem volna, ha megtudom, hogy miért viselkedett így az anyja Ariellel, és van-e bármilyen lehetőség arra, hogy esetleg valamikor ne így tegyen.

Hát úgy tűnik, a választ mindkettőre megkaptam, a probléma inkább csak az, hogy nem kértem: szeretnék egy darabban, épségben kijutni a házból és eljutni Arielhez, ha mindezeket megtudom.

– És mit mondott nekik, amikor eljött?

– Semmit. Hát hányan mennek el egy doboz gyufáért este, és soha vissza sem térnek…?

– Az igaz. De nehéz lehet megállni, hogy ne nyomoztasson utánuk…

– Nem nehéz. Igyekszem a múltamtól teljesen távol tartani magam. A múltam szereplőinek érdekében is.

Jó, hát ennél durvább pedikűröm se volt még, pedig csinálom már egy ideje.

Ariel

– Ez elég necces volt.

– Igen.

– Meg kell beszélnünk az okokat.

– Végül nyertem.

– Nyertél, de nem sokon múlt. És tudod, mi a legnagyobb probléma?

– …

– Hogy nem rajtad múlt. Ő hibázott sokat. Nem te nyertél, hanem ő hibázott sokat.

– Még csak most kezdődik a formába hozásom. Hamarosan belelendülök.

– Láttalak már párszor, amikor még nem hoztad a formádat, csak a szezont kezdted. De biztosíthatlak, egyik alkalommal sem volt ennyire durva a helyzet. Pedig most a legjobb az erőnléted.

– Na látod.

– És a leggyengébb a koncentrációd.

– Történtek dolgok, és nem tudok mindig úgy játszani, mintha életem legjobb napjai lennének.

– Márpedig, ha mire Melbourne-be érünk, nem érzed azt, hogy ezek életed legjobb napjai, akkor el se utazzunk! Akkor indulj inkább haza, nem igaz? Minek kiállni csupán azért, hogy majd csak lesz valami a pályán?

Voltaképpen igaza van, csak a stílus nem tetszik. Folyamatosan van valami, amivel elégedetlen, főleg az utóbbi hónapokban. Még azt is elfogadnám, ha tényleg odébbállna, mert nyilván nem lenne vége a karrieremnek és az életemnek. De ez a folyamatos basztatás, ebben a stílusban… mintha egyre rosszabb lenne.

– Nézd, Tina, tudom, hogy arra gondolsz, netán negatív változást jelent Bora a szakmai életemre, de biztosíthatlak, hogy nem miatta van ez az egész – mondom végül. Ugyan az okokat eszem ágában sincs megvilágítani, mégis egyre nagyobb a nyomás, amit rám rak ezzel az állandó baszogatással, és azzal, ahogy Borára utal.

– Voltak barátnőid eddig is, Ariel, fogalmam sincs, hogy csináltad a tenisz mellett, de azok szexpartnerek voltak többnyire – emeli fel a hangját. A bérelt kocsiban ülünk, és indulnánk vissza a hotelbe, de látom már, hogy ebből nem keveredünk ki egyhamar. Lehet, hogy a gyúró kocsijába kellett volna beülnöm, egyszerűbb lenne az életünk. Tina megrázza a fekete copfját. – És most beütött valami gyerekes… romantikus… mit tudom én. Valami olyan őrület, amibe a srácok olyan tizenöt éves koruk körül szoktak belekeveredni, és nem harminc környékén!

– Mire gondolsz pontosan? – kérdezem. Annyi nekem is jár, hogy kimondjon egy olyan szót, amit egyszer sem ejtett ki a száján, mióta ismerem.

– Elborulásra.

– Elborulásra? Gőzöm nincs, miért borulnak el a tizenöt éves fiúk.

– Mert azt hiszik, hogy szerelmesek valakibe!

– Aha. És nem azok?

– Nem tudom, és kibaszottul nem is érdekel a tizenöt éves fiúk érzelmi élete, Ariel, de a tiéd kezd bedurvulni, ha érted, mire gondolok!

– Hát nem.

– Dehogyisnem! Amit műveltek Borával, az, ne haragudj, kritikán aluli! Az a ruha, jézusom, csodálom, hogy nem kapta még fel a világsajtó, hogy a híres teniszező milliódolláros ruhát vesz a nőjének, aki pedig egy szalmapapucsban érzi jól magát.

– Bánt téged, hogy vettem Borának egy különleges ruhát?

– Leszarom a ruhát, Ariel. Nem bánt engem semmi. Ez a mi kapcsolatunk… nem az érzelmekről szól. Oké, barátok vagyunk. Tudunk beszélni egymással, és én kihozom belőled a legjobbat. Pontosan tudod, hogy nálam jobban senki nem tudna téged edzeni…

– …

– Oké, egyvalaki igen. De az meg úgyis lehetetlen, szóval kérlek, ne tégy úgy, mintha nem értenéd, amit mondok! Ezzel a lánnyal úgy andalogsz meg bájologsz, mint egy tizenöt éves, amikor talál egy csajt, aki szintén csókolózni akar, ráadásul vele.

– Oké. Miről lesz szó a továbbiakban?

– Arról, hogy valamit tenned kell. Szerintem kifejezetten tarthatatlan, hogy magaddal cipelted őt Ausztráliába. De ha már így történt, akkor legalább korrigáld a hibádat, és Melbourne-ben ne lakj együtt vele!

– Ezt hogy képzeled?

– Másik hotel, adsz neki egy kártyát, vásárolgasson, és amíg versenyben vagy, nem találkozhattok. Legfeljebb a páholyba beülhet, de ennyi. Ez a javaslatom.

– Nem vagyok fakír – rázom meg a fejem, és arra gondolok, ha valami jó van most az életemben, az történetesen csak és kizárólag Bora. – Ezt nem fogom megtenni.

– Még akkor sem, ha ez a jó helyezésedbe kerül? Akkor sem, ha ezen múlik a bajnoki címed?

– Nem fogom a feleségemet másik hotelbe költöztetni. No way!

– Azt mondod, a feleségedet?

Na, elszóltam magam. Csakis dühömben csúszhatott ki a számon.

– Egyelőre titok. De igen, összeházasodtunk.

– Baszd meg, Ariel! Most búcsúztál el a bajnoki cím lehetőségétől.

Bora

– Ügyes kis nő maga.

Fura egyébként, hogy valaki, akinek a kezén-lábán dolgozom, nem tegeződik velem, de ha belegondolok, hogy ez a nő Ariel eltűnt anyja, aki ráadásul kém, bujkál, és két családot is elhagyott, plusz még farkasokat tart, akkor eszem ágában sincs tegeződni vele. Még a „kis nő” szóösszetételtől sem ráz a hideg, pedig ez annyira kínos, lekezelő, ahogy szoktuk mondani, ez a nő azzal flexel, villog, hogy van egy háza meg elért valamit, és mindenki mást lenéz.

– Köszönöm.

– Sokra vihetné itt ezzel a kézügyességgel.

Most mondhatnám, hogy a fia is szokta ezt mondogatni nekem, de inkább hozzálátok a lakkozás előkészítéséhez.

– Előbb-utóbb hazamegyek. Honvágyas vagyok.

– Na nekem két hely iránt van honvágyam. Az egyik Moszkvában a Nagyszínház, ahol pár évig táncolni tanultam. Nem kis szó volt akkoriban. Később oda jártam vissza erőért. Amikor rizikós feladatom volt, elmentem feltöltődni. A másik Budapesten a Duna. A nyári Duna illata, meg a Lánchíd. Hát ennyi. Még talán a lángos, de ötezer kalória van benne – neveti el magát, és tutira képzelődöm, amikor úgy hallom, hogy szomorú a nevetése.

– Az jó. El sem tudnám képzelni máshol az életemet, mint… Komarnóban.

Na, majdnem kiestem a szerepemből.

– Hát ha úgy alakulnak a körülményei… de én, szerintem, ma is Sydneyt választanám Komarno helyett.

– Elhiszem – bólintok.

Az órámra nézek. Másfél óra, és kész vagyunk. Pedig nem kevés elhalt bőr volt már a sarkán.

– Hát köszönöm. Mennyivel tartozom?

– Mennyit szokott fizetni a körmösének? Adja a harmadát.

– Nem fogadhatom el! Pontosan annyit fog kapni, mint ő, megfejelve az utazási költségével.

Amikor kikísér, az a szomorúság tör rám, hogy mi már sosem találkozunk. Sosem tudja meg, hogy találkozott a fia feleségével.

– És tényleg kém, vagy csak mesélt nekem egy mesét? – fordulok vissza a kapuban. A szemét nem a legjobban látom a dioptriás álcaszemüvegemen keresztül.

– Hát, majd találja ki. Magára bízom – mosolyodik el.

– De kinek kémkedett? Aki most üldözi?

– Látja, milyen remek kérdései vannak.

– És a farkasát erről az illetőről nevezte el?

Nem válaszol, csak int, és hallom, ahogy berregve záródik mögöttem a kapu.

A két farkas figyelő szemét a kaputól távolodva is a hátamon érzem.

Ahogy kiérek az utcából, rohanni kezdek. Futok, mert tele vagyok feszültséggel. Ki kell adnom valahogy, mire hazaérek Arielhez.

Azt sem tudom, hogyan tovább. Egy fontos torna előtt csak nem beszélhetek vele arról, amit megtudtam.

Csak négy vagy öt sarokkal odébb találok taxit.

Bora

– Hogy micsoda? Mata Hari, a kémnő? Ne viccelj már, Bora.

– Nagyi, tudom, hogy meredek a sztori. És még az is lehet, hogy mese az egész. De a két farkas… öhm… kutya miatt például elég hihető. Meg más miatt is. Nem tudom, az egész nő… szóval nem tudom. Inkább nézem ki belőle, hogy jó kém, mint hogy jó színész.

– Most hol vagy?

– Egy taxiban ülök, és megyek vissza a szállodába.

– Valójában te elhiszed, hogy Ariel anyja orosz kém? Vagy az volt?

– Nem tudom, mit higgyek. Segíts nekem abban, hogy mi a fenét gondoljak erről az egészről!

– Tudod, mit… nagyapádék az étteremben egyszer nyomoztattak valami belső tolvaj után. Képzeld, egy öregasszony volt a magánnyomozó, és le is buktatta Pál Aladárt, tudod, az egyik üzletvezetőt, aki…

– Nagyi, nem állunk úgy anyagilag, se te, se én, hogy kiküldj ide egy magánnyomozót – vetem el kapásból az ötletét. – Ráadásul itt angolul beszélnek az emberek, mint tudjuk. Semmit sem érünk egy magyar nénivel.

– Én csak arra gondoltam, hogy tanácsot kérhetnénk tőle.

– Ne tedd! – mondom kétségbeesetten. Ha a nagyi megindul, akkor elindul a lavina is. – Kérlek, drága nagyi, ezt az ügyet oldjuk meg mi ketten, senkit ne vonjunk bele, kérlek!

– Rendben van. Csak ezt a kémhistóriát azért le lehetne nyomoztatni.

– Oké, és hogyan? Arielnek vannak ügyvédei és magánnyomozói, nem öregasszonyok, hanem nemzetközi kapcsolatokkal rendelkezők. Ők találták meg az anyját.

– Nos, akkor azt is tudniuk kell, hogy egy kémet találtak.

– Ebben nem vagyok biztos – rázom meg a fejem. – Mivel Ariel a megbízójuk, nem tarthatták volna titokban előle, és Ariel elmondta volna nekem, amikor mesélt a találkozásról.

– Abba, hogy egy pasas mit mesél el a feleségének és miről hallgat, nos, abba ne menjünk bele! – feleli a nagyi sötéten. Volt valami féltékenységi balhé köztük a nagyapámmal a múltjukban, és azóta minden férfira gyanakvással tekint.

– Oké, nagyi. Akkor mit javasolsz? Elmondjam Arielnek, amit megtudtam, vagy hallgassak róla? Illetve hallgassak róla az Australian Open végéig, és utána mondjam el? Vagy tartsam örökre titokban?

– Miért ne mondhatnád el?

– Azért, mert többször is hangoztatta, hogy mentálisan is a legjobb állapotában kell lennie, és nem hinném, hogyha megtudná, hogy az anyja egy kémnő, akkor e téren a topon lenne.

– Hát én a mentalistáknak azt javaslom, hogy rakjanak kanalat a mellkasukra és hajlítsák meg – hangzik a nagyi jó tanácsa, és immár tudom, hogy véget kell vetnünk a beszélgetésünknek.

Egy kicsit később Sarolta számát nyomom be. Meglehetősen nagy merészség egymás után két nagymutterrel is beszélni, de most muszáj vállalnom a kockázatot.

– Eszedbe jutottam. – Így veszi fel a telefont, és a szokásostól eltérően nem is undok a hangja.

– Igen, gondoltam, megkérdezem, mi van veletek.

Persze ez is jókora merészség, de hátha nem lesz hosszú kirohanása.

– Kedves tőled. Tudod, Kazimir és a testvéred együtt járnak haknizni.

– Ez nagy dolog, mert így Barni keres egy kis pénzt.

– Sosem volt valami tehetséges zenész. Legalábbis azóta, hogy elment ebbe az ordibálós zenés műfajba.

– Rocknak hívják. Oké, mert te a nagyapám mellett élsz, de ma a rock, amit Barni csinál, a fiataloknál népszerű – magyarázom.

– És én kötöttem velük egy alkut.

– Ó.

– Bevehetnek engem is a buliba.

– …

Erre nem nagyon tudok mit mondani. A részegvideón látszik, hogyan tud énekelni a nagyanyám, hát nem hinném, hogy fizetne érte a közönség.

– Kijelenthetem, hogy én vagyok a műsorvezető, a konferanszié.

– Gratulálok.

– Köszönöm szépen. Emelem az esték fényét, hiszen hamarosan indul a saját tévéműsorom, tudod. Először jön a kicikizős műsor, amit méltósággal fogok viselni.

– Persze – bólogatok. Meghiszem azt.

– Aztán már elszabadulhat velem a kamera!

– Hűha, örülök, hogy jó napod van!

– És neked is?

– Nálunk lassan esteledik. Ariel egy tornán játszik, én pedig felfedezem Sydneyt. Ma például Palm Beachen voltam. – Elhallgatok, hátha ebből az utalásból megért valamit, azonban magamban reménykedem, hogy nem fog. Mert ha ő valóban tudja, hogy kém van a családban, és azt is, hogy ki az, akkor azt szintén tudnia kellene, hogy hol él.

– És? Szép?

– Aha.

– Nem aha, hanem igen.

– Igen – felelem engedelmesen, mint már annyiszor az eltelt húsz év alatt, amióta érthetően beszélek. – És tudod, azon gondolkoztam, amit a múltkor mondtál.

– Micsodán?

– Hát hogy kém van a családban.

Csend, majd kacagás. Az a híres, csilingelő kacagása, amivel szilveszterkor szokta köszönteni a nézőket. Mármint azokon a szilvesztereken, amikor én még homályos tüszőként éldegéltem anyám petefészkében, várva, hogy évtizedek múlva talán majd megszülethessek. De olyan szerencsém persze így sem volt, hogy ne kellett volna gyerekkoromban ötezerszer megnéznem ezeket a szilveszteri felvételeket.

– Gondolom, még nem hangzott el egyetlen olyan mondat sem a számból – mondja –, amit szó szerint megismételtél volna.

– Hát ez nem így van, mert amikor Kazimirnek azt mondtad, hogy ebben a családban mindenkinek megvan a szabadsága, akkor azt a saját jól felfogott érdekemben többször is elismételtem anyuéknak.

– Erre a mondatomra nem emlékszem. Szerintem ezt a másik nagyanyádtól idézted, akiről most nem akartam szót ejteni, de ha már így belebonyolódtunk…

– Nem bonyolódtunk bele. Meg sem említettem, és a percdíjam horribilis.

– De én említettem, igen. A másik nagyanyád, az egy teljes mértékben félcédulás asszony, Bora, és nagyon nem szeretném, ha az ő agyi dolgait örökölnéd.

– Ó.

Erre nehéz választ adni. Mindig ilyen helyzetekbe hoz. Csoda-e, hogy néha utálom? Igazából többször utálom, mint ahányszor kedvelem.

– Így aztán elmentem egy jósnő és boszorkány barátnőmhöz, Bora, mert egyrészt tudnom kell, hogyan tudok a legjobban kijönni abból a sok sárdobálásból, amit a nagyanyád tesz velem, másrészt a jövőre nézve is tanácsokat kértem.

– Nagyon előrelátó vagy.

– És a jósnő figyelmeztetett, hogy van egy kém a családunkban.

– De ki az?

– Hát honnan tudná? – háborodik fel.

– Te sem tudod?

– Én? Mi vagyok én, kémelhárító? Dehogy tudom. Persze van egy tippem…

– Jó, hogy nem fogod rá a másik nagyira, hogy kém.

– Hát pedig, bármilyen furcsa is, én erre jutottam.

– Jól van, Sarolta, örülök nagyon, hogy hallottam a hangodat.

– Azt meg sem kérdezed, mi van a nagyapád zabigyereke problémakörrel?

– Öööö… a múltkori után ezt szerettem volna megúszni – vallom be őszintén. – Esetleg ő a kém?

– Ő nem családtag – kéri ki magának. – Viszont kiderült, hogy a NAV-nál dolgozik.

Hallgat, én sem szólok, arra tippelek, hogy ez nem jó hír. Egy időben rengeteget hallottam arról, hogy Saroltáék jöttek-mentek, műsort vezettek, énekeltek satöbbi, és a kocsi kesztyűtartójába tömködték a zsebbe kapott pénzt. A családi legendárium szerint ezért cserélte le az akkori autóját egy Mercedesre Kazimir, mert annak nagyobb volt a kesztyűtartója, meg voltak plusz rekeszei. De akkor én még gyerek voltam, és felteszem, hogy ezek a dolgok mára elévültek, még ha be is lehetne bizonyítani őket.

– És? – kérdezem végül. – Ez most jó vagy rossz? – folytatom, hogy irányba tegyem őt és mielőbb tisztázzuk, ne hallgassam percenként ezerért, ahogy Sarolta szapulja nagyapám lányát.

– Részint lehet jó. Részint, vannak bizonyos dolgok, amelyek miatt nem annyira jó.

– Ühüm.

– Nem ühüm, hanem igen.

– Igen. Hát jó, akkor majd gondolkodjunk rajta.

– Min gondolkodjunk?

– Azon, hogy ez most jó vagy rossz.

– Én tudom pontosan, de nem fogom telefonban elmondani a részleteket.

– Ja, igen! – csapok a fejemre. Saroltáék régi meggyőződése, hogy lehallgatják őket, ezért semmi, szerintük kényes dologról nem hajlandóak telefonon beszélni. – Hát jó, akkor majd otthon megbeszéljük. Vigyázzatok magatokra.

Egy örökkévalóság után bontjuk a vonalat, és lassan meg is érkezem.

Egy lámpával előbb fizetek és kiszállok, semmi szükségem rá, hogy Ariel, ha már visszatért, kiszúrja: taxi hozott, és érdeklődjön. Ugyanis semmit sem láttam még Sydneyből, bizonyára furcsa lenne, hogy eltaxiztam a semmibe, és azonkívül, hogy távolról láttam az Operát, más nevezetességgel nem is találkoztam.

Gyalogolok a hotel felé, de egyre lassulnak a lépteim. Tudom, hogy miért tartok a találkozástól. Arielnek el kell mondanom, hogy mit tudtam meg – még akkor is, ha nem igaz, és ha az anyja csak egy született történetmesélő, aki hazug mesékkel szórakoztatja a környezetét. Ám mivel éppen Ariel hívta fel a figyelmemet, hogy még egy kis szex is belejátszhat abba, hogy kikapjon, így nem mernék a sztori hatásáért felelősséget vállalni.

Aztán, ahogy ballagok, meglátok egy kávézót, és számomra is váratlanul a bejárata felé visz a lábam. Ha már így alakult, belépek, és rendelek is egy kávét magamnak, vigaszul pedig veszek egy sütit Ariel anyjának pénzéből. A kirakatban lévő pulthoz ülök le, és amíg a kávét kavarom, a forgalmat nézem. A világ egyik különleges nagyvárosából még csak egy többsávos utat és egy tengerparti utcát láttam, tehát itt az idő megnézni, amíg tehetem.

Előveszem a telefonomat, végigpörgetem az e-mailjeimet, semmi különös, néhány vendégem érdeklődik, hogy végleg celeb lettem-e, vagy adok még valamikorra időpontot nekik. Hát valóban adnék, de sajnos nem tudom, mikor ér véget az Australian Open, mint ahogy a kezdetét sem. Na mindjárt kiguglizom.

Közben megnyitom az Instát, és egyből elém ugrik anyu profilja.

Már megint eláll a lélegzetem. Anyám mindig überelni tudja magát. Most éppen egy szaró kenguru mellett áll, és esküszöm, valami sztárfilter van az arcán, legalábbis mintha a szeme sem ott lenne, ahol szokott. Nem mondom, hogy negyvennégynek látszik, egy tízest simán letagadhatna, bár ezzel a filterrel kamasz lánynak néz ki. Szerintem ez az a pont, ahol elhiszi, hogy influenszer lett, ezt a szűrőt vagy photoshop-programot tekinthetem mérföldkőnek, meg is jegyzem a dátumot, lehet, hogy még hasznos lesz.

Az én kortalan anyám farmersortot és orangutános pólót visel, a haját copfba kötötte.

De ez semmi, az sem, hogy kimaxolta a kengurufotózást azzal, hogy sikerült szaró kengurut találnia és elkapnia a pillanatot, bár gyanítom, ez utóbbiért aput kellene dicsérnem.

Azonban a szöveg a legfelkavaróbb:

Eljött az én évem! Igen, tudom, hogy Kínában valami járvány van, és ez talán nem jó ómen – én mégis úgy döntöttem, hogy ezt az évet azzal fogom tölteni, hogy végiglátogatom a tudós-állatorvos férjemmel a világ legkülönlegesebb vagy legjellegzetesebb állatait, hogy a veszélyeztetettségükre felhívjam a figyelmet. Idén tehát ne keressetek a kutyapedikűr-szalonomban! Ígérem, a saját állataink jó gondoskodást kapnak gyermekeinktől, Borától és Barnitól, és most már persze Arieltől is, én pedig még jelentkezem Ausztráliából, aztán megyünk is tovább Új-Zéland és Tahiti felé! See you soon, híveim. Vigyázzatok az állataitokra és magatokra.

Love, Odett

És hogyha még nem kaptam volna a posztja olvastán többször szívinfarktust, akkor vár rám néhány hashtag is: #bejelentés #bora #jópótanyalesz #különleges #filmek #is #várhatóak

És a lájkok száma, na most figyeljen mindenki: 521 396.

Honnan a picsából van ennyi lájkja, amikor ennyi követője összesen nincsen?

A poszt egy órája került ki, és máris ötszázvalahány hozzászólás érkezett.

Jó, tényleg nem tudom, kinek az anyja zazább, Arielé-e, akié vagy kém, vagy hazudós, esetleg az enyém, aki kivesz egy év rekreációs szabadságot anélkül, hogy ezt bárkivel is egyeztetné a családban. Mert az fix, hogy mindkét nagyanyám jelezte volna, ha tudnának róla.

Hívom anyut, aki azonnal fel is veszi.

– Hol vagy? – kérdezem.

– A sydneyi reptéren – feleli. – Most indulunk Ayer Rockhoz, a szent sziklákhoz apáddal, ez egy tisztulási pont – zagyvál. – Sajnálhatod, hogy nem voltál velünk, csodálatos volt apád előadása, nagyon kár, hogy nem tudtál részt venni rajta.

– Anyu, nem felejtettél el tájékoztatni valamiről?

– Nem – vágja rá azonnal.

– Tényleg? Most olvastam az Instagramon a posztodat. Ezek szerint akkor az csak vicc?

– Dehogyis vicc.

– Akkor?

– Nem emlékszel? Az utolsó vacsoránkon szerettem volna bejelenteni valamit, de te nem hagytad.

A homlokomat ráncolom. Rémlik valami, de hiszen akkor éppen síkideg voltam Ariel eltűnése miatt.

– Anyu, hát aznap vitték el Arielt, nem emlékszel?

– Oké, de nem is hagytad, hogy én végigmondjam, amit szerettem volna.

– …

– Most mit sóhajtozol? Így volt, nem?

– Oké, de te most tényleg húszévesnek képzeled magad? Hogy csak úgy simán kilépsz a megszokott életedből, apuval együtt, és beálltok hippinek?

Röhög, és oké, én is hallom, hogy úgy beszélek, mint a nagyi. Illetve a nagyi tuti káromkodást is fog szépen tűzdelni a beszédébe, amikor majd megtudja, milyen gyogyi a lánya. Meg is fogja tudni, mielőbb, tőlem. Remélem, már Barni tájékoztatta. Vagy Saroltáékat beavatta. Hát öröm lesz elmondanom nekik, mert apám is fülig benne van, ezek szerint.

– Bora, felneveltünk két gyereket, van rendes szakmánk, egészségesek vagyunk, a szüleink még fiatalosak, a gyerekeink is képesek az önálló életvitelre. Te most mentél férjhez, unokám még nincs, és ha esetleg idén megszületne – tart egy jókora hatásszünetet, de nem ugrom rá –, akkor megszakítjuk az utunkat, és akár a borneói őserdőből is hazaugrunk, hogy segítsünk életben tartani azt a gyermeket. Meglep, hogy a hippi szót hallom egy huszonhárom éves lány szájából, mikor a hippikorszakban még én sem éltem.

– Anyu, nem erről van szó! – kelek ki magamból, és eltolom a kirakat felé a süteményt. – Egyszerűen az a helyzet, hogy felépítetted magad kutyakozmetikusként, és még a neten is gyönyörűen összehoztál egy közösséget, van szép vendégköröd – magyarázom, mint egy tanítónő. – Apu világhírű tudós, mellesleg van állatorvosi magánrendelése, meg összehozza a lóbébiket, és mit tudom én, milyen új állatfajokat alkot. Ezekért a tevékenységeitekért pénzt, fizetést kaptok. És ezt az egészet feladjátok! Hát ki tudja, mi lesz, amikor hazajöttök?! Lehet, hogy az összes ügyfeled elpártol!

Szünetet tartok. Persze sejtem én, hogy akkor majd jönnek az új kliensek. Csak nem gond, hogy Csobánkán lakunk, vagyis laktunk, vagyis laknak ők, és anyu ott is dolgozik. De akkor is! Hogy képzelik?

– Nem félünk tőle, hogy egy év múlva nem tudunk pénzt keresni azzal, amit szeretünk. Ez életünk nagy lehetősége, Bora. Amikor csak mi ketten vagyunk, és a természet, amit imádunk. Az állatok, amiket imádunk. Ez a mi nagy kalandunk apáddal. És nem, nem huszonévesen, mert akkor gyerekeket neveltünk. Most egész életképessé váltatok mindketten.

– Barniról ezt nem állítanám.

– Majd ő is az lesz. Leválik rólunk, és felelősséget vállal magáért.

– Hát jó – sóhajtok. Teljesen biztos vagyok benne, hogy nem tudnám meggyőzni. Olyan elszánt, mint még soha. – És ha a nagyiék meg Saroltáék megtudják…?

Azt hiszem, abban reménykedem, hogy akkor majd meggondolja magát. Mert hogy ez az egész elvonulósdi az ő ötlete volt, abban biztos vagyok. Apámnak nincsenek ilyen kreatív agymenései. Ő, ha elvonulást tervezne, akkor arról álmodna, hogy beköltözik valami hiper-szuper laborba, és elkísérletezget az állati ivarsejtekkel szép nyugodtan, és létrehoz egy új fajtát, mint aki azt a csehszlovák farkaskutyát kitenyésztette, csak ő lombikban tenné ezt. Legalábbis én így képzelem.

– Mi van velük? Biztos meg fogják tudni. Igen. El is mondjuk nekik. Sőt, nagyanyád már tudja.

– A NAGYI? – Úgy üvöltök, hogy a kávézóban lévők közül többen rám merednek. De hogy a fenébe lehetséges, hogy az elmúlt egy órában beszéltem vele, és meg sem említette, hogy anyu megőrült?

– Igen, ezt mondtam.

– És mikor jelentetted be neki?

– Aznap, amikor neked akartam. Na jól van már.

Egyik nagyanyám tizenkilenc, másik egy híján húsz. Többször beszéltem a nagyival, de egyszer sem említette. Azt hittem, velem van a leginkább bizalmi viszonyban a családban. Oké. Részemről ennyi, a többit Ariel anyjával kapcsolatban egyedül fogom megoldani és kiókumlálni.

– Okés. És… mi a terv? Legközelebb honnan jelentkezel be a családodhoz? Egyáltalán, ha nem hívtalak volna, akkor te mikor hívsz? Karácsonykor? Vagy a születésnapomon?

– Bora, egy kicsit messzebbre rúgtad azt a piros lasztit, mint indokolt lenne.

– Mi van? – rázom a fejem. Most vagy anyám őrült meg, vagy én, és szerintem senki számára sem lehet kétséges, hogy melyikünk az.

– Arra szerettem volna utalni, hogy úgy viselkedsz, úgy beszélsz velem, mint egy felháborodott anya az ötéves gyerekével, aki az asztalra kakált.

Hallgatok. Felrémlik, hogy itt kaka csak egy volt, az is az ő Insta-fotóján, de minek menjek ebbe bele. Teljesen reménytelen eset.

– Tehát, szerintem nincs okod aggodalomra. Tudom, hogy talán rosszul érint a dolog, esetleg azt hiszed, hogy bajunk eshet, de hidd el, Bora, tudunk mi vigyázni magunkra. És életünk nagy kalandja ezekben a percekben kezdődik!

– Oké. Jó kalandozást.

Kinyomom a mobilt, és felhajtom a kávét. Most nem bánnám, ha egy pohár alkohol lenne előttem, tutira beküldeném. És hát nem tudom, lehet, hogy kiakadtam, de mondja már meg valaki, hogy nincs igazam? Anyámék már benne vannak a korban, negyven pluszosok, mindenük megvan, aztán tessék, ez a korunk nagy vívmánya, a huszonegyedik század, hogy elmennek digitális nomádnak az orangutánokhoz meg a fene se tudja, milyen őserdőkbe, hogy megvalósítsák saját magukat. Illetve, francokat, apámnak ez a háta közepére sem hiányzik.

Na elég legyen már.

Magam elé húzom a sütit, és azon morfondírozom, hogy Saroltát húzzam-e fel a hírrel, vagy kezdjem Barnival, amikor valaki megérinti hátulról a karomat. Hátrakapom a fejem.

Nem hiszem el.

James áll ott, egy csészével a kezében, és úgy mosolyog, mintha be akarna kapni az összes kusza fogával. Egyébként tagadhatatlanul baromi jóképű és jó kiállású, csakhogy engem nem tud érdekelni, mert férjnél vagyok, és szerencsére a férjem a világ legjobb pasija. Mogorván meredek rá.

– Mi a baj? – érdeklődik, és közel hajol, átölel, puszit nyom az arcomra. Egy pillanattal tovább engedem, mint kellene, mert vigasztalásnak veszem.

– Semmi. Csak hülyék a családtagjaim – felelem, amikor visszanyerem a lélekjelenlétemet.

– Ó, hát üdv a klubban.

– Oké, és most megyek is – pattanok fel. – Csak egy kávéra jöttem be, meg azért, hogy összerakjam a gondolataimat.

– Ariel ma elég nehezen nyert.

– De hát a végeredmény a lényeg, nem? – préselek ki magamból egy közhelyet és erőltetek az arcomra egy mosolyt, majd olyan gyorsan távozom, mintha üldöznének.

Ami azt illeti, tartok is tőle, hogy a nyomomban lohol, most már komolyan idegesítő, amit művel.

Szerencsére pár perccel később beesem a hotelszobánk ajtaján, ahol Ariel vár, nem is akárhogyan. A kádban fekszik egy halom jégkocka között.

Hát, azt hiszem, ez az a nap, amikor fel sem kellett volna kelnem az ágyból.

Bora

– Mi történt? – érdeklődöm. Ariel kinyitja a szemét és rám mosolyog.

– Beálltak az izmaim. Általában csak hosszabb meccsek után történik ilyen, vagy amikor teljesen kihajtom magam. De ma nem ment az átállás fejben, és ezt megsínylették az izmaim. Egy kis jeges fürdő rendbe teszi őket.

– Borzasztó belegondolni.

– Nincs kedved bepattanni mellém?

– Jézusom, eszem ágában sincs! Na, ne őrülj meg te is! – sikítok, amikor elkezd jégkockákkal dobálni. Kihátrálok a fürdőszobából, de még visszaszólok: – Egyébként hol árulják ilyen tételben a jégkockát?

– Csak olyan hotelben szállok meg, ahol ezt biztosítják. Nem tudtad?

– Mindent én se tudhatok – morgom.

– Na, gyere vissza, nem foglak dobálni.

– Ariel, nem bírom nézni, ahogy szenvedsz egy tonna jégben. Majd ha kiszállsz a kádból, odajövök hozzád.

– Nem szenvedek, így regenerálom az izmaimat.

Hát jó. Feladom. Visszafordulok és bemegyek újra a fürdőszobába.

– Hol jártál?

– Én… ööö… egy kicsit néztem a várost – felelem, és lehajtom a fejem, hogy ne lássa, nyakig elvörösödtem. – De inkább mesélj a meccsről!

– Nem lett volna semmi probléma, de nem tudtam rendesen koncentrálni. Viszont szeret a közönség, és ez átsegített.

– A holnapi meccseden ott lehetek?

– Persze – vágja rá. – De a holnap az holnapután lesz, mert már negyeddöntőt játszom.

Egyáltalán nem tudom megtanulni ezeket a szabályokat. Az ütésekről már tudok ezt-azt, meg tudom különböztetni a fonákot, a tenyerest, a szervát, a röptét, felismerem az ászt, de a tenisz tele van fura szabályokkal, és nemcsak maga a játék, hanem a tornák is. Például honnan kéne tudnom, hogy mikor megy két nyert szettre egy meccs, és mikor háromra? Mi az a Grand Slam (jó, ezt már tudom), és mik azok az ATP-tornák, áhhh. Szerintem én ott buknám el ezt az egészet, amikor megpróbálnám átlátni a rendszert.

– Akkor holnap lazulunk?

– Edzésem attól még lesz – mosolyog. – De már készültem egy szuperjó programmal!

– Ne már. Nem akarok felmászni arra a hídra! – rimánkodom. – Elég az, ha a családomban egy eszelős van… vagy kettő, vagy három, vagyis… úristen, nem tudom megszámolni. Feladom.

– Most mi a baj?

– Te nem láttad anyám posztját az Instagramon?

– Nem.

– Hát érdemes megnézned, mert épp most jelentette be, hogy digitális nomád lesz, és elvonul az őserdőkbe meg esőerdőkbe apámmal egy évre. Érted ezt?

– Nem. Pontosan hogy lesz?

– Egy év rekreációs szabi – dőlök neki a mosdónak, és Arielre zúdítom az anyámmal kapcsolatos majdnem összes panaszomat. Persze csak az egyéves szabijára vonatkozó panaszokkal állok elő végül.

– Tök jól teszik – nyugtázza. Leesik az állam. – Igaza van, felnőttetek, nem kell szabadságot kérnie, apád pedig, mint elismert bűvész – utal egy korábbi hazugságomra, és persze elnevetjük magunkat –, biztosan megkapta a háromszázhatvanöt nap szabit.

– És ha közben meghal otthon a kutya? Még csak el se búcsúztak tőle. Vagy ha meghalok én? – kérdezem, és már folyik is a könnyem. Mire végiggondolom az összes haláleset-lehetőséget, amelyeknél nem lehet majd az őserdőből búcsúzkodniuk, a kád mellé térdelve zokogok.

– Ne őrülj meg, Bora! Mi a baj? Terhes vagy, vagy PMS-ed van, vagy mi? – kérdi, de én tovább bőgök. Ariel végre kiszáll a kádból, hozzáér a lába a karomhoz, csodálom, hogy még van élet ebben a pasiban, hiszen jéghideg a teste.

Kicsit később, amikor már langyossá válik, nekilátunk a főzésnek. Azt mondja, tornák idején meg kell néznie, mit eszik, és az is gáz lenne, ha belekeveredne a kajájába valami tiltott anyag, ami, ha nem is gyakran, de előfordulhat. Így aztán ausztrál bélszínt sütünk, vagyis süt Ariel, én pedig a direkt nekem vásárolt ausztrál bort kortyolgatom. Ő most nem iszik, de engem bátorít. Előkezelt, vagy szuvidolt, vagy mi a tököm a hús, ebben Ariel a nagymester, sajnálja, de a fehérjebevitele miatt rizst kell ennünk hozzá, bár felajánlja, hogy süt nekem krumplit. Mivel mindig találok magamon három-négy kilónyi fölösleget, így kiegyezem a rizzsel.

Tulajdonképpen nem csinálunk semmit, ő főz, én csendben ülök a kanapén és nézem a gyönyörű testét hátulról, egy sportgatyában, a Nike rövidgatyájában van, amiben játszani is szokott. Oké, van neki belőle színenként tizenöt darab, szponzorcucc, szóval nem esik kár benne, ha rácsöppen az olaj. Mindenesetre pont úgy néz ki a férjem, mert ő a FÉRJEM, mint egy arányos és gyönyörű Michelangelo-alkotás, a természet remekműve, és szerintem nők milliói esnének össze ájultan, ha látnák, hogy ez a Dávid-szobor éppen főzi a kajánkat. Meglehet, attól ájulnának el, hogy én közben itt borozgatok és nézegetem őt. Hát biztosíthatok mindenkit, hogy nem csak a testét látom, de tagadhatatlan, hogy kellemes látvány a teste, kész, passz.

– Tudod, sajnálom, hogy nem fogsz ma éjjel megdugni – közlöm váratlanul, és hogy ez számára is váratlan, azt onnan tudom, hogy megpördül, mintha ránk nyitott volna valaki.

– Hogy mondod?

– Csak néztelek, néztem az izmos seggedet, meg az izmos testedet, és arra gondoltam, milyen jó lenne, ha ennek az izmos srácnak a farka egész éjjel, de legalábbis fél éjjel benne lenne a puncimban. Erről álmodoztam – felelem ábrándos mosollyal.

– Megfontolandó ajánlat – bólint.

– Jó, én nem akarlak kizökkenteni a mentális meg fizikális formádból. Vedd úgy, hogy csak ábrándozom. Majd, ha megnyered a tornát, utána is jó lesz.

Na most, ebből a távoli ígéretből az kerekedik ki, hogy amíg „kerekedik az íze a megsült steaknek” – bármit is jelentsen ez –, egy röpke, óriási nagy szexet csapunk a szerencsére még megterítetlen asztalon. Egyébként csak azért nincs megterítve, mert azt magamra vállaltam, és még nem láttam hozzá.

A tizen-egy-két perc alatt, amíg kerekedett a steak íze, olyan elképesztő jó dolgok történtek a hüvelyem és Ariel farka között, hogy az csak jót tehet hozzá Ariel következő meccséhez.

A csodás vacsora után elkezdünk nézni az ágyban egy filmet, aztán megint ugyanoda jutunk, ahol az ízek kerekedésekor tartottunk, és mondanom sem kell, egyáltalán nem bánom.

Ariel

Az ébredésem nem is lehetne energikusabb.

A francba Tina elveivel! Még hogy ne tenne jót versenyidőszakban az érzelem, és most nem a szexről beszélek, mert az együtt jár vele nálam – újabban.

Kipihent és friss vagyok.

Bora egészen a bőröm alá fészkeli magát, és erre a mozdulatra vér áramlik mindenhonnan lefelé, de már indulnom kell. Zuhany, reggeli, és mehetek a pályára. Délutánra kitaláltam valamit kettőnknek Borával, addig pedig csak úgy szabad rá gondolnom, hogy a mantrámba építettem, és segíteni fog, ennyi. Edzésen nem szoktam mantrát használni, de ma talán fogok.

Óvatosan eltávolítom a kezét a farkamról, mire jól megmarkolja. Na ilyenkor nem az agyam vezet, el is engedem az irányítást, látom, hogy teljesen hatástalan lenne másra gondolnom, mint Bora sötét, szűk, nedves puncijára.

Ezután rohannom kell. Borára nem bízhatom a rántottakészítést, mert egyszer felgyújtotta a serpenyőt a budapesti lakásban, és hát több energia a kárelhárítás, mint az, hogy előállítsam én a kaját. Mindenesetre megesketem, hogy valóban tud tojást főzni, annyira lelkes, hogy elkészítse a reggelinket.

Futva indulok az ajtó felé, Bora hozza utánam a telefonomat, és aztán hosszan csókolózunk még az ajtóban.

A liftben gyorsan ránézek a mobilomra, és hirtelen nehezen veszem a levegőt. Ráklikkelek az e-mailre.

Benne semmi más, csak két fotó.

Borát és Jamest ábrázolja valamilyen kirakat mögött, talán egy reggelizőhely lehet. Mindkettőn James öleli Borát, az egyiken intim hangulatban beszél hozzá, Bora szégyellősen lefelé hajtja a fejét, a másik képen pedig James megcsókolja a feleségemet.

Ezt nem éli túl az a tetű, arról gondoskodni fogok.

És még csak azt sem mondhatja, hogy nem figyelmeztettem.

Bora

A nap azzal megy el, hogy anyámékról chatelgetek: a tesómmal, Vivivel, és hát hiába írok Saroltának, szerintem ő aztán nem nézegeti az üzenetfiókjait. Közben felfedezek néhány nevezetességet Sydneyben, elkeveredem a Botanikus kertbe, az Operaházhoz, és mire ezt a túrát megteszem gyalog, Ariel jelentkezik.

– Itt vagyok az Operánál – mondja. Megörülök, amikor hallom a hangját.

Megbeszéljük a találkozást, és mire kiderül, hogy hol találom, már belé is botlom.

Most döbbenek meg igazán.

Ariel nincs egyedül, és most nem is azokról beszélek, akik köré gyűltek, mert felismerték. Hanem ott van mellette James.

Mi a fenét akar tőle, miért jött vele, amikor reggel, mielőtt elváltunk egymástól, abban maradtunk, hogy romantikus találkánk lesz?

Megfogja a kezem, és olyan érzésem támad, mintha nem kedvesen érintene, hanem inkább dühösen. A szemébe néznék, de a sötét napszemüveg mögé nem látok be. Hát, akkor nem lehetett valami jó a mai edzése. James mosolyogva üdvözöl, úgy látszik, neki jobban telt a napja. Igaz is, biztos nyert, ő ma játszott.

Míg a helyzetet elemezgetem magamban, arra eszmélek, hogy valaki mentőmellényt ad rám, és rohadt közel hullámzik tőlünk a vízen egy kis piros csónak. Oké, én mondtam Arielnek, hogy mégsem akarok a híd tetején gyalogolni, de ez nem azt jelenti, hogy elkezdtem megszeretni a hajózást! Na neeem.

Egy sovány srác vigyorog ránk, és a kezemet kéri. Úgy lépek be a hajóba, hogy már a mentőmellényt sem akartam felvenni. Mi lesz még velem?

– Kibéreltem a csónakot – közli Ariel. – De a srác nem adja a hajóját, velünk jön. Jó kis móka lesz! Öveket bekötni!

A partról fotózgatnak, sokan felismerték a srácokat. De engem nem érdekel. Még a Botanikus kert fejem fölött lógó denevéreitől sem rettegtem ennyire, ahogy sétáltam, mint ettől a csónaktúrától. Pedig ebben a pillanatban még azt sem tudom, milyen lesz a tempónk.

Nos, mire összeraknám magamban, hogy Arieltől sem csók, se szavak, és hogy mi most a lehető legőrültebb városnézésre indulunk, addigra a fekete pólós srác elstartol. Szerencsére eléggé kellemes a tempó, ezt talán bírni is fogom. Még az is felmerül bennem, hogy elkezdem fotózgatni a vízről az Operaházat, hiszen eddig arra nem volt módom, hogy onnan is lefényképezzem, de persze meg kell gondolnom, kiveszem-e a telefont a táskámból, mert egy ingatag ladikban ülök. Ugyan nagyon menő, meg piros, meg minden, de nincs jó érzésem, még úgy sem, hogy a tempó szerencsére nem vészes.

Nem volt vészes – eddig!

A fekete pólós, ahogy eltávolodtunk a parttól, hirtelen akkora gázt ad, hogy a szendvics, amit a park mellett egy büfében vettem, elindul felfelé a gyomromból. Én elhiszem, hogy ők ketten imádják a száguldást, nem véletlenül vezetnek mindketten sportkocsit, de nekem ettől a sebességtől liftezik a gyomrom! Kiabálok, lassabban!, de senki sem törődik velem. Ariel előrenéz, nem tudom, mit bámul, de ő nem fog megmenteni, a srác vissza sem fordul, James mögöttünk ül, és nem merek megmozdulni, nem hogy hátrafordulni.

A híres híd alatt haladunk át, hát baszki, sem felülről, sem alulról nem akartam látni, nagy cseppekben kapja a szélvédő a vizet, és minket sem kímél. Sikítok, ahogy a torkomon kifér, az elmebeteg srác pedig még rátolja a gázt, nyilván azt hiszi, élvezem. Holott azt sikítom, hogy stop, de ezt, feltételezem, senki sem hallja, hiszen még én sem.

Egyszer mutat hátra a srác, hogy nézzem a tájat, normális??? Normális? Amikor mindjárt a nyakába hányok, majd pont várost fogok nézni! Ariel meg hipnotikus állapotba került, egyáltalán nem néz rám, úgy viselkedik, mintha itt se lennék. A srác hátrafordulva ordít, és egyik kezével elengedi a kormányt – isten bizony! –, mutat egy irányba, ahová én nem merek nézni, közben hallom: ott az állatkert!

Hát nincs igaza, itt az állatkert, és hiába üvöltöm, hogy stop, ez a bolond kapitányunk még jobban ráhúzza a sebességet, ha létezik ilyen.

Ekkor látom meg Jamest, a legnagyobb hullámok dobálják a hajót, amikor feláll, megpróbálja előreverekedni magát, a vállamra teszi a kezét, csak bízom benne, hogy ő legalább felfogta, hogy egyszerre van késztetésem elájulni és hányni. De amint megérinti a pólómat, Ariel, mint egy őrült, kicsatolja magát, kitépi magát egy hullám tetején az ülésből, megfogja James karját, és tolja el tőlem. Eszemet vesztem, mert a sofőrünk semmit sem vesz észre az egész dulakodásból, James ellöki Arielt, aki megmarkolja James karját, és a víz felé lódítja a srácot.

Úristen, megöli!

A hullámról nagyot ugrat a csónak, a srác hátranéz, én lehunyom a szemem… és mire kinyitom, Ariel épp a helyére tuszkolja vissza Jamest.

Csak ekkor hányom le a kapitányt.

Bora

Ha nem a saját szememmel látom ezt az egészet, akkor el sem hiszem. Ariel bele akarta lökni a vízbe Jamest!

Hullámzik a talaj a lábam alatt, amikor kikötünk.

Szerencsétlen kapitányunknak új pólót kell vennie. Nem sokat törődik azzal, hogy mit kellene tennie – lekapja a trikót a kikötés előtt, belemártja a vízbe, aztán kicsavarja…

Nem érdekel. Nem értem.

Ahogy kilépek, még mindig úgy érzem, mintha hajóban lennék.

James úgy megy el, mintha velünk sem lett volna.

Nem egészen értem, hogy Ariel először be akarta lökni, aztán megmentette?

– Üljünk le – mutatok a kikötő melletti sétány egyik padjára. Arielnek nem nagyon jött meg a hallása, ezért megrángatom a kezét, ami eddig hideg halként hevert a kezemben. Végül mégis hajlandó leülni. – Mi volt ez? – kérdezem. – Miért vittél el egy ilyen csónakázásra, amikor tudod, hogy félek a víztől? És, főképpen, figyelj rám, Ariel, miért akartad megölni Jamest? Miért?

– Ezt éppen te kérdezed? – érdeklődik halkan.

– Miért, kinek kellene kérdeznie? Láthattad, hogy elrohant, megrémült tőled, biztos ő is érezte, hogy ki akarod nyírni! Hát miért nem a pályán teszed ezt vele? Nyírd ki ott!

– Ott szoktam – bólint nyugodtan.

– Akkor ma… miért? Miért?

– Neked ezt jobban kellene tudnod.

– De mivel nem tudom, megadom neked a felhatalmazást, hogy elmondd! – kiáltom. Nem túl könnyen jövök ki a béketűrésből, olyan családban nőttem fel, ahol ez végzetes hiba lett volna, mert mindegyik karakter, hogy úgy mondjam, önálló életet él, és ha én mindig felhúztam volna magam, akkor sanszos, hogy kiemel a családomból a gyámügy.

Hát normális ez az ember? Férjhez mentem egy bipoláris gyilkoshoz?

– Nem tudod?

– Fogalmam sincs.

– Bizonyítékot akarsz? – teszi fel a még eddigieknél is furcsább kérdését. Oké, eddig fura is volt, hogy normális a srác. Bora, mondom magamnak, hiszen már az elején sejtetted, hogy valami nagyon nem oké, ha titeket összeraknak egy szerelmes valóságshow-ban. Na, akkor most mit csodálkozol? Előjönnek a konstrukciós hibák, ez a helyzet.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – felelem végül. A gyomrom még mindig liftezik egy kicsit.

Ariel előveszi a mobilját, babrál vele, majd az orrom elé tartja.

Ezt nem hiszem el.

A gyomortartalmam csak nyomul felfelé. Uhh, ma most hányok másodszor.

Ariel

Eljátssza, mintha mit sem tudna. És ebben az esetben teljesen mindegy, ki készítette a fotókat, mert valószínűleg Tina volt, ezt én is tudom, mégsem reklamálhatok. Az e-mail cím, amiről küldték, mindenesetre kamu.

Bora úgy tesz mindvégig, mintha semmit sem tudna. A tegnap esti elvörösödésének okát is megtudtam végül. Hát persze, hogy nem várost nézett, hanem randevún volt Jamesszel. Nem tudom, hogy gondolták, egyiküket sem értem, de a hogyan tovább majd csak ezután jön.

Tulajdonképpen felszabadító érzés, hogy megmutathatom neki a csókolózós fotót.

Erre engem is lehány.

Hát tényleg nem tudom, nem az ügyvédeimnek volt-e igazuk. Talán mégiscsak meg kellett volna fontolnom az esküvőt, ha a feleségem nagyjából a nászutunk második napján egy másik férfival csókolózik.

Hogy ezek után tényleg hogyan tovább, azt nem tudom. De már az sem vonz, hogy Jamest kinyírjam. Volt egy pillanat, de… á, nem.

Bora

Nem is tudom, mi a legkínosabb ebben az ügyben. Pillanatnyilag úgy érzem, az, hogy lehánytam Arielt. A pólóját és a gatyáját is. Meg, ahogy látom, a szponzorcipő is bánhatja a találkozást.

Az a kép, az nem az én hibám. Engem James nem csókolt meg, mert nem hagytam. Csak puszit adott. De a kép, a kép az totál csalóka.

– Elmondhatnám az egész sztorit – sóhajtok.

– Előbb üljünk át egy másik padhoz – javasolja.

– Áá… igen. Bocs. Van nálam papírzsepi.

Megpróbálom letörölgetni, de nem lesz szalonképes igazán. Szerintem a telefonját is lehánytam.

– Hallgatlak – mondja, amikor már nem tudom jobban letörölni a pólóját.

Ezt a „hallgatlak”-ot nagyon utálom, ez olyan Saroltás. Ha elkezdenék a múltban kotorászni, tuti, hogy találnék egy-két olyan epizódot, amikor Sarolta így kérte számon, hogy miért törtem össze a kedvenc cserepét, vázáját, miért rajzoltam össze a falat és a többi.

– Oké. Ha most a legelejétől kezdeném, akkor a te mentális felkészülésednek annyi lenne – vallom be.

– Vagyis, már olyan régen tart, hogy…? Tehát már Nizzában kezdődött?

– Dehogyis, Ariel, szó nincs Jamesről!

– Ja?! – húzza fel a szemöldökét, és eljátssza a vidámat. – Hát pedig arra gondoltam volna, hogy végül is róla lesz szó. Ha már vele csókolóztál egy kávézóban…

– A fotó csalóka, nem érted?

– Amíg nem hánytad le a kijelzőt, egész jól látszott rajta minden. Mármint az a csók. Nem csodálom, hogy felfordult a gyomrod, az enyémmel is éppen ez történt.

– Ariel, azt nem mondhatom el, egyelőre nem mondhatom el, hogy hol jártam tegnap egész nap, de azt viszont elmondhatom, hogy már majdnem hazaértem, amikor a… fejleményeket át kellett gondolnom, és ezért bementem abba a kávézóba az Oxford Streeten. És a fejleményeken nem másik pasit, nem Jamest értem, hanem egészen más típusú dolgot, amire most nem akarok kitérni, de nem fogom elhallgatni előled – hozok döntést Ariel anyjának titka ügyében. – Most ezzel szétcseszném a mentális meg mindenféle állapotodat, nem azért, mert bármit is befolyásolna az életedben, hanem mert mindkettőnket felkavarna, és erről gondolkoztam egy kávé mellett. Hogy mi a jobb neked. Nekünk. És akkor, teljesen váratlanul megjelent James.

– Aki, mint megtudtam, virágot is hozott neked. Ott van a szobánkban, a nappaliban.

– Ariel – motyogom a víz felé –, én megértem, hogy minden ellenem szól. És gázlángozhatunk is, mert mindent elismerek, még azt is, amit el sem követtem. És igen, James valamiért iszonyúan hajt rám és jön utánam, és nem a szenvedély meg ilyesmi miatt, hanem, szerintem…

– Miattam – vonja meg a vállát. Eszerint tudja, hogy James célja, hogy megelőzze őt, ha nem sikerül a pályán, akkor megpróbálja a magánéletben. – De attól még…

– Igen, hozott virágot, és elküldtem. Aztán bejött a kávézóba, ahol egyébként már anyámék dolgai is a fejemben jártak, mert hát az is elég sokkoló számomra, hogy a szüleim úgy döntenek, eljátsszák a saját gyereküket és szabadságra küldik magukat, szóval ott gondolkodtam, és nem volt jó a kedvem. Erre megjelent James, aki ezt levette, és megpróbált teátrális mozdulatokkal közel kerülni. És bár lehet, hogy ez egy csóknak látszik, hidd el, hogy puszit adott, és utána még a sütimet is otthagytam és elrohantam! Hozzád, a férjemhez rohantam, pedig még csak sejtésem sem volt róla, hogy jégbe fagyva talállak! Hát ennyi a sztori. Ne haragudj, szólnom kellett volna, de úgy éreztem, az is kihat a mentális nyugalmadra.

– Hagyd már ezt a mentális szót, hagyjuk ezt az egészet. Attól, hogy teniszezem és éppen tornám van, nem vagyok cukorból, nem fogok elolvadni, ha tudomást szerzek arról, ami körülöttem zajlik! Anyám is úgy viselkedett, ahogy… de attól még nem fog félbetörni a karrierem. Felnőtt vagyok, és bírom a nyomást, Bora.

– Értem – hajtom le a fejem. Érdekes, egy kicsit még most is liftezik a gyomrom. Az izgalmakat újabban nehezebben bírom.

– És szeretlek. A feleségem vagy, és azt akarom, hogy az is maradj! Az én büszke feleségem.

Nagyot sóhajtok.

Ariellel minden egy óriási hullámvasutazás. Két perccel ezelőtt még fogadást mertem volna kötni arra, hogy elválik tőlem, most pedig felszáguldunk a csúcsra.

Valamit még meg kell kérdeznem.

– De miért csináljátok ezt Jamesszel? Miért rivalizáltok ilyen őrült módon?

– Azért – kezdi lassan, és elgondolkodva nézi a vizet –, azért, Bora, mert testvérek vagyunk.

Na, hát ezt már megint nem bírja a gyomrom.

Bora

Mire hazaérünk, anyu bejelentkezik a TikTokon egy új-zélandi bárány társaságában. Azzal fenyegeti a népet Ed Sheeran háttérzenéjére, hogy az Instagramon élőben sokkal több részletet megoszt magáról és az odajutásról, meg a bárányokról meg mindenről. Gyapjúsál van a nyakában, hogy passzoljon a témához, és halas pólót meg katonai mintázatú sortot visel.

Ariel szerint nagyon menő és egy kicsit vicces, de a téma, amit kitalált magának, és látszik is rajta, hogy a saját témájáról van szó, vagyis hiteles és önazonos, rengeteg követőt hozott neki az elmúlt napokban. Ha jól emlékszem, nemrég még hatvanezren sem voltak a követői, most, Ariel leolvassa, százezer fölött vannak.

Nem tudom, nem is értem, de elbőgöm magam. Ariel kitart amellett, hogy vicces, és nem is ciki.

– Nem azért sírok – világosítom fel.

– Hanem?

– Honvágyam van. És hiányzik a nyulunk, Nyúl.

– Ó.

Simogat, simogat, addig-addig simogat, amíg kiszedi belőlem az egész délutáni feszültséget. Végül macskává válok, négykézláb domborítok az ágyon, és megint megszegjük Ariel edzőjének előírásait. Ariel alám nyúlva szorongatja a mellbimbóimat, majdnem felsikítok, mert váratlanul egyszerre szexi és fájdalmas egy kicsit, aztán már a combjaim között jár a kezével, és bár elbabrálna még egy ideig ott kívül, én már másra sem vágyom, mint hogy egyik kezével a csiklómmal, a másikkal pedig a hüvelyemmel foglalkozzon. Hevesen dörzsölgeti a csiklómat, és közben ki-be jár bennem az ujja… érzem, ahogy csöpögni kezdek a nedvességtől, rá, a kezére.

Aztán már bennem is van a farka, lassan, lustán húzza-vonja, rászorítanak a hüvelyi izmaim, a gondolat is elszáll belőlem, és már tartani sem tudom magam, mellkassal lerogyok az ágyra, a fejem a párnába fúrva hangtalanul sikítok, ahogy megérzem, hogy két kezével megragadja a csípőmet és keményen belehúz a farkába.

Majdnem elájulok a gyönyörtől.

– Hogyhogy a testvéred? – kérdezem később.

– Apám a megszületésem előtt is kereste a boldogságát. És amikor kiköltöztünk Spanyolországba, akkor jöttek ők is. A nálam két évvel idősebb James és az anyja.

– Ó.

– Együtt nőttünk fel, együtt edzettünk. Én tehetségesebb vagyok, ő szorgalmasabb.

– Elképesztő, hogy mindketten topjátékosok lettetek.

– Sok-sok viszály, vita volt köztünk. Rengeteg.

– Apád az edzője?

– Hallottad. Igen.

– És ez baj?

– Annyiból, hogy apám a világ legjobb teniszedzője.

Szerintem.

– Akkor miért nem téged edz?

– Mert én mindig gyűlöltem ezért. Hogy elengedte anyámat, és hogy felnevelte mellém Jamest. Ezért.

– Úristen – suttogok. – Ez a teniszvilág is ilyen kicsi?

– Milyen?

– Mint otthon a celebvilág. Ott is mindenki mindenkit ismer, mindenki mindenkinek a gyereke, felesége, anyja, szeretője…

– Nem. Ő csak a féltestvérem. Akinek az a feladata és célkitűzése, hogy engem legyőzzön. És ha ezt nem tudja a pályán, megteszi az életben.

– Úgy beszélsz róla, mintha robot lenne.

– Apám tökéletes robotokat gyárt.

– Ugyan már, hagyd ezt! – mondom, és eszembe jut valami.

– Mi lenne, ha nem egymás ellen, hanem egymást segítve játszanátok?

– Most nehogy már ezen elérzékenyülj. Jamesnek van anyja, apja, nyugodjon le szépen a picsába.

Jézusom.

– Oké, aludjunk.

– Miért, hová sietsz holnap reggel?

– Sehová, csak meccsed lesz, kipihened magad, én pedig szeretnék ott lenni a nézőtéren.

Ariel

– Bo… bocsánat.

A faszi angolul beszél, kiejtése alapján egészen bizonyosan ausztrál, és a szállodai telefonon hívott. Ha Bora nem szaladt volna le az élelmiszerboltba, talán ő veszi fel. De nem James van a vonalban.

– Segíthetek?

– Igen. Ne haragudj, Ariel, hogy rád török.

Ilyenek a teniszrajongók. Többnyire a nők szoktak megtalálni.

– Semmi baj. – No worries, itt ezt használom, átvettem tőlük.

– Jó, csak én neked drukkolok, és tudod, muszáj elmesélnem, hogy a napokban felhívott a dietetikusod.

– Igen?

Én már nem lepődöm meg semmin.

– Hozzáteszem, hogy én abban az autókölcsönzőben dolgozom, ahonnan a múltkor a kocsit bérelted.

– Értem.

Az valóban emlékezetes út volt, anyámhoz vezetett.

– Igen. És a dietetikusod az iránt érdeklődött, hogy a kocsi, amit béreltél, milyen útvonalon ment.

– Tessék?

– Igen. Fiatal nő volt, elég durva akcentussal.

– Milyen akcentussal?

– Hát azt nem tudom. De állította, hogy muszáj tudnia, elmentél-e ahhoz a zöldségkereskedőhöz Palm Beachre, ahová küldött, vagy sem.

– Ó. Wá. Szuper. És?

– Ragaszkodott hozzá, hogy megnézzem a GPS-ben a pontos címet, ahová az autóval mentél.

A homlokomat ráncolom. Egyáltalán nem értem.

– És?

– Megadtam neki. Sajnálom… egy brokkoliért cserébe.

– Micsoda?

– Igen, de ez lényegtelen. Elárulta egy egyeseknek hasznos, másokat viszont hizlaló zöldség nevét cserébe.

Bazmeg, most ugrik be. Ez a telefonáló csakis Bora lehetett. Az ő agya működik így, hogy képes viccből még meg is szívatni valakit a brokkolival.

– Tehát megkapta a címet?

– Igen. És megnyugodott.

– Na. Az is valami.

Leteszem, és arra gondolok, hogy egy kicsit Bora körmére kell most már néznem.

Nem tudom, mit akart az anyám címével, de kezdi eluralni az egész életemet.

Most lép be, kezében két szatyor, ledobja az asztalra, kivesz egy jégkrémet, letépi a csomagolását, és gyorsan odaszalad.

– Kapd be – mondja, majd be is nyomja a számba.

– Kapd be te – felelem, és magamhoz szorítom a csajt.

Ő a feleségem, imádom őt, és utána fogok nézni, miben sántikál.

Ariel

Ez egy újfajta helyzet az életemben. Bár ilyesmi már előfordult. Tina nagyobb jelentőséget tulajdonít neki, mint én.

Pár napja is. Egy gépen utaztunk Melbourne-be, de ő három sorral hátrébb, a legutolsó business-sorba kérte a helyét. Nem tudja elviselni, hogy kikaptam Sydneyben az elődöntőben. Nem Jamestől, persze. Ő már elvérzett a negyeddöntőben. Van ilyen. Nem mondom, hogy nem dühített, de ez tíz perc, aztán túl is lendültem rajta. Majd most koncentrálok a következőre.

Mit jelent nekem Melbourne?

Először is egy álmot, amit apám plántált belém. Az Australian Opent, és annak megnyerését.

És egyszer csak eljöhet ez a pillanat, márpedig huszonkilenc éves vagyok, a felkészülésemben nincs hiba, és Bora kedvenc szavával, a mentális felkészülésemmel sem.

A mantrámat kicseréltem, anyu helyett Bora szerepel benne. Remélem, nem tűnik el majd ő is egy pillanat alatt, mint az anyám, aki valójában sosem volt az anyám. Talán az a bajom Jamesszel, azon túl, hogy kikezdett Borával, hogy neki van egy normális anyja. És ott van neki apánk.

Mindegy, Tina is kifejtette a múltkor, hogy nála jobb edzőm csak egy lehetne, és ő úgysem lesz. Apámra célzott természetesen.

A lényeg, hogy ma kezdődik az Australian Open, többé nem lesz titok, hogy összeházasodtunk Borával, mert eltűnt operatőreink, akik félúton, úgy látszik, leléptek, végül odaadták a csatornának a kisfilmet, amit ma be is mutatnak Magyarországon.

És így nem marad más hátra, mint hogy megnyerjem ezt a tornát, és aztán nagyon gyorsan megdugjam a gyönyörű feleségemet. Szerinte szexmániás vagyok, amit örömmel hallok tőle újra és újra.

Aztán, a torna után jöhet egy újabb cél, új etap.

Azért még felhívom a magánnyomozóimat, és megkérem őket, hogy mielőbb állítsák rá egy kinti kollégájukat Borára. Just for fun.

Bora

– Most miért pityeregsz?

Hányszor elmondtam már, hogy honvágyam van. Rajta kívül mindenkim otthon van. Kivéve persze a szüleimet. Akik éppen Papeete-n tartózkodnak, legyen ez bárhol, és anyámról víz alatt, lila-fehér csíkos halakkal készült el a mai bejelentkezése. A TikTokos vicces lett, mert úgy tátog, mint a halak, zenei aláfestésre.

– Nem tudom – felelem végül.

– Okés. Akkor ezt csináld meg, rajta, gyerünk!

– Nem hiszem el! Ez egy terhességi teszt?

– Igen, helyes a felismerés.

– De miért?

– Mert azt állítod, nem PMS. Azóta viszont menstruálnod kéne már, és folyton sírsz, tehát…

– Jézusom. – Megrázom a fejem, és magamban nagyon gyorsan számolok, olyan gyorsan, mint még soha. A helyzet az, hogy talán ha egy-két napot késik, ami semmit sem jelent.

– Oké, ha a jövő héten sem menstruálok, megcsinálom.

– Miért nem ma?

– Mert neked jövő vasárnap lesz a döntőd. El kell jutnod odáig, és el is fogsz. Addig pedig semmilyen mentális teher, érted…?!

Komolyan gondolom a dolgot, bár kizárt, hogy terhes vagyok.

De most a játékra koncentrálunk mindketten. Majd a torna után, ha addig sem jön meg, foglalkozunk a dolgokkal.

Most pedig megtekintjük a kisfilmünket, amiből ország-világ megtudhatja, hogy összeházasodtunk.

Két órával később. Instagram, Facebook. Kommentek.

Ez egy olyan család, ahol mindenki influenszer. Nagyon kínos, én kérek elnézést.

Kellett már valami a népszerűséghez, nem igaz? Gyorsan összeházasodtak, nagy nyilvánosság előtt, aztán majd jön a válás titokban, gyorsan.

Szégyen, hogy egy hülye kis körmös p.csa rávarrja magát egy világhírű, tehetséges teniszezőre, aki minden ujjára húsz nála jobbat találna az első BKV-járaton! Szégyen.

Ez az, Bora! Én is aranyásó akarok lenni! Segítesz?

Ó, bébi, engem is elintézel? Vagy most már nem fér bele, hogy férjnél vagy?

Eleget láttam.

Azt hiszem, holnap törlöm magam a Facebookról és az Instáról, és legfeljebb a TikTokon regisztrálok.

De a holnapra még nem igazán gondolok, mert most itt vagyok Ariellel, és ha minden igaz, még maradok is.

Amikor pedig véget ér a torna, számára vagy így, vagy úgy, felfedem előtte a titkomat.

Még azt is, amit Tina telefonjából megtudtam. De addig semmit, amivel kizökkenthetem.

Csak a szex.

Maximum.