Nem akarom, hogy elmenj

X összesen Kanapétörténetek a karanténból

Fejős Éva

Erawan (júl 2020)

Címke: romantikus, Novella

romantikusttt Novellattt

Fejős Éva sorozatában elérkeztünk az utolsó részhez. Ahogy sokan ki is találtátok, nem marad más hátra, mint Márton. A család legidősebb tagja, aki a háttérből, úgy tűnik, elég sok szálat mozgat. Aki megtölti tartalommal azt a szót, hogy család. És akinek vannak titkai… Márton maga a kőszikla, mindaddig, amíg be nem toppan az életébe a NŐ a múltból…

Fejős Éva

NEM AKAROM,

HOGY ELMENJ

KANAPÉTÖRTÉNETEK

A KARANTÉNBÓL

10. kisregény

Márton

– De miért nem mondtad meg? – kérdezi újra Niké. És nem tudok válaszolni, mert éppen ebben a pillanatban meglátom azt a nőt, akinek az egészet köszönhetem. A sikereket, és a bukásokat is. Hogy hű legyek az igazsághoz, már lassan két hete látom őt néha, de még sosem volt lehetőségünk arra, hogy kettesben maradjunk. Részint egyébként a családom miatt, mert bár Emmi is a családom, hajjaj, de mégis tartanak attól, hogy kitör a palotaforradalom, ha mi kettesben maradunk. A másik ok, hogy Julcsi is iparkodik mindig színen lenni, és ez azért részéről teljesen normális. Julcsi az én jobbik felem, Emmi a rosszabbik, aztán tessék, döntse el valaki, melyikük mit jelent nekem.

Sajnos Julcsi meg akar nevelni, ez rossz pont, mert már elmúltam tizenhat, és nincs is kedvem átnevelődni.

– Azért nem mondtam meg – válaszolok végül –, mert nem az én dolgom volt tudatni veled, hogy testvéred lesz.

Közben Emmit bámulom.

Jézusom. Így fohászkodnék, ha hinnék. Ki tudja egyébként, hogy hiszek-e, bonyolult a kapcsolatom a vallással. Bizonyos dolgokban csak Isten tud segíteni, ezt természetesen tudom. Főleg a hivatásomban vettem gyakran hasznát, amikor szükségét láttam, mert már más ötletem nem volt, hozzá fohászkodtam, hogy segítsen. Egyszer felejtettem el fohászkodni… na, mindegy. De vannak dolgok, amiben fölösleges a segítségét kérnem. Hát Emmi is ilyen.

– Szia – int. Mint egy kamasz lány. Hány éves is volt… amikor…? A fene se érti ezt, de most megint tűz gyulladt bennem. Valósággal berobbant, mint egy régi kazán, amikor váratlanul mégis működni kezd, és nagy robajjal beindul. Lángolás van bennem is. Ég az a tűz ott a mellkasomban, már két hete. Mióta megláttam a klinika kapujában. Ott, akkor tudtam, hogy teljesen őrültség, amit csináltam, hogy hagytam kint maradni Amerikában. Az egykori sikereim helyszíne Emmi jövendő sikereinek helyszínévé vált, és ezt én nem is sejtettem. Csak a dac volt bennem, hogy iiiiigen? Itt akarsz maradni? Hát akkor maradj! Úgyis hazajössz. Két nap, két hét, két év… de hazajössz hozzám, mert soha az életben senkivel nem lehetsz ilyen boldog, mint velem.

– Szia – felelem.

Hát mit is mondjak? Nem volt pontos az előrejelzésem. Emmi ugyanis baszott hazajönni.

Az én egómat egyes-egyedül Emmi törte össze. Még az a kis csaló Shumann sem, aki pedig lopta a tanulmányát, és nem is akárkitől. Hogy Nobel-díjat kapott? Szarok rá. Nekem Emmi lett volna a Nobel-díjam.

– Na, szia, jó utat, kislányom – mondom a telefonba, és bontom a hívást. Percek kérdése, és Niké a levegőben lesz, hazafelé tart. Megoldja egyedül. Ő az egyetlen, aki bármit képes megoldani ebben a családban, persze utánam, és… Emmi után. Talán.

– Mi újság? – kérdezi Emmi. Legalább tízcentis a sarok, amin jár, de inkább több, és nem imbolyog rajta, nem bicsaklik meg a bokája, az a karcsú boka. Pedig Emmi nyolcvanhárom. Persze változott azóta, mióta utoljára láttam. Vagy harminc éve. Egy kicsit más lett az arckaraktere, de nincs tele ráncokkal, mintha megállította volna az időt valahogyan. Persze sejtem, hogyan. De nem zavaró. És az sem, hogy nekem itt vannak a miatta szerzett ráncaim, rá van írva minden az arcomra.

– Minden rendben – felelem egy kis torokköszörülést követően. Igazából számítottam rá. Nem mondhatom, hogy nem. Mert Julcsi azt mondta, kiköltözik teljesen az apartmanjából az öregek otthonában, és ami nem kell neki, azt visszaviszi a nyaralóba. A nyaralóját megtartotta, „hátha ott öregszik meg”. És amikor nem hozzám hozta a limlomot, akkor nem tiltakoztam. Mármint amiatt, hogy most a költözést irányítja, egy másik helyre viszi át a dolgait, még ha nyaraló is. Egy kicsit fel kell lélegeznem, szerintem neki is, mert sok volt a vita. Meg akart változtatni, én pedig bedacoltam, mert nehogy már. És azt is tudtam, hogy Emmivel beszélnem kell. Őszintén meg kell beszélnünk, mi történt, egyszer az életben van erre lehetőség, és az most van, „később” nem lesz, vagy hát ki tudja, lesz-e még. Elég nehéz így élni az életet, hogy ki tudja, lesz-e még holnap, lesz-e még lehetőség, de már egész jól hozzászoktam. Hatvanévesen, amikor elütött az a kocsi, azt hittem, nem lesz holnap. Az orvosok is azt hitték. Aztán mégis lett.

És amikor behúztam magamnak ezt a Covidot, akkor sem voltam biztos benne, hogy megmaradok. De, ahogy a hívők szokták mondani, a Jóistennek még tervei voltak velem. Hosszú hónapok teltek el azóta, senki sem tudta, mi történt, nem mondtam el senkinek, bezárkóztam, és egyedül kilábaltam belőle. Nem volt valami egyszerű az sem. Ott azért kicsit bepánikoltam, lesz-e holnap. És beadtam magamnak ezt-azt, Isten látja lelkemet, még olyasmit is, amit egyébként senkinek sem ajánlok. Az egyik professzor kollégám tudott róla, vele konzultáltam. Szerinte teljesen hazardőr dolog volt, amit csináltam. De a lényeg, hogy itt vagyok, ragyogok.

– Az jó – bólint. Leül a kanapéra. Nagyon modern darab, Lola választotta nekem. Azt mondta, nem lehet a nagyapja „antikba csavarodva”. Azóta sem értem pontosan, hogy ez mit jelent, persze tudom, nem lehetek ilyen vén gondolkodású, de – bár nem vagyok nyelvész – ha nyelvileg nézem ezt a képet, akkor semmi értelme.

Emmin nemcsak hogy magas sarkú cipő van, hanem egy szűk, fekete-fehér mintás, néhány centivel a térde alá érő ruha. Most már értem, hogy hogyan szerepel amerikai műsorokban. Ma is díva. Ma is ragyog, meg csillog. Pontosan az az Emmi ma is, akibe annak idején beleszerettem.

A születésnapomon láttam meg a mulatóban. A barátaim és az évfolyamtársaim vittek el, ez volt a meglepetésem. Addig nemigen érdekelt a tánc, természetesen tanultam táncolni, és a zenei képzésem is csak addig terjedt, hogy jártam anyámékkal operába, kijártunk Bécsbe is, ismertem az operák tartalmát, áriáit, de ennyi. A könnyű műfaj valahogy kimaradt. Az az ága pedig végképp, amit a mulatók képviseltek.

Emmi maga volt a csoda. Nem is a tánca, mert táncolni bárki megtanulhat. Hanem ahogy kifejezte magát a táncban. Ahogy életre kelt a személyisége, ahogy láttam magam vele, méghozzá együtt élni, együtt reggelizni, láttam, ahogy a szájába rakom a falatot, és ez lebénított. Mert én még nem találkoztam a szerelemmel. Elvittek egy lányhoz tizennyolc éves koromban, apám vitt el, és azzal, hogy úgy mondjam, felnőtté is váltam. De érzelem? Az nem volt, egészen Emmiig nem volt. Azt sem tudtam, milyen az. Csak azt, hogy az apám, aki sebészprofesszor volt, az emberi testre meg akart tanítani. Azért vitt el a könnyű lányokhoz. Hogy ne jöjjek sosem zavarba. Én meg azt tudtam, hogy nem leszek sebész, mert engem az érdekelt, hogyan betegszik meg valaki. Hogyan hatolnak be a testbe kórokozók, hogyan végeznek ott pusztítást. A vírusok érdekeltek, a járványok izgattak, a spanyolnátha volt az egyik legérdekesebb téma számomra.

Na, ebbe barmolt bele Emmi a táncával, a mosolyával és a tartózkodásával.

Amikor megkértem a kezét, sejtettem, hogy saját magam ellen megyek, de ha nem sejtettem volna, apám és anyám elmondta ezerszer. Hát persze, kit érdekelt. Szerelmes voltam, égtem a vágytól és a szerelemtől, és el sem hittem, hogy ez az intelligens, okos, ragyogó, csillogó istennő engem választott, hiszen választhatott volna bárki mást.

– És te? – kérdezem. Annyit tudok, amennyit Szaszitól hallottam róla.

Szasziról kell-e mondanom valamit? A legjobb barátom. Nahát, nagyapa és unokája, aztán barátok? Igen.

– Én itt vagyok – vonja meg a vállát, de azt is kecsesen teszi. – Szaszival eljöttem, kivettem egy kis szabadságot.

– Dolgozol?

– Nem tudom – ad különös választ. Na, ilyen az én Emmim. Hát van-e még rajta kívül valaki, aki egy ilyen eldöntendő kérdésre nem igennel és nem nemmel válaszol, hanem nem tudom-mal?

– Értem – felelem. Dehogyis értem.

– Vannak… folyamatban lévő munkáim. Két tévéműsor, az egyikről még nem is döntöttem. Talán a másikról sem. Ilyesmik – mosolyodik el. Olyan barnák vagyunk mind a ketten, mint akkor voltunk, amikor Viola még kicsi volt, mi pedig leköltöztünk a Balatonra. Egy egész nyarat ott töltöttünk. Én még maradtam volna, de Emmi táncolni akart, meg egy kicsit unatkozott. Mindazonáltal – már elnézést – sosem volt olyan aktív a szexuális életem, mint akkor. Csináltuk reggel, amikor Viola még aludt, csináltuk ebéd után, amikor szintén aludt, csináltuk este, amikor már aludt, és csináltuk éjjel is. És néha, amikor Violára a szomszéd anyuka vigyázott, elmentünk a csónakkal, és csináltuk a Balatonban is, igen, már az én időmben is voltak ilyen szentségtörések. Most visszaemlékezni arra a nyárra…

– Milyen jó színed van – mondja váratlanul, mintha olvasna a gondolataimban.

– A karantén. Tudod. Itt a kert, a nap…

– Igen.

– Neked is szép barna a bőröd.

– Én nem ücsörgök a napon, csak éppen Floridában élek. Meg mindig olyan helyen, ahol süt a nap. De az én bőrömnek nem hiányzik.

– Pedig nem is vagy foltos – mutatok a karjára, de azért én tovább nézelődöm, és a nyakán, az arcán sem díszelegnek pigmentfoltok.

– Erre való a villanófényes kezelés – legyint. – Csak sajnos fényérzékenyít. Ezért nem napozom úgy, ahogy régen. De elkerülni nem tudom a napfényt.

– Ühüm – bólintok. Villanófényes kezelés? Erről még nem hallottam. Nyilván nem az én szakterületem, mert abban a mai napig naprakész vagyok.

– Emlékszel, milyen barnák voltunk azokon a balatoni nyarakon – réved el. Hátrasimítja a hajtőig barna haját (hát én nem tudom, de azért gondolom, festve van), én pedig azon gondolkozom, miért használ többes számot. Nem csak egy nyár volt? Miféle nyarak? Vagy ő tudja jobban? Én mindenre jól emlékszem. Vagy mégsem?

– Emlékszem bizony – felelek.

– Hát, eléggé odáig voltunk. Oda meg vissza.

– Mmmm… – Ezen mit ért vajon? Gondolom, neki is eszébe jutott, micsoda napirend volt az. Rég volt, igaz se volt.

– Hát nem tudom. Nekem hiányzott minden – mondja váratlanul. Ezt el sem hiszem.

– Még te mondod? Amikor úgy leléptél, olyan váratlanul és áruló módjára? – fakadok ki hirtelen, mielőtt még önuralmat tudnék gyakorolni. Hirtelen olyan szaporán ver a szívem, mint amikor kiderült, hogy Shumann egy az egyben ellopta a kutatásomat. Más kérdés, hogy mire ment vele… Vagy olyan szaporán ver, mint amikor rájöttem, úgy a hazaérkezésem után két hónappal, hogyha Emmi eddig nem jött vissza, akkor már nem is fog.

– Én? Leléptem? – áll fel a fotelből. Most egymással szemben állunk. Ő a tizenkét centis saroknak köszönhetően vagy öt-hat centivel magasabb nálam, és ez ebben a pillanatban nem válik előnyömre. – Te nem kértél már belőlem!

– Ééééén??

Hirtelen meg kell támaszkodnom. Lehet, hogy éppen most visz el a szívem. De legalább illusztris társaságban vagyok.

– Nem jövök haza – mondta halkan. A kínos, ócska, vidámpark-hangulatú Las Vegasban akart maradni! Az én feleségem, ott akart maradni a show világában, úgy, hogy már elmúlt ötven. Mégis, mire számított? Majd ott fog táncikálni?

Amúgy azért nagyon profik ott, tehát lehetetlen, hogy egy túlkoros nőt bevegyenek bármibe. Ezt gondoltam.

Úgyhogy amikor elmagyarázta, hogy koreografálni fog, meg „kibontakoztatni magát”, akkor jókat nevettem magamban. Tudtam, hogy viccel.

Amikor valóban kint maradt, tudtam, hogy haza fog jönni, pár nap, pár hét, amit ki kell bírnom.

És egyáltalán nem gondolkoztam azon, amit utoljára még a szememre hányt: hogy megöltem benne a csillogást, csak azért, hogy a magamévá tegyem és birtokoljam őt.

– Azért szerettél belém, mert ragyogtam és csillogtam – mondta könnyes szemmel. – De lesúroltad rólam a csillogást, bemattítottad a ragyogást, és így már nem az vagyok, aki voltam. Így már nem kellek neked. És magamnak sem kellek. Itt maradok.

Sokáig nem értelmeztem ám, amit mondott. Mert nehogy már valaki azt mondja, azzal, hogy egyszer egy kocsányon lógó szemű pasast felképeltem a mulatóban, megszüntettem a ragyogását. Ő nem akart tovább ott dolgozni, pedig szerintem inkább büszkének kellett volna lennie rám, a férjére, hogy nem hagytam, hogy tahó és ittas bunkók kikezdjenek vele. Attól még maradhatott volna a bárban, ha már annyira szerette. De nem, ő eljött, és engem okolt mindenért.

Kész vicc.

– Akkor én most kiesek a hálózatodból – mondta Las Vegasban. – Építsd tovább nélkülem.

A hálózatépítés, a hálók rendes szövése igenis nagyon fontos. Ezt én ne tudnám? Amikor Oslóban egy méregdrága kutatásunk kudarccal zárult, akkor rettenetesen nagyot bukhattam volna, mert az én ötletem volt. De addigra komoly kapcsolati hálóm alakult ki, és Lindenberger prof megmentett. Aztán később ő hívott az Ebola-kutató teambe, és én csak nagyon sokára tudtam viszonozni a szívességét, már a HIV-et kutattam Berlinben. De a lényeg, hogy az okos együttműködők közül nem maradt senki hála nélkül.

Az, hogy Shumann ellopta a munkámat, és tulajdonképpen részben azon alapul a HIV modern kezelése, szintén meghozta méltó jutalmát neki, már amikor szándékosan megfertőzte magát hepatitisz C-vel, mert újabb nagy dobást szeretett volna – aztán úgy maradt, hogy használjam a szlenget. Akkor a Jóisten végül is megbüntette, nekem pedig tiszta maradhatott a kezem. A Nobel-díjat ugyan nem kaphattam meg, bár talán tudtam volna bizonyítani, hogy ellopta a kutatásaimat, csak hát úgy voltam vele, hogy nem akarok a kabátlopásos történet egyik szereplője lenni, nehogy aztán a végén azt mondják, én vagyok a tudomány lopósa. Ismerem a felületes embereket, sokan vannak, nincs idejük és kedvük értelmezni a híreket. Én pedig nem akartam hír lenni, úgy gondoltam, teljes nekem a díj nélkül is az életem, kaptam más díjakat, és voltak más felfedezéseim is, mint a HIV-vel kapcsolatos.

– Drága Emmi – mondom, tulajdonképpen halkan, mert éppen a szívinfarktust akarom megúszni azzal, hogy nyugalmat kényszerítek magamra. – Ne felejtsd el azt a tényt, hogy te maradtál kint Amerikában, a te döntésed volt, és te nem változtattál rajta. Ne akard rám kenni. Az emberek megbeszélik a problémáikat, nem pedig világgá mennek. Legalábbis mifelénk.

– Ó, mifelénk? – lép felém harciasan. Dühös a szeme, összeszűkül a szája. – Az mit jelent? Hogy úri körökben? Mint amikor megismerkedtünk, jött az úri gyerek, a doktor, és beleszeretett a hentes lányába, aki történetesen még táncosnő is volt? Ott is volt mifelénk és tifelétek, igaz, Márton?

Úgy tudja kimondani a nevem ma is, mint régen. Most is feláll a karomon és a hátamon az összes szőr, ahogy kiejti a nevemet. Nagyon dühös rám, és én is az vagyok rá, csak az én dühöm régebbi, és most valahogy kezd elpárologni. Nem is értem, miért hozakodik elő ezekkel a régi dolgokkal, meg azzal a bizonyos kisebbségi érzéssel, ami a családunkkal kapcsolatban időnként gyötörte. Én tényleg nem adtam okot arra, hogy ezt érezze. Legalábbis azt hiszem.

– Nyugodj meg. A mifelénk azt jelenti, hogy a mi családunkban.

– Ó, igazán? A te családod meg az én családom más?

– Jó. A mi kettőnk közös családjában nem ez a divat – mondom. – Közös a családunk.

Azonban szinte abban a pillanatban megbánom, amit mondtam. Most aztán tényleg magas labdát adtam neki. Mentségemre váljék, hogy fogalmam sem volt róla, mennyire van képben a családi dolgokat illetően ennyi év után.

– Szóval mifelénk, vagyis mifelétek megbeszéljük a dolgokat, Márton? – néz rám szigorúan, és az ablakhoz sétál. Elegendő dramaturgiai időt hagy arra, hogy megcsodáljam hátulról a szűk ruhában az alakját. Ja, hogy nyolcvanhárom éves, és nem olyan feszes, mint egy harmincas? Szeretném jelezni, hogy mi egyidősek vagyunk. És Julcsit leszámítva, aki hetvenkettő, sosem volt fiatalabb barátnőm, és most, hogy Julcsival vannak ezek a problémák, igaznak is érzem a mondást, hogy sose kezdj fiatal nővel. Mert akkor csak felborul minden az életedben. – Tehát szerinted az megbeszélés, hogy a lányunk, Viola szeretőt tart, a férje pedig titokban zenél, minden titokban megy, amíg János nem kísérel meg öngyilkosságot? Nagyon nagy megbeszélés és kibeszélés.

– Hát igen, ez valóban nem a legjobb példa… – bólintok.

– Rendben. És az szerinted kibeszélés, hogy az unokád, Lola még neked sem meri megmondani, hogy nem akar orvos lenni?

– De már megmondta.

– Igen, meg. Egy jó nagy balhé után, és ha nincs Klau, akkor talán el is végzi az egyetemet, és aztán úgy jár, mint Adri. Amúgy, ha már Adrinál tartunk, akkor szerinted az a gyerek valóban egy ilyen kis takony bankárra vágyott, aki szerintem fűvel-fával megcsalja? És szerinted hogy lesz vége annak a házasságnak?

– Szerintem sehogy – sóhajtok.

– Jó, hát szerintem Adri magára fog találni. Legalábbis remélem.

– Jó, valóban lehetnek… kibeszéletlen dolgok a családban, Emmi, de azt ne felejtsd el, hogy ők benne maradtak a családban, míg te fogtad magad, és kiléptél belőle!

– Eljöttél értem? Megpróbáltál visszahívni?

Ezt nem akarom elhinni. Miért könyörögtem volna, ha ő nem tett felém egy lépést sem? Az első, amit apámtól megtanultam, hogy veszíteni elegánsan kell. Ezért nem buktattam le Shumannt sem. Egyébként nyilván fogadhattam volna magánnyomozókat, és csinálhattam volna egy nemzetközi botrányt, amiért ellopta a kutatási anyagaimat és eredményeimet.

– Emmi. Ha vissza akartál volna jönni hozzám, akkor el sem mész – felelem végül. Visszafordul az ablaktól, és villámokat szór a tekintete.

– Igen? Hát neked az a sokszor díjazott kutatóagyad így működik. Éreztem én, hogy bármilyen magas az IQ-d, az érzelmi intelligenciahányadosod meglehetősen… alacsony.

– Ezzel mit akarsz mondani? – kérdezem. Tényleg nem értem, mi köze ennek ahhoz, hogy ő kint maradt, és ránk se rántott Las Vegas után.

– Ezzel azt akarom mondani, Márton, hogy egy férfi, ha szeret egy nőt, akkor amikor a nő elmenne tőle, visszahívja. Bevet mindent, hogy visszaszerezze.

– Én hiszek a szabad akaratban. Nem tarthattalak vissza.

– Hát ez vagy te – legyint, és visszafordul a kert felé. – És mondok valamit, Márton.

– Igen?

– Igen. Az volt a te életed első igazi cselekedete, hogy azt az öregasszonyt kilopattad az öregek otthonából. Az bátorság volt, ahhoz kellett érzelmi intelligencia.

– Ó.

Tehát, mindenki láthatja, Emmi úgy tud dicsérni, hogy közben szid, vagy úgy szid, hogy közben dicsér, egyáltalán nem tudom, erre hogyan reagáljak. Mindenesetre nem nevethetek, pedig kicsit azért humoros, amit mond. Hogy egy nála több mint tíz évvel fiatalabb nőre azt mondja, hogy öregasszony. Hát persze, ők tűz és víz, az már igaz.

– Tudod, Márton, akkor kellett volna résen lennem, amikor azt mondtad, hogy a fertőzések jelentik a legnagyobb izgalmat számodra – mondja egy kis hallgatás után. Nem értem, ezzel mire céloz. Hát ez volt az igazság, pontosan azt mondtam neki, amire gondoltam akkoriban is. Mi ezzel a baj? Nem részletezi.

Amikor annak a lánynak a barátnője, akit kísérgettem haza az iskolából annak idején – Máriának hívták – azt mondta, hogy olyan vagyok, mint egy vírus, levakarhatatlan, akkor gondolkoztam el ezen először. Pedig még gyerekek voltunk, és én akkor nem a rosszat éreztem ki a másik lány szavaiból, már csak azért sem, mert Máriának nem volt ellenére, hogy vittem a táskáját. Biztos, hogy hosszú időre elfelejtettem az egészet, már nem tudom, mi lett Máriával és a féltékeny barátnőjével, az viszont biztos, hogy ez a vírusdolog megragadt bennem, és tudat alatt biztosan szerepe volt abban, hogy az infektológia lett az első szakvizsgám, de mivel a mikrobiológia is érdekelt, végül virológus is lettem. Csak később jutott eszembe ez a régi történet, és hogy végül miért nem a sebészet lett a szakirányom, holott az lett volna az én utam, apám szerint.

Nagyon érdekes, hogy a családunkban csak Klau viszi azt az irányt, amit ő. Pedig apám uralta az egész családot, még talán most is uralja, a távolból, a sírból. Bár egy idő után úgy vélte, én viszem majd többre. Maradjunk annyiban, hogy az övé is jó választás és nagy karrier volt, és az enyém is. Magamnál azért még mindig nem vagyok képes múlt időben fogalmazni. Nyilván ezért is vagyok benne a szakma vérkeringésében, és ezért is mentem el tavaly többek közt Vuhanba, arra a kedves meghívásra nem mondhattam nemet.

– Tulajdonképpen miért jöttél most haza? – kérdezem. – A lányunk miatt?

– Hogy érted?

– Hát akkor nyilván mindent tudsz. Azt is, hogy Viola kettős életet él.

– Mi közöm lenne ehhez? Dehogyis ezért jöttem – feleli. – Majd azt ő megoldja, ha akarja.

– János öngyilkosságot kísérelt meg miatta.

– Tudom. Majd megoldják a dolgokat, ha együtt akarnak maradni.

– Nincs más választásuk – tárom szét a kezem.

– Komolyan? És miért nincs? – néz rám kíváncsian.

– Mert Viola nem akarja azt tenni Jánossal, amit te tettél velem.

– Baszd meg, professzor – mondja, és elindul kifelé az ajtón. Határozottan megy, egy pillanatra mintha megbiccenne a lába, de aztán kihúzza magát és megy tovább. És persze nem válaszolt a kérdésemre, dehogy válaszolt.

Na, ez az a pillanat, amikor én szintén kihúzom magam, és semmit sem szólok.

Viszont azt is tudom, ha most csendben maradok, akkor elszalasztok valamit, nem tudom, mit, de azt érzem, hogy ilyen most már tényleg egyszer az életben adódik, többé nem.

– Nem akarom, hogy elmenj.

Hát csak kimondtam. Annyira meglepődik, még a teste is kérdőjelet mutat, ahogy hátrafordul.

– Emlékszel rá? – kérdezi végül, és még mindig csak áll ott, és néz rám.

Hogy a fenébe ne emlékeznék arra, hogy már egyszer elment. Hát nem azt mondta, hogy erről szól ez az egész? Hogy elment, vagyis kint maradt, én pedig nem hívtam vissza?

– Igen.

– Szóval emlékszel arra, amikor kint voltunk valahol a francia Riviérán, egy kongresszus után még maradtunk pár napot az egyik gyógyszergyár-igazgató villájában, és én ugyanezt mondtam neked, amikor elindultál? – kérdezi. Halványan rémlik, hogy kaszinókban töltöttem az extra napokat, amiért Emmi eléggé dühös volt. De volt egy teóriám, és tudni akartam, nyerek-e vele. – Azt mondtam, hogy nem akarom, hogy elmenj.

– Igen.

– És te elmentél.

– Jó, de ennek már negyven éve! Legalább!

– Igen. Aztán nyertél a kaszinóban egy csomó pénzt, és vettél nekem egy karkötőt. Tele brillekkel – mutatja fel a kezét. És, egek, rajta van a karján egy karkötő. Arra emlékszem egyébként, hogy a teóriám egyik nap sem jött be, folyton vesztettem, de volt nálam tartalék pénz, és szerelemből, bűntudatból és önigazolásból egyszer vettem Emminek Nizzában egy karkötőt egy ékszerésznél. Nagyon drága volt, de amikor a tulajdonos megtudta, hogy magyar vagyok, ráadásul orvos, akkor, a magyar dédnagyanyjára tekintettel, jóval olcsóbban megvehettem.

– Emlékszem – mondom, nem kevés önelégültséggel a hangomban.

– Hamisak voltak a brillek – mosolyog. – Tudtad?

– Nem – nyögöm. Ekkora szégyent! Átvert a kereskedő. Lehet, hogy nem is volt magyar dédnagyanyja.

– Valami cirkónium volt benne. De én kicseréltettem mindet – mutatja fel újra a karját. – Most már mind valódi briliáns.

Na, így alázza meg az embert egy kedves mosollyal Emmi. És nem tudod, hogy miért teszi, van-e rá oka, vagy csak szórakozásból. Most mégis, ahogy feltartja a kezét és mosolyog, én a fiatal Emmit látom benne, a táncosnőt, aki csupa csillogás, csupa briliáns.

– De megtartottad.

– Hát persze hogy megtartottam. Tőled kaptam, cserébe, hogy vártam rád. Hogy ott ültem egy csodálatos villában naphosszat, te pedig hol kongresszuson voltál, hol csavarogtál. Én ott voltam és vártalak.

Erre csak egyvalamit mondhatok.

– Utána meg én voltam itt, és vártalak.

Nem tudom, jó-e, hogy ez kicsúszott a számon. Mindenesetre azt érdekes látni, hogy Emmi elsápad, aztán végül visszaül a kanapéra. Keresztbe teszi a lábát, eligazítja magán a ruhát, és úgy tűnik, vár valamire. Hogy mire, arról fogalmam sincs.

Amíg Emmi itt volt az életemben, semmiről sem kellett gondoskodnom. Örültem Viola boldogságának Jánossal, még annak is, hogy nem a szakmájából választott valami munkaalkoholistát, de az érzelmi részeket Emmire hagytam. Aztán amikor Szaszi megszületett, Viola elég rémesen viselkedett, ki volt borulva, hogy ezzel vége a még el sem kezdődött pályafutásának, hiszen egyetemista volt. Emmi vette át az anyaszerepet, amikor Viola visszarohant az egyetemre, aztán meg dolgozni. Én nem mondom, hogy nem jó anyja a gyerekeinek, de az tény, hogy Szaszival foglalkozott a legkevesebbet, mégis őt imádja legjobban. És szerintem teljesen természetes volt ezek után, hogy Szaszi lázadt fel leghangosabban az anyja és az anyja elképzelései ellen.

Aztán itt van most Niké. Ő az ellenpontja Szaszinak, és valamiképpen Violának is. Hát nem ő közölte velem, hogy sebész akar lenni? Tizenhat éves az a lány, és az övé már az a generáció, akiket nem lehet befolyásolni. Nem is akarja senki sem. És ő mégis visszatérne a családunk hagyományaihoz, és az én apámat követné az úton, meg hát Klaut is. Nem hihetetlen? Egyelőre persze csak én tudom, és az is igaz, hogy Niké még mindössze tizenhat éves, van két éve, hogy akár meggondolja magát.

Tehát Szaszi fölött inkább Emmi anyáskodott, de nem sokkal azután, hogy az ikrek, Klau és Adri megszülettek, mi kimentünk Amerikába, és Emmi kint maradt. Nem vagyok biztos benne, hogy Viola részben nem azért nem akart többé szóba állni az anyjával, mert azután rámaradtak a kicsi gyerekek. Mindegy, Viola jó orvos, és meg akarta mutatni, hogy képes arra, amire a nagyapja meg az apja. Nem értette meg, hogy ez nem a bizonyításról szól. Talán mostanra elfogadta a dolgokat. Remélem, hogy igen.

Azzal, hogy Emmi itt volt mellettem sok-sok éven át, rólam mindenféle teher lekerült. Ő volt, aki érzett, és aki éreztetett velem. Ő tartotta életben a szerelmünket, a kapcsolatunkat. Én egy balfasz voltam, aki mindig rohant a laborba meg a betegeihez. Aki nem engedett el egyetlen ösztöndíjat vagy meghívást sem, aki rohant, repült, utazott, szkafanderben és, ahogy Emmi mondta, asztronautának öltözve kísérletezett a vírusokkal, kezelt betegeket itthon, volt, amikor konkrétan hazaérve is zsilipeltem, mert Emmi nem engedte, hogy másképp bejöjjek a lakásba. Nekem megmaradt ez a szakma első szerelemnek, Emmi talán – ahogy a szememre hányta időnként – tényleg a második volt. Ennek ellenére, ha csak egyszer is arra kér, hogy vonuljak vissza, akkor megteszem. Más kérdés, hogyha ilyen kérős lett volna, akkor valószínűleg nem is házasodunk össze. Szóval nyilván volt velem baj, nem is kevés.

Azután, hogy Emmi elment, még inkább belevetettem magam a tudományba. Akkor kezdtem sorra nyerni a díjakat. A díj volt nekem az az örömforrás, amit Emmi jelenthetett volna, ha mellettem marad. Akkor lettem kicsit bátrabb, néhány kutatótársam szerint vakmerőbb. Valami nagyot akartam durrantani. Talán még mindig vakmerő vagyok egy kicsit. A szakmámban is, a magánéletemben is.

– És mi van az öreglá… Julcsi nénivel – néz rám várakozón. Esküszöm, féltékenység van a tekintetében. Ez meglep, és nagyon imponál. Még az is, hogy számon kérő a hangja.

– Elmentél vagy harminc éve.

– És te, ahelyett, hogy a normális életből normálisan választanál, megszöktetsz egy asszonyt az öregek otthonából! Nahát! Belegondoltál már, hogyan éled az érzelmi életedet? Hogy mi jellemzi a magánéletedet? Hogy milyen sémák szerint élsz?

– Micsoda? – bámulok rá. Egyáltalán nem értem, mit akar mondani. – És ha megszöktettem…! Most hogy jön ez az életem „sémáihoz”?

– Hát, hogy te nem ismerkedsz normálisan. Te elrabolod a nőket, Márton, még ma is. Nyolcvanéves korodban ugyanazt csinálod, mint huszonévesen. Engem elraboltál a színpadról, egy revüből, őt meg az öregek otthonából. A módszer marad, érted már?

– És…? – Még mindig nem értem, mit akar ezzel.

– Azt akarom mondani, hogy amikor valamit el kell kezdeni, akkor bátor vagy, és váratlan, mondhatni, filmbe illő megoldásokkal állsz elő. Csak aztán jönnek a hétköznapok, és akkor elveszted a bátorságodat, a vakmerőségedet, az érdeklődésedet.

– Ez nem igaz, Emmi! Az irántad való érdeklődésem sosem veszett el!

– Miattad kellett abbahagynom a táncot.

– Azért, mert felképeltem egy faszfejet, akinek kocsányon lógtak a szemei, amikor előtte táncoltál? Ezért kellett abbahagynod?

– Márton. Lássuk be, hogy az a pofon csak a kezdet volt. Utána szépen kinyírtad a bárt. Köjál, ilyen ellenőrzés, olyan ellenőrzés, razziák… Hát mindenki engem okolt. El tudod képzelni, mit gondolt rólam a tulaj, meg azok az emberek, akik ezért elvesztették a munkájukat? Csak mert féltékeny és haragos voltál?

Magam elé bámulok. Most akkor ez hogy kapcsolódik ahhoz, hogy nőrabló vagyok, arról fogalmam sincs. Emmiben mindig ezt nem értettem. Nem mondom, hogy nem szerettem benne, mert olyan sosem volt, amit ne szerettem volna benne, csak hogy összevissza beszél, és olyan dolgokat köt össze, amiknek semmi közük egymáshoz.

– Jó, akkor én nyírtam ki a bárt, de csak azért, mert szerettelek, és dühös voltam, hogy ilyesmi megeshet azon a csillogó-villogó helyen! De nem akartam kinyírni. Miért nem szóltál rám?

– Rád szóltam, de csak a vállad vonogattad.

– Oké, Emmi – sóhajtok egyet. – Igazad van. Szerintem kerestem annyit a tudománnyal, hogy nyissak egy új bárt és sót szórjak a saját fejemre. Nem tudom, él-e még a tulaj, de tessék, ha neked egy bár kell, akkor kiharcolom, hogy legyen egy bárod.

– Negyven évet késtél, Márton – mondja, és ezzel a mondattal nagyon elkeserít.

– Rendben – felelek. – Igazad van. De csak azt mondd meg, hogy kapcsolódik ez a nőrabláshoz? Nem értem.

– Amikor elrabolsz egy nőt, történetesen engem, vagy akár az öregek otthonából egy nénit – mosolyog –, akkor az a nő ezerrel csillog-villog a szemedben, mint egy karácsonyfa. És mégis eloltod rajta az izzókat, hogy más ne figyeljen fel rá. Érted?

Húha, még a professzor barátom és a kártyás baráti köröm is kevés lenne ahhoz, hogy ezt értelmezzük. Én elég jó vagyok logikai levezetésben, jók a következtetéseim, de Emminél minden efféle képességem cserbenhagy.

– Nem egészen – felelem.

Megrázza a fejét, és kinéz az ablakon. Aztán megint mintha belelátna a gondolataimba, megkérdezi:

– Még mindig szoktál kártyázni a barátaiddal?

– Igen. Keddenként, többnyire. De most egy ideig csak interneten kártyáztunk, amíg nem lehetett összejárni.

A kártyapartnereim közül egyébként Miki, a pletykalapos ért a legjobban a nők nyelvén, neki van az újságjában egy női rovat. Most, hogy Emmi mondja, lehet, hogy ő értelmezni tudná az ilyen Emmi-féle eszmefuttatásokat. Csak hát Mikivel kicsit nehéz mostanában. Akkor megbékélt valamelyest velem, amikor elmeséltem neki azt az elcseszett arcplasztikás hírességet, Petronellát. Nagyon megköszönte. Végül címlapon is hozta, és azt mondta, ilyen jó már rég volt az eladásuk. De sajnos megelőzte valami internetes újság, pedig, esküszöm, oda aztán semmi kapcsolatom nem volt, és tényleg nem zárom ki, hogy maga Petronella értesítette őket. Ki tudja.

Miki nagyon morgott, amikor elmeséltem neki Vuhant, mert szerinte én vittem ki a vírust a piacra. De ez a pletykalapos múltjából és a konteo-hívőségéből adódik. Mert mi is történt? Bemehettem az egyik kedvenc laboratóriumomba. Többször jártam ott, egyszer fél évet ott is töltöttem egy kutatással, modern műszerek, jól képzett tudósok között. Most legutóbb pedig mi történt? Én is vizsgáltam emberi sejttenyészeten denevérből származó koronavírust, nagyon érdekes ez a kutatás, hogy idomul, hogy változik a vírus, ez olyan izgalmas számomra, mint másnak egy jó krimi: nem tudhatod, mi lesz a következő oldalon, az új fejezetben. És jártam a halpiacon is, igen, ez igaz. De ennek véleményem szerint semmi köze a járványhoz. Legalábbis nagyon remélem.

Az, hogy megfertőződtem és tüneteim lettek, már később történt, akkor már itthon voltam. Behúztam magamnak a vírust valahogyan, igaz, valóban nagyjából az elsők között, hozzáteszem, hogy a tüneteim megjelenésétől kezdve ki sem mozdultam a házból. Egy professzor barátomtól kaptam segítséget, és a vakcinákat is ő hozta, amiket kértem. Nem voltam jól, de nem voltam halálomon. Miki pedig később összekötötte ezeket a dolgokat, amihez remélhetőleg semmi közöm, mint mondtam, megszoktam a zsilipelést, és mindig vigyáztam a laborokban. Az ebolát is megúsztam, pedig sokat dolgoztam vele, igaz, az nem ennyire virulens, mint a Covid-19.

– Most akkor mit csináljak? – kérdezem tanácstalanul.

– Hogy érted? – kérdez vissza.

– Hát hogy szerinted rossz az egész metódus, ahogy a magánéletemet éltem.

– Én csak arra utaltam, hogy a birtoklási vágyad juttat oda, hogy megfoszd a nőt az ékeitől. És akkor már nem lesz fontos neked.

Ezen komolyan felkapom a vizet.

– Mit gondolsz, Emmi, te nem voltál fontos nekem? – kiabálok. Bólogat, meglehetősen nyugodtan, amivel még jobban felhúz. – Ha nem lettél volna fontos, akkor újranősültem volna! Akkor találtam volna valakit, nem várok harminc évig, hogy valakivel összeköltözzem, hanem…

– Azt hallottam, Julcsi néni már akkor tetszett neked, amikor Szaszi iskolás volt. Lehet, hogy még együtt éltünk, de ti kokettáltatok.

Azt hiszem, tényleg igaz, hogy valaki infarktust kaphat egy másik embertől. Emmi az én infarktusom.

– Kokettáltunk, Emmi?! Néhanap elmentem Szasziért, köszöntünk, és kész! Egy éve a piacon találkoztunk, képzeld el. A Széna téren. Ő ismert meg, ő szólított meg! Én fel sem ismertem volna!

– Na – ennyit mond, és elégedett mosoly jelenik meg az arcán. – Mindegy, a lényeg az, hogy volt valami előzménye a dolognak, nem?

– Igen. És annak nem volt valami előzménye – kapok észbe –, hogy megjelent itt ez a Szása vagy Alexander, és napokig vele sétálgattál? Egy orosz balettművésszel.

– Mi a bajod, hogy orosz, hogy balettművész, vagy hogy megmutattam neki a várost?

– Egyik sem – vonom meg a vállam. Valójában mind a három. Az oroszok hülyítik a nőket, a balett az Emmihez közel áll, és együtt édelegtek a városban napokon át.

– Aha. Alexander világhírű művész, és sok év után most tért vissza Európába. Most utazott először haza, mióta a felesége meghalt.

Könnyebb lenne utálnom a pasit, ha elhagyta volna a feleségét, de így sem szimpatikus, azt kell mondjam. Csiricsáré színekbe öltözik, hosszú fehér haja van, szerintem rocksztárnak képzeli magát. És ez a típus tetszik az én feleségemnek! Pardon, a volt feleségemnek.

– Mindenesetre nincs mit számon kérned, Alexander a barátom, együtt élünk, és…

– Ó. Tehát együtt éltek! – képedek el.

– De neki barátnői vannak. Fiatal nők – rázza meg a fejét. Hát valahogy pont ezt néztem ki egyébként ebből az Alexanderből. – Csak barátok vagyunk. Nem úgy, mint ti Julcsival.

– Hogy jön ide Julcsi?

– Hát ez az, Marci, nézd már meg magad, hogy az érzelmi összefüggések felismerésére képtelen vagy! – Arra viszont képes, hogy felismerjem: végre becéz, gondolom. – Ezért mondom, hogy az érzelmi intelligenciáddal baj van.

– Rendben. Értem – felelem. Valójában teljesen leszarom az érzelmi intelligenciát, de Emmi miatt szomorú képet vágok, és még talán azt is megígérném, hogy fejleszteni fogom ezt az oldalamat.

– Viszont meg tudod bánni a bűneidet – teszi hozzá. Persze nem értem a gondolatvezetést, de ez már nem újdonság. – Mert azzal, hogy azt mondtad, nyitnál egy mulatót, hogy jóvá tedd, amit elrontottál, azzal azt mondod, hogy képes vagy bűnbánatra és újragondolásra.

– Nehogy már én legyek a bűnös, amikor te hagytál faképnél! Elhagytál egy cirkuszért! – fakadok ki.

– Nem. Azért hagytalak el, hogy az álmom, ami sosem valósulhatott meg melletted, valóra válhasson.

Hallgatunk. Nem is értem, mit keresünk egymás mellett, ha csak veszekedni tudunk. És mi közünk egymáshoz? Hát neki érzelmi intelligencia kell, nekem pedig finom nőiesség. Sajnos, villan be hirtelen, benne még mindig megvan a finom nőiesség.

– És mi lesz az unokáinkkal, meg a dédunokáinkkal? Mi lesz a családunkkal? – kérdezi egy kis hallgatás után.

– Mi lenne? Megtalálják az útjukat. Viola és János kibékülnek. És ha lesz hozzá erejük, megbeszélik a dolgokat – tippelek.

– És a többiek? Adri…? Mert Klau sínen van. Szereti, amit csinál, és az élete is rendben lesz.

– Adrinak négy gyereke van.

– És boldog?

– A gyerekekkel igen.

– De azzal a vézna, szeme-sem-áll-jól bankárral?

– Emmi, nem tudjuk mindenki életét mi rendbe hozni. Még a miénket sem tudtuk.

– Jó, én biztatni fogom, hogy merjen kilépni a férje árnyékából. Menjen kicsit kórházba is dolgozni, mert a magánrendelés… nem lát mindent, csak egy kis szeletet ezzel a menedzserszűréssel, te is tudod, Márton.

Miért nem Marci? Bólintok.

– Nem a mi dolgunk.

– És Lola? Mi lesz vele?

– Nem tudom.

– Majd kitalálja – feleli. – Bátor lány, meri vállalni, hogy más. Tudod, Marci, úgy látom, végül is alakulnak a dolgok.

– Hogy érted?

– Hát hogy már csak jobb lesz. Mindegyikük megtalálja a saját boldogságát.

– Remélem.

– Bár még van min javítani – teszi hozzá, és feláll. – Na én megyek, tényleg – sóhajt.

Most jövök én. Másodszor, és utoljára.

– Nem akarom, hogy elmenj. Nem voltam elég érthető?

– Ezt hogy érted?

– Úgy, ahogy mondtam.

– De hát… az életünk… máshogy alakult.

– Nem érdekel. Most most van – jelentem be. – És nem tudom, mi lesz holnap, de azt tudom, hogy nem akarom, hogy elmenj, és kész.

– Rendben.

Ennyit felel, aztán odalép hozzám, és vár. Várja, hogy megint elraboljam. Legalábbis remélem.

Mert most az következik.