Csajkovszkijra mentem a mennybe

Fejős Éva

Erawan (nov 2021)

Címke: Novella, karácsony

Novellattt karácsonyttt

Fejős Éva karácsonyi novellájának hősnője, Sziszi éppen új életet kezd, miközben bevitorlázott az úgynevezett „életközepi válságba”. Korábban biztos kapaszkodói voltak, és a jégen minden bizonytalansága elszállt, azonban most újrakezdőként az életben és a kapcsolatokban is el kell igazodnia. Ha nem jönne a karácsony, el sem vállalta volna a marketinges munkát a családias játékáruházban… „– Nincs mit bevallanom, Sziszi. Te voltál Európa legjobb műkorcsolyázója. De megkockáztatom, hogy a világ legjobbja is, igen. Pont csúcsformában voltál, és nem, ne nézz így rám, magasról tojok a tini versenyzőkre. Te érett, gyönyörű mozgású műkorcsolyázó voltál, és a négyfordulatos toe loopod a világ legjobbja. – Anyu – kóstolok bele az elém tett fasírtba –, ez már a múlt. – És tudod, miért fáj ez nekem? – kérdezi. Hogy a fenébe ne tudnám. A saját álmait bennem akarta viszontlátni, és a három Eb-érmemmel, a két olimpiai bronzzal és a világbajnoki ezüsttel már engem látott az összes dobogó legfelső fokán. Én voltam az ügyeletes üdvöske. Szép szőke loknikkal, rózsaszín rúzzsal, hófehér fogakkal és a világ legbájosabb mosolyával. Belül meg egy háborúzós pasilélekkel. Sosem felejtem el, amikor Ivanovát, az egyik legnagyobb ellenfelemet megtéptem.”

FEJŐS ÉVA

Csajkovszkijra

mentem a mennybe

– Fel van véve.

– Tessék?

– Fel van véve, ezen mi nem érthető?

– Öööö… – nyögök. Éppen most akartam elmondani nekik, mindannyiuknak, hogy egyáltalán nem érdekel ez az állás. Bár tanultam erről az egészről sokat, meg van is gyakorlatom, de… Franc sincs erre felkészülve. Nagy cégnél dolgoztam eddig, egy multinál. Most meg ez…? Na de mi a jobb, ugye. Fújtatok egyet, eltartva magamtól a mobilomat. Semmi szükség rá, hogy egy vadidegen HR-es – aki egy olyan szakmában magáz, amelyben mindenki tegeződik – arra gondoljon, hogy már megint egy kényeskedő, sznob jelölt, akinek minden derogál, és csak nagy kegyesen képes elfogadni az állást.

Egyébként tényleg nem tudom, mitévő legyek. Van egy csomó kötelezettségem, de lehetőségem semmi. Csak ez az egy. Meg az álmok. De mostanában ki beszél az álmairól? Hát senki. Én már rég nem. Évek óta nem álmodom nagy dolgokról.

– Itt van még? – zökkent ki az emlékekből a HR-es.

– Persze – felelem.

– Jó, akkor holnap kellene kezdeni. Vagy még ma.

Aha. Persze. Ma.

– Még el kell intéznem egy pár dolgot.

– Rendben, akkor holnap várjuk a cégnél. A munkaidő reggel kilenctől este hatig tart. Gratulálok, magáé a legtutibb babajátékcentrum marketingje!

Basszátok meg.

– De hát ez tök jó! Örülnöd kell! Hát hónapokig itt álltál, és minden hülyeséget elvállaltál! Még hírlevélírást is! Meg szövegírást a pinawebshopnak, el ne felejtsd!

Elröhögöm magam. Mert tényleg, szórakoztató volt, de talán még lejjebb érkeztem a gödörbe, amikor a bugyikról kreáltam a szövegeket. Bár a tesóm szerint a szövegírás komoly mesterség. Ő már csak tudja, mostanra nagymenő a kerékpársportban – ráadásul tényleg akart nekem állást ajánlani, még a szövegírói képességeimet is kamatoztathattam volna, de mi a francot kezdtem volna abban az iparágban? Annál többet nem tudok mondani erről a sportról, mint hogy rühellem a körúti kerékpársávot, meg az agresszív bicikliseket.. Pardon, hatévesen bringáztam. Legalább öt éven át. Az első komoly esésig, aminek gipsz lett a vége, és az edzőm eltiltott a kerékpártól. De tartok tőle, ez nem elég ahhoz, hogy kreatív munkatárs legyek egy sportcégnél. Mindegy, most nem a tesómmal beszélek, és ezt nem is bánom.

– Igazad van – felelem Berinek. – De ez a játékáruház… Adjak el cuccokat a gyerekeken keresztül méregdrágán a szüleiknek? Egyébként is az egyik kulturális céghez jelentkeztem volna szívem szerint. Csakhogy már betöltötték az állást, mire elhatároztam magam.

– Jó, szerinted van itt még kultúra?

Elmosolyodom, mert magam előtt látom, ahogy széttárja a kezét. Jogosan teszi fel a kérdést, mert szétrobbantották a színtársulatot, ahol játszott, azóta ő is olyan útkereső, mint én magam. Pedig amikor találkoztunk a középsőben, négyévesen, ő sem erre készült. Hogy konkrétan mire, azt már nem tudom, de az enyémre sem emlékszem, vagy nem akarok emlékezni. Annyi minden történt azóta, leszarom az álmaimat.

– Szerintem nincs.

– Na látod. Szóval örülj a játékbiznisznek. Az legalább nem dől be, és nem leszel rövid időn belül megint álláskereső.

– Ne is mondd. Ha nem közeledne a karácsony, akkor tényleg azt mondanám, hogy kivárok. De így… nem tehetem meg, hogy nem veszek ajándékokat, meg nem főzöm meg a halászlét. Az az egyetlen, amit meg tudok főzni. De! – emelem fel a mutatóujjamat. – Az én halászlém a legjobb. Vitathatatlanul.

Hallgatunk. Tudja ő is, hogy az enyém a legjobb. De annyi faszság kavarog a gondolatainkban. Legalábbis az enyémben. Le kéne már építenem ezeket. Talán tényleg ideje lenne elmennem arra a workshopra, ahová Lévaiék járnak. Meditálni, vagy mi a franc. Mindegy, de nekik, úgy látom, bejön az élet. Vagy csak azt hiszik.

– Összefuthatunk valamikor. – Nem kérdezi, hanem inkább csak közli. Bólogatok a mobillal a kezemben.

– Rendben.

– Mikor?

Olyan szarul nézek ki, ahogy csak egy, egykor jobb napokat látott marketinges kinézhet három és fél hónap munkanélküliség után. Ahhoz tehát kicsit össze kéne kapnom magam, hogy egy ismerőssel találkozzam, aki nem látott hetek-hónapok óta.

– Mittom én. Mondjuk holnap?

Egy nap talán elég arra, hogy összekapjam magam.

– Jó, akkor már tudsz majd mesélni az első munkanapodról is.

– Hát abban nem lesz sok köszönet.

– Te már csak tudod.

– Hát én igen.

Később kióvakodom a lottyos decemberbe. Sál, sapka. Melegítő, és az egyik régi futócipőm. Még egy olyan korszakból, amikor jártam futni. Egész elviselhető az idő, ugyan nyálkás, de a sötétszürke felhőréteg, ami paplanként borul fölém, azt jelzi, hogy holnap nem izzíthatom be a kocsit, mert még mindig halogatom a gumicserét. Hóban nem indulhatok el a téli gumik nélkül. Nem mintha ne lenne rá nyolcezrem, a napi léthez valót mindig összeszedem mindenféle gagyi feketemunkával. Szövegírás a pinawebshopnak, hírlevélírás az egyik vitamincégnek feketén. Pár facebook-és insta-oldalt is adminisztrálok cégek nevében. De akkor is. Lustaság, azt hiszem.

A Duna-parton fúj a szél. A szám elé tekerem a sálat, és úgy szedem a levegőt. Egészen faszán átjön, és nem olyan hideg, mint sál nélkül. A lábam tök merev, a levegőt kábé kétszáz méter után kezdem kapkodni. Nem lesz egy nagy szám ez az egész. A Runkeepert csak most kapcsolom be, talán három éve nem használtam. Mindegy, jól akarok kinézni és jól akarom érezni magam rövid időn belül. Sajnos nincs más ötletem, mint a futás, bármilyen szar is elindulni.

Az emberek úgy suhannak el mellettem a gáton, hogy öröm nézni. Most komolyan, harmincöt évesen, az én múltammal, lehagynak a nyugdíjasok? A picsába már.

Elkezdem összekapni magam. Úgy jár ki-be a tüdőmbe a levegő, hogy közben sípolok, de amikor öt perc elteltével beszól nekem az alkalmazás, akkor látom, hogy kicsivel hat perc alá lement a kilométerátlagom. Természetesen ez azt jelenti, hogy a sportos nyugdíjasok miatt hamarosan kinyiffanok.

De egy ideje úgyse csinálok végig semmit. Ez a kurva gát másfél kilométer, és ha a kanyarban továbbmegyek, ráhúzhatok még egyet, az oda-vissza – márpedig mindenképpen vissza kell jönnöm, hacsak nem akarok Budakalászon kikötni – öt. És ha hozzáveszem, hogy bár a lakástól a gátig lefelé gyalogoltam, haza pedig muszáj lesz futnom, hacsak nem akarok egy jó megfázást, akkor hat. Hat kilométer.

Nehezen mozog a testem. Mindig ez volt, hogy a bemelegedés egy óra. De most erre nincs időm, mert belehalnék, ha egy órát kéne futnom, mielőtt megkezdeném az igazi edzést.

– És most mi a baj? – érdeklődik a tesóm. Tök véletlenül futunk össze a kávézóban. Ők lent laknak a parton egy elég új építésű társasházban, aminek a pincéjét és a mélygarázsát – hiába a flancos ingatlan – árvíz idején elönti a víz, én a lakótelep szélén egy négyemeletesben, panel, de egész jó a kilátás a negyedikről. Én csak egy kávéra jöttem, mert a szociális életem egyenlő a nullával, itt meg leülök a teraszon, amíg megiszom a kávét, nézelődöm, köszöngetünk egymásnak az emberekkel, aztán hazaviszek egy pár péksüteményt meg joghurtot, így kész is a bevásárlás.

– Mi lenne. Semmi. – Belekortyolok a kávémba, ő meg a sajátját kevergeti. Neki mindig forró volt, nekem mindig langyos. Ugyanarról a hőfokúról beszélünk. – Lesz állásom, ez szuper, nem?

– Aha, szerintem is az.

– Majd intézek olcsón játékokat a fiúknak – ígérem hamis mosollyal.

– Nem kell. Meg már úgyis itt a lista, mit kérnek – keményednek meg a vonásai. Aztán rám néz, kicsit talán lágyabban. – A saját dolgaiddal kellene foglalkoznod, Sziszi. Nem a miénkkel. Mi rendben vagyunk.

– Én is – vonok vállat. – Most már hadd ne üljek örömünnepet amiatt, hogy kaptam egy játékgyárban állást. A véleményem róla, hogy lehúzzák a szülőket, és…

– Oké. Majd lesz gyereked. Akkor másképp fogod gondolni.

Mosolyog, de a mosolyában az is benne van, hogy egyáltalán nem biztos benne, hogy lesz. Én pedig eleve kikérem magamnak ezt a gyerekdolgot. Amikor az embert fél éve úgy vágják ki egy általa működőképesnek tartott kapcsolatból, hogy köpni-nyelni nem tud, akkor az biztos, hogy még inkább nem gondolkodik gyerekben. Hisz még kapcsolatban sem, de ez már nem is ide tartozik.

– Jó – bólogatok, de úgy, hogy ő is biztosan tudja belőle, hogy „nem jó”. Mire az utolsó kortyot is leengedném a torkomon, viharsebességgel érkezik egy kocsi. Egészen meglep, hogy mostanában egyre több ilyesféle sportkocsi közlekedik ezen a környéken. Fekete Maserati. Az utasülésről kipenderül egy szőke csaj, futós leggingsben, pink színű, vékony, kapucnis dzsekiben, mire felfogom, hogy miért ennyire ismerős, a sportkocsinak már bottal üthetjük a nyomát.

Hm. Nehezemre esik nem kimondani ezt a hm-öt, de aztán látom, hogy Attila is lemerevedett.

– Ó, helló – integet Zsófi, amikor észrevesz minket. Szerintem térdig vörösödött, de nevet.

– Azt hittem, futni mentél – közli vele a tesóm.

– Igen, de megroppant a térdem. A hídnál jött a Gulyás, ő szedett össze. Szerencse, hogy hazahozott.

– Ki a franc az a Gulyás?

– Hát tudod, övé az az építési vállalkozás. Azok a lakások a túloldalon – mutat talányosan a hegy felé. – Hiszen te mondtad, hogy nézzek a fiúknak lakást. Befektetésnek.

– Hm. – Bár jól ismerem a bátyámat, most nem tudom megfejteni, min járhat az agya. De így megy náluk, ezt el sem akarom hinni. Lakást befektetésnek a tízéves gyereknek. Hát mi nem kaptunk lakást befektetésnek, aztán tessék, végül is nem volt velünk baj. – És én hogyhogy nem ismerem ezt a Gulyást? – érdeklődik fojtott hangon a bátyám.

– Nem tudtam, hogy minden lakást meg kell neked is mutatnom – kap erőre Zsófi, és lassan felhúzza a dzsekije cipzárját. Felelőtlen dolog sapka és sál nélkül elindulni futni ebben az időben. Szerintem legalábbis az. – Abban maradtunk, hogy majd amikor két-három fennmarad a rostán, azokat megnézed.

– Lakás a fiúknak? – töröm meg végül a másodpercekig tartó, tapintható csendet. Zsófi megvonja a vállát, és a fejével a tesóm felé int.

– A csapatnak jól ment tavaly – válaszol kényszeredetten a tesóm, miközben elgondolkodva vakargatja az arcán a borostákat, ami szerinte most a menő szakállkategóriába tartozik. – Tudod, benne vagyok az egyik orosz kerékpárcsapatban, amolyan társtulajdonosként. Kicsi, egész pici csapat, de hát jól tekertek a fiúk.

Nagy levegő. Aztán nem mondok semmit.

– Na, szasztok – állok fel az asztaltól, magamhoz veszem a barna papírzacskóba bújtatott péksüteményt és a joghurtjaimat. Tökre nem vagyok kíváncsi Attila sötét ügyleteire. Ha valamiből, akkor a saját sztorijából tanulhatott volna.

Gyalog megyek haza. Útközben, visszafelé, megint látom a Maseratit. Biztos az építkezésről jön.

– Tetszett a gyártóüzem? – kérdezi az ügyvezető. Egyébként cégtulajdonos negyedrészben. Sosem hittem volna, hogy egy félig-meddig családi-baráti vállalkozáshoz fogok munkára szegődni. Nem mondom, hogy a multilét valami szuper, de ott minden megy a maga útján. Ott nagyon kevés az ismeretlen tényező. Minden vevőt ismerünk, kis túlzással. De tényleg. Most mondjam ennek a göndör fürtös faszfejnek, hogy annyira durván teszteltük ott a vásárlási szokásokat, hogy pontosan tudom, ha a felesége bemegy egy hiperbe decemberben, akkor melyik polcról nagyjából melyik terméket fogja levenni elsőre? Áhhh.

– Nagyon… izgalmas – bólintok. – Még sosem láttam a gyártás folyamatától a termékeket, amelyeket aztán kommunikálunk.

– Ezért is lesz itt jó neked. Mert megismered a játékokat, együtt tudjuk megbeszélni, melyiknek hol a helye, milyen eladást hozhat, kiket célozzunk meg…

– Megnézhetem a jövő évi marketingterveteket? – kérdezem.

– A mi marketingünk innen jön – mutat a mellkasára. Beszarok, bazmeg. És akkor ők a profik, nem igaz? Fújtatok, de nem mondok semmit. – Szerintem a szív a legfontosabb. Egyébként a gyerekeinken próbáljuk ki… a szüleim tapasztalatával. Ahogy említettem, mi négyen, testvérek alapítottuk a céget. Az első babaruhákat az anyánk varrta… és akik itt vezetők, meg a dolgozók közül is sokan régi barátok.

– Ezt hogy érted?

– Hogy eddig csak barát lépett be ide dolgozni. Gyerekkori barátok… kivétel a varrónők, mert oda fel kellett vennünk három profit. De az asztalos a húgom volt általános iskolai osztálytársa, a tervezőrészleget is egy régi barátom vezeti. Te leszel az egyetlen, aki pályázott, és egyikünkhöz sem fűzi barátság. Még nem.

– Ó.

A szemem forgatom. Oké, szép ez a barátkozós dolog, meg nagyon idilli, de akkor hát tuti, hogy ezek hamarosan becsődölnek. Baráttal együtt dolgozni… meg családtaggal… inkább most nem képzelem magam elé, hogy mi történne, ha Attilával együtt kellene dolgoznom. Egyikünk másnapra halott lenne. Az első közös munkanap után.

– Jó, azért én mégiscsak készítenék egy marketingtervet a jövő évre.

– Te tudod. De előbb ismerd meg a karácsonyi főtermékeinket. Akkor jobban tudsz marketingtervet készíteni. Meg hát a karácsonyi reklámokat is ki kell találni.

– Nem indult még el a karácsonyi kampány? – nézek rá kétségbeesve. Ha így van, akkor év végén le is húzhatják a redőnyt.

– Hát, attól függ, mit nevezel kampánynak.

Ezt nem hiszem el. Az lenne a legokosabb, ha közölném, hogy tévedés volt az egész.

– Miért, ez baromi jó, nem? – vigyorog Beri. A kávézóasztalon tologatja a fából készült rafinált kirakóst; ha jól illeszkedik mindegyik eleme, akkor a 2D-ből 3D-s kreációvá válik. De még mellettem van a nagy hiperes bevásárlószatyorban egy csomó hasonló cucc.

– Jó, de nem érted? Mit keresek én itt?

– Hát lehet, hogy pénzt. Még az is előfordulhat, hogy sokat.

– Haha.

– Meg hát itt nem külföldről fogják a külföldi főnökeid benyögni az ukázt, nem igaz? – mosolyog megint. – Egyébként én tudom teszteltetni, mit szól hozzá egy hatéves. Mondjuk ő ezt már kinőtte.

– Rá gondoltam én is, hoztam nagyobbaknak valót – felelek. Kicsit elszomorít, hogy egyszer, amikor megpróbáltunk szárba szökkenni, felbukkant a színen egy terhes ex. Pedig akkor nagy volt a lángolás, még nagyobb, mint az óvodában, amikor egymásra találtunk. Akkor mi voltunk az óvoda álompárja. Sziszi és Beri. Aztán huszonévig snitt. Majd huszonnyolc elmúltam, amikor jött egy svung, egy olyan viharos svung, ami egymáshoz tapasztott bennünket. De aztán szét is mentünk, mert Patrik három kiló hússzal megérkezett, mi pedig, igyekezve feledni a svungot, újra barátok lettünk. Csak barátok.

Most figyelem, ahogy összepasszintja a faelemeket. Ő olyan művészember, aki a földön maradt. Érdekes, hogy színész lett. Nem gondoltam, amikor a gimiben elkezdte, hogy milyen jó lenne színpadon, meg amikor a versekkel kiállt… Baromi jó a színpadon, mint kiderült később. Átütő ereje van, ha a darab és a rendezés is jó. Példának okáért vele tudtam megérteni a Hamletet, az ő alakítása segített. Később aztán a hangját adta egy rádiónak, egy csatornának, és ma szabadúszó színész. Pontosabban egy magántársulathoz tartozik, de ők önfinanszírozók, néha együtt vannak, máskor felrobbantják őket, tehát senki se lepődjön meg, ha még többször hallja majd reklámokban a kellemes, lágy, mély hangját.

– És ez? – emel ki a szatyorból egy pirosra festett almát.

– Nyisd ki – javaslom. Ahogy felnyitja, gyöngyökből összefűzött kukac kanyarog ki belőle. Nevetünk. Emlékszünk az almaszedő akciókra Pomázon. Ott lógtunk az almafákon. És megtanultunk nagyon jól célozni. Aztán arra gondolok, elszalasztottunk-e valamit akkor, hat és fél évvel ezelőtt. Azóta nekem volt egy egész jó kapcsolatom, áááá… Ő meg három évet se húzott le Patrik anyjával, Ildivel. Azóta neki…? Mit tudom én. De legalább az biztos, hogy a barátság barátság marad, azt nem tudjuk összetörni valami hülyeséggel.

– Szerintem jó lesz ez. Elvállaltad?

– Hát mit tehettem volna? De tudod, azt sem értem, mi működteti ezt a céget. Fajáték, meg gondolkodós játék, kukac az almában… hát nem tudom – merengek el. El sem hiszem, amit ma láttam. Olyan… régimódi ez az egész. – És tudod, nincs marketingtervük sem. Amikor elkértem a tavaly januári napra lebontott saját bolti és webshopos eladásukat, úgy nézett rám ez a faszi, az ügyvezető, mint egy földönkívülire. Úgy kellett előbányásznom a webshopból néhány adatot. A bolti eladás visszanézése… hát azt nem is tudom.

– De minek az neked?

– Mert kell látnom, milyen akció volt, hány fok volt, mit tudom én – felelem. – Nehogy már fel kelljen mondanom, hogy mi kell ahhoz, hogy a jövő évit megcsináljam.

– Szerintem amúgy baromi jók ezek a játékok. Már úgy értem, van bennük valami a… régi karácsonyokból.

– Helyben vagyunk. Gondolnád, hogy van olyan cég, amelyiknek még karácsonyi kampánya sincs? – vágok egy grimaszt. – Még nincs, mondták. Nem tudták, melyiket emeljék ki, annyi jó új termékük van. Itt a december, és nem fut egyetlen kurva kampányuk sem! Csak a szájhagyomány, ahogy mondja. Mi vaaan?, kérdezem magamban, amikor ezt meséli a pasi. Szájhagyomány?

– Fura.

– Ja. Az nekik a kampány, én nem mondom, hogy ne lenne egy nagy cégnél nyerő valami, hogy a vevőikre bízzák a népszerűsítést. Szerintük az elégedett vevő megcsinálja a karácsonyi kampányt. De hát az csak karácsonykor derül ki, ki az elégedett vevő.

– Hát ez nem a te problémád, nem igaz?

– Nem igaz.

Teát iszunk. Én utálom. Nem tudom, ő mennyire szereti, én csak azért iszom ezt, mert még egy kávé, és kávémérgezést kapok. Figyelem, ahogy Beri a szájához teszi a csészét. Szinte belegőzölög a forró ital a szájába. Ami azt illeti, nagyon formás a szája. Nem vékony, nem vastag, és szép formás. Szerintem ő ezt nem is tudja. Beri jóképű, csapzott a haja, felül egy kicsit ritkásabb, mint amikor utoljára láttam. Nincs pocakja, nem túl széles a válla, de azért férfias. Egy halvány rózsaszín ing van rajta, a szék háttámlájára terítette a sötétkék pufidzsekijét. Szépen borotvált, sima az arca, nem úgy, mint a tesómnak.

– Attila – csúszik ki a számon a bátyám neve.

– Mi van vele?

– Szerintem megcsalja a Zsófi – bököm ki. – Valami építési vállalkozóval.

– És? Mit várt Zsófitól, amikor ellopta attól a nagykutyától? Örök szerelmet?

– Ja – grimaszolok.

– Ha te nem vagy, meg a múltad, akkor a bátyádnak annyi – bólogat. Nézem őt, de fél szemmel azért látom, ahogy a kinti lámpák körül hópelyhek keringenek. – Tuti nemcsak ellehetetlenítik, hanem talán még nincstelenné is teszik. És akkor még örülhetett volna, ha nem gázolják el egy este. Hát hogy jutott eszébe belenyúlni az egyik legnagyobb magyar sportfőnök kapcsolatába?

– …

– Még szerencséje, hogy ott voltál te. Ha nem vagy…

– Oké. Ezt már elsőre is megértettem.

– Igen. A te múltad minden kaput kinyit.

– Hja. De a jelenem kevésbé. Látod.

– Na ne már. Te sosem sajnáltattad magad. Még a baleset után sem.

Később elkísér a kocsimhoz. Már nagyobb pelyhekben hullik a hó, a járdát leheletvékonyan belepi.

– És mi lesz jövőre? – kérdezi.

– Ezt hogy érted?

– Emlékszel, minden évben megírtad a jövő évi fő tervet.

– Ja… – legyintek. – Most már sodródom – vigyorodom el.

– Üdv a klubban – mosolyog, és búcsúzóul magához ölel. Olyan durva fizikai tüneteim lesznek, mint még sosem. Biztos ez a kurva életközepi pánik. Mióta ez körülleng, azóta néha szédülök. Mint megtudtam a pszichológiailag kiművelt barátnőmtől, ez az életközepi pánik. Vagy a „mi a francot csináljak most az életemmel”-pánik. Amit az állásvesztésem is indokol. De most nem ezen töprengek, hanem csak azt érzem, hogy mindjárt elájulok. Érdekes módon ez a szédülésérzés most jobb, mint máskor.

Hazaérek, és kibontom azt a pezsgőt, amit még tavaly szilveszterkor a tesómtól kaptam. Francia, és amikor utánanéztem a neten, láttam, hogy harmincezernél kezdődik egy palack ára. Ez totál jellemző Attilára. Mindenesetre akkor eldöntöttem, hogy nem nyúlok hozzá, csak ha lesz velem valaki, akivel jólesik majd koccintani. De mivel más alkohol nincs itthon, és nincs is igazán szándékom bepasizni, nincs okom rá, hogy tovább tartogassam az italt. Kiöntök egy pohárnyit, aztán egy kiskanalat csúsztatok az üvegbe fejjel felfelé, azt hallottam, így nem megy ki belőle a szénsav.

– Húsleves. Ez pedig sertésszűz, krumplipürével – lebbenti meg az alufóliát a tányéron. Még pislogni is elfelejtek. – Na, mi a baj, remélem, nem vagy vegetáriánus! – ütögeti meg a vállamat. Nem kérdő a hangsúlya, hanem inkább figyelmeztető.

– Én… én általában egy szendvicset ebédelek – mondom bizonytalanul.

– Hát itt nem azt fogsz. Itt nem! – emeli fel a hangját. Ő a tulajok anyukája. – Itt mindenkit én etetek! Az ebéd az jár. Az ebéd az olyan, mint a fizetés. És én ki nem adom a kezemből az étel elkészítését! Képzeld – fogja suttogóra – a bérszámfejtőnk, tudod, Elvira, aki egyébként a Jani unokatestvére – mutat valahová a folyosó irányába, és persze fogalmam sincs, kiről beszél, bár nyilván mindenkit ismernem kellene már, hiszen mindenkinek bemutatott a fia – kitalálta, hogy nem fog szénhidrátot enni. Ez még tavasszal volt. Minden délben elővett valami zacskóba zárt port, amit beszórt egy flakonba, összekeverte vízzel, és azt állította, hogy most gulyáslevest eszik, meg karfiolkrémlevest, ilyesmiket talált ki. Le akart fogyni húsz kilót! Húszat! És egyszer én, egy életem, egy halálom, kértem egy kanállal a leveséből. Hát, drága Szilvikém, én olyan borzalmat még soha nem ettem. Akkor megígértem Elvirának, hogy nem fogok neki krumplit adni, helyette jöhet a saláta. Na. És most az van.

– És lefogyott?

– Nem eszik többé olyan szarságot, azt a poros dolgot. Az nem étel, az űrhajóskaja – kacag, és az ajtó felé indul. Aztán visszafordul. – Ne hagyd kihűlni. A konyhában találod az evőeszközöket.

A konyhában összefutok a faüzem vezetőjével. Onnan tudom, hogy már bemutattak neki, és emlékszem rá, mert valahogy elfelejthetetlen az elöl összevissza álló fogaival és a nagy mosolyával. Görög József, még a nevére is emlékszem.

– Ezt neked hoztam – fogad jókedvűen, és elém tol egy papírdobozt. Óvatosan kinyitom és belekukucskálok. – A vonat a sínekkel, amiről beszéltem. Ez a mintadarab utáni második példány. Nagyrészt kézzel készült.

– Nagyon szép – emelem ki éppen a mozdonyt. Fából készült gőzmozdony, kékre festve, fekete kéménnyel.

– Hát mondtad, hogy érdeklődsz, mi való egy hatéves gyereknek. Például ez.

– Klassz.

– Akkor vidd el neki.

– Dehogy, én… ez a cégé. Ezt el kell adni, méghozzá drágán – rázom a fejem.

– Persze, el is fogják adni a többit drágán. Igen. De ez az egyik próbadarab.

Nincs vita. Annyira lefoglal, hogy megköszönjem, hogy csak távozáskor döbbenek rá, hogy ő más kaját evett. Nem tudom, mit, valami hal lehetett, meg zöldség. Jézusom. Remélem, nem derül ki, hogy egy szekta próbál ilyen húzásokkal rabul ejteni.

– És azt mondod, főznek rád? – Anyám hangjából egy kis szemrehányást is kihallok. Mintha csak én tehetnék a mai ebédemről. – De hát itthon is szokott lenni étel. Nem, Gyula?

– De. – Anyám férje bólint, aztán a konyha felé mutat. Részéről ez ennyi, „nagyon elfoglalt vagyok-fejjel robog be a dolgozószobájába. Tulajdonképpen nem tudom, hol lehet focistákat eladni mostanában, de neki egyszer volt egy nagy húzása: a Gyurjánszkyra, gondolom, mindenki emlékszik. Tizenhét évesen eladta az FC Barcelonának, és azóta abból a pénzből és abból hírnévből él, amit ott szerzett. Pedig a Gyurjánszky, már amennyire követem a karrierjét, és a „mostohaapám miatt figyelgetem néha, mert még most is kap a srác különböző igazolásai után pénzt – szóval a Gyurjánszky már valami nevesincs török vagy görög csapatban játszik, bár max harminc, de lehet, hogy még be sem töltötte. Gyula szerint megunta a kemény edzéseket, és rájött, hogy lehet megúszósan edzeni. Hát sehogy, de ezt már én mondom. És ha én mondom, akkor bárki elhiheti.

– Nem tudom, anyu, miért etet a főnökség. De nem is járhatok naponta enni hozzátok! Harmincöt vagyok – próbálom képbe hozni anyámat. – Ha nem etetnének, amit meglehetősen furcsállok én is egyébként, de mivel még csak egy napja etetnek, lehet, hogy nem is lesz rendszer belőle – bámulok ki az ablakon –, szóval, ha nem etetnének, akkor is ennék valamit. Ahogy szoktam.

– Mindenféle rossz minőségű ételt – teszi hozzá anyám. – Bezzeg amíg sportoltál, addig nem volt ez a kajálás. Nézd meg, akkor milyen egészségesen éltél.

– Ja, de kórházban végeztem – mosolygok. Igyekszem nem észrevenni, hogy anyu a fenekemre irányítja a figyelmét. Oké, sosem volt lapos, mert az én sportágam egy bizonyos alakot azért kihoz az emberből. Az ugrásokhoz kell a farizom. Jó, most elengedtem egy kicsit magam. Negyvennyolc helyett ötvenöt kiló vagyok, és mindehhez százhetvenöt centi. Nem túl magas, de nem alacsony, bár a sporttársnőim között viszonylag magasnak számítottam. Szóval nekem is feltűnik, hogy le kellett cserélnem a farmerjaimat, de ezzel nem tudok mit kezdeni. Vagyis de, most elkezdtem a futást. Már másodszor voltam, és nem állítanám, hogy szerelembe estem vele. De hóban futni nem is annyira nagy élmény, mint azt az emberek képzelik. Főleg akkor nem, ha csak a fűcsomókon ül meg a hó, és az aszfalt fekete.

– Igen – néz rám szomorúan. Tudom, csak el ne kezdje. Hogy vissza kellett volna állnom utána. Hogy nem kellett volna visszavonulnom, hanem emelt fővel felmenni a jégre, és megcsinálni a négyfordulatosaimat, és elhozni végre az aranyat. Mert ő tudja, hogy enyém lett volna az arany. Persze oké, tudhatja, mert edző, de ez a sportág már nem az, amire az ember gondol.

– Nem is voltam jégen azóta – vágok egy grimaszt.

– Tudom. Nagyon nem tett jót neked a Feri engedékenysége.

– De ő ismert a legjobban. Tudta, hogy félek.

– Ugyan már!

– Anyu. Ez már nem rólam szól, hanem rólad. Rólatok, kettőtökről, nem igaz? – Anyám nem válaszol, csak vállat von. – Jó, legalább magadnak valld be.

– Nincs mit bevallanom, Sziszi. Te voltál Európa legjobb műkorcsolyázója. De megkockáztatom, hogy a világ legjobbja is, igen. Pont csúcsformában voltál, és nem, ne nézz így rám, magasról tojok a tini versenyzőkre. Te érett, gyönyörű mozgású műkorcsolyázó voltál, és a négyfordulatos toe loopod a világ legjobbja.

– Anyu – kóstolok bele az elém tett fasírtba –, ez már a múlt.

– És tudod, miért fáj ez nekem? – kérdezi. Hogy a fenébe ne tudnám. A saját álmait bennem akarta viszontlátni, és a három Eb-érmemmel, a két olimpiai bronzzal és a világbajnoki ezüsttel már engem látott az összes dobogó legfelső fokán. Én voltam az ügyeletes üdvöske. Szép szőke loknikkal, rózsaszín rúzzsal, hófehér fogakkal és a világ legbájosabb mosolyával. Belül meg egy háborúzós pasilélekkel. Sosem felejtem el, amikor Ivanovát, az egyik legnagyobb ellenfelemet megtéptem. Nem mondanám, hogy nem volt okom rá, és az sem igaz, hogy én kezdtem, de kifejezetten jó, hogy az emberek nem látnak be a sportöltözőkbe. Különösen nem a műkoris és a jégtáncos csajok öltözőjébe. Arról ugyanis több könyvet lehetne írni, amit ott megy. De ezt anyám is pontosan tudja, mert annak idején a magyar bajnokságig és egy világbajnoki tizenkettedik helyezésig jutott.

– Tudom. Mert nem hoztam ki mindent magamból.

– Mert készen álltál arra, hogy bajnokká válj. Te a fejedben már bajnok vagy, érted? Te vagy a tanítványaim példaképe. Ha neked sikerült, akkor nekik is sikerülhet. És érted már… milyen nagy dolog lett volna, ha ott van a világbajnoki arany, meg az olimpiai arany a nyakadban?

– Jó, anyu, ennek már hat éve.

– És azóta sem fogadod el a meghívást. A világ legjobb jégrevüjébe. Legalább csak egy-egy szezonra. Itt marketingeskedsz nekem, büszkélkedsz egy ingyenebédes munkahellyel, miközben még mindig menne az a toe loop. És hiába vannak ott a kislányok a világ élvonalában, te nő vagy! Értsd már meg!

– Nem volt a lábamon korcsolya azóta sem.

– Tudod, miért nem volt? Az apád miatt. Aki annyira engedékeny, főleg a saját lányával, hogy ez a vége. Ő meg? Most nézd meg. Most nézd meg, japán tizenhárom éveseket edz Tokióban. Hát elmenekült, nem látod? Elmenekült, amikor a lánya a nagy sikerek után… visszavonult. És gyerekjátékokat árul, elképesztő. Hogy még sikernek is tartod.

– Nem hagyhatnánk ezt abba? – fakadok ki. Egy kicsit én is a saját kudarcomnak élem meg, hogy apám elhagyta Európát, de értem, hogy nagyon éhes a sikerre. És, anyám, aki persze apámnak riválisa a hazai tanítványaival, feltehetően elég rosszul éli meg, hogy apa két tanítványa is világversenyek dobogójára jutott, és mivel mindketten csak tizenévesek, még komoly jövő állhat előttük. De persze a háború régebbi időkbe gyökerezik. Talán akkorra, amikor rájöttek, hogy apám módszerével sokkal előrébb jutok, mint anyáéval. Ha tőlem kérdezték volna, én akkor is tudom, miért. Mert apu nem borult ki sosem, nem kiabált, nem tiltott el a csokitól. Ilyen egyszerű. Egyébként anyuval is éppen addig jutottam volna, mint vele. Vagy akár még messzebbre, nem tudhatom már sosem meg.

– Csak miattad mondom – sóhajt, és kibámul az ablakon. Már megint esik a hó. De most nagyobbak a pelyhek, és amikor ezt látom, mindig eszembe jutnak a gyerekkori telek meg a szabadtéri kori. Most viszont csak megrázom a fejem. Anyu folytatja: – Bánt, hogy nem vagy boldog, Sziszi.

– …

– Mert tudod, a bátyád révbe ért. Nála végül jól alakultak a dolgok.

– Hát amennyiben azt jónak tartod, hogy még mindig vele példálóznak, amikor valamelyik újság összeállítást közöl a sportolók doppingolásáról és lebukásáról. Kétségtelen, hogy ő kapja ezekben a cikkekben a legnagyobb szerepet.

– Ki beszél az újságokról?! – legyint, és újra visszafordul hozzám. – Egyébként – halkul le – sosem derült ki, hogy ki adta neki azokat a szereket. Te is pontosan tudod.

– Mit? Legalább ne hidd már el, amit Attila mondott mindenhol. Legalább ne áltasd magad, anyu. Pontosan tudod, mint ahogy mindannyian biztosak vagyunk benne, hogy akár volt segítsége benne, akár nem, valójában szabad akaratából nyelte a cuccot, mert ő aztán mindenáron bajnok akart lenni, a kenusport ikonja. És a bukása a mai napig egy gennyedző nyílt seb a kajak-kenuban. Mert megkapta az esélyt, és másodszor is annyira durván bebukta. Mert azért az, hogy valakitől elvegyenek egy olimpiai aranyat dopping miatt… hááát…

Nem hiszem el, hogy ide jutottunk. Idáig nem szoktunk eljutni. Addig igen, hogy megjegyzést tesz, de végül mindig elsikáljuk a dolgot, sosem kerül szóba ilyen konkrétan az apám, meg már Attila doppingügye is a családi emlékkönyv sötét oldalaira került, nem gondoltam, hogy egyszer csak beszélni fogunk róla.

– Teljesen mindegy ma már – zárja le a témát. – Viszont a magánélete jól alakult.

– …

– Nyugodtan egyetérthetsz.

– Jó. Egyetértek.

– Szóval, szerintem fontold meg azt a visszatérést. Nem a versenysportba, hanem a jégrevübe. Évente hat hónap. A másik hat hónapot meg akár át is lébecolhatod. Keresni fogsz, és van még benned öt év jégrevükarrier, de akár még hét, legfeljebb nyolc is – lép mellém, és átölel. Hagyom, hogy megpusziljon. Elsöpör egy hajtincset a fülemről, és közelebb hajol. – Majd én felkészítelek rá – súgja.

– És? Most mi a baj? Felzaklatott? – kíváncsiskodik Beri. Csak a régi szép időkben fordult elő, hogy naponta találkoztunk, de most hozzá rohantam anyáméktól. Illetve csak felhívtam, és felajánlotta, fussunk össze. Mondtam neki ugyan, hogy egy igazi futás lenne a jó, de csak nevetett, és közölte, egy szentendrei stúdióból tart hazafelé, így aztán „útba fogok esni”.

– Nem húztam korit a lábamra azóta – magyarázom, persze ha valaki, akkor hát ő ezt pontosan tudja. Hiszen ki volt, aki a kórházba bejárt és végighallgatta a „mit nem csinálok soha többé”-listát? Na hiszen, a listán csak két dolog szerepelt. Korcsolya és futás. A másodikat csak simán gyűlöltem. Az első meg ott ült belül, a mellkasomon belül. A lelkemben és a szívemben. De amikor az embernek egy négyfordulatos begyakorlásakor úgy sérül meg a térde, hogy a szalagjait pótolni, a leszakadt porcot meg egy operáció során kiszedegetni kell, ha darabokban is, szerintem érthető, hogy így alakítottam a későbbi dolgaimat.

– És akarod?

– Nem tudom.

– A revü miatt?

– Á. Nem tudom. Nem. Nem… szóval nem tudom. Csak hát kipróbálnám. Ismered, amikor keresel egy érzést, ami egyszer a tiéd volt? Az érzést, amit azóta sem találsz?

– Ismerem. – Szomorú a hangja. – Minél öregebb vagy, annál többször találkozol ilyennel, Sziszi – mosolyodik el végül.

– Igen.

Mindig szerettem benne, hogy visszahúz a valóságba. Ettől a mondattól rögtön kezdek magamhoz térni. Mi a fenét keresne a lábamon a korcsolya? Annak már vége. Sosem lehetek az, aki voltam.

– Tudod, valójában miattuk nem tértem vissza – kezdek bele hirtelen. Nem gondoltam korábban túl ezt a témát. Amikor gipszben van a lábad, meg rehabra jársz hónapokon át, akkor nem hátrafelé nézel, hanem előre. Legalábbis én. – Mert elegem volt a harcból. Észre sem vették, de gyerekkoromtól kezdve rajtam civakodtak. Anyám és apám. Nem csodálom, hogy elváltak.

– Azért váltak el, mert anyád folyton vitatkozott, apád meg elrohant a viták elől. Nehogy magadat okold – emlékeztet Beri. Jó néhány viharos időszaknak volt tanúja. Hiába voltam a gimiben két évig magántanuló, mindig feljárt hozzám a leckékkel. Ő volt az egyetlen, aki végig ott volt mellettem, akár a dobogó tetején álltam, akár a gödör mélyén kuksoltam.

– Nem okolom magamat, csak hát azért sem tértem vissza, mert belefáradtam, apu folyamatosan rivalizált anyuval, és elvárták, hogy én is rivalizáljak Rózsa Katával.

– Ő is abbahagyta.

– Jó, de ő később. Anyu még meg akarta nyeretni vele az összes aranyat, ami nekem kimaradt. Aztán, láss csodát, egy sérülés vetett véget a karrierjének. Nem mondom, hogy a sérülésbe hajtottak minket, Katát anyu, engem apu, de mi voltunk az ő rivalizálásuknak az eszközei.

– Ó.

– Ezt egyébként a sportpszichológus, aki az utolsó öt évben részt vett a felkészítésemben, csomószor elmondta. Hogy magamért kell versenyeznem, nem apámért és nem anyámért. Emlékszel – kezdem hirtelen, meghökkenve azon, hogy milyen tempóban térnek vissza azok az emlékek, amelyeket el akartam nyomni magamban, és szerintem elég sokáig sikerült is –, milyen durva volt, amikor én nyertem az Eb-t, és Kata harmadik lett? Ott volt az angol Faith, a maga ezüstérmével, mi meg ketten ölelkeztünk. Anyámék pedig nem álltak szóba egymással. Még csak nem is gratuláltak egymásnak, de szerintem anyu nekem sem. Mai napig nem tudom, anyu büszke volt-e akkor rám, vagy jobban örült volna, ha nem én nyerek, hanem Kata.

– Jelent ez ma valamit?

– Aha, persze. Jelent, mert most előjött belőlem.

– Akkor beszélj vele erről.

– Mit gondolsz, miért nem lettem edző? Hiába végeztem sportmenedzserként és edzőként, mégis marketingszakon másoddiplomáztam. Vajon miért?

– Pedig szerintem jó edző lennél.

Itt mintha elfújták volna a dühömet és a szomorúságomat. Felajánlom, hogy pezsgőzzünk, ott van még a maradék a hűtőben, de emlékeztet rá, hogy kocsival van.

Mielőtt elindulna, már az ajtóban, nagyon meglep.

– Szerinted nyitva van már a Műjégpálya?

– Hát miért ne lenne… Persze.

– Akkor mit szólnál egy vasárnapi korizáshoz? Patrik, te és én.

– De nem is tudsz korcsolyázni – emlékeztetem. Elképesztően béna volt annak idején a jégen. Általában én tartottam meg, amikor lejött. Mégis akarta, ő is. Amíg be nem látta, hogy ez neki nem megy.

– Na és. Majd megtanítasz minket.

Mondjam, hogy a hideg ráz, amikor elmegy? A hátát bámulom, ahogy lefelé robog a lépcsőn, és azon tűnődöm, hol lehetnek a korcsolyáim. Persze tudom, hogy hol. Lent van mind a tárolóban, bedobozolva.

– Azt gondoltam volna, hogy egy jégtáncos egy törékeny lelkű kis liliomszál – magyarázza a többieknek a tervezőrészleg vezetője, aki az egyik tulaj jó barátja. Kint állnak a bejáratnál, és végignézték, ahogy gumicsizmában végigcsúszkáltam a frissen leesett hóban az üzem kapujáig a parkolóból. – De Szilvi eszméletlenül bevállalós. És meg is mondja, ha valami nem tetszik neki.

– Műkori – mosolygok. – Nem jégtánc, hanem műkorcsolya. Sziasztok, jó reggelt.

– Mindegy, nem olyan virágszál vagy, aki nem mondja meg a véleményét.

– Hát azért nem mindegy. A műkori tele van ugrásokkal – közli valaki, és még befelé menet is hallom, ahogy ezen lamentálnak. Hogy a műkori nehezebb-e, vagy a jégtánc. Mondanám nekik, hogy más, de nekem is a saját egykori sportágam felé húz a szívem. És azt tartom nehezebbnek, mert nekem például külön kellett a művészi kifejezésmódot és a táncot tanulnom.

– Akkor, ezek szerint, ez a vonat a karácsonyi kampányunk – fogadnak a tulajok a tárgyalóban. Kurvára el vagyunk késve, de Beri mondatai azóta is a fülemben motoszkálnak. Van bennük valami a régi karácsonyokból. Régimódi karácsony.

– Szerintem igen – bólintok. Én javasoltam nekik, és most kiosztom a kampány menetrendjét. Hová sikerült helyet foglalnom, ilyesmik. Ha jóváhagyják, holnap fotózás és forgatás, mehetnek a werkfotók is a közösségi oldalakra, elmagyarázok mindent. Mire végzünk, mindannyian mosolyognak.

– Nem gondolkodtunk még sosem ilyen profi hirdetésekben – meséli kifelé menet az egyik testvér, Edina. – Úgy is jól ment a cégnek, hogy a szájhagyományban hittünk.

– Most majd még jobb lesz.

– De drágább is – szól közbe a bátyja.

– Hát igen. Azonban mennyiségi ugrás jön.

– Csak hát jó lesz az nekünk? Mi egy kis családi cég vagyunk – idegeskedik Edina.

– Már rég nem vagyunk kis cég – felelem. Néha az emberek nem látják magukat reálisan. A magukon most a céget értem.

Ebédre hentestokányt kapok rizzsel. Még sosem ettem hentestokányt. Szólok a cég anyukájának, hogy egy kicsit fogyni akarok. Úgy néz rám, mintha most öltem volna meg a macskáját.

Napok óta ettől félek. Most mégis eljött az ideje. A tárolóban ülök már vagy két órája, fagyoskodva, és a korijaimat nézegetem. A tároló az emlékeim múzeuma. A győzelmek múzeuma. Meg a kudarcok múzeuma. Itt őrzöm azt a kűrruhámat is, amiben utoljára dobogóra álltam. Csajkovszkijra mentem a mennybe. Igen, kicsit közhelyes, de aki nem tud korizni, annak a b-moll zongoraverseny sem tud segíteni. Olyan tripla négyfordulatos kombinációkat tettünk a kűrbe, amivel megnyerhettem volna a következő téli olimpiát, amennyiben persze indulok rajta, és amennyiben nem hibázom. Mindegy. A ruha itt van, és bármilyen furcsa is, nem a győzelemre, hanem a saját vereségemre emlékeztet.

Korcsolyával a vállamon battyogok a kocsitól a Műjégpálya bejáratához. Fehér garbó van rajtam, fölötte sötétkék bőrdzseki, meg egy sztreccsfarmer. Uramisten. A torkomban dobog a szívem. Amikor gyerekkoromban itt jártam, és még csak tanultam korizni… hát akkor éreztem ilyesmit. Hogy még minden előttem van.

Patrik nagyon helyes gyerek. Velem ráadásul igazán kedves is. Most kipirult arccal álldogál az apja mellett. Ahogy közeledem a lépcsőn, mintha szórakozna velem az emlékezetem. Magamat látom apámmal a lépcsőn felfelé lépkedni, és ott fent pedig látom anyu nagyobb tanítványait. Olyan akarok lenni, mint ők. Apám karjába csimpaszkodom, és alig várom, hogy valami új kunsztot tanuljak.

De most ők állnak ott. Mindketten farmerben, pufidzsekiben. Mint két tojás. Szívmelengető, ám egyben szívfacsaró érzés is látnom őket együtt.

– Sziasztok – nyomok egy puszit Patrik sapkás fejére, majd belekapaszkodom Beri karjába.

Nem tudom, volt-e már ilyen nehéz pillanat az életemben. Még az sem volt ilyen, amikor Moszkvában egyszer Petrova az öltözőben végigkarmolta az arcomat, mielőtt az én kűröm jött volna. Vér folyt a szemem alól az államig a sminkemen, amikor befejeztem a kűrt. Régi, szép idők.

Félelmetes az egész. Olyan, mint régen. Egészen addig félek és izgulok, amíg biztos talajon állok. Ahogy rálépek a jégre, magabiztossá válok. Nagy levegő, mélyen bent tart. Behunyom a szemem, és siklom a jégen. Még szerencse, hogy szinte üres a pálya.

Nem tudok most mellettük maradni. Teszek egy kört, semmi különös, csak a magam örömére. Érzem, ahogy a hideg szinte karistolja az arcomat. Jó hallani a hangot, ahogy a korim suhan a jégen. Nem itt vagyok már rég. Nem tudom persze, hogy hol vagyok. Valahol az itt és a sehol között. Nem tudom másképp megfogalmazni.

Hogy ezt miért hagytam ki annyi éven át?

Még egy kör. Sejtem, hogy Patrik velem szeretne megtanulni, és fog is, csak még egyet… egyet, csak magamban, csak magamnak.

– Rogyaszd be egy kicsit a térded!

Már vagy két órája kint vagyunk. Beri igazán reménytelen eset, most épp nem gőzölög forró tea a kezében, de nem csúszik, hanem a palánknak támaszkodik. Volt néhány klasszikus esése, sokat nevettünk rajta Patrikkal. A gyerek nem tehetségtelen, fog ő még suhanni a jégen, ha foglalkozom vele egy-két órát a jövő héten is.

A végén, mielőtt ebédelni indulnánk, még teszünk egy kört együtt. Mind a ketten belém kapaszkodnak, pedig már jó sokan vagyunk a pályán.

– Te vagy nekünk a biztos pont – mondja ki a cipőcserénél Beri azt, amit én is gondoltam. Hogy milyen fura: amikor együtt mentünk végig a pályán, én adtam nekik a biztonságot. Igaz, a csetlésük-botlásuk ellenére ők pedig nekem.

– Az jó – bólintok, és elmosolyodom. – Akkor folytathatjuk a jövő héten?

Ujjonganak, nem túlzok. Hogy ezt eddig miért is nem próbáltuk ki?

– Akkor induljunk. Hol akartok ebédelni? – kérdezi Beri, és megfogja mindkettőnk kezét. Patrik megy a jobbján, én a balján.

– És akkor mi lesz? – kérdezi anyám. Bár már a negyvenhez közelebb járunk mindketten, mint a harminchoz, mégis mi díszítjük fel a fájukat, vele hárman, közösen. Attila épp a szaloncukrokhoz hajtogatja a kampókat, miután beállította a fát a talpba. Anyuval az égősort rendezgetjük, mielőtt a díszekért nyúlnánk. – Megfogadtad a tanácsomat? Elkezdesz egy kicsit edzeni?

– Egy kicsit igen – felelek, tanácstalanul vállat vonva. – De hogy mi lesz… nem tudom. Most jól érzem magam.

– Egy szavadba kerül, és ott leszel a revüben. Te leszel a sztárjuk.

– Nem tudom, akarom-e – felelem őszintén. Mert az a helyzet, hogy magamban néha szeretném. Igen, szeretnék ott lenni. De hogy akarom-e azt a munkát, meg akarom-e, hogy Petrova a szomszéd öltözőben újra ott legyen, hogy újra és újra egymás szemébe nézzünk, és emlékezzünk azokra az időkre, amikor ő lekaparta az arcomat, én meg felpofoztam, amikor ki akarta csorbítani a korimat… úristen. Szégyen, de most már inkább csak röhögök az egészen. De hogy akarnám-e őt látni, mint a revü egyik sztárját? Akarok-e még utazni, hotelszobákban lakni? A tapsért… meg azért, amikor ott vagyok abban a sem itt-sem ott állapotban… akarom-e? Harmincöt évesen akarom-e még visszahozni azt az időt, amiben fiatalnak lenni jó volt? Akarom-e, hogy újra fájjon a testem, cserébe a tapsért meg az érzésért, a sehol és az itt határán levésért? Akarom?

Egy kicsit, néha nagyon, igen, akarom.

De akarom azt is, amit kezdek megtalálni. Akarom ezeket a vasárnapokat a Műjégen, akarom ezt az édesen hülye céget, akarom a cég édesanyjának ebédjeit, és akarom Beri kócos tincseit és kisfiús tekintetét is. Meg azt, amikor fogja a kezem.

– Nem tudod? Mindig ilyen voltál. Sosem tudtál dönteni – dugja be a dugót a konnektorba anyu. Melegfehér fénnyel villannak fel a LED-ek. Fenyőillat van, és a konyhából összekeveredve árad be a főzőlapon rotyogó halászlevem és a sütőben sülő narancsos-csokis sütemény illata, amit anyu mindig csak karácsonyra készít. –Bezzeg a bátyád. Nem igaz, Attila?

– De. Igaz – feleli röviden.

– Te mindig egy perc alatt döntöttél.

– Így igaz. De a hugi meg jó döntéseket hozott, az se olyan rossz, nem?

– Na, azért te sem hoztál mindig rosszakat, kisfiam.

Visszagondolva, anyám rohadtul elfogult Attilával. Mert ott nemcsak a doppingügy volt rossz döntés. Hanem az is, amikor a sportfőnök csajával összejött, aztán még az újságoknak is fotózkodtak. Szerepeltek valami páros vetélkedőben is az egyik tévében. A sportfőnököt nekem kellett kiengesztelnem, a kapcsolatrendszerem bevetésébe került, egy találkozásba a legendás Katarina Witt-tel és egy amerikai koricéggel, amivel egyébként teljes titokban ma együtt is működik a faszi. Aztán ott volt Attilának az a döntése is, amikor társtulajként beszállt egy olyan építkezésbe, ami sosem készült el. Ott akkor csúszós volt a talaj alatta. Most meg, igen, most meg van egy negyed vagy fél orosz kerékpár-egyesülete. Na vajon van-e ott mindenféle dopping, kérdezhetnénk tőle, de én nem fogom. Mert sejtem az igazságot. Attila olyan döntéseket hoz, amelyekkel vagy át is lépi a tisztesség határát, vagy ott egyensúlyoz. Bezzeg ma reggel, láttam, ahogy elbúcsúzott Zsófitól a ház előtt. Én már kapun belül voltam, ő még csak jött anyuhoz. Ott smároltak percekig. Pedig Zsófi… na persze ez nem az én dolgom, meg a maseratis sem.

Csendben rakosgatjuk a fára a díszeket. Még itt vannak azok is ebben a papírdobozban, amiket gyerekkoromban használtunk. Aranyra festett dió, a közepén a kis Jézus. Törékeny gömbök, egy havas kismadár, amit fel lehet csíptetni az ágra… Még apuval akasztgattuk fel a fára. Tudom, hogy ők is hazajönnek, az új családdal, itthon ünnepelnek. Anyám nem akar tudni erről.

– Szerintem szép lett – távolodom el a fától.

– Még itt vannak a szaloncukrok – tartja felénk a feldrótozott cukrokat a dobozban Attila.

– Majd délután visszajövök – köszönök el én is anyutól, miután lepasszíroztam a halászlevet. Egy ételhordónyit magammal viszek.

– Minek viszed el, hát jössz mindjárt…

– Jó, ha van nekem is – mosolygok. Puszit adok az arcára, és rohanok a kocsimhoz. A járdára foltokban lefagyott az előző esti hó, és nem tudták letakarítani, majdnem fenékre ülök az egyik fagyos hófoltra lépve. És még mindig nem voltam gumisnál. Berakom a kaját a csomagtartóba.

Megint szállingózik a hó, visszanézek, és látom, ahogy anyuéknál a nappaliban csillog-villog a karácsonyfa.

Ráadom a gyújtást, és elindulok. A hátsó ülésen ott egy pár vadiúj kori. Nemrég hozták meg Amerikából.

Tíz perccel később ott állok a Műjégpálya előtt, mint gyerekkoromban, vállamra vetve az új korimat. Bentről karácsonyi dalok szólnak, különös időutazás.

Beri és Patrik pár percet késik. Bemegyünk, felhúzzuk a korit, és fél perccel később a jégen is vagyunk.

Már a második körnél tartok, amikor a kis körben ismerőst fedezek fel. Ismerős alak, két kislánnyal. Tanítgatja őket, az egyik hátrafelé koszorúzik, összeakad a lába, esik egy nagyot, de nevet. Az apám segít neki felállni, és visszaállítja az alapvonalra.

A torkomban dobog a szívem, ahogy figyelem őket.

Aztán Beri meglök, megtalálom az egyensúlyomat, és elindulok.

Még nem tudom, hová érkezem.

De megpróbálom, aztán lesz, ami lesz.