Elhitted álmomat

Fejős Éva

Erawan (2022 júl)

Címke: regény, utazás, Franciaország

regényttt utazásttt Franciaországttt

Nizza, 2022 júniusa, a híres Angol sétány, a tengerparti promenád, és egy luxushotel. Az egyik szobában Anita száll meg, aki a „felhőmászást” választotta a korábbi tévés időjóslás helyett. Vele érkezett unokahúga, a tizenhárom éves Léna. Ő éppen az egész világot utálja, de leginkább az anyját, aki a válása után szerelembe esett a huszonéves Milánnal. Aztán ott lakik most Rozina is, a menő válóperes ügyvéd, aki gyilkossággal vádolja saját magát. Megérkezik Kitti, az ingatlanügynök az egyik spanyol szigetről, és beköltözik Ádám, a saját gondjait megoldani képtelen pszichiáter is ugyanabba a szállodába. Mindannyian nehéz döntés előtt állnak…

Márk, a jóképű magyar szépíró a francia Riviérán alkotói szabadságát töltve regényírás helyett – előtt – a fiatal, francia Blanche-tól kap bevezetést a parfümakadémián az illatok varázslatos világába. A lány nem is gondol arra, hogy a férfi a saját alkotásai mellett a valóságot is át akarja írni.

A háttérben pedig valaki egy ördögi tervet dédelget, amely mindannyiuk jövőjét érinti.

Fejős Éva a legújabb regényében elrepít minket a narancsligetek, a levendulamezők és a karcsú pálmák mediterrán világába, ahol az Azúr-part strandjairól egyenesen a kávézók teraszára vagy egy koktélpartira vezet az út – ám baljós, sötét felhők közelednek a francia Riviéra fölé. Akad-e legalább egyetlen bátor ember, aki megállítja a szereplők felé expresszvonatként robogó veszedelmet? Ismét egy fordulatos, izgalmas utazóregény Évától, induljunk együtt Nizzába!

Fejős Éva

ELHITTED ÁLMOMAT

A könyv összes szereplője kitalált karakter, mint mindig:

ők a fantáziámban születtek, és ott is élnek tovább.

2022. JÚNIUS

Liszt Ferenc reptér, 2B terminál

Rozina

A reptéri óra fél tizenkettőt mutat. Még maradt fél órája a beszállásig, miután végigszaladt a vámmentes üzleten, ahol egyáltalán nem állt szándékában vásárolni. A táskásbolt előtt megtorpan, megrázza a fejét, és felmegy inkább a mozgólépcsőn. Tétovázik. Bemehetne a váróba, de elmegy tőle a kedve. Meg a sok biznisz osztályon utazótól is, aki ott ebédel. Most nincs kedve egyetlen, üzleti osztályon utazó ismerősével sem találkozni. Ebédidő van, korog a gyomra, mindössze egy kávét ivott hajnalban.

Beül a Leroyba, csak egy levesre. Az ablak mellett foglal kétszemélyes asztalt, változatlanul nem szeretne ismerősbe belefutni, ezért az induló gépeket bámulja. Átfut az agyán: egy pillanat alatt elillant minden, ami jó volt. Elmúlt az az érzés, amit az irodája biztonsága nyújtott. Amit Budapest nyújtott, amit a családja, a barátai nyújtottak.

A leves kis csészében érkezik, de gazdag, mert tele van zöldséggel, tésztával és hússal. Átmelegíti a gyomrát és a lelkét. Olyasféle lélekmelegítő leves ez, mint a vasárnapi otthoni húslevesek, csak dizájnosabbra vágták a zöldségeket.

Az ablakra tapad a pillantása. Ha még nála lenne annak a lánynak az idézetes füzete, és nem adta volna fel a bőröndjében, akkor most elővenné, hogy megnézze, mi passzolna leginkább az állapotához. Az a lány, aki az ellensége lett, állítólag gyerekkora óta gyűjti az idézeteket, egy szakítás óta. Versek, könyvek, mondások, amiket csak hallott.

„Ha mindenki hazudik, abba ugyanúgy belezavarodunk, mint ha mindenki igazat mond.” – Ez viszont Rozina egyik kedvenc Agatha Christie-regényéből származik, a Gyilkosság az Orient Expresszenből.

Fapadoson utazik, most gondol arra először, hogy az életét eddig első osztályon töltötte. A bűntudat miatt váltott fapadosra, de nemsokára megmondja neki a tutit a barátnője, aki nem Budapestről indul, viszont egy csomó mindent megéltek már együtt, és talán most is lesz egy nagy kalandjuk.

Nem indulna most el, ha nem történt volna nemrégiben az a szomorú esemény.

De megtörténtek a dolgok, és a legjobbnak jelenleg az tűnik, hogy elutazik egy gyönyörű és hangulatos városba, egy szuper szállodába, hátha sikerül legörgetnie a szívéről azt a nagy követ, amit egy ideje hurcol.

London, Heathrow Airport

Ádám

Nem gondolta volna magáról, hogy valaha is beleesik egy influenszerbe. Influenszer, celeb, elvégzett egy asztrológia-tanfolyamot, azóta minden reggel kiposztol valamit a csillagállásokról, néhány jó tanáccsal – minden reggel fél órát fut, és majdnem ugyanennyi ideig készíti a répa-cékla és franc tudja, miből álló egészséges italát. Mindennap a megfelelő időben posztol, hetente kétszer élőzik, a TikTokra „holdvideókat” készít, és megfelelő szerződések aláírása után ajánl bármit az oldalain, inkább storyban, semmint sima bejegyzésben: sminkcuccokat, krémeket, könyveket, biciklit, fogyókúrás kajaboltot, csokiüzletet, bármit.

Közben asztrológusként hirdeti magát, de valamiféle megmondóember is lett belőle.

Mit beleesik – belezuhan!

Ami kicsit kínos lehet számára. Mármint akkor, ha kiderül.

Persze a barátnője – már ha egyáltalán a barátnője, mert utoljára tizenévesen volt ilyen bizonytalan egy kapcsolatban, amikor fogalma sem volt arról, hogy most akkor ők azután a csók és pár séta után járnak-e Orsival, az osztálytársával vagy sem – nem olyan egysíkú, mint amilyennek sokan, idegenek gondolják, amikor végigpörgetik a közösségi oldalait.

De akkor is. Vele úgy viselkedik, mint egy kedves idegennel, máskor bebújik az ágyába, de nem viszi magával a celebbuliba – Ádámnak persze a háta közepére nem kívánkozik, hogy észrevegyék őket együtt, akkor a saját hitelességének búcsút is inthetne. Mert ez nem olyan egyszerű, mint amikor XY „átlagember” és Z, a kamuasztrológus összejönnek, ezzel senki sem foglalkozna.

De Ádám a szakma által elismert pszichiáter. A neve sok helyütt forog, ám ő kifejezetten nem celeb. Tiltakozna is ellene. Úgy véli, nem fér össze a kettő. Vállal előadást, szereplést is, de csak konkrét témákban. Sőt, volt rádióműsora, de azt megpróbálta mindvégig szakmai irányban tartani. Mit szólnának az emberek, ha egy asztrológus celebbel állna össze?!

Eléggé reménytelen az ügy, ha nem vonzaná a lány mágnesként, akkor az eszét használva már rég elhúzta volna a csíkot. Most pedig együtt volt vele Londonban, ahová a lányt egy cég vitte ki, ő pedig vett egy repjegyet és utánament. Akkorra már a London–Nizza járatot is lefoglalta. De hogy pontosan mi lesz vele, és Nina mit akar tőle, és vajon ő meddig követi úgy Ninát, mint légy a cukros papírt, azt még most sem tudja.

Éppen ezért a lehető legjobbkor vállalta át – kollégája érintettsége miatt – az ügyet, és ül fel a Nizzába tartó járatra. Biztos benne, hogy most majd döntést kell hoznia. Nem azért rója majd a métereket a tengerparti sétányon, hogy meglegyen a napi tízezer lépése – bár az sem lenne rossz, mert kezd ellustulni a rendelőben, és egyre többet gondol rá, hogy Nina mellett nem jelenhet meg kezdődő pocakkal –, hanem azért, hogy hozzon egy döntést.

Nincs rossz döntés meg jó döntés, ezen a kijelentésen már sokszor töprengett, de igazság szerint még nem tudta magáévá tenni. Annyira egyszerű lenne: egyetlen döntést hoz, és az meghatározza az egész további életét.

De hát éppen ezért rohadt nehéz. Hiszen honnan tudhatná ő, harmincöt éves, stresszes, leterhelt, a négykilónyi túlsúlyát idegből izommá alakító átlagember, hogy mi a jó döntés? Az, hogy pszichiáter, nem segít a magánélete megoldásában.

Abban sem, hogy Ninával mi legyen. És abban sem, hogy ne gondoljon időnként Martina forró és nedves puncijára.

– Hahó – köszön rá egy nő. Ez a hahó olyan magyaros. Mert ugye nem helló, nem hi, szóval hahó, és szóval Magyarország. Már csak meg kéne tudni, hogy kit ismer ez a csaj. Ádámot, a pszichiátert, vagy Ádámot, az esztergomi hokist. Gyorsan végigméri: közepesen magas, átlagos alkatú huszonéves, vagy épp harminc lehet, szép mosoly, barna, vállig érő haj, barna szem. Sosem venné észre magától ezt a lányt, mert a magas, szőke nőkre bukik.

– Helló – mondja végül. – Ismerjük egymást?

– Igen. Egyszer jártam nálad.

– Az lehetetlen – rázza a fejét. Az arcmemóriája pocsék, de az embereket, akikkel találkozott orvosként, nem felejti el, főleg a tekintetüket nem. Márpedig ezzel a szempárral bizonyosan nem volt dolga.

– Pedig de – vonja meg a vállát a lány. – És azóta is benne vagy az álmaimban.

– Bocsánat? – Most komolyan, itt, a Heathrow-n egy bolond magyar csajba ütközik, éppen akkor, amikor úgy döntött, hogy elhagyja a napos oldalt?

– Igen. Abban a lakásban, ott az Oktogonnál.

Na ne már.

Az a lakás meg az az egész őrület öt nap volt, öt nap olyan száguldás, ismeretlen ismerősökkel, amit azóta is szeretne elfelejteni. Ezek szerint a lányt már el is felejtette.

– És hogyan szerepelek az álmaidban?

– Te vagy az, aki mindig elindulsz, de sosem érsz oda, ahová mennél. Pedig úton vagy, és én nem tudok segíteni.

Mosoly a csajtól, a szempár ismeretlen még mindig, de a lány arca is az, az a semmi különös, de aranyos, és most már elég izgalmas is. Valószínűleg csak az álma miatt.

Mert nagyon hasonlóak az ő visszatérő álmai is.

Azonban mire összekapná magát, hogy belekezdjen egy értelmes beszélgetésbe, addigra a lány, akinek a nevét sem tudja, int egyet, és elindul a beszállókapuk irányába.

Kövesse? Ne kövesse?

Mire bevállalná, már nem látja őt.

Air France Párizs–Nizza járat

Anita

– Csak egy pohár vizet kérek – mondja, aztán hirtelen meggondolja magát, és arra eszmél, hogy egy kisüveges pezsgő landol az asztalkáján. A turbulencia miatt erősen belekapaszkodik: ha már elkérte, akkor ne a farmerján végezze. De hát közben arra is gondol, hogyha már volt benne kalandvágy, vagy bátorság, vagy minek is nevezze, ahhoz, hogy elinduljon – a történtek után –, akkor megérdemel egy kis lelki fájdalomcsillapítást útközben.

Egyáltalán semmi kedve nem volt elindulni. Aztán pedig arra jutott, hogy még ha az utazás mellett döntene is, előfordulhat, hogy a fapadoson találkozna olyasvalakivel, akivel esetleg nem akar. És esetleg beszélgetnie kellene vele. De így nem fenyegeti ez a veszély. Mert hát ki az az őrült – rajta kívül –, aki átszállással, egy hagyományos légitársasággal repülne, ha van közvetlen járat is? Azzal ott lenne két órán belül, így pedig fél napot elvesz az életéből az utazás.

Önmaga számára váratlanul, és tulajdonképpen véletlenül hozta meg a döntést, hogy mégis az utazást választja – legalábbis a véletlenre fogta, de él a gyanúval, hogy a véletlennek azt nevezzük, amit a sors vagy a végzet igazgat.

– Kóla? – kérdezi a szomszédját. Útitársa persze már ki is kérte magának az italt a légi kísérőtől, boldog mosollyal nyugtázza, hogy szert tehetett egy egész doboz zéró kólára a szendvics mellé.

Oké, hát legalább miatta most nem kell aggódnia.

Előveszi a telefonját, és repülési üzemmódban kinyitja a legutóbb elmentett fájlt. Nyugtázza magában, hogy tulajdonképpen fölösleges megnéznie, mert már szinte kívülről tudja, mi van benne. Egy olyan ajánlat, egy műsorajánlat, amire talán igent kellene mondania, vagyis néhány évvel korábban még biztosan igent mondott volna. Akkoriban az élete egy szélesvásznú nagy kaland volt, több lejtővel, mint hegymenettel.

Most pedig, amikor felmászhat a felhők fölé – bár ő valójában nem felhőmászóként kezdte –, már egyáltalán nem hisz benne, hogy lenne értelme visszamennie a hat-hét évvel ezelőtti korszakba. Arra gondol, hogy az ember hiú szerzet, és vele már annyi minden történt, amiért nemet mondhatna… meg amiért igent… A jó fene tudja. Esetleg meg lehet ülni egy fenékkel akár két lovat is. Ebben a pillanatban nem tudja, mit válaszoljon, lehetne egy elegáns, finom igen, és egy nagy kerek nem is. Az utóbbi mindenképpen bölcsebb döntésnek tűnik számára.

Viszont most mindenképpen visszautazik a múltba ezen a repülőn. A Budapest–Párizs járaton akadt utas, aki felismerte, ráköszönt, pedig a rövid, vörösesszőke haj a múlté, lett belőle hamvasszőkés hosszú, ami nőies keretet ad a finom vonásainak, amelyeket, kétségtelen, az anyjától örökölt. „Bármit tehetsz magaddal, mindig szép leszel” – ezek az apja szavai, és ez a felhők fölé érő munkahelyére is vonatkozik. Az apja szerint mindig időben kell a jó döntéseket meghozni, az a nagy titok. Hát most vajon jó időben van-e, azt ő nem tudja, mindenesetre egyszerre két elhatározást meghozni, ezt már tapasztalta, nem vezet semmi jóra. Most foglalkozzon Nizzával, elég lenne az elkövetkező napokra terveznie, de azokra sem lehet, mert fogalma sincs, mi vár rá.

Hogy ebbe a nizzai kalandba miért megy bele, azzal nincs igazán tisztában. Talán mert úgy érzi, hogy mióta megfordult a világ vele, azóta bármi lehetséges. Esetleg a javíthatatlan kíváncsisága vezeti őt ismét a Côte d’Azurre.

Az italkínálás után észreveszi, hogy az egyik légi utaskísérő a pilótafülke előtt állva folyamatosan bámulja őt. Félmosolyból ragyogó, széles mosoly jelenik meg az arcán, és Anita már tudja, mi következik. Azt azért nem gondolta volna, hogy az Air France fedélzetén a személyzet között is van magyar, de persze miért is ne lenne.

– Bocsásson meg – ér a sorukhoz a stewardess, aki, ahogy Anita sejtette is, magyarul szól hozzá –, meg tudná pontosan mondani nekem, hogy jövőre, egy augusztusi szombatra tervezhetem-e az esküvőmet? Bevallom, bármikor belövöm, milyen az idő egy karibi szigeten vagy a világ túloldalán, de azt nem sikerült kikutatnom, honnan tudnám biztosan, hogy jövő év augusztus 12-én nem fog esni az eső Budapesten? Egy gyönyörű szombatot képzeltem el – fogja suttogóra.

Anita bocsánatkérően néz a fiatal nőre. Kiábrándítsa? Megmondja az igazat? Megmondja neki, hogy sosem volt igazi meteorológus?

Útitársa hangosan szuszog mellette az izgalomtól. Úgy látszik, ő is kíváncsi Anita titkos képességeire.

– Augusztus közepén – szólal meg sejtelmes hangon – általában remek idő várható. Úgy is mondhatnám, szinte biztosan kizárhatjuk azt, hogy esni fog.

– Ó, köszönöm! Tudtam, hogy a mai út szimbolikus. Hogy miért, azt nincs időm elmondani, de egy megerősítő jel érkezett öntől, sosem fogom elfelejteni, köszönöm!

Kapnak a sztyuvitól egy nagy Tobleronét a gép készletéből.

– Te tényleg tudod, milyen lesz az idő jövő augusztusban? – kérdezi szinte szótagolva az útitársa, nagyra nyitja a szemét a csodálkozástól, de azért lebiggyeszti a száját.

– Csupáncsak a megfigyeléseimre alapoztam – mormolja, és kibontja a csokit. – Kérsz?

– Bocs, de nem engedi az edzőm.

Ó, te kis hülye, gondolja, de nem mondja ki. Egyelőre legalább nincs gond vele. Igaz, még csak néhány órája vannak úton, és a húga megesküdött rá, hogy minden rendben lesz. Persze, naná, neki kell ez a pár nap, jobban, mint bármikor, és ő, mint mindig, kihúzza a csávából Jankát, a tesóját.

– Egyébként lesz valami dolgod Nizzában, vagy csak nyaralunk?

– Lesz egy kicsi – bólint Anita. – Egy, hogy úgy mondjam, konferencia. De hogy pontosan meddig tart majd, azt nem tudom.

– Oké. Addig én szuperoffolok.

Most issza meg a pezsgője maradékát, és azon tűnődik, mi lehet az a szuperoff a gyerek számára, de nem jön rá a megfejtésre. Talán, ha megtartotta volna azt a terhességét, huszonkét évesen… De mindegy most már, idén lesz harminchat, és a húga, aki két évvel fiatalabb nála, rendelkezik egy tizenhárom éves gyerekkel, aki kábé az egész világot utálja, de ha nem is az egészet, hát a saját családját feltehetőleg igen. Sok oka nincs rá, legalábbis Anita tudomása szerint, de állítólag a tizenévesek ilyenek. A saját tinédzserkori viselkedése kellemesebbnek tűnik ebből a távolságból. Bár vele is adódtak gondok, mosolyodik el.

– Figyelj, ha a szuperoffolás esetleg azt jelenti, hogy lelépsz, akkor ne reménykedj – teszi le a poharat. – Megígértem anyádnak, hogy egyben adlak le nála pár nap múlva.

– Nem kell aggódnod – morog a lány. Felhúzza az ajkát, mint egy dühös kutya. Ha Anita nem tudná, hogy Nizzában ott várja majd a nagy barátnője, akkor most komolyan megijedne, hogy a gyerek le akar lépni. De így sejti, hogy a lány csak ideges, izgatott, hogy egy régi baráttal újra találkozhat.

Nizza

Márk

– Alakul már a sztori? – kérdezi a férfi a telefon túlvégén. Márk meglepve nyugtázza magában, hogy a szerkesztője skype-ol, szerencsére csak hanghívást választott, így nem kell nézniük egymást.

– Persze.

– És mikor láthatok a szövegből részleteket?

– Hajt a tatár?

– Ha a tatár nem is, de… Tudnod kell valamit, Márk – sóhajt, mint akinek pillanatokon belül rossz hírt kell közölnie. – Üzenetet hozok.

– Üzenetet? – Gyűlöli – előre és utólag és folyamatosan – a kiadóját. Utálja saját magát is, amiért leszerződött velük. Persze ők adták neki a legjobb ajánlatot, nem elegánsabbat, de kétségtelenül sokkal jobbat, mint az az irodalmi kiadó, ahol szinte biztosan nem kaphatott volna akkora marketingkeretet az előző két könyve, mint itt – viszont elismerték volna a művészetét. De ezek nem értenek az irodalomhoz. Nem értenek a szavakhoz. Ezek csak üzletemberek, ezek a tulajdonosok. Ezért is gyötrik őt. Miért nem hagyják a saját tempójában dolgozni? Ő író. Ő művész. Gyűlöli a magazinokat is, mert tárcákat kérnek tőle. És elő is írnak neki témát, terjedelmet. Nem lehet 2500 vagy 3000 karakternél hosszabb az írás. Néha meghúzzák. Hozzányúlnak az ő szellemi termékéhez, gyerekéhez satöbbi. Ki is szokott borulni tőlük. Legutóbb akkor, amikor megváltoztatták az írása címét, és ő is csak megjelenés után tudta meg… Holott valami remek címet adott neki, már kiesett az agyából, de csak azért, mert mostanában annyi mindennek kellene beleférnie. A témát, a befejezés hangulatát, sőt a tárca, novella hangulatát is meghatározzák előre a lapszerkesztők. Szíve szerint tárca helyett csak két szót írna nekik (amit egyébként meglehetősen sokszor leírt az első kötetében). Közben pedig nem élhet a magazinok nélkül sem, mert felerészben ezek hozzák az ismertséget és a vásárlókat számára.

– Igen. Pataitól.

– Hm. – Hát, ha valakit, a tulajt aztán most semmi kedve nincs maga elé képzelni.

– Azt mondja, még egy hónapot tud finanszírozni, de azután a szerkesztésre kész kézirattal kell előállnod.

– Rendben. De tudod, Patai üzletember, és nem író.

– Tudom én, persze. Ennek ellenére, illetve ezzel együtt a kockázat az övé. Tulajdonos, és már valami befektető fel is akarja vásárolni a kiadóját. Ha elúszik a pénze, akkor nagy bajba kerül. Tehát akarja azt a könyvet. Kéri a kéziratodat. Tőled is függ a kiadó sikere, tulajdonképpen. Te vagy az egyik tartóoszlop.

Márk kénytelen mégis maga elé képzelni Patai Zsombort, ahogy hívatja magát, Zsombit a világoskék sportkocsijával, a kiszőkített hajával és azzal a sok húszas bigével, akivel körülveszi magát. Tele van velük a kiadó. Márk szerint még kávéfőzőnőt is tart, ha elég szexi. Mindig érzett vele szemben tartózkodást, és nem is a saját sznobizmusa miatt. De persze amiatt is érezhetett volna. Inkább az a furcsa, hogy nem tud megszólalni Patai társaságában, pedig, ha valaki, akkor Szotira Márk nem szokta keresgélni a szavakat.

– Laci, te is tudod, hogy nem lehet egy hónap alatt megírni egy ilyen komplex sztorit azzal a nyelvezettel, amit én használok.

– Az ég szerelmére, de hát már ott nyaralsz egy jó ideje… mennyi is? Ha jól számolok, több mint három hónapja! A kiadó negyedik hónapja finanszírozza az életedet a legendás és borsos árú Côte d’Azurön, ráadásul megkaptad a bejárást a híres parfümintézetbe! Azt hiszed, bárki beteheti a lábát Grasse-ban abba a parfümőriskolába?

– Költői kérdés?

– Ugye, nem akarod azt mondani, hogy még egy sort sem írtál?

– Persze hogy nem – vágja rá gyorsan. Közben a teraszhoz sétál, csábítja a tükör, és belenéz. Voltaképpen meglehetősen elégedett azzal, amit lát. Régen nyeszlett volt, de most adott a testének sok jót, edzést, fehérjét, izotóniás löttyöket, súlyzózást, futást. Nem feltétlenül eleget, de legalább már nem az a vézna kis író a gátlásaival és a fehér bőrével. Most már múlt időbe kerültek a gátlásai, barna a bőre, és egyre jobban kirajzolódnak az izmai. Fehér a foga. Dacol a divattal, és nem borotváltatta fel oldalt a haját, mint az a sok kakadu mostanában. Viszont művészien hosszúak a tincsei. És egy részük természetes szőke, nem kell festékre költenie, mint annak a paprikajancsi kiadójának.

Kilép a teraszra. Éppen csak elfér ott két műanyag szék, meg a kisasztal. De ez még elég nagynak számít a nizzai lakás iránti elvárásait tekintve. Sőt. Rue Massanet az utca neve, a híres Massanet tértől és a még híresebb tengerparti sétánytól egyaránt vagy száz méterre húzódik, délután és esténként felszáll Márk teraszáig a sült tengeri herkentyűk és a fehérborban főtt kagyló illata, hallja lentről a zenét, a román harmonikás minden este itt megy haza, és nem hagyja abba a játékot az utcájában. Ráadásul, ha Márk a teraszon jobbra néz, akkor lát egy vastag kék csíkot, ha őszinte akar lenni magához, közelebb van az a csík hozzá, mint valaha is remélte. Na, az a tenger. Érzi az illatát, és a sirályok néha leszállnak a teraszkorlátjára. A ház földszintjén egy kondigépekkel kereskedő cég bemutatóterme található, vele szemben egy fodrász, félsaroknyira Nizza ütőere és szíve, a sétálóutca, és ha a mélygarázsban tartott robogójára felpattan, akkor egy órán belül már leparkol a grasse-i parfümőriskola előtt. Álmodott már ilyen lakásról, de azt, hogy valaha is ide költözhet, még most sem hiszi el. Gyakran csipkedi magát, meg csipkedteti a bőrét a csajokkal, hogy valóban nem álmodik.

És innen akarják elköltöztetni.

Patai az ellensége, holott ő meg akarja jutalmazni egy eredeti kézirattal – Patai és a sleppje pedig el akarja költöztetni őt élete legjobb alkotóházából.

De persze nem fogják, mert van egy remek ötlete, mint mindig. Csak ezt most jobban kigondolta, mint eddig bármelyiket, és a körülmények is a kezére játszanak.

– Akkor küldd el nekem azt a szöveget, ami már kész!

– Te is pontosan tudod, hogy csak befejezett kéziratot adok ki a kezemből. És még akkor sincs igazán befejezve, mert százszor újra tudnám írni, finomítgatni…

– Márk, nem vagyok biztos benne, hogy felfogtad Patai üzenetét. Egy hónap, és készen kell lenned. Akkor leadod, és a karácsonyi piacot le is arathatod. Végre itt a sok interjúkérelem, Patai üzeni, hogy…

– Nem tudom, képes vagyok-e feldolgozni ennyi üzenetet egyszerre.

– Tehát azt üzeni, hogy rengeteg kampányhelyet lefoglalt neked, és nem csak online. Megvett neked valami plakáthelyeket is. Jobban mondva a könyvednek. Egy csomó pénzt fizetett különböző bloggereknek és újságíróknak, hogy jókat írjanak a múltkori kötetedről, amelynek, mindketten tudjuk, ingadozott a színvonala, és a terep is ingoványos volt, amire tévedtél.

– Én csak azt nem értem, miért nem hív fel maga Patai vagy a titkárnője, asszisztense, beosztottja, aki kiadja a feladatokat. Miért a szerkesztőm hív fel, akinek ugyanolyan nehéz pénzről beszélnie, mint egy alkotó embernek – sóhajtja, és bár a másik nem látja őt a telefonban, önmagára mutat.

– Azért, amit mondasz. Mert mi tudunk szakmáról beszélni. Mi meg tudunk állapodni a határidőkben. És nekem most már muszáj látnom valamit a szövegből.

– Sajnálom – támaszkodik a teraszkorlátra. Egy utcányira ott hullámzik a tenger, és szeretné leszarni, amit Paizs Laci mond neki. Hogy ingadozott a színvonal. A terep, amelyre az előző regényében tévedt, önmagában volt ingoványos, és ő nagyon jól tudta ezt. De a legnagyobb kihívás mégiscsak abban volt, hogy pornós közegbe helyezze a metoo-s témájú szépirodalmi regényének cselekményét. – Igyekszem – teszi hozzá engedékenyebben. – De még az első nagyobb egységen kell dolgoznom, nem akarom így kiadni a kezemből.

– Van még egy üzenete Patainak.

– Nekem is van egy, amit át kéne adnod neki. Kapja be!

– Márk. – Most először ő maga sem érti, miért vették el azt a csajt tőle. Nórit, a szerkesztőt. Hacsak nem a kis affér miatt. Vele valahogy más lett volna egy ilyen beszélgetés. – Az első regényed két díjat begyűjtött. Szinte a semmiből megcsináltad magad, ezért a kiadó a másodikra már egy vagyont elköltött, és, nehéz ezt kimondanom, de sajnos elég komoly bukás lett.

– Vagyis?

– Vagyis, még mindig ott a nagy táborod, amit a díjaiddal és A vihar, amit sosem felejthetsz fogadtatásával begyűjtöttél. Szép nagy Facebook- meg Instagram-bázis. Jók az előjegyzési számaid is. De…

– Igen?

– Ha ez a Côte d’Azurös könyved is elbukik, akkor Patai leír téged.

– Nehogy már beszarjak tőle.

– Én csak az üzenetet hozom. Odaköt hozzá a szerződésed, és gondoskodni fog róla, hogy ne vehessen át másik kiadó sem.

– Én pedig azt üzenem neki, hogy majd a határidőre megkapja a kéziratot.

– Kevés. Egy szövegrészlet kell neki, illetve rajtam keresztül, a véleményemmel együtt kell továbbítanom. Ne rám haragudj ezért.

– Értem. A héten átküldök egy részletet – veti oda, és most már nemcsak Patai iránt érez gyűlöletet, hanem a szerkesztőjének is kijut belőle.

– És még azt is át kell adnom, hogy…

– Kíváncsian várom, mit tudott még kitalálni az a sötét faszkalap – morogja.

– Azt mondta, a szállásod és a napidíjad is lejár harminc nap múlva. Tulajdonképpen azt üzeni, hogy vége a vakációnak.

Jókainak is szüksége volt erre a városra. Itt élt és írt fél évig. Sőt, ő a családját is magával hozta, és a tengerparti sétányon bérelt egy egész házat.

Tehát nincs mit tenni, ez a hely ad egy nagy löketet a művészeknek. Márk Nizza egyik legjobb utcájában lakik. Közel az éttermek, a tenger, a kikötő, a piac. Ez az az élet, ami sosem érhet véget.

Ha visszagondol a budapesti lakásra, akkor el sem tudja képzelni, hogy visszakerüljön a korábbi életébe. A sikert nem bánná, de hogy lehetne már összehasonlítani a Rue Massanet-t és az Akácfa utcát? A két környéket és a két lakást?

És az is biztos, hogy ennek a megjátszós Patainak lesz mit eladnia. Siker lesz, az halálbiztos, de még várniuk kell a kéziratra.

A sikert ő maga sem eresztené el, hát nem őrült meg!

És most ír pár oldalt ennek a fasz szerkesztőnek, pörögjön csak a szövegen.

Aztán a végleges történetből akár ki is hagyhatja azt, amit most összehoz.

Már csak neki kéne állni megírni a bevezetőt, vagy legalábbis az első fejezetet, de valahogy sosincs hozzá érkezése. Az idő általában nem a legmegfelelőbb az írásra.

De lesz kézirat, csak egy kicsit várni kell rá.

Patainak majd belenyomja a pofájába.

Léna

Ha anya nem esett volna bele abba a fasziba, akkor én nem a nizzai reptéren kullognék lehajtott fejjel egy egykori híresség után. Aki, hogy a sort bővítsem egy szörnyű ténnyel: a saját nagynéném.

Az, hogy apának barátnője volt, egy dolog. De az, hogy anya kidobta, felfoghatatlan. Ők létrehoztak együtt valamit, jó pár dolgot, és az egyik, nevezzük nevén, én vagyok, Jóföldi Léna.

Apával elég sokat utazunk, minden nyáron elvisz valahová, most már az új csaja is jön, anya dolgozik, és folyton azt mondja, legyen elég a nagyanyámék balatoni lakása, ha nyaralni akarok. Egyébként nincs azzal baj, de folyton ott vannak a nagyszüleim, akik többnyire rajtam lógnak. Két kicsi hálószoba, az egyikben vagyok én ilyenkor, meg néha az Eszter is, aki a barátnőm, és az anyjáék időnként megengedik, hogy nálunk aludjon. A nagyszüleim nekem ezt fordítva nem engedik meg, anyára hivatkozva. Hogy anya nem adta hozzájárulását.

Oké, én pedig nem adtam hozzájárulást ahhoz, hogy bepasizzon, got it, nagyi?

Nem a pasival van a baj. A pasi az egy jóképű farok, sokkal jobb, mint amilyen fuckboyt kinéztem volna anyából. Jó, ez lehet, hogy durva szó, mert nem is olyan bájgúnár, és lehet, hogy nem a szexen jár folyton az agya. De elég a tenyérbemászóan jóképű megjelenésére és a nevére gondolnom. Milán. Tehát, ez a Milán, aki nem város és nem is egy focicsapat, hanem ezt a nevet kapta, és tényleg ezt, mert rákérdeztem, szóval Milán két évvel fiatalabb anyánál és tízzel fiatalabbnak látszik a koránál. Nem tudom, mit akar tőle anya, ha belegondolok, ő már suliba járt, amikor Milán még csak óvodába, ami azért eléggé cinkes. De anya csak nevetett, amikor azt mondtam neki, hogy szörnyen érezném magam, ha a barátnőim megjegyeznék, hogy anyám pasija anyám gyereke lehetne. Meg hát különben is.

És ez a mostani utazás.

Bárki elhiheti, ha Hanna nem költözött volna a családjával Nizza mellé valahová, ahonnan az apja származik, akkor most én sem ballagnék itt a reptéren a nagynénémmel.

Meg kell várnunk a bőröndöket.

Anita fel sem ismeri a sajátját, már a másodikat akarja levenni és tolja vissza a szalagra. Ilyet én még nem hallottam. Hogy valakinek gőze se legyen arról, hogy néz ki a bőröndje. Én csak a magyar reptéren láttam a bőröndjét, előtte sosem, de pontosan tudom, hogy még nem rakták fel a szalagra.

Anya azt kérdezte, miért hozunk bőröndöt. Hát csak. Nem fogok cucc nélkül elutazni. Apával azért tudok szinte minden nélkül, egy kisbőrönddel útnak indulni, mert vele mindig befigyel az új ruhák vásárlásának lehetősége. Azt viszont nehezen képzelném el, hogy Anita bevásárolna nekem. Neki nyilván nincs bűntudata azért, mert megcsalta volna anyát, szóval az új holmik vásárlásában apa a nagy ász. A csajával bejártuk Barcelonában azt a hosszú nevű áruházat a tetejétől az aljáig, és nem kevés szatyorral távoztunk.

Engem egyébként nem is annyira érdekelnek a cuccok, de a többiek, az osztálytársaim miatt lépést kell tartanom a tizenhárom évesekkel. Meg a tizennégy évesekkel is.

Szóval Nizza, Kótdazűr, ahogy Anita már többször említette. Ő már járt itt, és ismeri, azt állítja. Lehet, hogy nem árt velem is megismerkednie, mert ha minden úgy igaz, ahogy elképzelem, akkor az is lehet, hogy be fogok cuccolni hozzá otthon. Neki legalább nincs pasija, és talán már soha nem is lesz, mert anyu azt mondja, mindjárt negyven. De persze nem lehet ebben se bízni, mert anya is harmincnégy, aztán itt van Milán, aki fullra felfordította az életemet, és tulajdonképpen anyáét is.

Szóval egyelőre ez a pár nap jelenti a megoldást, de hogy utána mi lesz, azt elképzelni sem tudom. Talán itt maradhatok Nizzában, Hannáéknál. Nem vágom, anya ehhez mit fog szólni, de nyári szünet van, úgyhogy akár augusztus végéig is itt seggelhetek, mivel nem buktam meg, tehát hadd legyen már olyan a nyaram, amilyennek én szeretném.

De előbb még megnézem, milyen hely ez a Nizza.

Végre a sok kék bőrönd közül az egyik megtetszik Anitának, és leveszi. Az én kis ezüstöm már rég megérkezett. Apától kaptam, tiszta sor. Ő vásárolja nekem a menő dolgokat.

– És most mit csinálunk? – érdeklődöm.

– Fogunk egy taxit és elmegyünk a szállodába.

– Simán, de aztán?

– Aztán elmegyünk sétálni egyet, mit gondolsz? Felfedezzük Nizzát. Elmehetünk a kikötőbe. Tartalmasan töltjük a napot, rendben? Holnap nekem programom lesz, egy kis ideig nem leszek veled.

– Okés. Milyen program? Valami ablakpucolós?

– Milyen vicces vagy. Több időt kellene együtt töltenünk.

Nem vicceltem, de ezt eszem ágában sem volt megmondani neki. Túl komolyan veszi magát. Egyáltalán nem értem, miért volt ő akkora sztár, amikor csak felolvasta a tévében, hogy milyen idő lesz másnap. Ráadásul, ha nem tévedek, általában nem is jöttek be az előrejelzések, amiket előadott. Igazán nem csodálkozom rajta, hogy mostanra van egy állása, ami legalább tényleg munka. Nem mintha irigyelném, nekem van azért egy kis tériszonyom. De hát neki ez jobban bejön, azt mondta.

Mindegy, a lényeg, hogy nagyot kamuzott annak a sztyuvinak is a gépen. Honnan a fenéből tudná bárki, hogy milyen idő lesz több mint egy év múlva, egy augusztusi napon? Hát lehet, hogy esni fog az eső. Vagy a hó. Bármi előfordulhat, Anita pedig rávágja, hogy szuper lesz az időjárás. Szegény sztyuvi meg talán bukni fogja a saját esküvőjét.

Hát ilyen felelőtlen a nagynéném.

Nem csodálom, hogy sosem barátkoztam vele.

Bízom benne, hogy sokáig lesz programon holnap, meg végig az ittlétünk alatt, mert az nekem nem buli, hogy kettesben vagyunk. Majd egyedül felfedezem a várost, meg találkozom Hannával. Így, remélem, Anita hamarosan leszáll rólam.

Cannes

Blanche

Az illatok világában nem is olyan egyszerű eligazodni.

Egy csomó minden kell hozzá, de ha rendben van valakinek az orra, gondolja, és nem kokainozta szét az orrnyálkahártyáját, meg nem lett orrcseppfüggő, akkor van remény. Hát még, tegyük hozzá, a pénz az, ami kell hozzá, hogy megtanulj eligazodni az illatok között.

– Blanche! Azt is nézd meg, van-e még hetes méretű Pampers nadrágpelenka!

A kiáltás a vásárlótérből érkezik, belerondítva a lány álmodozásába. Az illatok után a szar. De nem gond ez neki. A föld fölött lebegve élte meg az elmúlt fél évet. Nemrég beadta a jelentkezését a Sephorához, ott mégsem árulnak pelenkát meg mosogatószert. Még egy év Grasse-ban, aztán a szerencsén múlik minden. Mindenesetre azt a nyolcezer eurót, amiből az iskolát befizette, még ki kell pótolnia, mert tartozása van, nem is kevés.

Huszonnégy évesen jutott el oda, hogy igenis megvalósítja az álmát.

Sehonnan nem várhatott igazi segítséget. Az anyja meg az apja most már a testvéreire koncentrál. Meg a piára, mikor hogy.

Blanche sokszor ábrándozik arról, hogy magához veszi a húgait és az öccsét, de ez még odébb van. A takarítással tudott annyit keresni, hogy összespórolhassa a pénzt a sulira. Sok kuncsaftja visszavárja, de ő másban bízik.

– Már csak három csomaggal találtam – lép ki az ajtón, és hozza magával a pelenkákat.

– Összeköthetnéd a hajad – grimaszol a főnöknője. Blanche szerint az túlzás, hogy főnök, de szolgálatvezető, és rangidős, az kétségtelen.

– Pedig jól áll – kacsint rá Pierre, miközben a vécépapírtekercsekből épít erődítményt az egyik polcon. Pierre önbizalom-hiányos, hórihorgas srác, egy kicsit bandzsa, a homloka a fiatal kora ellenére már elég magas, és Blanche-nak ő a legjobb barátja. Öt és fél, lassan hat hónapja ismerik egymást, a lány tud Pierre plátói szerelméről, aki a srác szerint „nyilvánvalóan sosem lehet az övé”, Pierre tud Marcról, és sokat nevetnek rajta, hogy Marc talán mint férfi is érdeklődik Blanche iránt, de hát az apja lehetne. Mindenesetre win-win helyzet, mert Blanche-t érdeklik azok a dolgok, amiket Marctól tanulhat, Marcot pedig izgatják a kulisszatitkok. Meg hát ő nagy ember, de Blanche nevet rajta, nem tudja komolyan venni az afféle művészembereket, akik állítólag abból élnek, hogy gondolkoznak. Ő még senkivel sem találkozott, aki gondolkodásból meg tudott volna élni.

– Nem érdekel, hogyan áll, ez egy nagy lobonc! – lép közelebb a szolgálatvezető. Monicának hívják, és már hetek óta arról panaszkodik, hogy a nagy hőségben sebesre súrolják egymást a combjai. Blanche ebbe belegondolni sem akar.

– Rendben, beleteszek egy hajgumit – adja meg magát. Arra gondol, hogy a Sephorában menő is lesz a váll alá érő, sűrű, hullámos, fekete hajával, ami úgy áll, mint egy háromszög: a feje búbján majdnem hegyes, és lefelé szélesedik, még jobban kihangsúlyozva keskeny, nőies arcát. A Sephorában nem fogják összeköttetni a loboncát.

– Beállok kasszázni – közli Monica, miután végignézte a hajgumi-hadműveletet. – Nem tudom, miért olyan nagy kívánság, hogy csinálj magadnak normális frizurát – kavarja tovább a dolgokat. Blanche hallgat. – Egyébként, bánom én, nem vagy a gyerekem! – fakad ki, Blanche csak mered rá, találgatva, ennek mégis mi lesz a vége. Arra jut, hogy Monica mindjárt idegesen kirohan cigizni az utcára. Mióta e-cigit szív, még idegesebb, mint amikor Blanche az üzletbe került. – Na jó, öt perc szünetre megyek. Addig Pierre beáll a kasszába!

Blanche megereszt egy félmosolyt, amikor a főnöke már nem látja. Lófarokban van már a haja, elsimítja lapos hasán az egyenruhát, kihúzza magát. Pierre szerint igenis gyakrabban kellene a tükörbe néznie, de ő, mióta az eszét tudja, nem kíváncsi magára. Talán azért, mert a szép nőknek sok a problémájuk. Látja ezt az anyján, aki szép volt, és viharos lett az élete. A belső egyensúlyát valószínűleg csak úgy tudja megtartani, hogy időnként itallal csillapítja le magát. Az apja is hozzájárul ehhez, természetesen. Blanche néha arra gondolt, főleg régebben, hogy talán megoldódnának a gondjaik, ha az apja visszamenne Tunéziába, és nem tudna visszajönni. Persze aztán gyűlölte magát ezért a gondolatért, hiszen az apja nem rossz ember. A másod-unokatestvére igen, de az ő apja nem gonosz, és szereti is a családját, a maga módján. Igen. Párizs messze van, ahol most a családja él, repjegyre már nem futja, majd legközelebb karácsonykor megy. A testvérei miatt fáj egy kicsit a szíve, és ilyenkor, mint most is, amikor szíven üti a gondolat, vajon éppen gondoskodik-e rendesen róluk az anyjuk meg az apjuk, akkor telefonál, és megkérdezi a testvéreit, mit küldjön nekik. Az idősebbik húga már huszonegy, de ő sem lakik otthon, már van egy egyéves fia, és zűrös magánélete. A másik húga tizenöt, az öccse tizenkettő, a kishúguk öt. Hát nem sok, amit tehet értük. Ételük az van. Csak a balhék… azok is vannak, Blanche reméli, hogy mostanában nem túl sűrűn.

A lány tudja, milyen az, amikor az apjának rossz napja van, az anyja pedig kábult. Reméli, hogy immár ritkábban történik ez, mint a saját gyerekkorában. Az anyja már negyvenhét, az apja ötven. Csak nem lesz több gyerekük. A Kourhil családban csak felnőni nehéz, gondolja.

Na de akkor gyorsan pakolni a vécépapírt! Legyen túl ezen is. Átveszi Pierre feladatát, és megpróbálja ő is művészien sorba rendezni a gurigákat, rutinból, egyáltalán nem odafigyelve, tekintve, hogy már megint ott van a parfümiskolában gondolatban.

– Nincs büdös! – mondta az anyja. Blanche csak négyéves volt, és néha az őrületbe kergette, hogy milyen messziről megérzi a szagokat. A vécé lehúzása után is érezte a vizelet szagát, megérezte a vér szagát, ha csak egy kis sebet is ejtett az ujján az anyja, amikor a zöldséget aprította. De, ahogy tapasztalta, még a kellemes illatokat is sokkal előbb és intenzívebben érezte, mint mások, mint a szülei.

– De én érzem! Vérszagot érzek!

Az anyja elsápadt, beszaladt a fürdőszobába, majd orvoshoz mentek mindannyian.

Később az anyjának feküdnie kellett a kórházban hónapokig, hogy megmaradjon a kisbaba.

Dorothy élete azon múlt, hogy Blanche kiszimatolta anyja közelgő vetélésének jeleit. Ezt nem a szüleitől tudta meg, hanem az orvostól, aki egy látogatás alkalmával megdicsérte, és elmagyarázta, hogy ő mentette meg a kishúga életét azzal, hogy megérezte a vér szagát akkor, amikor még lehetett segíteni. Blanche attól kezdve nem utálta, amikor büdöset szagolt. Az orvos azt mondta neki még az anyjánál, hogy ez egy fontos, ügyes dolog. Négyévesen nem teljesen értette, de azt igen, hogy a szagoknak fontos szerepük van az életében.

Ettől kezdve megszagolt mindent, ami csak a közelébe vagy a keze ügyébe került. Még a macskatetemet is az utcán. Miután leérettségizett, minden szabadidejét parfümériákban és drogériákban töltötte. Egyszer bejött az autószervizbe, ahol munkafelvevőként dolgozott, egy pasi, akinek nem is a külseje vonta magára a figyelmet, hanem az illata. Felkavaró, megnyugtató, gyönyörű illat volt.

– Ne haragudjon, mi ez, amit érzek? – kérdezte váratlanul, miután felvette az adatokat.

– Mire gondol? – mosolyodott el a férfi. Magas volt és valóban kíváncsi. Nem jóképű, de jó megjelenésű. Egyszerű ingben, farmerben állt a pult előtt.

– Az illatára. A kölnijére.

– Mit érez? – kérdezett vissza Blanche számára váratlanul az ügyfél. – Mesélje el, amit érez.

– Mit is? – Lehunyta a szemét. – Bőrt, mint az új autók ülése, benne van a bőr, meg… szivar, szivar füstje, és talán egy kis… rövidital, azt hiszem, konyak – sorolta még mindig csukott szemmel. – Ezenkívül mintha mogyoró illatát is érezném. Kicsit olyan, mint egy nyári este egy férfiklubban. Bár még sosem jártam olyan helyen, és biztosra vehetem, hogy nem is fogok.

– …

– Bocsánat – tette hozzá, miután látta, hogy a pasi csak nézi őt és nem válaszol. Talán megsértette volna? Esetleg a konyakkal?

– Árulja el, ezt tanulja vagy tanulta? – kérdezte a férfi.

– Nem – rázta meg a fejét. – Dehogyis. Csak… néha olyan szagokat vagy illatokat is érzek, amit mások nem. Lehet, hogy hülyeség, ne is foglalkozzon velem.

– Ó, nem. Meséljen még az illatokról.

Így történt, hogy míg a szerelők a pasi kocsijának lefagyott számítógépét próbálták helyrehozni, addig Blanche elmesélte az első „szagos” történetet, hogyan mentette meg a húgát.

A pasi egészen elámult, és adott neki egy névjegykártyát.

A Grasse-i Parfümintézet egyik vezetője volt, és azt javasolta a lánynak, hogy jelentkezzen hozzájuk, mert sikeres „orr” lehet belőle.

– Sokan vannak, akik ezt professzionálisan megtanulják, de művészek kevesen. Márpedig ön – sandított a lány névtáblájára –, Blanche, művész, és a művészetét kell professzionalizmussal ötvöznünk.

– …

– Látom, nem érti egészen, de ha majd jelentkezik nálam, akkor világos lesz minden.

Blanche, miután a férfi elment, kikereste a helyet, és az iskola díját is. Világos is lett számára, hogy ez az iskola nem az ő iskolája, mert soha az életben nem fog tudni összespórolni tizenháromezer eurót.

Ettől függetlenül, mellékállásban takarítást vállalt, és amikor már jobban keresett vele, mint a főállásában, és sorban álltak a kuncsaftok, felmondott a szervizben és egész nap takarított.

Utálta, de precíz volt.

Aztán tavaly ősszel, amikorra nyolcezer eurója összegyűlt, és szerette volna bebiztosítani a helyét az iskolában két évvel későbbre, felhívta a pasit, aki emlékezett rá. Rögtön fel is vette az iskolába.

– Majd visszafizeti az első parfümőri munkájából a különbözetet, Blanche – mondta Vincent, és Blanche élete teljesen megváltozott.

A büdös szemeteseket és a punnyadt felmosórongyokat virágmezőkre és gyönyörű illatokra cserélte, mellesleg azért a drogériában is jó dolga van. Ugyan a suli után a munkával feleannyit sem keres, mint amikor Párizsban takarított, de megél belőle, ki tudja fizetni a szobáját, és a Côte d’Azurön lakik, a világ legszebb tengerpartján, a világ legmenőbb városában, ahol vonatozni vagy buszozni is nagy élmény a lakó- és munkahelye, illetve az iskolája között, és ahol az újabb illatokkal együtt valami nagyon fontosat saját magában is felfedezett immár.

Blanche most már biztos benne, hogy az élete jó fordulatot vett azon a napon, amikor belépett az a férfi az életébe ott, az autószervizben.

És ha ez így igaz, akkor a mostani pasi belépése is hozhat számára pozitívumot, tehát ki kell nyitnia a lelkét.

Halkan dúdolva pakolja a vécépapírokat a polcra. Még két óra, és lejár a munkaideje. Várja a hazaúton az illatos tengerpart! Meg egy pasi, aki nemcsak maga művész, hanem talán neki is segít a művésszé válásban.

Rozina

– Hyatt Regency – közli a taxissal. Egyetlen percig sem tétovázott, hogyan jusson oda, egyenesen a taxikhoz vezetett az útja.

A reptérről egy felüljáróba csatlakozik az út, és mire Rozina felocsúdik, már a tengerparti sétányon autóznak. Lépésben halad az autó, így legalább kedvére nézelődhet.

– Először jár itt? – kérdezi a sofőr.

– Nem – ingatja a fejét, felveszi a sötét napszemüvegét, aztán már nem is hallja, hogy mi a következő kérdés. Bámulja a pálmákat, és azokon túl a sétányt, a tengert, de gondolatban már néhány nappal korábbra ugrott vissza.

Arra a pillanatra, amikor meglátta őket ott, az irodában.

Ott álltak az ő szobájában.

– Figyelj ide, ez a vén picsa már kész. Hiába híres ügyvéd, hát úgyis előbb bekrepál, mint ahogy el tudná költeni. Ugyan már, ne fossál, nyissad!

– De hát nem hülye, le fogunk bukni, mindig megnyeri a pereit is!

– Ne érdekeljen, te sötét liba, nyissad!

Nem is tudja, hogyan tudott kiosonni az irodából, és hívni a rendőröket.

Ráhívta a rendőröket a saját személyi asszisztensére, aki minden titkát ismerte. És a lány fiújára.

Hogy miért nem szólt rájuk?

Azóta is ezen jár az agya.

Nizza.

Hat éve a Promenade des Anglais, az Angol sétány ugyanígy fogadta. Hajladoztak a pálmák a szélben, és akkor tudta meg a taxisofőrtől, hogy azért nevezték el így a sétányt, mert a tizenkilencedik században az angol arisztokrácia töltötte Nizzában a teleket, és rendre ott sétáltak naplemente előtt a promenádon. Rozina a barátnőjével utazott, és akkor számolt le a múltja darabkáival. Élesek voltak még, mint egy földhöz vágott tányér cserepei, ahogy óvatosan hozzájuk ért, sebeket szerzett magának. Nem volt egészen biztos benne, hogy jó ötlet-e ilyen hirtelen elutazni, otthagyni a romokat, de Kitti felszólította az önsajnálat befejezésére, miközben ő is csak árnyéka volt egykori önmagának.

Aztán minden cserépdarab eltűnt, egészen váratlanul, elsöpörték, vagy csak Rozina kapott varázsszemüveget – a tény, hogy érkezésük után két nappal Saint-Paul-de-Vance turistákkal zsúfolt sikátorában, két galéria között, egy Michelin-csillagos étteremmel szemben turbékolt egy, a reggelinél megismert magyar férfival. Milyen véletlen, nem igaz, hogy a Hyatt Regencyben ott egy magányos, jóképű magyar férfi! És megszólít egy ötven pluszos magyar nőt? Sőt, találnak egy közös ismerőst is a múltjukban.

Fura az élet, mert mikor izzott fel köztük valami? Amikor kiderült, hogy Rozina képviselte a pasi első feleségét a válóperben. Igaz, hogy húsz éve történt, és igaz, hogy a pasinak még a gatyáját is leszedte Rozina abban a perben, mégis tudtak rajta nevetni. Hogy neki volt-e lelkiismeret-furdalása? Általában nem szokta furdalni a lelkiismeret. Munkának tekinti a munkáját. Képezi magát, és kőkemény. Nem hagyja az ügyfeleit sem ellágyulni. A munka az munka, és kész. A pasik rettegnek tőle, ha társaságban találkoznak. Mindegyiküknek van olyan ismerőse, aki Tordai Rozina miatt emlegetheti örök életében a válását.

Őt ez nem érdekli. Amikor Kitti vagy bármelyik barátnője kérdezte, mit érez, amikor egy „nagyot nyer”, azt felelte, hogy ez a munkája. Nem szokott érzelmet vinni bele, mert akkor veszítene. Így pedig nyer.

De ott, a klimax kapujában expresszvonatként robogott bele egy kalandba, egy viszonyba, egy… szerelembe.

Szerencsére nem tartott olyan sokáig, hogy még nagyobb romhalmaz vegye őt körül, de addig elképesztő volt. Ameddig tartott.

És ha nem jött volna közbe semmi, akkor talán továbbrobogtak volna, egy irányban, együtt, és ki tudja, mit hozott volna az életébe egy ilyen őrület.

Színek, futók, sétálók, zene, már az Angol sétányon araszolnak. A karcsú pálmák a promenád szélén sorakoznak, alattuk zajlik az élet. Kora délután a nap még magasan van, a távolban pedig a kék varázslatos árnyalataiban pompázik a tenger.

Balra a Negresco Hotel bejárata, itt kávézott azzal az őrült pasival, aki őt még őrültebbé tette, a Negresco bárjában, ahol a huszadik század kultikus figurái is meg-megfordultak. Dalí, Louis Armstrong, a Beatles tagjai és Grace Kelly, Monaco hercegnője… és a válófélben lévő, összetört szívű ügyvéd, meg a többszörösen elvált, jóképű pasi, egy edző, aki főállásban kertépítő, akivel felfedezte magában a nőt, újra, és még jobb nőt talált, mint amilyenre emlékezett.

Mindegy, azóta eltelt egy csomó idő, és a dolgok teljesen megváltoztak.

De itt, Nizzában, befordulva a Hyatt Regency elé, és kiszállva a kaszinó szomszédságában, a tűző napon a taxiból, egy pillanatra úgy érzi, visszatérhet a hat évvel ezelőtti életébe. Őszintén szólva talán a húsz évvel ezelőttibe, de ez egyelőre még a saját titka, amit komolyan őriz.

Annyira tűz a nap, hogy még a napszemüveg mögött is könnyezni kezd a szeme.

Legalábbis a napra fogja.

A londinerre bízza a bőröndjét, és besétál a hallba, abban a reményben, hogy most majd megint minden olyan lesz, mint hat évvel ezelőtt.

Budapest, néhány héttel korábban

Anita

– Miért mennék oda?

– Mert hívtak. Mert nincs lezárva benned semmi, Anita.

– Nem kell mindent lezárni.

– De jobb, ha lezárod.

– Ezt éppen te tényleg mondhatod, mert te, Janka, a lezárások nagymestere vagy, hiszen az imént vágtad le Zolika tökét.

– Nem vágtam le, nem az imént történt, és az említett szervét más nőkbe dugdosta, szóval valójában le is vághattam volna.

– Oké. Másokat is megcsaltak már.

– Értem. De akkor is lezártam, mondjuk úgy, rituálisan.

– Nekem semmi szükségem rituális lezárásra. Vegyük úgy, hogy a rituális lezárás az volt, amikor otthagytam annak idején, annak a nyárnak a végén a tévécsatornát, és elvégeztem az ipari alpinista képzést. Ezzel újrakezdtem valamit.

– Totál úgy kezdtél újra valamit, hogy nem engedsz senkit sem közel magadhoz. Vagyis, belevágtál egy elszigetelt új életbe. Na ezen kéne változtatni.

– Ha nem a húgom lennél, most olyat mondanék…

– De tudod, hogy igazam van.

– …

– Ne bőgj. Mintha szándékosan elcseszted volna az életedet azóta.

– …

– Figyelj, én sejtem, mit érzel. De akkor sem oké, hogy leépítetted a barátaidat, hogy folyton a százezredik emeleten lógsz egy kötélen, suvickolod az ablaküvegeket, és minden pasit elküldesz a halál faszára. Itt vagy te, egy baromi jó csaj, és mindenki azt hiszi, hogy leszbi lettél.

– Hagyjál már a hülyeségekkel…

– Oké, végre mosolyogsz.

– …

– És hát biztos, hogy valamit változtatnod kell. Apa például…

– Nem érdekel a pszichiátriai szakszöveg.

– Nem mint pszichiátert említem, hanem mint az apánkat.

– …

– De mindegy, valamit tenned kell azért, hogy újra nevess. Hogy újra boldog legyél.

– Értsd meg, hogy amikor suvickolom az ablakokat…

– Jaj.

– …akkor én magam is tisztább leszek.

Ez a felismerés és a zokogás egyszerre tör ki belőle.

Sejtette, hogy Janka elmesél mindent az apjuknak, aki majd megerősíti a diagnózist, amit óvatosan felvezetett Anitának, hogy szerinte a feldolgozatlan trauma hatására szociális fóbiája és ki tudja, még miféle mentális kórképe alakult ki.

Az egész családja biztos benne, hogy emiatt hagyta ott a tévét, és váltott egy szokatlan szakmára.

Holott csak szeretett volna végre elemelkedni a földtől, a napi problémáktól, és fentről ránézni a dolgokra. Honnan máshonnan tehette volna ezt meg, ha nem a felhők fölül?

Később. Hogy tíz perccel később-e vagy egy órával, azt nem tudja.

– Szerintem jót tennél magadnak, ha elmennél, hidd el. Egy szuper hely, ahol…

– Hát annyira nem is…

– Oké, tudom, mit érzel. De hidd el, hogy a francia Riviéra a világ legklasszabb helye! Hát nem véletlenül éltek ott a legnagyobb festők. Még Chagall is odaköltözött élete utolsó éveire, hallottad?

– Ne lelkesedj már annyira.

– Szeretlek.

– Én is szeretlek, a fenébe.

– Te nem is mesélsz semmit. Csak velem vagyunk elfoglalva, pedig nem ér ennyit az egész.

– Te tudsz valamit? – néz rá gyanakodva.

– Mire célzol?

– Hát Milánra – böki ki a húga.

– Ki az a Milán?

– Huhh.

Hatalmas sóhajtás. A húga, ez a szexi fiatal csaj, aki idén harmincnégy, de számára mindig kislányos marad, és a külsejét nézve az is, hirtelen felröhög.

– Na. Bepasiztál, Janek?

– Aha – kuncog Janka. – De ne mondd el senkinek.

– Hogyhogy? Léna előtt titok?

– Az, hogy Milán van, nem. De az, hogy komoly… az igen. Még nem reklámoznám.

– Komoly?

– …

– És mit kell tudnom Milánról?

– Szexi és gyönyörű és… úristen, totál beleestem. Totál!

– Nős? Van gyereke?

– Dehogyis. Független, gyerek nuku, szerelmes belém.

– Akkor hát teljes a boldogság – borul a húga nyakába, és reméli, Janka nem látja, hogy már megint könnyek gyűlnek a szemébe.

Csak nem lesz irigy a saját testvérére?!

Most már emiatt sír.

És biztos benne, hogy nem fog elutazni a francia Riviérára.

Blanche

– Vége! – Egyszerre mondják, és el is nevetik magukat. Pierre tétovázik, merre induljon, a lány viszont most nem nagyon ér rá beszélgetni.

– Monicának ma iszonyat pocsék napja volt – jegyzi meg a fiú. Blanche bólint, de már túl is van Monicán. Azt is tudja, hogy egyszer majd el kell mondania Pierre-nek a Sephorát. Hogy mikor lesz erre képes, arról fogalma sincs. Mert abban, hogy felveszik, nem kételkedik.

– Nem érdekel – vonja meg a vállát. – Majd holnap kitalálunk valami vicceset.

– Amivel megszívathatjuk – teszi hozzá Pierre.

– Hát… – vág egy grimaszt. Nem akar ő megszívatni senkit. Annyit szívott már gyerek- és fiatal felnőtt korában, hogy esze ágában sincs szórakozni másokkal. De ezt talán még Pierre sem érti, mert neki nem volt gondja gyerekként a többi gyerekkel. – Igazság szerint leszarom – nyögi ki.

– Randira mész?

– Marc jön hozzám. Szerintem sétálni fogunk, meg…

– Ne folytasd! – jön zavarba a fiú.

– Hát jó – mosolyodik el Blanche. – Nem tudom. Mesélek neki a mai napról, hogy mit tanultam a parfümsuliban.

– Miért, mit tanultál?

– Majd… majd egyszer elmesélem.

– Marc jobban ért a lányok nyelvén, mint én? – szomorodik el a fiú. Blanche odapattan és átöleli. Csak úgy szikrázik a frissen kiengedett hajából az elektromosság. Elugrik a fiútól, aki az arcára tapasztja a kezét. Nevetnek. – Te rázol! Tiszta elektromosság vagy, Blanche, nehogy aztán felgyújtsd azt a pasit!

– Nem. Nem ért jobban. Csak ő… igazi művész, valahogy gyorsan sikerült egy hullámhosszra kerülnünk.

– De csak nem fogsz lefeküdni vele?

– Én? Dehogy! – pirul el Blanche. Ugyan már mindketten a húszas éveikben járnak, de esze ágában sincs bevallani Pierre-nek, hogy összesen két fiú volt az életében, és egyikükkel sem működött valami jól a szex. Nem volt meg az illat, a kémia. A testük nem passzolt össze, vagy csak ő nem tudja, mi kell ahhoz, hogy jó legyen a dolog. De az is lehet, hogy a szülei miatt nem megy. Nemritkán hallotta őket éjszaka, gyerekkorától kezdve, az anyja fojtott lihegését és az apja szuszogását, meg az ágyuk nyöszörgését. A szexről egy ideig az jutott eszébe, hogy két ember birkózik egymással egy ágyon, és csak egy maradhat életben.

– Akkor jó. Tudom, hogy öreg hozzád.

– Persze.

– Én nem vagyok öreg Michelle-hez, mégsem vesz észre – legyint a fiú, és az ő arca is lángvörös.

Cannes-ban nem olcsó az élet. A francia Riviérának csupa-csupa gyöngyszeme van, Blanche fél éve él itt, és már volt alkalma kirándulgatni a környéken. Grasse-ban nem talált magának lakhatást annyiból, amennyit ki tudott volna fizetni, és egy hirdetésben látta, hogy Cannes-ban keres lakótársat két lány. Amikor rájött, hogy nem lehetetlen akár naponta eljutni Cannes-ból Grasse-ba, a parfümiskoláig, betársult a lányokhoz. A távolság nagyjából húsz kilométer, ezt a vonat teszi meg gyorsabban, feleannyi idő alatt, mint a busz, ami viszont feleannyiba kerül, mint a vonat. Jól kitalálták ezt, állapította meg többször is a lány. Az a szerencséje, hogy a lakás, amit talált, egy pálmafára, illetve a vonat- és buszpályaudvarra néz. Konkrétan, ha kinéz az ablakon, a Cannes–Nizza járat megállójára lát rá, és magára a buszra is, már ha bent áll. Ha lekésné a buszt, irány a vonat. Vagy fordítva. A kettő között egypercnyi a távolság. A menetrendeket már fejből tudja. Jobban nem is alakulhatott volna a dolog. És micsoda fricska az egész korábbi életének: a film fővárosában lakik, és az illatok fővárosában tanul!

Minden iskolája közül – bár annyira sok nem volt, hiszen érettségi után dolgozni kezdett – a grasse-i a legjobb, imádja. Annyi minden történik vele. Párizsban nőtt fel, de semmit sem látott belőle, egy hely volt, ahol élt, itt pedig… a tanulmányai és a munkája ellenére nyaralás az élete. Például februárban, amikor kezd újra élénk színekbe borulni a Riviéra, meglátogattak egy mimózamezőt, márciusban a levendulamezőt, tizenegy társával, a tizenegy kiválasztottal, akik persze nemcsak kiválasztottak, hanem ki is tudták fizetni a tanfolyam díját. Nem úgy, mint ő, aki még mindig lóg a tandíj egy részével, pontosan ötezer euróval. Nem kis pénz.

Szerencsére Marctól kap valamennyit azért, hogy kulisszatitkokról mesél neki. Nem sokat, de az is jól jön a lakhatáshoz. Mert a suliba nem járhat be mindig a férfi, csak meghatározott napokon és előadásokra. Azt mondta az egyik vegyész tanára, hogy azért nem, mert bár fikciót fog írni, mégsem tanulhatja meg a dolgokat, azért fizetni kell, hogy valaki elvégezze itt a tanfolyamot.

Marc egyébként fotózta is őt, elég gyakran. A telefonjával. Blanche néha nagyon szépnek látta magát a képein. Sőt, hátulról meg oldalról fényképezve már többször szerepelt Marc Facebook-oldalán is. Szemből még nem akart találkozni a közönséggel. Na, nem mintha valaha is találkozhatott volna valamelyikükkel is, de mégis…

Marc már ott ül az optika melletti kávézóban. Napszemüvegben, fehér pólóban, farmerben. Lebarnult, vakítanak a fogai. Ahhoz képest, hogy már negyven is elmúlt, Blanche szerint elég imponáló. Mosolyog, kávét iszik kis csészéből az egyik kezével, a másikkal integet.

– Egy kávét? – kérdezi, ahogy Blanche mellé ér. A szomszédos asztalok már megteltek, ami nem csoda. Sokan itt, a kávézóban várják a buszuk vagy a vonatuk indulását. Marc leteszi a csészét, beletúr a szőke hajába, végül feláll és átöleli Blanche-t. Mintha járnának vagy ilyesmi.

– Nem kérek, köszönöm.

– És egy sütit?

– Akkor már inkább egy szendvicset – mosolyog.

– J’ai beaucoup pensé á tou aujourd’hui – feleli, inkább csak magának. Blanche szíve átmelegszik. Ez az ember megtanulta az ő nyelvét, és nincs ennél kedvesebb, legalábbis számára. Ma sokat gondoltam rád, ezt mondja a férfi.

– És miért gondoltál rám sokat?

– Mert azon tűnődtem, amit a mimózákról meséltél. Hogy itt még ünnepük is van, ez a télzáró karnevál. És azon is gondolkoztam, hogy milyen sok szomorú legenda kapcsolódik hozzá. És a bátor, erős nők legendája.

– Az nem legenda. Az az igazság.

– Így van. Persze, a bátor, erős nő olyan, mint a mimóza. Milyen az illata?

– Te tényleg nem szagoltál még mimózát?

– Csak azt tudom, amit akkor mutattál a fotókon. Hogy hatalmas fa is lehet, amin terem a virág, és hogy vagy száz kilométert gyalogol, aki a mimózaútvonalat be akarja járni a télzáró ünnepen.

– Púderes, édeskés, krémes és meleg.

– Ez meglehetősen sok jelző.

– Hát mit tegyünk. Ezek jellemzik.

– És… valami fontosat kérdezek – veszi halkabbra a férfi, és mélyen Blanche szemébe néz. Lassan folytatja, mintha minden szavának hangsúlyt akarna adni. – Szeretnél olyan szagot érezni, amit még soha?

– Hát… olyan nem sok lehet – mosolyog Blanche, és arra gondol, hogy a férfi eléggé nagyra tartja magát, ha azt gondolja, hogy éppen ő fogja megismertetni egy eddig teljesen ismeretlen illattal. – Legyen, persze. Milyen szagot akarsz megmutatni nekem?

Marc előredől, rákönyököl az asztalra, megragadja Blanche csuklóját, és lassan a fülébe súgja:

– A halál szagát. A. Halál. Szagát.

A lány tudja, hogy el kell menekülnie.

Mégis ott marad.

Léna

Amikor először láttam Milánt ott, a suli utcájában, egy sarokkal odébb, nem tudtam mire vélni a dolgot.

De mindegy, vagy nem is annyira mindegy. Nem tudom. Nem akartam semmit sem elmondani, összekeverni, nem akartam megbeszélni, átbeszélni. Nem akartam semmi mást, csak a barátnőimmel, Eszterrel és Hannával ugrálni a stégről a Balatonba, és este a sötétben, nyitott teraszajtónál sugdolózni és halkan röhögcsélni mindenen. De Hanna még kint volt Franciaországban, és csak Eszter maradt. Nem mintha Eszter ne lenne a legeslegjobb barátnőm, vele még sosem vesztem össze, nem úgy, mint Hannával.

Na oké, vissza a jelenbe. Itt állok egy hotel halljában, és ahhoz képest, hogy ötcsillagos, már percek óta várok, hogy kapjunk már egy szobakártyát, vagy mi lesz. Közben Hannával csetelek.

Becsekkoltatok már?

Nem, itt várok a recepció előtt. Eléggé gáz ez a csaj, fél órát szarakodik a pultnál. Nem tudom, hogy érvényesült az életben.

A nagynénéd?

Ofkorsz.

Amikor a tévében láttam, tök helyes volt.

Annak már 1000 éve.

Most tetőn mászkál, vagy mi, igaz?

Offolnék. Uncsi. Mikor talizunk?

Fél óra múlva?

Nem lehet. El akar vinni sétálni.

Ne röhögj. Letudom, és holnap már nem kell vele programoznom. Utána talizunk?

Egy óra múlva?

Másfél? De sietek. Majd gyorsan sétálok.

– Gyere, Léna, itt a szobakulcsod! – nyújt felém végre-valahára Anita egy kártyát.

A harmadikon lakunk. Berontok a szobába, mint egy őrült. Igazán kíváncsi vagyok a kilátásra. Végigzúdulok az előszobán, benézek a fürdőbe, majd egyenesen átvágok a szobán és a teraszhoz szaladok. Nem tudom, miért olyan fontos nekem a kilátás, eddig nem igazán érdekelt még az sem, hogy hol fogunk lakni. Kinyitom a teraszajtót, és elámulok. Egy belső udvarra néz a luxuskéró, de a belső udvaron egy medencét látok, napozóágyak veszik körül, mellette egy terasz, a szálloda kávézójáé vagy az étteremé, a part felé eső korlátnál az egész terasznak egy hatalmas, számomra fura és inkább amorf, mint kecses kislányszobor ad lendületet, aranyos, van benne valami mozgás, mégsem szép. Egy lány, piros alapon kék virágmintás fürdőruhában, két copfja repül a levegőben. Annyira cuki!

– A hotelben több hasonló alkotással találkozhatsz még – rombolja szét az idillemet egy hang. Igen, a nagynénémé.

– Okés – fordítok hátat az egésznek. Most már nem érdekel. Pedig még megnéztem volna az árkádszerű oszlopokat, amelyek között frankón a tengerparti sétányra látni, de Anita megjelenése mindent tönkrecseszett. Nem is értem, hogy bírták őt annyi ideig a tévénézők.

– Valami gond van? – érdeklődik.

Azt hiszem, a gond szó nem a legjobb. Egyszerűen utálom, oké? Utálom őt is, meg anyut is. És aput. Meg Milánt.

Nem tudom, kit utálhatnék még rajtuk kívül ebben a pillanatban. A nagyiékat nem utálom, mert ugyan szerintem hallgatóznak időnként, amikor Eszterrel náluk vagyok a Balcsin, és este magunkra zárjuk az ajtót, de a teraszajtó nyitva van… De ők normálisak. Meghallgatnak, beszélgetnek velem, normális dolgokról. Nem a suliról meg ilyesmik.

– Semmi – vonom meg a vállam.

– Emlékeim szerint a „semmi” azt jelenti, hogy igen, van valami – forszírozza. A „hagyj békén”-tekintetemet vetem rá, ami egyben azt is jelenti, hogy „mert különben meghalsz”. Na mindegy, Anitát egyáltalán nem érdekli, hogy tudok-e ölni a pillantásommal, mert folytatja: – És nem az őskorból hozom ezt az emléket, hanem a párkapcsolataimból.

– Micsoda?

– Igen. Amikor azt feleled a pasidnak a „Valami gond van?” kérdésre, hogy semmi, azzal azt mondod neki, hogy igen, gond van, de ki kell érdemelned, hogy beszéljek róla.

– Ühüm. – Bólogatok, és próbálom értelmezni a zagyva mondanivalóját. Eleve, hogy jön ide egy pasi? Nekem sosem volt fiúm, hacsak nem számítom bele Bernátot, akivel alsós koromban kipróbáltuk a csókolózást, de szardíniaízű volt a szája, szóval eléggé hányingerem volt utána. A fiúkkal van egy kis probléma, még Újvárival is, aki egyébként nagyon helyes. Csak full idióta, hiába idősebb nálam egy évvel, az agya egy csecsemő ökléhez hasonló méretű maradt, Hanna szerint legalábbis.

– Tehát ki kell érdemelnem – folytatja. Totál elvesztettem a fonalat, úgyhogy beszélhet, amit csak akar.

– Megyünk arra a sétára? Mert Hanna utána idejön értem az apjával. Elvisznek.

– De estére visszajössz, igaz?

Ú, ez egy kérdés volt. Megesküdtem volna rá, hogy kijelenti vagy felszólít. De nem, kérdezi. Hát ez fura, mert anya ilyet nem szokott kérdezni, hanem megmondja, hányra jön értem, és addigra kész kell lennem. Ha estig maradok valahol, nem is jöhetek haza egyedül, mert azt mondja, annyi szarságot látott már.

Jó, de anya a munkája miatt ilyen gyanakvó meg borúlátó, és többször hallottam már, ahogy mondta a barátnőinek, hogy ő mindig minden helyzetben azt látja, ebből hogy lehet tragédia meg bűncselekmény. Szar lehet neki. De hát az a munkája, hogy nyomozó. Ami csak azért furcsa, ugye, mert bizonyos dolgokat mégsem tud kinyomozni. Engem nem érdekel ez a munka, mégis hatékonyabb vagyok bizonyos ügyek felderítésében, mint ő.

– Hát… persze. Gondolom, visszahoz az apja.

– Egyébként ő is itt alhat.

– Hanna? – Majdnem felsikítok örömömben. Ezt nem is gondoltam volna. – De hol?

– Hát majd alszotok a franciaágyban, nekem jó lesz a kanapé.

– Úúúú. – Hát nem is tudok mit mondani. Nagyon be akar vágódni nálam.

– Szóval csak azt szeretném majd tudni, mikor jöttök meg, nyugodtan hívd fel Hannát, és kérdezd meg, akar-e itt lakni pár napig.

Ez még mindig jobb, mert anya azt mondta, nem mehetek Hannáékhoz aludni, Anitának kellek, mint „partner”. Partner?! Akkor sem értettem, most sem. Anya azt mondta, szeretné, ha Anita nem lenne egyedül, „kicsit nézzek rá”. Hát nem úgy fest, mint aki beteg vagy őrült, szerintem fölösleges nézegetnem őt, de oké. Anya a főnök, még ha nem is értek egyet minden szavával, különösen mostanában nem.

Nagyon menő kívülről is a szálloda. Anita száját olyan szavak hagyják el, hogy art deco, meg kortárs, de szerencsére idejében leold az agyam, és csak arra figyelek, hogy a hotel oldalában ott a kaszinó, és hogy az oszlopok, amiket bentről, a teraszunkról láttam, kívülről nézve még impozánsabbak.

Aztán megfordulok, hátam mögött a szálloda, előttem a tenger, és hirtelen úgy érzem, mintha megérkeztem volna az imádott helyemre, Balatonföldvárra. Csak valahogy kinyílt a kép, és minden sokkal-sokkal nagyobb.

A sétány tele van emberekkel, és lent a szálloda strandja, a szabadstrandok színes napozóágyas-strandtörülközős egyvelege. A víz hullámoztatja az embereket, akik benne állnak, fekszenek, esnek-kelnek, úsznak, még egy-két kutya is csámborog a parton, a hullámok beáztatják, megmossák az amúgy is hófehér, öklömnyi kavicsokat, ami a partot végig beborítja. A tenger olyan szikrázóan kék, mint amilyen a Balaton kora nyáron. Virágillatot hoz a szél, bicikliznek, futnak, sétálnak az emberek a sétányon.

Szó nélkül gyalogolunk egymás mellett, már persze akkor, amikor valóban egymás mellett megyünk, mert innen-onnan jönnek a gördeszkások, bevillannak közénk, görkorist is láttam, valamelyikünk félrehúzódik néha, és az az igazság, hogy tényleg hiányzik most a saját korim, de kár, hogy nem jutott eszembe elhozni. Persze anya úgysem engedte volna, mert nehéz. Erre fogta volna, de amúgy az lett volna a problémája, hogy mi van, ha elütnek, mert nem ismerem ki magam a nizzai utcákon, csak robogok a korimmal, vagy valami hasonló aggodalma támad.

– Nagyon erős vagyok – mosolyog rám a sétány végén, és felfelé néz a hegyre, a szerpentinre, ami fölöttünk kanyarog. Meg egy kilátófélére.

– Hát… – dünnyögök. Nem tudom, miért nagy sportteljesítmény sétálni fél órát, de legyen, ahogy ő gondolja. Mivel működik a lift, arra szavazok, nem is kell várni rá. Anita meg lépcsőzzön, ha szeretne, mindenesetre komoly edzés lenne felmászni a kilátóig, amit a nagynéném kitűzött célként.

Amikor felérünk, azért meghökkenek egy kicsit a kilátástól, pedig apával már voltam Párizsban, és felmentünk az Eiffel-toronyba, és jártam Eurodisney-ben is, apa szerint nem vagyok tériszonyos. Anya szerint még lehetek.

Alattunk terül el a kikötő sok-sok vitorlással és mindenféle csónakkal, kisebb-nagyobb hajókkal, és akkor újra eszembe jut a Balaton, meg amit anya mondott egyszer a honvágyról, és én belenevettem az arcába. Nem tudom, miért, de váratlanul leírhatatlan szomorúság tör rám, mintha valami belül, a mellkasomban égetne és fájna.

– Egyszer kihajóztam egy ilyesmi jachton – mutat a mélybe Anita. Azt hiszi, ezzel valami nagyot mond. Hát én pedig egyszer kihajóztam egy hatalmas hajón! Akkorán, hogy több országot végiglátogattunk vele. Már nem tudom, hol jártunk, csak a tunéziai kikötőre emlékszem, mert ott úgy leszólítgattak a helyi srácok, hogy apa majdnem megverte őket.

Mindegy, kibírom, magamban tartom, hogy nem is olyan nagy cucc, amiről beszél.

– Ühüm. És jó volt? – Igyekszem fenntartani valami normálisnak tűnő társalgást. Természetesen elsősorban azért, mert valahogy mégis hálásnak kell lennem, hogy Hanna velünk alhat.

– Hát a jó, az nem a legmegfelelőbb jelző – válaszolja, és látom, ahogy a napszemüvege alól a távolba bámul, olyan messzire, ahol már a nagy hajók járnak a tengeren.

– Akkor mi az? – próbálok továbbra is érdeklődést színlelni. Különben, persze: leszarom magasról.

– Talán inkább azt mondanám, hogy… egzotikus volt. Vagy… izgalmas.

Erre csak bólogatni tudok. Fogalmam sincs, mit tart egzotikusnak, anyám az ananászt, apám a saját barátnőjét, aki valahol az Egyenlítőnél született, én a majomevő sast (tényleg van ilyen). Vagy például a kengurut és a leguánt. Lehet, hogy voltak leguánok a jachton, de a majomevő sast nem tudom odaképzelni.

– Az izgalom azt jelenti, hogy halálfélelmed van – teszi hozzá. Rámeredek. Hát jó, akkor ő is az anyám vére. Ebben persze biztos voltam. A nagyapám hivatalból ilyesmivel foglalkozik, a nagyanyám nyugdíjas gyerekorvos. Ezért aztán minden oltást duplán kaptam meg. Szerintem.

– Nem értek egyet veled.

De azután nem részletezem, mit is gondolok erről, hanem hazasietek vele, mert már vár Hanna és az apukája. Istenem, erről álmodom fél éve, erről a találkozásról!

Rozina

Amikor utoljára itt járt, találkozott a dél-koreai művésszel. Youn Cho? Vagy valami hasonló neve van, már nem emlékszik rá, de arra igen, hogy tökéletes, imádni való szobrokat készít. Műgyantából és fémből is készített már figurát, és Rozina imádja az alkotásait. Megpróbált venni tőle egyet, és kissé nehezményezi azóta is, hogy várni kell arra is, hogy az ember kiadjon több tízezer eurót egy lányszoborért. Aztán valahogy ki is ment a fejéből a szoborvásárlás, most jutott eszébe, amikor becsekkolt a szállodába, és meglátta a szobája ablakából a lányokat, helyesebben a szobrokat. Feljegyzi magának, hogy ezzel a dologgal foglalkoznia kell, méghozzá hamarosan.

Miért? Mert szeretne egy ilyen kislányszobrot otthonra. A kislányai már nagyok, a férje szabad elvonulást kért, és végül is azt kapott, Rozina külön kiemelné, hogy nem volt vagyonmegosztás, mindenki vitte, amit belerakott, de azért szomorkásan és csipetnyi kárörömmel hozzáteszi magában: hahaha. Hát igen, ez neki kedvezett, de megesett már hasonló dolog a világtörténelemben. Nincs bűntudata, ez volt a megállapodásuk, amiről papír is készült. Kérdezheti tőle bárki, miért készítettek erről megállapodást, csak azt tudja mondani, hogy nem ő akarta. Nem az ő ötlete volt, hogy mindenki annyival távozzon majd, amennyivel jött, hanem azé a drágalátos férjéé, pardon, exférjéé, és Rozina tényleg nehezen ment bele, holott később már ezt tanácsolta a házasuló ügyfeleinek. Hogy igen, tessék csak kötni egy szerződést, ugyanis, ha szükség lesz rá, akkor aranyba foglalják az ő nevét – ha pedig nem, akkor egy szerződés díja semmiség, el is felejtik.

Hát ők az exférjével annak idején aláírták, pedig akkoriban Rozina mindent megtett volna azért, hogy mindig egyek maradjanak, és sose legyen szükségük arra a papírra. És gyanítja, hogy a férje is.

Lakosztályuk van. Kaphattak volna két külön szobát, de Kitti úgy döntött, hogy most is legyenek együtt.

– Helló, drága barátnőm, ezer éve már…! – esik a nyakába Kitti.

– Annyira hiányzol – simogatja meg barátnője karját. A lift előtt állnak a bőröndjeik, ők pedig egymást ölelik.

– Miért kellett elmenned – sóhajtja. De persze tudja, hogy miért.

– Rozi, te egészen megváltoztál!

– Csak rég láttál.

– Nem. Valld be, hogy átszabtak! Jézusom!

– …

– Ne nevess! Azt a…! Kérem szépen a plasztikai sebészed számát! Most!

Rozina nevet, és rázza a fejét.

– Ugyan már, átnézhetsz négyzetcentinként, nem vágott rajtam senki semmit. Ne viccelj már ezzel. Biztosan csak a nap szöge teszi.

– Oké, akkor behúzott szál, vagy botox?

– Semmi.

– Tudtam! Akkor új pasi!

Nevetve szállnak be a liftbe, nem törődve azzal, mi vár rájuk itt, Nizzában.

Hét évvel ezelőtt egy nő állt az ablakpárkányon, a negyediken, és senki nem is feltételezte róla, hogy ablakot pucolna. A tűzoltóság már úton volt a Városház utcába, közeledett a sziréna hangja, a bámészkodókból egészen szép tömeg alakult ki.

A nőnek egyetlen követelése volt: hogy találkozhasson Steven Tylerrel, különben leugrik. Természetesen mindenki félcédulásnak tartotta, aki hallotta a kérést, és egyáltalán tudta, kicsoda Steven Tyler. Nem sokan voltak köztük az utóbbiak, tekintve, hogy a környék idősebb lakosai sétáltak délelőtt tizenegykor az utcán.

A rendőrökkel egy pszichológus is érkezett, aki túsztárgyalóként is dolgozott, de most túszról szó sem volt. A felső-oldalsó lakás ablakából próbálta szóval tartani a nőt, mielőtt még a tűzoltók megmenthették volna. Az igazat megvallva, a pszichológusnak egyetlen Aerosmith-dal jutott az eszébe, a Jeannie’s got a gun, de azt nem találta a legjobbnak felidézni. A szomszéd lakás ablakából leginkább a fejbúbjára látott rá, és meg is kérte, hogy kapaszkodjon, amikor felnéz rá. A nő nem kapaszkodott, csak felnézett, és közölte, hogy senkinek semmilyen információt nem ad a továbbiakban.

A pszichológus nyugtatta, de a nő egyáltalán nem reagált, nem is nézett többé rá, mígnem a lakásból, ahová a lélekdoki bekéredzkedett, felcsendült az I Don’t Want to Miss A Thing. A pszichológus felháborodottan hátrafordult, a házigazda pedig elhúzta a kezét a homloka előtt, jelezve, hogy a szomszédnak mentális gondjai lehetnek.

A nő, aki az ablakpárkányon egyensúlyozott, abban a pillanatban, ahogy meghallotta a zenét, lemerevedett, és szótlanul, csendben várta meg a tűzoltók érkezését. Mire hajlandó volt belépni a kosárba, addigra nyolcszor lement a szomszéd lakásban az a bizonyos dal.

A pszichológus aznap, hiába, hogy sikeres volt az egész akció, úgy érezte, nem rajta múlt, hogy a nő nem ugrott le a negyedikről.

Hazament, és közölte a feleségével, hogy felhagy a szakmájával, új életet kezd valahol máshol. És elválik.

A felesége persze nem hitte el, bár azt látta, hogy a férje meglehetősen kimerült.

Másnap a pszichológus elindult dolgozni, de félúton visszafordult és hazament, elvitte a legszükségesebb dolgait, és néhány hét múlva valahonnan Afrikából adta be a válókeresetet, ahol éppen egy állatfarmon dolgozott tanuló állatgondozóként és takarítóként.

A felesége ekkor fordult a legjobb barátnőjéhez, kérve, intézze el neki a válást.

De a szíve darabkái még egy év elteltével sem tapadtak össze. Mindvégig saját magát hibáztatta, és nem bánta volna, ha valami baj történik vele a nizzai nyaralásukon.

Nem is értette, hogy miféle terve lehet vele a Jóistennek, vagy a sorsnak, bármilyen mindenhatónak, hogy hogyan élhet túl minden poklot.

Azután az emlékezetes „csajos” nyaralás után költözött el ő is az országból, amit annyira imád, hogy minden egyes nap megszakad a szíve. De nem élhetett tovább Magyarországon, ezért az a furcsa helyzet állt elő, hogy míg a gyerek otthon volt egyetemista, ő Tenerifén ingatlanokat árult és árul magyaroknak, a legtöbb vevője nem is megy oda személyesen, hanem rábízva magukat, Magyarországról intézik a vásárlást.

Eredeti végzettsége gyógyszerész, de talán jobban érzi magát ingatlanosként.

Érdekes módon a férje visszatért. „Meggyógyult”, abban a pillanatban, ahogy ő eljött a patikából, ahol dolgozott. Addig ő volt az élhetetlen, aki képtelen volt kimutyizni magának egy patikát akkor, amikor ott volt a tűz közelében, és örökké alkalmazott marad, ezt jó sokszor megkapta az akkor még pszichológus férjétől.

Aztán a férfi, amikor megtudta, hogy Kitti új életet kezdett egy számára teljesen ismeretlen terepen, egy olyan pályán, amivel legfeljebb akkor találkozott, amikor a nagyszülőktől örökölt lakást eladták, hogy a gyereknek vegyenek az árából egy kisebbet a belvárosban, ráadásul egyedül kezdett ő is új életet, rögtön otthagyta a majmokat meg a varacskos disznókat. És meg sem állt az elvált feleségéig.

Hát ennek már több mint öt éve, azóta úgy turbékolnak, mint két galamb.

Nekik nem furcsa. A környezetükben mindenkinek az, leszámítva Rozinát.

Évek óta nem látták egymást, és most találkoztak.

Annyi mindent meg kell beszélniük. De először is röhögni, sokat.

– Tényleg jól nézel ki – mondja Kitti, miután lepakoltak, és készülnek lemenni egy koktélra a medencéhez. – Mi a titkod? Elárulod?

Rozina a falon egy láthatatlan pontra szegezi a tekintetét, és megszólal:

– Megöltem az asszisztensemet.

Ádám

Nizza nagyon különbözik attól, ahogyan elképzelte. Ő nem egy utazós típus; megtehetné, hogy időnként ellátogasson egy-egy városba, mint ahogy most eljött ide, de ha nem rendel és nem a kutatásait végzi, akkor hokizik, most már hobbiból. Szívesen ül otthon is, nincs az a kényszer benne, hogy bejárja mindazokat a helyeket, amelyekről olvasott. Az anyjáékban van, ők képtelenek a seggükön ülni, Ádám is sokat ment velük gyerekkorában. Aztán legfeljebb a kongresszusokra utazott. Nizzában még sosem járt, de egy nagyon elegáns, kék, idősödő, kimért öregúrnak képzelte el.

Ehhez képest laza, színes, fiatal és közvetlen ez a város, már az első pillanattól kezdve. Ez feldobja, ugyanakkor megnehezíti a helyzetét. Most neki is másképp kell majd viselkednie.

A tengerparti sétányon egy kék padon ül. Jobbján egy szerelmespár, a pasi majdhogynem felfalja a lányt, a balján egy nő folyamatosan franciául hadar a telefonjába. A tengert nézi, lába a korláton. Lent a beach, ahol ez a látvány tárul elé: egy csomó napozóágy, napernyők, strandtörülközők, nyaralók, odébb egy étterem asztalokkal, a hullámokban strandolók, távolabb egy-két hajó sziluettje. A nap ezerrel tűz, Ádámra ráég a póló.

Lehetőségnek tartja, hogy elvállalta a munkát, ugyanakkor kérdéses számára, hogy mit is akar ezzel az egésszel, lehet-e egy ilyen feladatot sikeresen elvégezni. Az alapítvány, amelyik egy helyi hatósággal együtt támogatja a munkát és finanszírozza a költségeket, mindenesetre tiszteletreméltó megoldást választott. De természetesen a kutatásokat is finanszírozza, és Ádámnak éppen az a téma az egyik szakterülete, amellyel az alapítvány foglalkozik.

Becsukja a szemét, igyekszik kizárni a tudatából a mellette ülő nő folyamatos csacsogását, és arra gondol, hogy a saját életét teszi tönkre éppen. Akkor is, ha Ninára gondol, és akkor is, ha Martinára. Akkor is, ha bármelyikük hiányára. Akkor is, ha az életét úgy képzeli el, hogy Nina benne marad, akkor is, ha nem marad benne.

Ádám általában egész jól kitalálja az élete kereteit, nem hallgatva sem a környezetére, sem a családjára. Csupán annyit valósít meg, amennyi neki tetszik, és nem azt, amit mások várnának el tőle.

Elköteleződni sosem akart. Annyi szarságot látott már, ami ebből fakadt, és neki nem is volt szüksége arra, hogy valaki mellett komolyan elköteleződjön. Neki nem kell család, nem kell gyerek, csak annyi kell a kapcsolatokból, amennyi neki és a másiknak jó, többet beletennie talán fölösleges.

Most viszont ismeretlen terepen jár.

Mindenféle szempontból.

Az a lány a reptéren, aki az Oktogonnál lévő lakásról beszélt, ugyanazt az álmot álmodja, amit ő maga is.

Nem tudja, ki az a lány, még mindig nem rémlik neki a találkozás, de azt tudja, hogy visszatérő álma, hogy úton van valahová, és sosem ér oda.

Az esetek többségében ez az álom az, amiből vagy rémülten, vagy szomorúan ébred.

Kell, hogy legyen valami értelme annak, hogy találkozott azzal a lánnyal a Heathrow-n. Kell.

Léna

Hanna rengeteget változott! Pedig folyton dumcsiztunk Facetime-on, mióta elment. De mégis más lett az arca. Nem tudnám megmondani, mi alakult át rajta, csak azt látom, hogy más lett. Hosszabb az arca? A haja mindenképpen. És sokkal magasabb lett, majdnem engem is utolért, pedig amikor kiköltöztek, még le kellett néznem rá.

Mindenesetre sírtam egy kicsit, amikor megláttam. Nem tudom, miért. Talán mert annyira régen láttam, és most éreztem meg, milyen nagyon hiányzik nekem.

De most már tök jó, hogy láthatom, ahol él.

Ez egy kisvárosszerű itt a francia tengerparton, gőzöm nincs a nevéről, csak azt tudom, hogy már nem Nizza, és itt van egy villájuk. Elég menő. Az apja szülei is itt laknak, az alsó szinten, és most Hannáék felül.

Hogy szereti-e ezt a helyet, ott még nem tartunk. Nem tudom.

– És mi van az Újvárival? – huppan le az ágyára, mellém. Egy óriási franciaágya van, a sajátja, és a terasza a tengerre néz. Ugyan messze van tőlük a tenger, meg egy hegyen laknak, de azért elég mesés a kilátás.

– Az Újvárival?

– Hát vele. Bejövős volt, nem? – kérdezi, én pedig felröhögök. – Elvörösödtél! – neveti el magát ő is.

– Ja, de hát nulla az agya, nem igaz?

– Tényleg?

– Hát te is megmondtad.

– Nem emlékszem rá – vigyorog. Egymás mellett fekszünk az ágyon. Ő a barna, én a szőke. Minket mindig könnyű volt megkülönböztetni.

– Hát pedig megmondtad, na.

– De mi van vele?

– Semmi.

– Milyen semmi? Semmi semmi, vagy minden semmi?

– Hát semmi semmi. Jól néz ki, de nincs vele semmi. Agyhiányos.

– Van valaki más?

– Dehogy van. Utálom a srácokat, komolyan. Mind tök hülye.

– Hát ez így van – ismeri el.

– Jó, de neked van valaki, aki bejön?

– Itt?

– Aham. Hát itt laksz, nem?

– Nem tudom, meddig lakom itt.

– Ezt hogy érted? – könyökölök fel.

– Uncsi.

– Uncsi? A francia Riviéra uncsi?

– Hát… nem a Riviéra uncsi. Hanem az, hogy itt nincs senki, akivel jóban lehetnék. Tényleg nincs. Egy-két lány, de tök más a témájuk.

– Én azt gondoltam, mindannyiunknál az a téma. Már akik egyidősek vagyunk.

– Jó, de… nem tudom. Nekem hiányzik Budapest.

Hallgatunk. Amikor újra ránézek, látom, hogy egy könnycsepp folyik végig az arcán. Átölelem, és együtt sírok vele. Mert annyi mindenen kell gondolkoznom, és az mind olyan fájdalmas.

Hát hogy a fenébe történhetett ez, hogy az anyja elvérzett a szülés után? Valami extrém, elállíthatatlan vérzés volt. Ott voltak az orvosok, és nem tudták megmenteni! Hogy történhet ilyen?!

És azon is gondolkozom, vajon jobb-e Hannának, hogy az apja szülőhelyén folytatja az életét, tizenhárom otthoni év után.

És hogy miért hiányzik nekem annyira, hogy most is, amikor együtt lehetünk végre, majd megszakad a szívem.

– Haza akarok költözni – mondja később. A teraszon isszuk a nagyanyja limonádéját.

– És apád mit szól hozzá?

– Azt mondja, hogy bírjak ki még egy évet. És ha utána is rossz lesz, visszaköltözünk.

– Hm.

– De egy év borzalmasan sok idő, Léna! Én még nem vagyok itt egy éve, és már ez örökkévalóságnak tűnik. Otthon vannak a barátaim. Egy csomószor, amikor hadarnak az iskolában, nem értem, amit mondanak, pedig azt hittem, jól beszélek franciául.

– Basszus.

– És hiányzol. Hiányzik a másik nagyanyám. Hiányzik a sulim!

– Uhhh.

– Nem hinnéd, mi?

– Hát elég sokszor akartunk szabadulni – vonom meg a vállam. – Azt mondta apád, azért jöttök ide, mert neked előnyös lesz a tanulásban.

– Nem az. Nem az. Át akarja venni a nagyapámék vállalkozását. Azt mondja, családi örökség, és tovább kell vinni. De azt lesheti, hogy majd én továbbvigyek egy ilyen ragacsos munkát. Nem mondta meg az igazat, hogy miért akar ideköltözni. De én sejtem, hogy nem a sulim érdekelte. Hanem a családi cég.

Szomorúvá tesz, hogy ilyen irányba haladunk. Azt hittem, Hanna boldog itt, és jókat fogunk röhögni. A Facetime-olásainkból az nem derült ki számomra, hogy szarul érzi magát. Nem is tudok mit mondani. Szeretném, hogy otthon éljen, ahogy korábban, és csak két buszmegálló válasszon el minket egymástól. Szeretném, ha minden úgy folytatódna, ahogy abbahagytuk. Szeretném, ha Hanna élete olyan lenne, mint amit a TikTokján mutat. Persze akkor is hiányozna, de legalább tudnám, hogy boldog.

Ugyanakkor sejtem, hogy nem fog vele visszaköltözni az apja azért, mert Hanna utálja a mostani osztálytársait, meg mert unatkozik. Nem tudom, mit tegyek, én is elég elveszettnek érzem magam mostanában, arra nem készültem, hogy a legjobb vagy második legjobb barátnőm is szarban van.

– Valamit ki kéne találnunk – sóhajtom. – Hogy jó irányba menjenek a dolgok.

– Te is így gondolod? – csillan fel a szeme. – Akkor rajta, mi ketten mindig nagy ászok voltunk! Még akkor is, ha Marika néni az ötödikből nem így gondolja!

– És ha Edit, a régi edzőnk sem így gondolja – teszem hozzá.

– És ha az alattatok lakó sem így gondolja – mondja, aztán folytatjuk a sort, amíg csak tudjuk. És elég sokáig tudjuk, úgyhogy a végén már röhögünk.

– Arra gondoltam – mondja később, miután a nagyszüleivel való találkozáson is túlestem –, hogy le kéne feküdnöm valakivel.

Megakad a torkomon a kalács, amivel kínáltak. Sokáig köhögök, mire megjön a hangom.

– Hát izé… de kivel? És miért?

– Nem tudom. Csak úgy eszembe jutott. Akkor apám biztos hazajönne velem, ha kiderülne és balhé lenne, vagy ilyenek.

– Hű. Hát én erre gondolni sem tudok – vallom be.

– Hát én se nagyon – vonja meg a vállát. – Csak amikor dühös vagyok. És elég sokszor vagyok dühös, tudod?

– Jó, de azért az nem valami gusztusos, a farok, nem? – kérdezem, és röhögünk. Én személy szerint nem tudom elképzelni, hogy egy felálló farok valaha is belém kerüljön. Láttam róla képeket már, és titokban belenéztem egy-két felnőttfilmbe, mondhatom, eléggé taszít a dolog.

– Hát nem az, de sosem tudhatjuk, mi lesz majd.

Na ezzel egyetértek, a farkat leszámítva.

Én még azt sem tudom, mi lesz, ha hazamegyek. Elmondom-e anyának, hogy láttam Milánt a suli utcájában, vagy nem.

Hanna apukája igazi jó fazon. Valamilyen diplomáciai állása volt Magyarországon, és Hannának igazából a francia iskolába kellett volna járnia, de úgy ragaszkodott a sulinkhoz, hogy végül nem vitte át.

Én mindig bírtam. Jó humora, fura magyar kiejtése van, kicsit raccsol és sokat nevet.

Emlékszem a napra, amikor Hanna elmondta, hogy az apját felmentették az állásából, és valami mást fog csinálni, egy francia cég budapesti képviseleténél fog dolgozni.

Akkor ez még nem tűnt nekünk nagy dolognak.

Ma már nem tudom, mit gondoljak, mert az a felmentés, ami anyu szerint a kirúgást jelenti szépen fogalmazva, egy új időszak kezdete volt, és megalapozta azt, hogy Hannáék elköltözzenek az apja országába.

Azonban úgy érzem, azért elég gáz a helyzet. Nem tudom, mit tanácsoljak Hannának. Egyelőre nem láttam túl sokat a francia Riviérából, de abban biztos vagyok, hogy jobb hangulatú, mint Budapest, és talán egy kicsit a Balatonnál is nyüzsgőbb. De én tutira nem cserélném le, persze nem is francia az anyám. Szóval nem tudom, mit tennék, mit tanácsolnék, csak azt tudom, hogy szomorúvá tesz ez a tehetetlenség.

– Nálunk alhatsz – mondom végül. – Ugye nálunk fogsz aludni?

– Naná!

– Anita szerint a város leghíresebb szállodájában lakunk.

– Nekem azt mondta apám, hogy a Negresco a leghíresebb, de nem mindegy?

– Jártál ott?

– Dehogy. Miért jártam volna?

– Hát csak… nem is tudom – vonom meg a vállam. Nem izgat egyik szálloda sem. Semmi sem izgat, csak hogy valahogy hazaköltözzön a barátnőm.

Később egy szerpentines úton hazaautózunk a hotelbe. Hanna apukája egy ajándékszatyor csokival kísér be a lobbyba, ahol átad minket Anitának, nem mintha ne tudnám használni a szobakártyával a liftet. A csokis szatyrot is Anitának adja. Nem vágom a dolgot, mert azt hittem, azt nekünk hozza nasinak.

Na viszlát, apuka, felnőttünk már.

Vihorászva rohamozzuk meg a liftet Hannával.

Márk

Az első ötezer karaktert könnyen megírja, kerülve a kliséket, úgy, hogy még csak homályosan utal valamire, ami majd kibontakozik később a történetben. Ezt fogja odaadni a szerkesztőjének. Tudja, hogy kell valami truváj bele, valami, ahogy manapság mondják, cliffhanger, hanger, egy akasztó vagy horog, amit bekap a szerkesztője is, és olvasná tovább a sztorit.

Persze senkinek sem fogja elárulni, hogy még csak ez minden, amit felmutathat a készülő kéziratból, hiszen nincs tovább. A „tovább” ott él a fejében, legalábbis a cselekmény fontos pontjai, amelyek majd nemcsak a megalapozott siker folytatását, hanem valószínűleg az irodalmi világsikert is meghozzák számára. Ha minden úgy történik, ahogy ő szeretné…

– Márkó. Ülj a szokásoshoz, hamarosan telt házunk lesz.

– Oké.

Marszi, ahogy itt nevezik, Debrecen mellől érkezett, és Márk már az első nap ebbe az étterembe tévedt be, itt a sétálóutcában. Holott az esze azt súgta, nem okos dolog a turistáknak szánt éttermekbe járni, mert az ilyen helyeken minden drágább és talán nem is olyan jó, mint a helyi lakosok által látogatottakban, de ez egyrészt pizzéria (amin eléggé megdöbbent, hogy Nizzában miért van annyi olasz étterem), másrészt az árak és a borok minősége is elfogadható. Marszi pedig egy helyes, szorgalmas, jószívű lány, és Márk tudja, hogy bármikor megosztaná vele az ágyát is, akár egyetlen éjszakára.

Ami még Marszi mellett szól Márk számára, az az, hogy a lány tudja, kicsoda ő. Amikor először rendelt tőle egy pizza diavolát és negyed liter vöröset a ház borából, akkor Marszi még nem olvasott tőle semmit, de ezt azóta bőven bepótolta. Mint kiderült, ő is írt novellákat korábban. Márk volt olyan szerencsés, hogy csak egyet kellett elolvasnia, és egyszerűen nem tudott volna más tanáccsal szolgálni, mint hogy hagyja abba, és soha többé ne kezdje el újra. Azonban a számlákon nem mindig szerepelt minden tétel, amit elfogyasztott, így bölcsen inkább hallgatott, és igyekezett mindig elterelni a témát, amikor Marszi írásművészete szóba került.

– Mit hozhatok? Van friss halunk, a pizza, mint mindig, tökéletes, de persze a saláták is fenségesek.

– Amit gondolsz, Marszi, rád bízom.

Az étterem wifijére csatlakozik – a mobilnet keretét nem akarja elpazarolni –, ellenőrzi az e-mailjeit, aztán csak bámulja az utca forgalmát. Az itt nyaralók többsége már feljött a strandról, néhányan azért képesek vizes fürdőgatyában, strandtörülközőt lobogtatva a fejük fölött rohanni az utcán, de már gyülekeznek az emberek, vásárolgatnak, beülnek ide-oda egy italra, koktélra, aztán jönnek vacsorázni. Még csak június van, Marszi azt mondja, a július sokkal durvább lesz. Amikor vége a tanévnek, mindenki, ahogy Marszi mondja, „lezúdul” a Riviérára, és akkor türelmesnek kell lenned, ha idemerészkedsz az őrületes tömegbe.

Valamilyen hal érkezik, hal alakú tányéron, színes sült zöldségekkel, egy kupacnyi zöldségpürével, meg valami világos szósszal, ami egy külön kis kiöntőben ül a tányéron.

Fehérbort kap mellé, egy félliterest. Marszira mosolyog. A lány nevet, és ígéret van a szemében.

De Marszit nem dughatja meg, mert akkor Marszi idegesítő lesz, és menekülnie kell előle. Mindaddig, amíg Marszinak ő csak egy barátféle, egy idegen, akivel esetleg közelebbi kapcsolatba is kerülhet, vagy akibe szép lassan beleszeret, addig Marszitól extra ellátást, kisebb számlákat kap, és a társaságát, bármikor igényli is.

Marszi Jackie Collinst olvas, amitől Márkot a hideg is kileli, de mindent egybevetve is arra jutott a férfi már a találkozásukkor, hogy messze nem egy ligában játszanak.

Ül a hal fölött, amikor Marszi odadől az asztalához a csípőjével.

– Most van egy kis csend – mondja. – Aztán majd beindul minden. Jó étvágyat.

– Köszönöm. Mi ez a hal?

– Sügér.

Ízlelgeti a szót, sügér, és az ízt, ami intenzív, de nem vad.

Azért fantasztikus, hogy eljuthatott abba a városba, és élhet is benne, ahová azóta vágyott, mióta az eszét tudja. Hogy miért? Banális, de a tévében látta a Place Massénát, meg a piacot, és a tengerparti sétányt a jellegzetes kék székeivel, és az operatőr bemutatta, ahogy éppen landol egy repülő, annyira alacsonyan tette meg a kanyart a reptér felé, hogy Márk a tévé előtt ülve úgy érezte, mintha ott lenne. Aztán olvasott Picassóról, Chagallról, arról az életformáról, amit a híres párizsi művészek éltek ott, Nizzában, és ez a város kezdte az elérhetetlent, a csúcsot jelenteni számára. Gorcsev Iván Nizzában száguldozik, mert A tizennégy karátos autó is itt játszódik, és ha Rejtőnek erre a városra volt vágya, akkor neki is lehet.

– Láttalak – közli Marszi, aki még mindig ott áll az asztalának dőlve.

– Hogy érted?

– Azzal a sötét hajú félvér lánnyal.

– Ó.

Lázasan száguldoznak a gondolatai. Volt néhány randija, amit a neten szervezett meg, de félvér lány nem volt köztük. Marszi Blanche-sal láthatta őt.

– Szerelmes vagy belé?

– Dehogy – vágja rá. – Ő a munkakapcsolatom.

– Munka?

– Persze. Parfümőrnek tanul. Ő vezet be a parfümvilágba.

– Ó, ez remek… – lágyulnak meg a vonásai a pincérnőnek. – Nem is gondoltam, hogy kell egy összekötő.

Később kap desszertet, crème caramelt, a számlán nem szerepel sem a bor, sem az édesség.

Ez a csaj is beleszeretett.

Minden az élére állt. Nem a feje tetejére, hanem az élére. Akkor, amikor lecsapott a villám és kettéhasított álmokat, arcokat. Volt egy lány, aki azért jött ide, hogy mindent helyre tegyen. Hogy a helyére rendezze az élére állt világot. Hogy rend legyen.

Hogy a halál illatát elmossa végre a szél.

Ezt majd beleveszi a könyv szövegébe.

Elbúcsúzik Marszitól, ad neki öt euró jattot, alig akarja elfogadni. Elsétál a Masséna térig, ahol már gyülekeznek a fiatalok és a nyaralók, tele a tér, de így is tágas maradt. Áll és nézi a fekete-fehér térkövön rohangáló kisgyerekeket, nagy levegőt vesz, leszívja, bent tartja, érzi a szabadságot, felrepíti őt a vörösre, rózsaszínre, sárgára festett paloták tetejére, onnan figyeli a Lafayette luxusáruházból zárás előtt kiáradó és a színes tömegbe beleolvadó embereket. A teret a villamos keresztezi és pálmafák keretezik, ez a város szíve, Napóleon egyik katonai parancsnokáról kapta a nevét. Odafent, magas oszlopok tetején hét emberi alak ül, a hét kontinenst jelképezik, és olyan színjátékkal világítják meg őket, ami azt a hatást kelti, mintha egymással beszélgetnének. Ez a beszélgetés indította el benne is a történetet. Hogy legyen valami csattanója.

Mert az, hogy hogyan keverik ki a parfümöket, nem elég egy sztorihoz. Ő nem attól ír szépirodalmat, hogy nincs sztorija, csak érthetetlenül gyönyörű, furcsa mondatai. Ő igenis erős sztorit akar, aktuálisat, megrendítőt, érzelmeset, elgondolkodtatót, értsék is meg ne is.

Nehéz lavírozni a határmezsgyén.

De neki sikerülni fog.

Már amennyiben elkezdi végre az írást, és nem csak a telefonjára diktál fel egy-két mondatot.

Mielőtt hazaindul, beugrik Janine-hez üzletzárásra, beül mellé a kocsiba, és Cannes felé félúton, a szerpentinen közösen kiverik a farkát.

Aztán Janine elviszi Cannes-ba, egy bárba, ahol megisznak egy pohár bort, majd hazamegy a férjéhez, Márk pedig visszabuszozik Nizzába.

És még mindig nem szállt le az éjszaka.

Rozina

– Elmondasz majd mindent? – kérdezi Kitti.

– Hülye kérdés – rázza meg a fejét, és közben azon gondolkozik, hol van a határ. Elmeséljen-e mindent? De vajon megteheti-e, hogy a legjobb barátnője előtt, akivel együtt éltek át sorsfordító dolgokat, titkolózzon?

– Emlékszel a faszidra? – kuncog Kitti. Még a jégen megcitromozza az osztrigáját, majd elegáns mozdulattal beejti a szájába. Rozina összerándul. Bármit megeszik, mindenféle tengeri herkentyűt, csak az osztrigát nem. Nemcsak azért, mert komoly ellenérzéseket táplál a nyers, puha, hideg kagylóféle iránt, hanem mert egyetlen darab puhahúsú elfogyasztása után elviselhetetlen viszketés tör rá.

– Ühüm – dünnyögi. Nem biztos, hogy vissza kellett jönnie ide, mert most rátörnek az emlékek. Aztán ő is nevetni kezd. – Eléggé rápörögtettek a hormonjaim.

– A hormonjaid? Hát, tényleg nem tudom, mit csinálsz magaddal, de úgy nézel ki, mint egy negyvenéves. Muszáj lesz elárulnod a titkodat. Ha nem tudnám, hány éves vagy, azt hinném, még menstruálsz, vagy ilyesmi.

– Öhm. – Belevágna, de tudja, hogy a barátnője hülyének tartaná, ha előadná a teóriáját. Mindenesetre előbb-utóbb elő kellene rukkolnia a felfedezésével, mármint ha valóban arról van szó.

– De tudod, még el sem mesélted, amibe belekezdtél. Megjelent a szobalány, és félbehagytad. Pedig nagyon izgalmasnak ígérkezett. Az, hogy egy menő ügyvéd megöli az asszisztensét, még viccnek is izgalmas. Mert, gondolom – hallgat el, és egy új osztrigát ítél halálra, miközben felemeli a tányérról –, csak vicc volt.

Kicsit sajnálja, mosolyodik el Rozina. Sajnálja, hogy vicc volt.

– Hát nem viccelek. Kirabolt a pasijával.

– És ezért tényleg megölted? – mered rá. – Tényleg nem tudom, hogy felnézzek rád, vagy féljek tőled.

– Nem szó szerint. De igen, megöltem. Végül is.

Amikor a legnagyobb csendben kimenekült a szobából és hívta a rendőrséget, tudta, hogy valami véget fog érni. Erna az összes eddigi közül a legjobb asszisztense volt. Jogi asszisztensi meg mindenféle marketinges végzettséggel, és az életét bízta volna rá. Hogy az irodai pénzzel, aminek egy része ügyvédi letétben volt nála, miért mert játszani Erna, arról fogalma sincs, de valószínűleg le akart lépni a pasival.

Az a pár másodperc, amíg Rozina azon gondolkozott, hívja-e, és ha igen, ráhívja-e az asszisztensére a rendőrséget, élete leghosszabb néhány másodperce volt. Mert a lányt nem akarta bűnösnek látni.

De döntött, és azóta sem tudja, helyesen cselekedett-e. Illetve már érezte. Hogy nem kellett volna kihívni senkit, hanem ő maga elintézhette volna, szépen, csendben. A srác lelép, Erna megbánja, amit tett, és tovább dolgozik nála, immár becsületesen, tudva, hogy a becsületét, a tisztaságát védte meg a főnöke.

De ő, dühében, mert a pasi vénasszonynak nevezte, rájuk hívta a rendőröket.

Erna pedig másnap öngyilkos lett.

Ez az, amit Rozina sosem fog megbocsátani magának.

– Hű. Nem tudom, mit mondjak – pásztázza az üres tányért Kitti a történet végén. – Szerintem… szerintem jól tetted. Mert ha nem így teszel, az a brutális férfi megölt volna téged, elhiszed?

– Ugyan már.

– Nem, ez nem vicc. Te nem nézel tévét és nem hallgatsz híreket. Mióta háború tört ki a közelünkben, megőrültek az emberek. Még inkább megőrültek, tudod. Az emberélet értéke csökkent. Én azt mondom, a saját életedet választottad, és ez jó dolog. Nem gondolhattad, hogy Erna öngyilkos lesz. Hát ilyet miért is feltételeztél volna?

– Akkor is. Nyomaszt, és életem végéig nyomasztani fog. Eleve nem tudom, hogy ismerhettem félre. Lehet, hogy nem félreismertem, hanem a körülmények hatására megváltozott. Talán valami baja volt. Ki tudja, mire kellett neki a pénz.

– Ne vádold már magad, az ég szerelmére! Nem volt semmi baja. Csak arra gondoltak a pasijával, hogy szereznek egy nagyobb összeget, és lelépnek a Karibra. Van ilyen, hallottunk már hasonlóról, nem?

– Áhh. Erna nem olyan volt.

– Nem ismerted! Nem tudhatod, nem azért kezdett-e dolgozni nálad, mert rögtön eltervezte, hogy majd kirabol. Lelép a pénzzel, és új életet kezd.

– Ne már. Két és fél évig dolgozott nálam.

– És? Ne őrjíts meg. De inkább arról mesélj, tudsz-e valamit a pasiról.

– Nem képzeled, hogy nyomozgatok utána!

– De igen.

Nevetnek, aztán Rozina azt javasolja, menjenek ki a térre, ahol a szobrok beszélgetnek egymással, aztán induljanak vissza a szállodába, mert másnap kemény napjuk lesz, amire végül is egyikük sem vágyik. Abban maradnak, hogy mindketten a barátságuk miatt jöttek el Nizzába, és akkor sem tehetnek szemrehányást maguknak, ha a holnapi és az azutáni programot esetleg kihagyják.

Ádám

Nem kell felkészülnie mindenből. Ez csak egy beszélgetés, ki hol tart az életében. Semmi több.

A sörét kortyolja a strandteraszon, már leszállt az este, és egy baromi ronda ázsiai lányszoborral szemez, amelyik vele szemben áll lobogó copffal. Arra gondol, hányan fognak megérkezni, és hányan nem. És a szobron is tűnődik, ki tarthat otthon egy műgyantaműhelyt ezért, hogy egy ilyen alkotást elkészítsen.

Tudja, hogy nem söröznie kellene, meg terelnie a figyelmét, de vívódik magában, nem képes eldönteni, megnézze-e Nina legújabb videóját a közösségi oldalán.

Aztán még egy pohár sörrel és sok e-mail-nézegetéssel később persze hogy becsekkol a lány oldalára, hogy aztán átélje azt a kínos és kettős érzést, ami mindig rátör, amikor Nina nyilvános szerepléseinek szemtanúja.

Nina ugyanis végig ott egyensúlyoz a menő és a vállalhatatlanság határán, már eleve a külsejével is. Nehéz Ádámnak beismernie önmaga számára is, hogy ez a lány, akinek szinte egyetlen porcikája sem eredeti, hanem mindenütt valamilyen tuning van benne, végzetesen vonzza őt. Az a lány, aki megmosolyogtatóan egyszerűnek tűnik a szereplésein, valójában igen okos, de legalábbis pontosan tudja, mit akar. És ő hírnevet és pénzt akar, amit meg is szerez folyamatosan. Most éppen valami holdállásról beszél, tiszta zagyva duma, amit a végén felturbóz egy arckrémreklámmal. Ádám számára a két téma keveredése érthetetlen. Az is, hogy miért kell feltöltött ajak az amúgy természetesen is szép Ninának, minek a kétméteres műszempilla, a hosszú karmok, de ez már csak kötözködés a részéről, hiszen beszippantotta őt a lány, egy sötét barlangba került, ahol, bár látszik a kinti fény, mégsem igyekszik megkeresni a kijáratot.

A barátai, akik tudnak a kapcsolatukról, vajon röhögnek rajta? Vagy irigylik? Mindenesetre nem is igen keresi a társaságukat Nina óta. Az anyja, aki egy őrületes megmondóművész, azzal gyötri, hogy mindörökre agglegény marad, ha nem siet, de nem mesélheti el otthon a szüleinek, hogy mi a pálya. Különösen az apjának nem, akinek újabban furcsa megmondórohamai vannak – úgy döntött, nyugdíjasként nyugodtan lehet őszinte. Ádám szerint inkább faragatlan, de ezt magában tartja, különben ő is megkapja a magáét, ami azért is lenne kínos, mert a családi ház tetőterében lakik, és naponta találkoznak. Időnként azon is elmélázik, normális-e, hogy itt várakozik már a sarkon a negyven, és ő a szülői ház tetőterében, igaz, külön lakásban, de voltaképpen a szülei teljes ellenőrzése alatt éli az életét, miközben már pszichiáterként is nagykorú. És Ninát, ha akarná is, nehezen tudná becsempészni úgy a lakásba, hogy másnap ne kapjon egy változatos, színes előadást az anyjától és apjától.

– Helló – int felé egy lány. Nyomban lefordítja a telefonját.

– Helló – feleli. Nem tudja, hogy látta-e már valahol ezt a lányt, gyanítja, hogy nem, de mire jobban megnézné, már bottal ütheti a nyomát.

Még egy sört kér, pedig az úszógumija ettől biztosan nem fog eltűnni.

Felmegy a szobájába, kiül a teraszra, ahonnan a medencére és a teraszra lát rá, figyeli az alakokat, akik megfordulnak ott, és azon gondolkozik, vajon kik azok, akikkel másnap dolga lesz.

Anita

Ledobja magát a teraszon, és a gyerekek csokiját bontogatja. Nem szégyelli magát? Hát tulajdonképpen nem szégyelli magát. Most, hogy már nem kell naponta negyven percet futnia, sőt, már évek óta nem kell ahhoz, hogy képernyőre engedjék – hiszen a tévézés már a múlté –, sokkal szálkásabb, és tulajdonképpen nem is hízik, bármit eszik is. Azért, mert ipari alpinistának lenni azt jelenti, hogy tulajdonképpen mindig mozgásban vagy, és folyamatosan égeted a kalóriákat a munkaidődben, vagyis gyakran napi tíz órán át is. Az már vicc, hogy többet is keres vele, mint amikor tévésként picsogta el az időjárást (ahogy az apja mondta mindig akkoriban). Szóval eszi a csokit, és nem tudja, bemehet-e, vagy megzavarná őket.

Akkor, amikor az a dolog történt, az élete szinte sínen volt. Leszámítva az egy évvel korábbi sztorit.

– Majdnem a csúcsra értél – mondta a főnöke, aki szerint van ennél nagyobb karrier is a tévében, viszont kérdés, hogy Anita „akarja-e azt”. – Vagyis már ott vagy, ha az időjárás-jelentést nézzük. Mert ott nem tudsz feljebb jutni.

– Nem is akarok – vont vállat.

– Dehogyisnem. Van még karrier a tévében neked. Frappáns vagy, laza vagy, kaphatsz majd később műsort.

– Na még csak az hiányzik!

– Ugyan már. Nem pakolhatod magad örökké a felhők között, érted. Így is diétázol és naponta futsz.

– Szeretek futni – vallotta be, aztán arra gondolt: utálom. A futást. Mégis, minden nap elkezdte, ami nagy lelkierőre vall, de aztán belejött egy idő után, és nem bánta meg, hogy elindult.

– Akkor másképp mondom. Kapnál egy műsort, de kell előtte egy kis szünet.

– Nekem nem kell műsor – felelte, de persze tudta, hogy igen, kellene. Mert az, amit most munkának tekintett, valójában egy hétre sem tett ki egy munkanapot. És hogy mellette kétségbeesetten kereste önmagát, meg azt a helyzetet, amibe egyszer bele kell ugrania, ha előáll egy ilyen pillanat, mint ez a mostani. Mert ez a „majd kapsz egy műsort” csak egy homályos ígéret, amiből valószínűleg semmi sem lesz. Harmincévesen most jutott el oda, hogy nemcsak jövője, hanem, minden bizonnyal, már jelene sincsen.

Kibírta sírás nélkül. Megszervezett egy utazást, egyedül, hogyan máshogyan, ezzel az egésszel még ő maga sem volt képes szembenézni, nemhogy elmesélje valakinek azt, hogy most fogja elkezdeni, amit mások huszonévesen tesznek. Janka, a húga örült, és azt mondta, most kezdődik az igazi buli, mert az ő élete már akkor is az volt, gyerekkel és férjjel együtt is.

– Oké, de azért az már más, tényleg.

– Anita, te megérdemled a bulit, azért a seggfej Lezliért, meg a Hédiért.

– Most minek említed megint.

– Hát, hogy tudd. Hogy Lezli egy seggfej, azért.

Na ezután a bölcs párbeszéd után persze meg kellett néznie Lezlit, ahogy bent a tévében hívták, egy vetélkedőben, ami a szuper párokról szólt. Lezli párja persze Hédi volt. Hát nem tudta, sírjon vagy nevessen. Bő egy éve még arról beszélt mindenki, hogy Lezlivel a nagy utazás, amikor részt vesznek valami dzsungeles vetélkedőn, az előnászútjuk lesz. Akkoriban kapta fel Anitát a bulvársajtó, a helyzet az, hogy szerencsére elég simán ejtették is, amikor már nem akart beszélni. Lezli a csatornán a vetélkedők királya volt, lazán, humorosan, még saját műveltségével is alig-alig hencegve vezette ezeket a műsorokat. Történésznek indult, de valahogy elkeveredett egy tévés válogatóra, aztán kiválasztották. Amikor a dzsungeles vetélkedő szereplőgárdájának híre ment, Anita egyből reflektorfénybe került Lezli mellett, és ez egy ideig tetszett is neki.

De az egész nem tartott egy évig, és már mindegy is volt.

A dzsungelkaland egyértelmű útmutató volt, csak ő még halogatta a szakítást a tévével, hát megérdemelte ezt az egészet, hogy szép finoman neki mutassanak ajtót. Majdnem harmincévesen még hálás is lehetett nekik, hogy van ideje valami másba belevágni, és nem negyven felett kell szembesülnie azzal, hogy a karrierje – amit akkor már látszatkarriernek tartott – véget ért.

– Oké. Hát akkor elutazom Nizzába, és megnézem a nagy kékséget.

– Nagyon helyes. Bulizz sokat.

– Gondolod, meghív Monacóba a hercegi család?

– Nem gondolom, de néhány harmincassal, aki szintén önmagát keresi, még összefuthatsz. Sőt, szerintem össze is fogsz futni velük, mert aki harminc környékén kezdene valami újba, annak már van miből.

– Kivéve engem – morogta.

– Hát mert állandóan cipőket veszel! – vihogott fel a húga. – De sebaj, majd megváltozik minden.

Valóban megváltozott.

Csakhogy Janka valószínűleg nem ilyen változást jósolt neki. Egészen más lett minden akkor, hat évvel ezelőtt.

És mi történt volna, ha akkor nem megy el?

Ilyesmin már hülyeség gondolkodni.

Utólag.

Csak azt reméli, Gebó is összeszedi magát, és megjelenik.

Ha már.

Mégiscsak rajta múlt egy pár dolog, például az, hogy él. És még más is, igen.

– Na, lányok, én elmegyek aludni. Korán kezdek holnap – lép be a szobába, és csodálkozva néz végig rajtuk, ahogy bugyiban, hason fekszenek a franciaágyon, és csak sutyorognak egymással. Arra gondol, hogy a csajok most még órákig fognak suttogni, ő pedig elalszik, és mivel pezsgőzött a gépen, esetleg horkolni is fog, és ezen elneveti magát. Ő lesz az öreg tyúk a lányoknak, a maga harminchat évével.

Ami azt illeti, nem is érzi fiatalnak magát, tehát jogos, ha öreglányozzák.

Blanche

– Ide kell jönnöd. Ez nagyon durva volt – suttogja a telefonba, és megrázza a haját. El sem hiszi, hogy mibe keveredett, már megint, és már megint akaratán kívül. Az, hogy már megint, tulajdonképpen nem is negatívum, mert úgy érzi, a parfümiskolába is csak úgy belekeveredett. És tulajdonképpen ez volt az egyetlen jó dolog közel és távol, amibe belekeveredett, a többi inkább egy nagy katyvasz, amit vagy a szülei okoztak neki, vagy Raymond, az egyik régi tanára, vagy valaki, akit szíve szerint inkább elkerült volna, de valahogy mindig magukkal rántották, bele az örvénylő sötétségbe.

– Oké, de én… – nyögi a srác, és Blanche egy pillanatra megijed, hogy Pierre mégsem indul el hozzá.

– Randizol?

– Á, dehogy – feleli vékony hangon. A legszuperebb barátja ever. Na igen, de persze azt is tudni kell, hogy nem túl régi az ismeretségük, és könnyen lehet, hogy csak egy félreértés az egész.

Vagy nem. Pierre a legnormálisabb barátja, ki tudja, mit fog szólni, hogy ő elmegy a Sephorához dolgozni.

Bár most erre sem tud gondolni, csak a ma történtekre.

A lakótársai még nincsenek otthon, pedig az is jó lenne. Bármi jobb lenne, mint ez a kegyetlen szag az orrában, és a belső csend, ez a sötét, mély csend a lelkében.

Marc egy öregember hozzá képest.

Marc egy gonosz ember hozzá képest. Már azért, mert képes volt olyat tenni vele, amit nem lett volna szabad.

Mindent elvisel egyébként, visszaemlékszik régi pofonokra, időről időre elzáródott könnycsatornára, amiről aztán azt mondták, hogy nincs szervi oka, ellenben lehet lelki probléma a háttérben, és tényleg. Mindig volt egy jókora megakadása, amikor elzáródott a könnycsatornája, de most már ez is mindegy.

– Mi történt? – Blanche meghökken, hogy Pierre máris az ajtóban áll.

– Hát te? Repülővel jöttél?

– Igyekeztem. De nem voltam olyan gyors, mint szerettem volna.

– Érdekes, nekem pár percnek tűnt. Biztosan azért, mert elgondolkoztam.

– Min? És miért vagy ilyen levert? Te aztán nem élvezed ezt az életet a Riviérán, igaz?

– A régi dolgokon – feleli. – Gyere, menjünk be.

Azért szereti a szobáját, mert az ablakához tartozik egy picike franciaerkély. Csak kiállni lehet rá, és hát főleg a buszokat látja meg a pályaudvart, de akkor is. Néha megsimogatja a lábfejét a napfény, ha odaáll, valóban mintha érezné a finom, meleg érintést, és olyankor mindig emlékeztetnie kell magát arra, hogy a lehető legjobb dolog történik vele éppen. Parfümőr lesz, ha minden igaz. Ha talál munkát – és a tanárai szerint igen –, akkor illatokat fog tervezni, kiléphet ebből a nagyon is kézzelfogható, valós, sokszor bántó világból, soha többé nem kell semmilyen bélyeget viselnie magán, mert egy félig-meddig valóságon túli világban fogja tenni a dolgát. A csodálatos illatvilágban.

És mit akarhatna jobbat ennél, mint ahol most van? Hiszen Cannes-ban lakhat, egész jó az állása is, főleg, ha már a Sephorába képzeli magát, itt a tenger, meg egy egész más közeg, mint amiben felnőtt. Elég csak kinéznie az ablakon, vagy kilépnie az erkélyre. Ott magasodik az utcán, a sötétben egy pálma, szinte az ablaka alatt, néha neki suttogja el, ha valami nem megy. De ez az ügy már a pálmára sem tartozik. Próbálja beszippantani a kinti levegőt. Próbált már parfümöt is szagolni, csakhogy az orr bonyolult és hightech kis szerv. Ezt már tudja. Hogy megőriz minden illatemléket, és bár van, aki ezeket el tudja felejteni, az ő orra sosem felejt. Eddig áldásként gondolt rá. Mától átok is.

A szobában egy ágy, egy asztal és két étkezőszék, na meg a ruhásszekrény jelenti a berendezést. Blanche kitárja az ablakot, aztán a franciaerkély ajtaját is kinyitja.

Leülnek a két székre, alig van köztük húsz centi, plusz az asztalka sarka.

– Kérsz egy almát? – kérdezi váratlanul a lány.

– Hát…

– Mondd, hogy igen – egyszerűsíti le a dolgokat Blanche. – Egy jó alma mindig feldob.

– Én eléggé fel vagyok dobva – jelenti be mosolymentesen a fiú.

– Ó. Csak nem összejöttetek? – Michelle-re gondol, akit nem is ismer, és arra, hogy milyen szerencsés ez a srác. Meg hát a lány is, mert Pierre a legmegbízhatóbb, legmelegszívűbb ember, akit ismer.

– Micsoda? – nevet fel a fiú. Felhúzza az ínyét, látszanak a lófogai, de így is van benne valami szép. – Dehogyis. De te tudtad, hogy ő látja a baktériumokat?

– Mi van? – mered rá. Michelle orvostanhallgató, és valami továbbképzést tartottak a drogériásoknak a tavalyi szezonban, amikor ő még nem dolgozott itt. Pierre azóta is jár mindenféle bacilus-workshopokra, ahogy ő nevezi, mert Michelle mindig előad nekik valamit.

– Na jó, ma egy csomó kórokozóról beszéltünk. Meg a zsilipelésről, ilyenekről.

– Atyaég. Azt hittem, össze akarsz jönni vele.

– De hát Michelle bombanő!

– Na és?

– Olyan jó nő majdnem… mint te vagy – mosolyodik el szégyellősen. Blanche felnevet. Sosem tartotta jó nőnek magát, inkább kicsit fiúsnak látja az izmos, inas testét, keskeny csípőjét, ezért is hagyta váll alá nőni vastag, sűrű, hullámos haját. De hát Pierre ilyen, a világért sem bántana meg senkit, főleg nem azt a kevés barátját, akit közel engedett magához.

– Annyira… – kezdi, és megfogja a fiú kezét – kedves vagy. De Michelle tényleg bombázó, és éppen ezért nem ártana megpróbálnod közel kerülni hozzá.

– Ugyan – motyog a srác. – Arra gondoltam, hogy azért megpróbálok normálisan kinézni.

– De hát normálisan nézel ki!

– Ugyan már. Új ruhákat akarok venni. És fodrászhoz menni.

– Ó, Pierre, mint egy lány! – mosolyog bágyadtan. A srác sértetten néz rá.

– Huszonévesen úgy élek, mint egy negyvenéves. Vagy egy ötvenes – nyilatkoztatja ki végül. Blanche elgondolkodik. Valójában mindig srácnak látja a fiút, aki inkább fiatal férfi. És igen, a kamaszkor meg az öregkor között úgy lavírozik a lány szerint, hogy sosem áll meg a saját koránál.

– Meggyőztél. Szívesen shoppingolok, tudod. Férfiruhákat is.

– Köszönöm – mosolyodik el. Szent a béke, ilyen könnyen mennek a dolgok Pierre-rel.

– Egyébként bandzsa is vagyok – közli a nyilvánvaló tényt a srác. Blanche bólint.

– Igen, de nem vészes. Szerencsés vagy, mert csak leheletnyi ez a kancsalság. Pont ettől vagy olyan… kisfiús, érted.

– Ja. Michelle észre sem vesz. Csak a baktériumokat.

– Hát akkor semmi szükséged rá.

Nevetnek. Blanche elővesz egy csomag nápolyit a táskájából, határozott mozdulattal, a körmét beakasztva feltépi, egy A4-es papírlapra rakja, és a srác ölébe helyezi, aztán leül mellé. Nézik a pálmát, az állomást, és mind a ketten tudják, hogy kell ez a kis csend, ez a kis nyugalom az előtt, ami most következik.

– Elmeséled, mi történt?

Blanche hallgat, majd indulatosan kimondja.

– Elvitt a hullaházba!

Röpködnek köztük az írásjelek, leginkább a kérdő- és felkiáltójelek, mégis hallgatnak.

– Igen. – Blanche hangja rekedt. Igyekszik tárgyilagos maradni. – Azt mondta, ahhoz, hogy jó parfümőr legyek, meg kell ismernem a halál szagát.

– De hisz ez az ember beteg, Blanche!

– Tudom.

– Miért nem mondtál nemet?

– Nem tudom. Nem voltam képes nemet mondani. – Lehunyja a szemét, és csak rázza a fejét. Hogy is lehetett ilyen hülye? De nem, nem szidhatja magát, mert Marc annyira… annyira kedvesen, olyan lehengerlő modorban csinál mindent, és valahogy azt ülteti el Blanche-ban, hogy addig semmire sem áll készen, amíg nem szerez elegendő tapasztalatot. Még most sem biztos benne, hogy nem a férfinak van-e igaza.

– Úristen, Blanche, bementél egy hullaházba?!

Pierre lerakja a földre a papírt, a szél meglebbenti, a nápolyiból a kis morzsákat befújja az asztal alá. A lány a szemével kíséri, ahogy a világos műanyag parkettán szanaszét repülnek.

– Igen.

– Hogy jutottatok be?

– Nem tudom. Őt beengedték, ismerték talán. – Annyira izgatott volt, annyira félt, hogy nem is tudja már, hogyan jutottak be, kivel beszélt Marc, és hogy került rájuk végül a védőruha.

– És?

– És láttam két halottat, Pierre. Az egyiket akkor kezdték boncolni. A másik meg két órával ezelőtt még élt, érted?

– Jézusom, Blanche, azonnal meg kell szakítanod vele a kapcsolatot! Ugye tudod?!

– Igen.

– Akkor meg…! Akkor meg kész, nem lehet többet találkoznod vele. Ő egy perverz, beteg állat!

Pierre átöleli, és szorítja magához. Blanche érzi, milyen szaporán szedi a fiú a levegőt. Ő maga gyűlöl visszaemlékezni a történtekre.

– Azóta is érzem az orromban – suttogja.

– Blanche, el kell felejtened! Szagolj borsot, virágot, parfümöt, leégett kaját, bármit! Sütök neked valamit és leégetem, jó vagyok benne!

– Oké – sóhajtja. Most megmondja a legjobb barátjának, hogy egyetlen szagot sem tud elfelejteni az orra?

– Megpróbálod?

– Igen.

– És ezt a fószert le kell ráznod.

Blanche lehajtja a fejét. Már-már jelezné, hogy a fószer szó az apja vagy tán a nagyanyja korosztályáé, de hallgat.

– Most mondd meg, hogy eddig is miért találkoztál vele?

– …

– Szerelmes vagy belé? – Pierre hangja felcsúszik egy negyed oktávval. Blanche a fejét rázza. – Akkor…? Hát akkor? Egy idősödő, perverz alak. Már negyven is elmúlt, Blanche, öreg hozzád, és nagyon úgy néz ki, hogy nemcsak az illatiskola titkai érdeklik, hanem a halottak is. Tudod, hogy nevezik ezt, Blanche? Ne nézz ilyen ártatlanul, csak pislogsz. Hát ezek beteg, perverz nekrofilok, akikről beszélsz. És igen, a te Marcod is közéjük tartozik. Ki kell tiltatnod a parfümintézetből, hallod? A saját érdekedben. És amikor legközelebb itt vár rád a sarkon – mutat a sötétedő estébe –, akkor szépen átnézel rajta, és eszedbe ne jusson beülni vele bárhová, nemhogy vele tartani! Rendben?

– …

– Megszólalhatnál.

– Nem tudok mit mondani. Nem erre számítottam.

– De hát mire? – sóhajt a fiú, és kihajol a korláton, mintha csak Marc után kutatna. – Mondd már meg, mire számítottál!

– Hát… nem számítottam semmire – leheli. – Végül is én mondtam, hogy nehéz nekem új szagot mutatni.

– Nem védheted őt, Blanche! Ez egy romlott, beteg agyú ember.

– Túlzol.

Pierre úgy bámul rá, mintha még sosem látta volna.

– Túloznék? – kérdezi olyan hangon, amivel Blanche szerint azt is megkérdőjelezi, hogy a lány épelméjű. – Túlzok, ha azt mondom, hogy egy gonosz, mentálisan beteg ember az, aki elviszi a mentorát – merthogy te vezeted be az illatok világába, amiről állítólag a könyvében akar írni – egy halottasházba, hogy halott emberek szagát szívja be?! – Elhallgat, és közvetlen közelről belenéz Blanche szemébe. Szikrázik a szembogara. – Ha ezt te túlzásnak véled, Blanche, akkor veled is van valami baj. Hogy micsoda, azt nem tudom, de bármiben segítek, hogy jobban legyél.

Hosszú csend után a lány szólal meg először.

– Marc művész.

Pierre sötéten néz rá.

– Ha minden perverz alak azzal védekezik, hogy ő művész, szép is lesz a világ.

– Ő híres író.

– Hol is? – vakarja meg a homlokát a srác, miközben fájdalmas képet vág.

– Magyarországon.

– Ahh.

Nézi a srácot. A kábultság, mint valami nehéz függöny, úgy terítette le ott, a hullaházban. Azóta is ezen a függönyön néz át, most a fiúra fókuszál, a világos bőrére, arra a fura, cseresznyemagnyi görbületre az orrán, a hosszú, selymes szempillájára, a markáns arccsontjára. És úgy érzi, a fiú meg akarja bántani. Épp elég volt neki ez a mai nap, nem kíváncsi Pierre kioktatására.

– Tudod, hogy féltelek. Túlságosan ártatlan és naiv vagy. Bárki kihasználhat, bánthat. De én itt vagyok – húzza ki magát –, és megvédelek. Ezt senki sem felejtheti el!

Blanche elmosolyodik, és felmelegszik a szíve. Nem is biztos, fut át az agyán, hogy Pierre meg akarja bántani őt.

De már semmit sem tud, csak azt, hogy kimerült, és másnap korán kezdődik az iskola. Éreznie kell most egy biztonságos, meleg illatot.

Maga sem tudja, miért, de Pierre vállához kapaszkodik, és a fiú kölnimentes, természetes bőrillata megnyugtatja.

Másnap nem fog emlékezni rá, hogyan búcsúzott el Pierre-től, és arra sem, hogyan lehetséges, hogy ruhástól feküdt le az ágyába.

Léna

A nagynéném már javában szuszog, amikor kiszökünk. Valójában nincs határozott tervünk, csak azt tudjuk, hogy miénk a világ, és mivel még kilenc is alig múlt, talán nem fogunk feltűnést kelteni, ha kicsit körülnézünk, legalábbis a szállodában. Gyalog megyünk le, csendben, persze a kuncogást nehéz visszatartani. Én nem is tudom, mi lenne velem Hanna nélkül! De komolyan. Megáll a lift. Csendesen nyílik az ajtaja, és egy csomó ember próbál betódulni. Intek Hannának, és máris kiszállunk. Kiosonunk, egyenesen megyünk, míg a teraszhoz érünk. Kuncogunk, amikor meglátjuk a kivilágított medence körül az asztalokat. Őrjítően meleg az éjszaka, alig várom, hogy csobbanjunk egyet.

Hanna azonban kecsesen ledobja magát az egyik asztalhoz, és rendel valamit a pincértől. A szobakártyával játszadozik az ujjával az asztalon, és a pincérnő két perc múlva visszatér két kólával. Hát nem tudom, lesz-e nálam pénz, de Hanna felvilágosít, hogy a szobaszámlára íratjuk. Huhh. Hát az én nagynéném nem a világ legjobb feje, szóval szerintem nem járunk túl jól, ha számlákat csinálunk neki.

– Hagyjad már, ezen aztán végképp ne parázz! – közli Hanna. Ő már közelebb van a tizennégyhez, mint én, és úgy látszik, lazább is, mint én vagyok. Mondjuk apával persze meg merném tenni, mert ő bármit kifizet, amire csak szükségem van. Anyu szerint a barátnője miatt, mert „jófiú” akar lenni nálam.

Tudja is anya, hogy mire van szükségem! Mindegy, most itt vagyunk, és kólát iszom egy ötcsillagos szálloda teraszán!

– Hallod? – kérdezi Hanna, és a fejünk fölé mutat.

El sem hiszem, hogy magyar hangot hallok. Az egyik szoba teraszáról jöhet, egy férfi hangja.

– Láttam a mai élőt, elég jó volt.

A válasz egy kihangosított telefonról érkezik.

– Szerintem bénák voltak a fények. – Egy nagy sóhaj. Ez hihetetlen, ez a hang. Olyan, mintha ismerném. – De már kezdem unni Londont. Lenyomom ezt a hotelturnét, és irány haza. Mit gondolsz?

– Jó ötlet. Én is követlek. Bár arra gondoltam…

– Benne voltam? – Gurgulázva kacag. Kicsit túltolja a dolgot.

– A gondolataimban? Vagy az álmaimban?

– Ki beszél az álmaidról? – nevet tovább. Eléggé húzza ezt a pasit, bárki is a férfi. A hangjuk alapján a lány sokkal fiatalabb.

– Persze. Csak egy kis vicc akart lenni.

– De mit csinálsz ott? Nem is mondtad, miért nem egyenesen hazautazol.

– Dolgozom.

– Hogy érted? Nizzában dolgozol? Azt hittem, Budapesten dolgozol. Nizzába az emberek azért mennek, hogy nyaraljanak.

– Vannak olyan helyzetek és megrendelések, amikor… kiszállok valahová.

– Nizza, kiszállás! – heherészik a lány. – Hát jó munkád van, na. Azt hittem, az enyém a legjobb, de most már tudom, hogy a tiéd az. És kivel találkozol?

– Többekkel.

– Franciaországban? Franciául megy majd a dolog?

– Egy szót sem tudok franciául.

– Hát akkor?

– Vannak itt… honfitársaink.

– Értem. És elmeséled, mit keresnek ott? Vagyis, várj, ne is azt mondd, hanem inkább azt, hogy mit fogsz velük csinálni.

– Összeülünk egy teremben, és ugyanúgy megy minden, mintha egy terápián lennének.

– De miért ott, és miért nem itthon?

– Mert itt… itt történt velük valami… egy dolog… néhány évvel ezelőtt.

– Valami? Egy dolog?

– Igen. Olyasmi történt velük, amit nagy eséllyel nem tudtak feldolgozni, legalábbis szakember segítsége nélkül valószínűleg nem.

– De miért pont te?

– Mert a kollégám, aki jött volna, nem tudott jönni. Érintettség – mondja.

– Egyáltalán nem értem, miről beszélsz.

– Hát Kassai profról.

Felkapom a fejem. Kassai prof az én nagyapám. Legalábbis ő az egyik Kassai prof, lehet, hogy van másik is. De itt, ebben a beszélgetésben, azt hiszem, könnyen lehetséges, hogy valóban róla volt szó. A nagyapám, akit nagyon bírok, és mindenre rá tudok beszélni, egy híres pszichiáter, és nélküle sokkal nehezebb lenne alibiznem, de ez most nem ide tartozik.

– Oké, nekem most mennem kell, mert pillanatokon belül kezdődik a bemutató. Holnap beszélünk?

– Este tudlak hívni. Napközben csoportot tartok.

– Hiányzom neked?

– Ö… – Szegény pasi csak nyöszörög. Majd meglepő határozottsággal mondja: – Nagyon.

– Akkor hívjál holnap – csilingel a csaj hangja.

Mielőtt sugdolózni kezdhetnénk a férfi erkélye alatt, újból meghalljuk a pasi hangját.

– Éppen rád gondoltam – mondja. Na, pedig azt hittem, már letette a telefont.

– És mit gondoltál rólam? – érdeklődik egy mély női hang. Semmi csilingelés, bakker, villámcsapásként ér, hogy ez egy másik nő.

– Meztelenül láttalak, és átöleltelek.

Uhhh. Egymásra vigyorgunk. Ez hihetetlen. Két nője van, és mindkettőt hülyíti.

– Akkor legalább találkoznánk.

– Most nem tudok. De nemsokára hazamegyek, és megkereslek.

– Mit gondolsz te magadról? Ahogy fütyülsz, úgy táncoljak?

– Most ezt miért mondod?

– Mert akkor szoktál felhívni, amikor kanos vagy.

– Ugyan már.

– Oké, leszámítva azt az időszakot, amikor feleségül akartál venni – nevet fel hangosan. – Azt a pár percet – kacag.

– Most meg akarsz szégyeníteni?

– Én? Dehogy. Te kérted meg a kezem.

– És te nemet mondtál.

– Mert nagyon bizonytalan volt az a kérdés.

– Amikor hazaérek, megkereslek.

– Hol vagy valójában?

– Most Franciaországban.

– Kongresszus? Már megint? – Abban a megintben egy kis gúny is van, meg egy kis hitetlenség is. Sajnos anyura hasonlít a hanghordozása, mint amikor megpróbálták apuval visszacsinálni a dolgokat. Nem tartott valami sokáig.

– Nem. Munka.

– Azt hittem, a kongresszus is munka.

– Hát igazad van, az is munka, de ez másfajta. Itt van néhány ember, akikkel, mondjuk úgy, kísérleti jelleggel együttműködöm.

– Nagyszerű. Mondjuk úgy, kísérleti jelleggel, én pedig a mentorodnál próbálom megfejteni a saját lelkemet. És hogy miért vagyok mindig egy tárgy a kapcsolataimban.

A pasi hallgat. Nagyon nem arra megy ez a beszélgetés szerintem, mint amerre szeretné, hogy menjen. Én nem értek hozzá, csak belegondolok, hogy anyuéknál is így lehetett: apunak volt még egy barátnője. Miért nem elég a férfiaknak egy nő? A hideg ráz ettől a kérdéstől. Van még tartozásom anyu felé, de nem vagyok biztos benne, hogy jó ötlet lenne megadnom. Nem tudom. Talán Hanna tudja. Vagy mégsem.

– Kassai azt mondja, én kezelem tárgyként magam – folytatja végül a csaj. Csak hüledezem és Hannára pislogok: vajon ő is levette, hogy a nagyapám itt végül is folyamatosan téma? Én csak azt látom belőle, hogy ott van a Balatonon nyáron, meg amikor átmegyek hozzájuk, ül kint a kertben, simogatja a kutya fejét, és szerel mindenféle dolgokat, vagy éppen a kerítést festi. Máskor színházba mennek a nagyanyámmal, és talpig ünneplőben várják, hogy anya megérkezzen értem, mert a világért sem hagynának egyedül, hogy miért, azt nem tudom.

– Nem biztos, hogy mindenben igaza van – dünnyögi a férfi.

– Szerinted is tárgyként kezelem magam? Vagy csak te kezelsz engem tárgyként?

Hűha. Nem is kéne anyunak előfizetnie a Netflixet, elég lenne ezt a pasit követnie és hallgatnia. Ez egy igazi szappanopera lehetne, egyelőre a hullákat nem találom, márpedig anyám szereti a krimit meg a feladványokat. Ami azt illeti, én is tudnék szolgálni neki eggyel, mármint feladvánnyal.

– Én nem kezellek tárgyként, Martina. Értelmes, okos nő vagy. De most mennem kell, mert reggel korán kezdek. Otthon megkereslek.

Hű. Hát végül is ő hozta a saját fejére a bajt, nem?

Kuncogunk, beleiszunk a kólába, amikor meghalljuk ismét a pasi hangját.

– Szia, anya. Ne haragudj, annyi átszállásom volt, hogy még csak most érkeztem meg – mondja a kis hazug, és sejtem, hogy ennél a beszélgetésnél már a fülén tartja a telóját. Én sem szoktam kihangosítani, ha anyámmal beszélek. Biztos, ami biztos. – Téged hívlak először… Nagyon szép a szálloda, igen. Megnéztem a partot is, már most olyan sokan vannak, mintha főszezon lenne… Nem, még nem jártam itt főszezonban, de tele van a part. Tele vannak a bárok… dehogy lettem alkoholista. Szerinted mindenki alkoholista, aki beül egy bárba egy nyaralóhelyen?… Jó, akkor alkoholista lettem, nem vitatkozom… Holnap. Holnap már kezdjük… Nem, senkivel sem találkoztam, de amúgy sem ismerném meg őket, majd holnap bemutatkoznak… Nem, anya, ez nem afféle úri huncutság, hanem traumafeldolgozás, de oké, ez az én témám, hagyjuk. Mesélj, történt valami, mióta nem találkoztunk?… Persze hogy csendben jöttem el. Hajnalban nem akartam döngetni a bejárati ajtómat, hadd pihenjetek… Hogyhogy hány átszállással? Hát kettővel. De igen, van közvetlen járat, de én szeretek átszállni. Na, tényleg rendben minden, itt lakom egy luxusszállodában, ülök a teraszon, és rálátok a tengerre. Jó éjt, anya.

Huhh. Bár röhögök Hannával, mégis átérzem, milyen gáz, amikor az anyád cseszeget.

– Jó lenne látni, milyen ez a pasi, biztos nem egy nagy ász – hajtja fel a kóláját. – Na, akkor megyünk?

– Hová? – kérdezem bizonytalanul. A terasz most kezd megtelni vendégekkel, még semmi kedvem ágyba menni.

– Egy kis sétára – mosolyog, és felpattan.

A pincérnél igyekszem határozottan aláírni a számlát, de remeg egy kicsit a toll a kezemben.

Követem őt. Magabiztosan siet a lifthez, majd úgy megyünk el a recepció előtt, mintha totál természetes lenne, hogy a mi korunkban most belecsapatunk az éjszakába.

– Mi lesz, ha Anita felébred? – kérdezem, miután kipenderültünk a forgóajtón.

– Akkor majd felhív. Itt a telód?

– Naná.

– Hát akkor?

– Oks, de hová megyünk?

Körülnézek. Szemben velünk, a sétányon, ahol Anitával elgyalogoltunk a kilátóig, a magas, karcsú pálmák törzsén karácsonyi füzérek világítanak, annyira menő, hogy hihetetlen. Az úton akkora a forgalom, mint otthon a körúton hétfő reggel. Egy csomó sportkocsi araszol itt, jó nagy baromság ilyennel járni, mert a levegővel mi lesz, meg ilyenek. Mivel környezetvédelem szakos a sulink, ezekről a dolgokról naponta hallok a tanárainktól.

Hanna az utcára érve leveszi a farmerdzsekijét, és felköti a vállára.

– Neked már nagy a melled! – rökönyödöm meg, amikor meglátom az ezüst topot, és alatta a formás mellét. Valahogy eddig nem is tűnt föl. Nekem még, talán a sport miatt, eléggé kicsi a cicim. Nem mintha akarnék nagyobbat. Jézusom, még csak az hiányozna! Az is nehéz ügy, hogy a mellbimbóm megnőtt.

– Már több mint egy éve menstruálok – legyint.

– Tessék? – Köpni-nyelni nem tudok. Igaz, hogy ő már mindjárt tizennégy lesz, mert szeptemberi, én pedig márciusi vagyok, de akkor is. Nekem egyszer volt egy vérzésem, iszonyúan ijesztő volt, vagyis én nagyon megijedtem. Anyu csak nevetett, hogy már nagylány vagyok. De ennek már több hónapja, és azóta szerencsére semmi.

– Hát igen. De miért, mire számítasz? Ezért mondtam, hogy le kéne feküdnöm valakivel. Hátha valami jobb lesz.

Jó ég. Igyekszem szedni utána a lábamat, miközben azon gondolkodom, milyen hülyeségnek tűnik, amit mond.

– A végén még terhes leszel és gyereked születik – mondom a hátának. – Aztán örökre itt ragadsz Franciaországban.

– Na, azt már nem! – fordul vissza. – Igazad van, inkább nem fekszem le senkivel.

Otthon már nem tudna úgy menni az utcán ebben az ezüst topban, hogy ne szóljanak be neki, de itt mindenki fura egy kicsit a maga módján. Mondjuk ez tetszik is. Itt görkoriznak a nyugdíjasok, színes karneválruhában járnak a molettek, mindenki nevet, kiabál, és este tízkor tele vannak a tengerparti bárok jókedvű emberekkel. A tenger sötét massza, de a hullámzását még az autóút mellett is halljuk.

Hanna már szinte futólépésben halad, egyszer csak befordul balra, háttal a tengernek, én meg követem. Elég sportos vagyok, de az utcán nem bírom a rohanást. Elég nekem az edzéseken. Hanna kiveszi a gumit a hajából és kiereszti a vállára a barna hajzuhatagot, egészen a topja közepéig ér a haja, olyan hosszú már.

– Hová rohanunk? – érek mellé. Egy sötét utcában megyünk, de a végén ott egy kivilágított étterem, és egy hosszú, kivilágított utca.

– Mutatok neked valamit.

– Okés – sóhajtom. Szeretem ám a kalandokat, de most egy kicsit aggaszt, mit fog gondolni Anita, ha felébred, és nem talál ott minket. Remélem, nem anyámat fogja elsőre felhívni, mert anyu aztán beindul, mint nyomozó, és még a nemzetközi körözést is kiadatja ellenem. Vagy ellenünk.

– Egyébként mit szólsz a magyar faszihoz? – kérdezi.

– A telefonoshoz?

– Hát ja.

– Idióta – véleményezem.

– Megnézném.

– Én is.

– De a nője, az az influenszer csaj.

– Melyik?

– Aki unja Londont, meg kezdődik a bemutatója.

Közben kiérünk egy sétálóutcára. Baromi jól néz ki a sok színes, kivilágított üzlet, meg a rengeteg étterem. Tobzódnak az emberek, de Hanna úgy megy, mint aki pontosan tudja, hová tart.

– Honnan veszed, hogy influenszer?

– Megismertem a hangját. Követem a TikTokon. Ő Nina, nem tudtad?

– Nina?

– Nézz utána. Felfújt száj, egy kis botox, luxusélet. Nincs gondja semmire, érted. Mindenki utaztatja, öltözteti, még a sminkcuccait is ingyen kapja.

– Jó, de… – Gondolkodom, aztán végül elharapom. Én anyától kábé csak azt kapom, hogy milyen életet ne éljek. Például olyat ne, mint az apám, mert ő a látszatnak él, anyu szerint. Nekem tetszik, ahogy apu él, de ahhoz azért jól kell keresni, és a zsaruk, ahogy ő mondja elég gyakran, nem keresnek valami jól. Mindegy, mert anyám hivatásáról legalább tudok ezt-azt, apámé, szerinte, unalmas. Hát annyit tudok, ha anyának bemondanám, hogy Hanna egy botoxolt influenszert követ, akkor kiakadna. Szerinte az influenszerek előbb-utóbb a kezei közt végzik. Ezt ő mondta. Vagy tettesként, vagy áldozatként.

– És ez a Nina azt hirdeti magáról, hogy nincs senkije – folytatja Hanna, és mintha kicsit feldúlt lenne. – És közben egy ilyen faszival jött össze.

– Jó, de ott a Martina is – szólok közbe.

– Ezért nézném meg ezt a pasit, aki idejön nyaralni, és ilyen kamut ad le mindenkinek, hogy dolga van.

Eszembe jut, amit Anita mondott. Hogy neki valami megbeszélései lesznek itt több magyarral együtt. Lehet, hogy ezzel a pasival? Terápia? Nem igazán értem a dolgot, de van-e közöm hozzá? Na ugye.

– Mindenesetre az anyukától be van rezelve – vigyorgok. – Csak azt nem tudom, a nagyfaterom hogy jön be a képbe?

– Ja, a Kassai. Az nekem is feltűnt. Te, lehet, hogy itt valami reality készül? Itt a nagynénéd, aki tévés.

– Volt.

– Aha. És itt egy pszichodoki is. Meg más magyarok… szóval, ki tudja. Valami házasodós – röhög fel.

A fejem rázom, olyan hülyeségeket talál ki mindig, és állandóan az van, hogy követnem kell őt. Már évek óta így van.

– De hová megyünk?

– Csak gyere utánam. Bemutatok neked valakit, akit te is bírni fogsz.

Hú, ez elég izgi. Amit eddig láttam Nizzából, az eléggé rendben van, beleértve ezt az esti, fényes, vibráló menetet, amikor gőzöm sincs, hová tartunk, de izgalmasnak tűnik.

Kicsit félek.

De vonz is az ismeretlen.

Márk

– Laci? – meglepve szól bele a mobilba. A szerkesztőjét pacsirtatípusnak ismerte meg, nem kései bagolynak. – Tehetek valamit érted?

– Igen. Azt tudod tenni, hogy elküldesz egy normális részletet a könyvedből.

– Ezt hogy érted?

– Eddig úgy tudtam, az illatokkal lehet majd összekapcsolni. Egy múltba kapcsolódó történet, amit az illat köt össze. Ezt a szinopszist kaptuk, és most Zsombor felvette a kapcsolatot egy illatcéggel, amelyik támogatná a kampányodat.

Márk sóhajt, és arra gondol, talán nem kellett volna azt az erős néhány oldalt elküldenie. Félelmetesnek tartja, hogy a szerkesztője sem tud elvonatkoztatni, ő is a földön jár. Körülötte mindenki a földön jár, nehéz csak neki lebegnie ég és föld között.

Végigsimít a mellette fekvő meztelen combján, majd lassan válaszol.

– Nem tudom, mi a probléma.

– Én felelős vagyok érted.

A szerkesztője szinte könyörög. Márk elvigyorodik, hová fajultak a dolgok mostanra, kotorászik egy kicsit a székre ledobott farmerjában, aztán előhúzza a megsodort cigit. Villan az öngyújtó lángja.

– Nem vagyok már gyerek.

– El sem tudom képzelni, hogyan mondjam meg Zsombornak, hogy te a halállal hozod összefüggésbe az egész illatdolgot.

– Ez a szépirodalom.

– Rendben van, akkor valóban kérünk egy új szinopszist, amiben a konkrét történet cselekményét leírod. Mert az valóban nagyon furcsa lenne, ha egy kellemes illatú termékeket gyártó cég egy hullaszagú könyvet szponzorálna.

Laci, a szerkesztője csak leejti a földre a szavakat. Ő az, Szotira Márk, aki a szavakat fenntartja a levegőben, a szerkesztője meg ledobálja őket a földre. Talán nem is tud róla, de így nyesi vissza a szárnyait.

Márk beleszív a fűbe, vastag füstöt ereszt ki a mellette félálomban fekvő partnerére, és dühösen állapítja meg magában, hogy a legnagyobb probléma természetesen Patai Zsombor. A kiadótulajdonos már szinte mindenbe belepofázik. A végén még átíratná a történetét is. Hiba volt az igazi kéziratot elkezdenie és abból leadnia részletet. Mennyivel jobb lenne, ha csak egy színes-szagos semmit küld át a szerkesztőjének, aki megnyugszik, Zsombor pedig szépen szervezkedhetne a baráti körében, hogy kik szponzorálják az új könyvet.

– Az, hogy hullaszagú, nagyon rosszulesik nekem – feleli halkan.

– Márk, az nem működik, hogy mást adsz kiajánlóba, és mást írsz meg a végén. Ez így tényleg nem megy. Terveznünk kell, ez már nem arról szól a huszonegyedik században, hogy megírod, és kiadja a kiadó. Te tudod a legjobban, hogy minden részletét ismernünk kell azért, hogy az emberek keressék, megismerjék, megvegyék. És hogy esetleg elolvassák.

A füst kellemesen bódítja, bár hogy jókedvre derítené, azt nem mondhatja.

– És akkor mit vártok tőlem? Már talán feltűnt, hogy én vagyok az író. Az alkotó. De talán úgy is mondhatnám, hogy a művész.

– Értem és elfogadom. Patai viszont a kiadó. Tiéd a művészet, övé a pénz, és én beszorultam kettőtök közé.

– …

– Tudod, hogy maximális tisztelője vagyok az írásaidnak, Márk. Mondhatom, hogy a művészeted tisztelője. De… – tart egy kis szünetet – attól tartok, a legjobb helyed mégis itt van, a kiadónál. Ezért érdemes észszerű kompromisszumokba belemenni.

Nem azt mondja, gondolja Márk, hogy „belemenned”, mintha így egyszerűbb lenne, és neki sem kellene magára vennie.

Pislog, szívja a cigit, aztán arra jut, végül is kábíthatja őket. Illatokkal, meg egy kis Riviérával. Aztán az igazi sztorit is leadja – ha végül megírja, mert a fejében már összeállt –, és eldöntik, kell-e így nekik. Akkor jön el az ő kompromisszumkészségük tesztje. Meg arra is gondol, hogy szeret írni, de utálja, ha sürgetik – ha nem sürgetik, akkor viszont sosem fogja megírni, és végül arra jut, hogy a töke tele van az egésszel. Neki az a dolga, hogy jól érezze magát, akkor fog felszínre jönni belőle a művész, akkor fogják megérinteni a sorai az olvasókat.

– Rendben. Átküldök egy javított szinopszist és még egy részletet. De idő kell minderre.

– Ez egy üzenet?

– Igen. Talán egy hónapnál többet kell itt töltenem, hogy megszülessen a végleges mű.

– Megnézem, mit tehetek.

Hát akkor díl. De miért kellett ide eljutniuk, hogy már-már utálatot érezzen a szerkesztője iránt? Mert a kiadóját eddig sem kedvelte.

Eloltja a cigit. Ledől az ágyra, lógatja a padló felé a telefont, majd elengedi. Hangosan koppan, amikor leérkezik.

– Mi történt? Fontos? – nyitja ki a szemét a meztelen fiú az ágyában.

– Semmi sem fontos, csak a most és csak a mi – válaszolja. Fölé hajol, és megcsókolja a száját.

Most nem akar az íráson gondolkozni. Majd kitalálja, hogy legyen más az ígéret, és más a valóság, de nem most.

Anita

A csajok még mélyen alszanak, amikor felriad. Fél hét, ilyenkor otthon már kezdi összepakolni a felszerelését, enni ad a kutyának, kivesz a mélyhűtőből egy kiflit, berakja a kétszáz fokra felmelegített sütőbe. Amíg sül a kifli, addig ő lezuhanyozik, beleugrik valamelyik sportos farmerjába, amit úgyis levesz, amikor megérkezik, pólót vesz, rövid ujjút, hosszút rá, hogy legalább fölül ne kelljen mindent kicserélnie. Kávé, kifli vajjal, aztán indulás. A módszert, amivel tisztára suvickolja az ablakokat, külföldről hozta, a munkafolyamat már a zsigereiben van – bár hegyet sosem mászott, és különösebb kedvet sem érez hozzá –, és a világ fölött, a felhők alatt eltelik majd egy újabb munkanap anélkül, hogy hosszabban bárkivel is beszélgetnie kellene.

Itt lassúbb minden, nem is érti, miért jött el, egy kicsit veszélyesebb ez az egész, mert lesz ideje, és ha minden igaz, erre is megy ki az egész, hogy módja is legyen a saját érzéseivel szembesülni.

Egy szál bugyiban és pólóban kioson az erkélyre. A szálloda oszlopcsarnokán átnézve, az oszlopok között látja a tengert, sajnos a nap itt megy le, így nem látja felkelni, de a kékség is elég, ami bekúszik a látómezejébe. Óvatosan körbenéz. Mintha egy társasházban lenne, egyik fala az oszlopok és a tenger, a másik három pedig a lakások és a teraszok. Több teraszon már mozgást érzékel. Ezek szerint mások is korán kelnek itt, ami nem csoda. Hirtelen nosztalgiája támad. Akkor, amikor legutóbb itt volt, elment egy-két kisvárosba a környéken, kirándult, Monacóban és Cannes-ban is eltöltött egy-egy napot… szuper volt, végül is. Már ha nem barmoltak volna bele teljesen.

Végül isteni jel volt, mert az állása tuti megszűnt volna, és csak hitegették valami műsorral. Előtte-utána volt ilyen, elég, ha csak Rudira meg Gonda Erikára és Kovács Erikre gondol. Mindannyian felkapottak voltak, ilyen-olyan műsort vezettek ideig-óráig, aztán kész, elkaszálták a műsorukat, kaptak valami hihetetlen ígéretet, egy évig fizut, és senki sem tudja, azóta mit csinálnak. Gonda Erika talán valami butikot nyitott, és a Covid alatt panaszolta, hogy a csőd szélén áll. Rudi pedig többször is fél lábbal a börtönben volt.

Hát ő legalább kitalálta magát.

– Még mindig László miatt bánkódsz?

Ezt akkor, hat éve, még az indulása előtt kérdezte tőle a saját apja. Nehéz volt vele az őszinte beszéd, mert amikor az apja felvette a gondolkodó pózt, egyik kezére rákönyökölve, hozzá közel hajolva, akkor ő nem tudott nem arra gondolni, hogy egy pszichiátriai ülésen vesz részt.

– Őszintén szólva van elég problémám. Lezli csak egy része, mert arra emlékeztet, hogy nem vagyok képes továbblépni.

Remélte, hogy elég „okos”, egyben őszinte választ adott az apjának. Elvégre az az ő problémája, hogy képtelen az elengedésre! És az ő hiúsága – és szigorúan magában tartja a dolgot –, hogy átvertnek, baleknek tartja magát, és úgy látja, mindenki más annak tartja őt. Egy nő, aki a tévében mutogatta a szerelmét és fordítva, aki minden partin megjelent a pasival, önelégülten mosolygott a fotósok kamerájába, azzal a „nekem mindenem megvan”-pillantással, jól pofára esett. Ezt a részét talán még nehezebb volt feldolgoznia, mint azt, hogy Lezli lelépett.

– Pár év múlva már az emlékeidben sem jön elő – okoskodott akkor az apja, és Anita már annak is örült, hogy nem írt fel neki valami csodagyógyszert.

Hát ami azt illeti, az apjának igaza lett. Ma már nem érdekli Lezli, el sem tudja képzelni, hogyan jöhetett össze annak idején egy ilyen bájgúnárral. Igazság szerint pont hat éve robbant fel az emlék és esett olyan kis cserepekre, amelyek, akár ha beletenyerel is, már nem okoznak sérülést.

Majdnem hat éve történt. Július volt, most júniust írnak, de az az egy hónap mit sem számít.

Július volt, és ha akkor nem jelenik meg váratlanul egy srác, Gebó, a semmiből, akkor Anita talán már alulról szagolja az ibolyát.

Gyorsan felöltözik, amilyen brutál meleg van, elég lesz ma egy pántos póló és egy sort. A gyerekek még mindig húzzák a lóbőrt, ír két sort Lénának, aztán megnyugodva – mégiscsak jó gyerek, nincs vele semmi baj, a barátnője is kedves lány – belelép egy pántos papucsba, amit direkt erre az utazásra vásárolt, és elindul reggelizni. A Michael Kors hátizsákját viszi, bőr, dögös, sportos. A zsebében van egy rúzs, csak a biztonság kedvéért.

Az ember, amikor éppen egy poszttraumás stressz feldolgozását tűzi ki célul – bár neki csak az apja szerint van ilyenje, ő maga nem így gondolja –, talán nem használ rúzst, főleg, ha a hétköznapjaiban sem használja.

De ki tudja.

Lehet, hogy éppen ez lesz a kapaszkodója a normális világhoz.

Elképzelése sincs, mi vár rá.

Menekülne, maradna.

Végül bemegy az étterembe, egy croissant-nal és egy dzsemmel kioson a teraszra, a medence mellé. Felveszi a napszemüvegét, nézi a modern, színes lányszobrot, ami a tenger felé rohanna, és arra gondol, ideje lenne megpucolni a korlát üveglapjait. Úgy kell kényszerítenie magát, ne lásson neki már akár a szalvétájával.

Rozina

– És ha megjelenne?

– De miért jelenne meg?

– Hát igen, igazad van. Semmi szüksége arra, hogy már megint bajba keveredjen.

– Szerinted miattam keveredett bajba?

– Hát miért, mit gondoltál?

– Arra gondoltam, hogy más miatt történt. Konkrétan amiatt az őrült miatt, mit gondolsz?

– Hát te már csak tudod.

– Tudom is, mert…

– Mert…?

– Hát mert elolvastam annak a nyomorultnak az életéről mindent, amit csak megírtak valahol. De ezt te pontosan tudod.

– És mi szükség volt erre?

– Semmi. Ezt nevezik tehetetlenségnek.

– Ja, hacsak úgy nem.

– De most ne baszogass, mert úgyis mindjárt terápiába megyek. Megyünk. Mert téged is viszlek magammal.

– Jesszus, de hát te jobban vagy nélkülem, nem?

– Úgysem szabadulok tőled.

Áll a zuhany alatt, és befejezi a belső párbeszédet magával. Annyira nincs oda az aggodalmaskodó énjétől, érdekes, hogy csak magánéleti helyzetekben jön elő, a munkájában békén hagyja. Talán azért, mert ott van elegendő önbizalma. Mert ott sosem volt kérdés, hogy jól csinálja-e.

– Jó reggelt – lép be a nappalijukba. Kitti a teraszon áll egy szál csillogó anyagú hálóingszerűségben, és a haját turkálja. Olyan fényes a haja, akár egy hajas babának. Vörösesszőke, és összevissza kuszálódott az éjszakai alvásban. Ellentétben az ő hajával, ami sötétbarnára van festve, lefelé világosodik, egy kicsit ombre az egész, a válláig ér, és szépen, szinte katonásan állnak a tincsei.

– Hát ma nagy nap lesz – mosolyog Kitti, de Rozina úgy látja, erőltetett a mosolya.

– Akkor siessünk.

A reggelit csak bekapkodják, a szobájukba kérik, konkrétan a teraszra. Kitti ötlete volt, aki nem akart senkivel találkozni, akit esetleg ismernek. Nem mintha találkoznának az illetővel, Gáborral, gondolja Rozina.

Mindenesetre a pezsgő jólesik. Kitti javasolta ezt is, sőt ő húzta elő a bőröndjéből. Kicsit olyan nekik, mint a pasiknak a pálinka. Ha valamitől tartanak, mondta, jöhet egy feles – illetve nekik most egy pohár aranyszínű, száraz francia pezsgő.

És most, nincs más hátra, mint felkeresni a konferenciatermet. Ugyanazon a szinten található, mint az étterem, előző nap vittek ki onnan egy csomó, piros bársonnyal bevont széket, de hogy mit vittek be helyettük, azt nem látta.

Mindenesetre hangosan dobog a szíve, semmi más nincs a fülében, csak a saját szívdobbanásai dübörögnek benne.

Pedig hát mi történhet?

Mivel lehet ma itt meglepni őt?

Netán meggyógyítani?

Nem, nincs mit és nincs hogyan. Az ő lelkén begyógyultak a sebek, elfogadta, hogy megtörtént, ami történt ugyanitt, hat évvel ezelőtt. Megpróbálta felkutatni, kinyomoztatni a saját módján a miérteket, és azt is el kellett fogadnia, hogy a gyors, őrületes fellángolás egy pillanat alatt véget is ért. Hogy maga az esemény okozta Gáborban a változást, vagy amúgy is megijedt volna a férfi az egésztől, az őrületüktől, kettejüktől, az már lényegtelen.

– Tulajdonképpen nincs is miért itt lennem – motyogja magában. – Hiszen én nem traumás vagyok, hanem bűnös. Megöltem Ernát.

Kitti lesújtón mered rá, majd ad neki egy hátbavágást. Finomat, de azért érezhetőt. Rozina elmosolyodik. Szükségtelen itt lennie, de most már akár végig is csinálhatja.

Megigazítja magán a farmert, lehúzkodja a csípőjére a törtfehér Max Mara blúzt, majd lassan kinyitja a terem ajtaját.

Egy csapásra megérkezik 2016-ba.

Léna

– Hű, ez nagyon forró volt.

– Szerintem azt se vette volna észre, ha nem vagyunk az ágyban.

– De, amikor hazajöttünk. Láttad, hogy megfordult? Konkrétan ki is nyitotta a szemét. Majd meghaltam, mert rám nézett.

– Ugyan már, Léna, ezt csak képzelted. Úgy aludt, mint a medve.

– Mármint a medve télen.

– Okés. Na, akkor felkelünk?

– Kicsit álmos vagyok még.

– Figyelj, te is beleegyeztél éjjel, hogy ennek a dolognak utána kell járni. Mert ennyivel jövünk a csajnak.

– Ó, nebamár.

– Jó, hát te vagy a nyomozó, nem én.

– Az anyám a nyomozó, ugye vágod. – Felkönyökölök és nyújtózom egyet. A tegnap esti történet után tényleg az az egyetlen lehetőség, amit tehetünk, ha be akarjuk tartani az ígéretünket, hogy felkelünk, és utánanézünk.

– Felhívom apámat.

– Okés.

Hanna apja nagyon nagy király volt a sulinkban. Időnként a felzászlózott kocsi jött Hannáért, francia zászló lobogott rajta, na akkor azért én is velük jöttem el. De aztán történt ugye valami, és menesztették. Anyám szerint, aki nagyon sok mindent tud, de keveset beszél, szóval szerinte volt valami diplomáciai baki, amit nem tudtak megbocsátani neki. Fogalmam sincs, milyen diplomáciai bakik léteznek, mert azt se nagyon tudom, mi az a diplomácia, szóval én csak a felzászlózott kocsit sajnáltam, amikor az apja üzletemberré vált. Anyám szerint éppen azok üzletelnek vele, akikkel volt a bakija, de anyu mindent túlbonyolít, és meg akar magyarázni.

Amíg Hanna az apjával beszél, elintézem a fürdőszobát. A fogmosásnál rámeredek Hanna piperecuccára. Átlátszó műanyag neszesszerben tartja a dolgait, olyan, mintha arra számítana, hogy bármelyik pillanatban repülnie kell.

– Figyi, te már alapozol is? – rohanok ki hozzá. – Meg rúzst használsz? Jézusom.

– Csak a vlogomban. Mit gondolsz, lehetsz enélkül TikTokker?

– De csak a környéket szoktad bemutatni. Minek ahhoz smink?

– Te nem látsz engem a TikTokon?

– Hja, de, néha – felelem. Eskü, még nem láttam rajta rúzst a TikTokon. Vagy hát… majd újra megnézem.

– Figyi, de most komolyan. Te csak a Côte d’Azurös vlogomat nézed?

– Hát… – Ne már, még mit kéne néznem?

– Ott vagyok én magam is, Hanah Bredart. Angolul, franciául, magyarul. És bemutatok mindenféle francia apróságot, növényt, sminket. A nagyszüleim csokijait. Apám szerint azóta megduplázódott az online forgalmuk, mióta csokit kóstolok náluk. Figyelgetem az influenszereket, vlogokat, mert… unatkozom.

– Aha – csapok a homlokomra. – Hát ezért jöttél rá rögtön, hogy hívják ezt a blogger csajt, akivel a vadidegen pasi telefonált.

– Ninát – bólint. – Igen, Ninát is figyelem. Nem egy nagy szám, nem is a mi korosztályunknak szól. De érted, én csak… hobbiból. Itt is csak terméket fogadok el – magyarázza, és nem igazán értem, miről beszél, de legalább már tudom, hogy időnként sminkeli magát. Engem anyám megölne. Na jó, nem ölne meg, csak ha kimennék úgy az utcára. Pedig már rég elmúltam tizenhárom. Na jó, nem olyan rég. De akkor is.

Reggeli nélkül indulunk el, mert azt természetesen lekéstük, de Hanna azt mondja, úgyis pizzázni akartunk. Már azután, hogy megtesszük Marszinak azt, amire kért minket. Igen, tudom, most jönne anyámtól az a kérdés, hogy de hu dö fák iz Marszi? Jó, szépen kérdezné: kicsoda Marszi?

Marszi az egyik étteremben dolgozik, a sétálóutcában, és nagyon jó szándékú lány. Na jó, nem annyira lány, mert már jóval túl van a húszon. Csak hát Marszi magyar, jó fej, segítőkész. Hanna pár hónapja ismerte meg, amikor az új osztálytársaival itt rendeztek meg egy születésnapot. Azóta néha visszajár Marszihoz, és megbeszéli vele a dolgokat. Hogy milyen dolgokat, azt nem tudom, gyanítom, hogy Marszi egy kicsit barátnője, kicsit anyapótlója Hannának.

Vágjunk bele, hát mi dolgunk lenne itt? Azonkívül, hogy strandolunk. Most komolyan.

Az utca konkrétan három perc andalgásnyira van a szállodánktól, vicces, szinte el sem hagyjuk a beachet, és ott vagyunk.

– Te, biztos vagy ebben? – kérdezi Hanna.

– Éééén? – mutatok magamra, és a szemem forgatom. – Te voltál az, aki rögtön igent mondtál Marszinak!

– Jó, de hogy fogjuk csinálni?

– Nemtom. De szerintem valahogy úgy, mint tegnap – tárom szét a kezem. Most komolyan, tőlem akarja megtudni, hogyan kell lenyomozni valakit? Hát mi vagyok én, nyomozó? Az anyámmal előhozakodni nem ér. Nem szokott esetekről mesélni otthon, módszerekről meg pláne nem.

– Tegnap?

– Amikor kihallgattuk a pszichodokit.

– Jó, és ha itt nincs mit vagy kit kihallgatnunk?

– Akkor megkérdezzük a szomszédokat. Vagyis te. Mert te tudsz franciául.

– Uhhh – mondja, de aztán vigyorogni kezd. – Kaland. De nekem van egy sokkal jobb ötletem.

– Oké. Adhatod.

– Hát az, hogy becsöngetünk hozzá, mintha a rajongói lennénk. És jól kifaggatjuk.

– Aha. Ez jól hangzik – bólogatok. – Csak hát… te olvastál tőle valamit?

– Én? Dehogy! – mondja, mintha védekeznie kellene.

– Hát látod. Így nem lehet azt hazudni. Meg egyébként is – ugrik be anyu figyelmeztetése –, nem csöngethetünk be idegenekhez. Különösen nem idegen pasikhoz.

– De hát ő egy ismert ember! Nem idegen!

– Nekem idegen. Én nem is hallottam róla soha. Te?

– Én se – ismeri be. – De nekem nem is ment sosem valami jól a magyar, tudod.

Bólintok. Utálta a kötelező olvasmányokat, velem meséltette el őket. Ami azért vicces, mert nekem meg előtte a nagyanyám összegezte, akinek mindig megesik rajtam a szíve.

– De olvasni kell, Léna, mert úgy leszel okos és művelt. Aki nem olvas, nem lesz művelt ember, márpedig… – szokta mondogatni, és folytatja a sort. Én egyébként olvasok az olvasómon e-könyveket, és van pár kedvencem, amit szépen igazi könyvben is elolvasok, sőt korábban a Ropi-sorozatot többször is elolvastam, tehát nagyi totál értelmetlenül cseszeget ezzel. Csakhogy a kötelezőket nem olvasom, mert nem érdekelnek. Kizárólag olyat olvasok, ami érdekel. A többinek meghallgatom a tanulságát, rövid történetét, és még a szereplőleírását is, ez még mindig könnyebb, mint átrágnom magam egy unalmas szövegen.

Most mindenesetre lehuppanunk a járda szélére és vadul keresgélünk a telefonjainkban. Szotira Márk nevén rengeteg találat van. Ha csak a fényképeket nézem meg, akkor is feltűnő, mennyit változott az első képek készülte óta. Az első fotókon olyan sovány, jelentéktelen, kicsit nyálas pasi, a vége felé sportos, lebarnult, hófehér fogakkal mosolyog. Közlöm azért Hannával, hogy tuti homár, de Hanna visszadobja a labdát, hogy ma már ilyet nem mondunk. Okés, én nem is bántani akarom, de hát ha ez a Marszi szerelmes belé, akkor ezt is le kéne vennie, mert így kábé nulla esélye lehet nála.

Túl sokáig nem szörfözgethetek a fotók között, mert Hanna szerint sietnünk kell, legyünk túl rajta, aztán kaja, majd az apjával Monaco. Okés, ez jól hangzik.

Szerencsére ennek a Márknak vannak rövid írásai női lapokban, amiket megtalálunk a neten.

Elég lilák, de akad egy, ami a szerelemről szól, de elég durva. Együtt nyaralnak a Balatonon, nem közösen, de egyszerre, és akkor észreveszik egymást, ismerik egymást régről, égből pottyan a szerelem, ami nem is tud beteljesülni. A srác az ablakon távozik, amikor azt hiszi, a nő pasija jön meg. A csaj pedig elkezdi keresni, de nem találja, és elhatározza, hogy felad egy hirdetést a Facebookon. Mire végül megtalálja a srácot, kiderül, hogy az nem is emlékszik az egészre, és megszégyeníti a csajt.

Hát ez nem az én világom. A szerelemről valamiért az Újvári jut eszembe, akinek komplett agyhiánya van, de ő mégsem ilyen bunkó, mint ez a szereplő, akiről nem is tudom meg, hogy mi baja van a nővel, miért nem emlékszik rá, és miért volt az elején szimpatikus, ha a végére bunkóvá válik.

– Te, ez az író nekem nem szimpatikus – közlöm a járdaszegélyen ülve a barátnőmmel.

– Akkor olvass Jókait – veti oda.

– Dzsíz, de lökött vagy.

Nem telik el öt perc, és ott állunk a kapu előtt. A kaputelefonra kiragasztott cédula vezet nyomra: Marc. Hát akkor becsöngetünk, és várunk.

Ádám

Nem jött el mindenki. Ahogy számított is rá. Megkapta a listát, és most összesen hárman vannak ott, pedig öten biztosra ígérték. A hétből.

Mindegy, annyival dolgozik, ahányan megérkeztek.

Színes babzsákfoteleken ülnek, tulajdonképpen elég hülyeség volt ezt kitalálnia, de oldani akarta a hangulatot.

Ketten a telefonjukat babrálják, a harmadiknak pedig a cipőfűzőjével akad gondja. Ádám megköszörüli a torkát.

– Jó reggelt mindenkinek. Pál Ádám vagyok, pszichiáter, a poszttraumás stressz szindróma az egyik szakterületem, és azért jöttem ide, hogy a mai és a holnapi napot együtt töltsem önökkel, veletek, ahogy jólesik – mondja, és megpróbálja felmérni, vajon mi sül majd ki ebből. Majd holnap kiderül, gondolja. Folytatja: – Tudom, hogy önök azt gondolják, vagy azt gondoljátok, hogy ti igazi nyertesek és túlélők vagytok, amiben természetesen igazatok is van. Azonban a hat évvel ezelőtti események ennek ellenére, illetve ezzel együtt is hatást gyakoroltak az életetekre, és előfordulhat, hogy megrekedtetek azóta az élet valamelyik területén. Azért vagyok itt, és ebben egy alapítvány is segített, hogy előre tudjatok lépni, ha szükséges. Ha pedig nem, akkor bulizunk egy jót.

Mosoly. Túl kevesen vannak, gondolja. Ha öten lennének, akkor már lehetne velük dolgozni, héttel pedig biztosan. A három necces, kis csoport, nem annyira hatékony. A legjobb az lenne, ha mind a heten itt lennének.

– Rozina vagyok, és utánaolvastam a tüneteknek. Szerintem nálam nem jelentkeznek a probléma tünetei. Feldolgoztam magamban – mondja az egyik nő. Negyvenesnek látszik, itt valami hiba lesz az adatokban, fut át az agyán, magabiztos, laza. Ő lesz az ügyvéd.

– Kitti, és bár gondolok rá néha, azt érzem, hogy erősített rajtam a dolog.

A harmadik a mentorának, a profnak a lánya, az extévés, a szőke, modell alkatú fiatal nő egyáltalán nem akar megszólalni, legalábbis nem töri magát azért, hogy bemutatkozzon. Egy csíkos topban és valami rövidnadrágban üldögél, a telefonját most rakja be maga alá, illetve a babzsákfotel alá, és igyekszik mosolyogni. Ádám úgy dönt, majd a későbbiekben ad neki újra lehetőséget a bemutatkozásra, addig is előáll egy gyors magyarázattal.

– Nem kell tapasztalniuk…

– Tegeződjünk – javasolja Kitti, és a másik két nő bólogat.

– Tehát nem kell tapasztalnotok a klasszikus tüneteket, hanem…

– Mik azok? – kérdezi váratlanul a szőke nő, és hozzáteszi: – Anita vagyok, és nincsenek mentális problémáim. Az apám pszichiáter, és nem szorulok kezelésre.

– Kassai professzor – bólint Ádám. – Az egyik legjobb a szakmában.

Anita úgy néz rá, mintha nem tudná eldönteni, most akkor ezt a bókot megköszönje az apja nevében, vagy mit tegyen. Végül csak biccent egyet, amit így is, úgy is lehet értelmezni.

– A főbb hosszú távú tünetekhez sorolható, ha újra átéli az ember a traumát okozó eseményt, látja a képeket, amiket akkor látott, hallja a hangokat – ha ezektől nem tud szabadulni, olyan élénken élnek benne az emlékek, hogy a mindennapi életminőségét rontják, befolyásolják szinte élete minden pillanatát. Feszültség, szorongás, félelem, álmatlanság, ingerlékenység, a koncentráció csökkenése, akár reménytelenség érzése, és végül depresszió, függőségek kialakulása hátterében is állhat az egykor elszenvedett, feldolgozatlan trauma.

– És arra senki sem gondol, hogy esetleg ezzel az egész találkozással csak feltépjük a sebeket? – kérdezi az ügyvédnő.

– Akkor arra lesz szükség. Csak hogy be lehessen gyógyítani őket – fordul Rozina felé a barátnője. Rövid, bronzos a haja, kócos, a szeme vidám, és nyilvánvalóan tudálékos, gondolja Ádám, és még azt is sejti, hogy a férjére is fog hivatkozni, aki klinikai szakpszichológus. Ennyit tud róluk, mindenkiről kapott anyagot.

Mind a hét emberről.

– Elmondom, mi a terv, és mi a cél – vesz egy nagy levegőt, aztán leül az egyik babzsákra. Zöld, a kedvenc színe. Jól állnak neki a zöld pólók. És persze zöld volt mindig a meze is, már ameddig versenyszerűen sportolt. Mindenfelé szaladgálnának a gondolatai, valamiért kimenekülne ebből a helyzetből, ami, tudja, nem valami jó ötlet.

– Remélem, nyaralunk is – közli az ügyvédnő. Ádám jobban örülne, ha Rozina befogná a száját. Majd akkor szóljon, ha kell a beszéd.

Nem is érti, honnan jön a lámpaláza, és miért olyan nehéz megszólalnia. Ez a három ember – valójában heten voltak –, átélt valamit, egy olyan traumát, amit manapság elég sokan, legalábbis sajnos többen, mint kellene, de annyira szerencsések, hogy életben vannak, túlélők, fizikailag és lelkileg is. Sőt, annyira szerencsések, hogy a franciák még finanszíroztak is nekik egy, ahogy az otthoni asszisztense nevezte: lelki wellnesst. Ötcsillagos hosszú hétvége a francia Riviérán, mellé egy befutott pszichiáter – ezek nem a saját szavai, hanem az asszisztenséé, aki még tud lelkesedni, és ez baromi jó benne Ádám szerint.

Nem is érti, miért nem jött el a másik négy ember. Talán rajtuk kellene segíteni, azért.

– A terv az, hogy először beszélgetünk arról, ki hol tartott akkor az életében, amikor idejött 2016-ban. Milyen terveitek, álmaitok voltak, és mi történt ezekkel – kezdi. Rozina arca elsötétül, Anita hanyatt veti magát a babzsákon, mint aki napozni készül, Kitti pedig a telefonja kikapcsolóját keresgéli. – Aztán lesz két kinti gyakorlat, amit előtte alaposan megbeszélünk. A végén pedig arra fogunk rátérni, hogy szerintetek hol tartotok most, mi az, amit érdemes lenne feldolgozni, vagy legalábbis dolgozni rajta. A legvégén pedig, holnap lehetőség nyílik a csoportnak teljesen együtt dolgoznia. Azt már most mondom, hogy nyilvánvalóan nem érünk egészen a végére, de otthon is mindenki kaphat nálam tizenkét órát, természetesen díjmentesen, ha szükségét látja. Ez nem az én felajánlásom, hanem még mindig a franciáké, én hozzáteszem a magamét, de csupán akkor, ha valaki szükségét érzi, hiszen ez nem erőszak. Van kérdés?

Hallgatnak.

– Oké, akkor én kérdezek először. Valamelyikőtök járt már esetleg pszichológusnál, pszichiáternél az eltelt hat év alatt?

Hallgatnak.

Hazudnak.

Tudja, hogy hazudnak, de nem foglalkozik vele. Majd később úgyis kiderül. Miért bíznának benne? Azért, mert a tegeződést választották, még nem biztos, hogy közelebb kerültek hozzá, ami nem is várható.

– Én jártam – szólal meg egy mély hang a háta mögül, és hangosan kinyílik az ajtó. – De szart sem ért.

Rozina belenyomja az arcát a babzsákba, a rózsaszínbe, és vagy nevet, vagy sír.

Ádám az utóbbira tippel.

Blanche

Grasse házain aranysárgán simít végig a napfelkelte, és Blanche boldog, mert olyasmi történik vele, ami még sosem.

Ott állnak most, tizenketten, egy olyan elbűvölő és sokak által vágyott helyen, ahová talán be sem mernének lépni.

Iréne, az egyik tanáruk engedi be őket végül, és beszélni kezd.

– Itt vagyunk, a leghíresebb rózsaültetvényen. Coco Chanel rózsaültetvényén.

Blanche-nak a torkában zakatol a szíve.

– Amint tudják, Coco Chanel és Ernest Beaux parfümőr, az orosz cárok parfümőrje együtt fejlesztették itt az első „saját” illatukat, amelyben nyolcvan összetevő található, beleértve a Côte d’Azur kivételes illatát, a májusi rózsáét. Ez a rózsa valóban májusban virágzik – mondja a tanáruk. – Ez a májusban virágzó rózsa egy igazi különlegesség, itt, a francia Riviérán tökéletes számára a föld és a mikroklíma, ezért, bár esetenként megterem másutt, meleg éghajlaton, mégis az az igazi, amelyik májusban virágot bont, itt, a Côte d’Azurön, mert annak tökéletes az illata. Nőhet ez a rózsa Izraelben, Thaiföldön vagy Mallorcán, sosem lesz ilyen az illata, mint amit itt érzünk, ha beleszagolunk – hajol a tanár a rózsa fölé. Blanche óvatosan hozzáér az egyik virág bársonyos szirmához. Ahogy közelít hozzá az arcával, maga előtt látja Marilyn Monroe egyik ikonikus fotóját, ahogy vörösre festett ajakkal, csábosan néz leeresztett szempillái mögül a kamerába, miközben fehér selyemhuzatos párnák közt fekszik. A híressé vált mondatát is látja maga előtt: „Az ágyban mindössze pár csepp Chanel 5-öt viselek.”

Marilyn a világ leghíresebb és talán legtartósabban trendi illatává tette ezt a mára klasszikusnak számító Chanel parfümöt, amelynek az alapja a májusi rózsa, ami itt terem, Grasse-ban. Mostanra, júniusra a többségét leszedték, de néhány illatos virág még ott maradt, és Blanche el tudja képzelni, milyen lehetett, amikor a társai egy hónappal ezelőtt nélküle kirándultak ide, és gyönyörködtek a katonás rendben ültetett növény rózsaszín szirmaiban. Sajnos akkor nem tudott jönni, mert elkapott valami vírust, ami miatt otthon kellett maradnia. Most viszont részben miatta jöttek vissza, részben pedig azért, hogy megszagolják azt a virágot, ami esetleg a töveken maradt.

Marc beígérte magát, aztán – szerencsére – mégsem jött el. Blanche gyanítja, nincs akkora szerencséje, hogy az író egyáltalán ne jelenjen meg, bár hogy ezt e pillanatban szerencsének éli-e meg, abban nem biztos. Ez a kettősség lassan kikészíti.

A virágföldről az üzembe vezet az út, megnézik, hol és hogyan nyerik a szirmokból az olajat, megszagolják, amit már kinyertek, és Blanche szíve szerint visszamenne a virágföldre, mert szereti a föld illatát, a lenyesett rózsa illatát is, és arra gondol, egyszer talán ő is parfümőr lesz majd. Ha eljut odáig. Na de miért is ne jutna?

Reggel megérkezett a levél a Sephorától.

Nem kellett kinyitnia az e-mailt, hogy tudja, mostantól másik pályán játszik majd.

Már most hiányzik neki Pierre a munkahelyéről, de a Sephora igazán neki való, sokkal jobb, kifinomultabb stílusú, mint a drogéria, ahol dolgozik.

Pierre az első pillanatban persze dühös lesz és talán szomorú is, de majd megbékél, hiszen ők jó barátok.

2016. július, Nizza

Anita

Éze egy picike ékszerdoboz a Riviérán. Az egész napját ott töltötte, kezdte lent, a piacon, ahol talált is magának egy levendulavirág színű pólót meg egy levendulaszár színű zöldes farmerszoknyát, és ez már feldobta a napját. Christ és a haverját követte, eldöntötte, hogy hagyja magát sodortatni az árral, és ez Chrisékbe futott bele, a félig magyar, félig francia testvérpárba, akik semmit sem tudtak az ő múltjáról, sőt közelmúltjáról, nem tudtak Lezliről, nem tudtak az időjóslásáról, és arról sem, hogy lekerült a képernyőről. Chris egy virtuális gasztrotérképet készített, a testvére pedig mindenhol főzött valami helyi nevezetességet. Anita nem árulta el nekik, hogy ő maga hányszor volt kamera előtt, ugyanakkor örömmel vállalta a derítést meg a kamerák cipelését.

Éze a tenger fölött, a hegyoldalban épült, sikátoros, szűk utcáiban megáll a hőség, a lakások, minihotelek ajtaja előtt embernagyságú leanderek állnak, kirándulók százai mennek el egymás mellett oldalazva, izzadt testükre tapadt pólóban, nekitámaszkodnak a középkori építésű falnak, amely hatalmas kövekből épült, de vállalják a kellemetlenséget is, mert mindenki látni akarja a gyöngyszemet, Éze-t, és a városka koronájának tekinthető botanikus kertet.

A város a hegy tetején, a növénykert pedig egyenesen a csúcson helyezkedik el, kaktuszok, sziklák, mediterrán növények és csodálatos kilátás várja a látogatókat. Az azúrkék tengerre látni mindenhonnan, meg a piros-barna tetős házakra, a hatalmas sárga kövekből épült, borostyánnal befuttatott házfalakra, az egész szellős, levegős, nagyon meleg és nagyon illatos.

A fiúk már korábban megbeszélték a kert üzemeltetőivel, hogy itt fognak forgatni, és Anita segít nekik megtalálni az optimális helyet, ahová a hordozható grillezőt lerakhatják. Kipakol a hűtőtáskából, tisztára törli a poharakat, tartja a derítőt végig, ameddig a séf testvér elkészíti a grillezett tintahalat és a híres nizzai salátát, amit a hersegve roppanó zöldségek mellett a tonhal, az olívabogyó és az ajóka tesz különösen kívánatossá. Így Anita szívesen elfogyasztja a forgatás befejeztével az ételt, sőt azt sem bánja, ha néhány kockányi felvételt mégis készít róla Chris. Tetszik neki a srác hullámos haja, a nevetése, a vidámsága, meg a másik srác komolysága, egyenes haja.

Jól érzi magát Éze-ben.

Jól érzi magát ezekkel a gondtalan, félig magyar, félig francia fiúkkal.

És fogalma sincs róla, hogy Chris néhány órán belül halott lesz.

2022. június

Sebestyén

Ennyire szarul már rég érezte magát. Ami nem teljesen igaz, ha belegondol, mert voltaképpen mindig szarul érzi magát, amióta a felesége elvált tőle. Ennek már vagy öt éve, és sosem fogja elfelejteni, ami akkor történt. Hogy az a nő, akivel hat éven keresztül házasságban, és előtte ötig együttjárásban sem eresztették el egymást, még a tökét is leszedte, amikor elváltak. Mert mi volt az ő bűne? Annyi, hogy nem járt mindig egyenes úton. De becstelen sosem volt. Oké, megtett mindent, hogy jól éljenek, megtett mindent, és hát végül is ez azzal is járt, hogy néha bement a tilosba, de sosem volt komoly kapcsolata. Sőt, még az óvszert is magával vitte, használtan, és ott dobta el, ahol senki sem látta, mert nem akart semmilyen zsarolás alanya lenni.

És akkor Viola fogta magát, és lebuktatta. Fotókat készítettek róla és egy nőről, akinek semmi jelentősége nem volt az életében.

Sosem gondolta, hogy a felesége magánnyomozóhoz fordulna, de ez lett a veszte.

És még az utolsó cseppet is kipréselte a testéből a váláskor, minden tartalékáról – vagy majdnem mindenről – tudott, és a két közös gyerekre egyáltalán nem volt tekintettel. Megzsarolta: feldobja, és Sebestyén tudta, hogy rosszul jönne ki a dolgokból. A számlagyára nem volt olyan hatalmas, mint amiket nagy nyilvánosság előtt diadalmasan szokás lebuktatni, de azért, ha valaki felfigyel rá, és visszanézi a dolgokat, egészen a gabonázásig, a külföldi cégekig, az autóalkatrész-kereskedésig, amit akkor adott el – szóval érett volna neki egy-két év a sötétben.

Érdekes, hogy nem a feleségére haragudott legjobban, hanem arra az ügyvédre, akit a családi ügyvédjük bevont a dologba.

Pár óra alatt kiderült Sebestyén számára, hogy ha nemet mond az exfelesége követeléseire, akkor napvilágra kerülnek a dolgok, és nagyobbat fog szívni, mint ha csak simán belemegy a vagyonmegosztásba úgy, ahogy a felesége szerette volna.

Nyár volt, hőség, dinnyeszezon, Sebestyén arra emlékszik, ahogy a bérelt lakásban eszi a dinnyét, a kés hegyéről szedegeti le, és közben káromkodik, szidja Violát, Viola szüleit, meg Viola ügyvédeit, és arra gondol, hogy lemegy az egyetlen megmaradt vagyonához, a BMW-jéhez a lakótelep parkolójába, ami ott állt a kukák miatt mindig büdös kaputól balra – akkor sikerült megcsípnie a legelső helyet, de ez ritkaság volt –, beül, és addig nem nyugszik, míg egy kövér gázzal el nem gázolja azt a rettegett, kegyetlen és szívtelen ügyvédet, aki egy az egyben tönkretette az életét, és nemcsak a jelenét tiporta meg, hanem a jövőjét is elrabolta.

De hát az élet, ahogy mondani szokás, nem habos torta, ezzel a mondással Sebestyén egy ideje egyetért.

Viszont azt is biztosan tudja, hogy addig nem nyugodhat meg a lelke, amíg az ügyvéd legalább olyan szenvedést nem él át, mint amilyet ő, amikor elveszítette a vagyonát.

És hát, azt is szokták mondani, hogy győzelem nincs áldozat nélkül. Ő már elveszített egyet s mást, de most, biztos benne, igen, hogy jó úton jár.

És ha ehhez egy francia városba kellett eljönnie, hát akkor legyen, ennyi áldozat belefér, még akkor is, ha nem kedveli a franciás kajákat. Na de nem enni érkezett Nizzába, hanem azért, hogy végül elhozza az igazságot, önmagának éppen úgy, mint az ellenségének.

Már nincsenek álmai és vágyai.

Csak annyi, hogy igazságot szolgáltasson, a többi nem érdekli.

Léna

– Hű, anyám, ez meleg volt. Ez a csávó nem normális.

– Te akartál kalandokat a Riviérán.

Egy taxiban követjük az előttünk haladó motorost.

– Nem teljesen így van, hiszen te ígérted meg annak a Marszinak, hogy kinyomozzuk a dolgokat.

– De te vagy a nyomozó lánya.

– Akkor most mi a fenéért követünk egy komplett hülye pasit, aki nyilvánvalóan hazudozik? Miért kell elmennünk abba a Grazba?

– Grasse, a parfümsuli. Oda indult. Azt mondta, arról ír, és szevasztok, lányok.

– Hallottam. Akkor hát miért követjük?

– Mert ígéretet tettünk Marszinak.

– Én nem ígértem semmit. De ugye ezzel nem jutunk előrébb, és nem fogjuk tudni kideríteni az igazságot, hogy van-e valakije, vagy nincs. Marszi csak ezzel bízott meg téged, hogy próbáld kideríteni! Illetve csak kért. Igen, csak kérte, tudjuk meg, van-e barátnője.

– De tudod-e előre, mit fogunk kideríteni? Lehet, hogy nem is oda megy, ahová mondta. Miért vallaná be nekünk az igazat?

– És miért ne vallaná be? – csodálkozom. – Miért kellene hazudnia pont nekünk, két idegen, ismeretlen lánynak? Miért hazudna arról, hogy hová megy, hát nem mindegy nekünk?

– Mert titkolhat valamit.

– Hmm. Az nem is ránk tartozik, amit titkol. Mindenesetre horror ára van a taxinak.

– Én fizetem, nyugodj már le!

Úgy látom, Hannát elkapta a láz, pedig egyáltalán nem volt valami szívderítő a fogadtatás, amiben részesültünk Szotira Márk részéről.

Hogy úgy mondjam, inkább ellenszenves volt, ahogy először átölelte Hannát, aki alig bírt kiszabadulni a szorításából, csak akkor engedte el, amikor elkezdtem kiabálni, hogy apa, várj még egy kicsit!

Ez egy régi trükköm, lefelé kiáltottam, a lépcsőházba, mintha apám lent várna a kapuban, Márk pedig elengedte Hannát, és valami elnézést kérő szöveget motyogott, hogy mennyire megörült a magyar szónak és a magyar rajongóknak, trallala. Ezen a rajongó-dolgon nevetnem kellett, de kibírtam, hogy ne tegyem, Hanna pedig ártatlan képpel előadta, hogy egy ismerősünknek kérnénk egy dedikálást. Márk rögtön megkérdezte, hol a könyv, amit aláírhat. Természetesen könyvet nem vittünk magunkkal, és szerintem az arcomra volt írva, hogy nekem az életben nem lesz Szotira Márk-könyvem, mert az az elbeszélés, amit olvastam tőle az imént, hát az örökre elég volt a művészetéből.

De végül aláírt nekünk egy olyan papírlapot, aminek az egyik oldala üres volt, és azt morogta, azt hitte, mi vagyunk a rajongói.

Azonnal lerohantunk a földszintre, de amint kiléptünk a kapun, Hannának az az ötlete támadt, figyeljük már meg ezt a fura pasit, mert Marszi egy rendes lány, és megígértük neki, hogy kiderítjük, van-e csaja.

– Durvábban is végződhetett volna ez az egész – közlöm a barátnőmmel. – Anyámnak annyi sztorija van, hogy…

– Jézusom, Léna, ő egy ismert ember, egy író, ugye nem gondolod, hogy másodállásban darabolós gyilkos lenne? – ütögeti meg a vállamat. – Csak éppen Marszinak nem ő lesz az igazi.

– De az szerinted oké, hogy elkezdett fogdosni?

– Nem, az nem oké! Utáltam, de hálaég’ nem erőszakolt volna meg.

– Ha nem vagyok ott veled, akkor megtörténhetett volna.

– De ott voltál, kiabáltál, mint egy őrült, és ő aláírta nekünk ezt a fecnit – mutat a táskájára –, majd elszáguldott, és mi most követjük, mert úgysincs más dolgunk. Azt mondta, elmegy Grasse-ba, hát elmegyünk utána, és megnézzük, milyen ember, kivel találkozik, ha találkozik valakivel, aztán strandolunk, és majd előadjuk Marszinak, hogy mit tudtunk meg. Díl?

– Díl – bólintok. – És mire számítunk?

– Arra, hogy… – tűnődik –, talán most már, hogy elkezdett tapizni, ahogy kinyitotta az ajtót, arra számítanék inkább, hogy valakivel meglátjuk, és sikerül Marszit lebeszélnünk róla.

– És ha senkivel sem látjuk meg? Akkor mit mondasz Marszinak?

– Hát hogy se igen, se nem. Akkor nem tudunk segíteni rajta.

Mindenesetre nem gondoltam volna, hogy így alakul a franciaországi utam, hogy érkezésünk éjjelén Hanna új barátja, egy pincérnő zokog nekünk zárás után egy étteremben, mert szerelmi bánata van, és reggel pedig taxival üldözünk egy híres magyar írót.

Anyám, ha tudná, szerintem egész nyárra a lakásba zárna, vagy legalábbis a nagyanyámékra bízna, azzal, hogy csak a strandig engedjenek el a balatoni lakásból, apám viszont nevetne, úgy gondolom, és azt kívánná, teljen a lehető legizgalmasabban a nyaralásom.

Én nem vagyok nagy természetjáró, a Balatont imádom, és szerintem szebbek a színei, mint itt a tengernek, de az igaz, hogy ezek a kanyargós hegyi utak a lélegzetelállító látvánnyal, ahogy szinte beszakad mellettünk a hegy, és alattunk csak a tenger kéklik, elképesztőek. Azon pedig folyamatosan elámulok, hogy a kocsiút termő narancs- és citromfák között vezet. Érett, nagy citromok, narancsok és rózsaszínű virágok mellett kanyarog az út, veszettül szép az egész, és szakaszonként behordja a szél a virágok édeskés illatát.

Az író egy szakadt farmerben, fehér, szűk pólóban tempósan száguld a szerpentinen, de a taxisunk, abszolút vigyorban, úgy érzi, hogy meg kell mutatnia nekünk, milyen profi. Közben Hanna elhadarja, hogy ő már többször járt „kényszerből” Grasse-ban, mert amikor apjának külföldi ismerősei érkeznek, akkor általában neki is velük kell tartania a különleges kisvárosba.

– Ott minden az illatokról szól. Ha nem utálnád a múzeumokat, még egy régi parfümmúzeumba is elmennénk – grimaszol. – De a lényeget elmondom, és akkor nem kell bemennünk, szóval ott láthatsz régi üvegeket, meg mindenféle régi parfümöket. A lényeg, hogy vannak parfümboltok, ott a gyár meg az iskola is, és kisebb-nagyobb parfümműhelyek, workshopok. Grasse-t az egész világ parfümfővárosának is nevezik, bármilyen hülyén hangzik is.

– De hogy lesz egy francia kisváros a parfüm fővárosa? – értetlenkedem. – Ugyanazok a növények teremnek meg ott is, mint itt bármelyik kisvárosban, nem?

– Én annyit tudok – mondja, megkapaszkodva egy kanyarban –, hogy régen Grasse-ban bőröket meg bőrkesztyűket gyártottak, aztán egy királynő kitalálta, hogy legyenek illatosak a bőrkesztyűk, és akkor kábé az egész város átállt illatosításra, aztán a parfümgyártásra.

– Hm.

– Aha. Hát igen, furán hangzik. De itt valóban rengeteg a virág, amiből ki tudják vonni az illatanyagokat, és olyan a klíma, hogy a legkülönlegesebbek is megélnek. Külön földjeik vannak, és néhány nagy divatcég a saját parfümjeihez itt termeszteti a virágokat, mondjuk a rózsát. Hát ennyi.

Mosolygok. Bírom, hogy nem egy nagy idegenvezető. Egy királynő átállítja az alattvalóit az illatgyártásra, mert büdösnek találja a bőrkesztyűket, és a város világhírű lesz. Bár, hozzáteszem, én sosem hallottam Grasse-ról, és ha Hanna nem visz bele ebbe a mostani kalandba, nyilván később sem hallanék róla.

– Tényleg van pár helyen workshop, ahol az alapokat elmagyarázzák, én az egyik ilyenen összeállítottam magamnak egy saját illatot – folytatja. – A workshopon egy csomó kis üvegcsét kapsz, benne mindenféle szintetikus meg originál illatokkal, némelyik olyan erős, hogy elájulsz, ha megszagolod, van valami, ami konkrétan szarszagú, nem viccelek. Na és ezeket kombinálva összerakhatod a sajátodat. Az enyém málnás-borsos, majd megmutatom.

Kiráz a hideg ettől a kombinációtól, de be kell látnom, hogy valójában biztosan illik Hannához, mert benne is megvan ez a kettősség, az édes málna és a csípős bors keveréke. De hogy illatban ez milyen lehet, nem tudom, és nem is igazán szeretném megszaglászni. Mindenesetre túl nagy kedvem nem támadt a parfümkészítéshez.

Nincs időm végigfuttatni magamban ezt a gondolatot, mert anyu csörög. Facetime-on hív, tiszta sor tehát, hogy nem fogom felvenni, milliónyi kérdést szülne, hogyha meglátná – márpedig miért ne látná meg –, hogy Hannával ketten, felnőttkíséret nélkül utazunk egy kocsi hátsó ülésén.

Grasse brutál jó hely. Ahogy beérünk a sárga házak közé, egyre szűkebbek az utcák, de a pálmafák ott is ott állnak a járdák szélén, érdekes, de apának is van a kertjében két pálmája, imádom őket. Télre mindig becsomagolják a kertészek. Apa pálmái nem ennyire magasak, és nem is ennyire nagy a levélkoronájuk, mint ezeknek, amelyek itt állnak, az üzletek és a kocsiút között, a járdán. Egyre több parfümös feliratot látok, elmegyünk a Nemzetközi Parfümmúzeum feliratú, virító sárga régi ház mellett, itt már egyirányú az utca. Szerintem itt csak kölniillatot hoz be a szél a nyitott ablakon. A mi sofőrünk nem lassít, hanem megy tovább. Egyre feljebb, egyre szűkebb utakon, míg Hanna szerint az óvárosba érünk. Elhagytuk az üzleteket, a házfalak is vagy vörös téglásak, vagy szürkések inkább, már az illatokat sem érzem.

A taxis hümmög, majd lelassít.

Szotira Márk ugyanis leszáll a robogójáról.

Megérkezett a grasse-i katedrálisba.

Ez de durva, nem hiszem el, hogy az előbb letapizza a barátnőmet, aztán bemegy meggyónni. Mondjuk hallottam már ilyet, és még ennél vadabbat is, természetesen mindet anyutól, amikor elmagyarázta, miért nem szabad egyetlen idegen emberrel sem barátkoznom. A nagyi szerint anyu kicsit túlpörgeti magában azt a sok rosszat, amit lát, nagyapám pedig valami idegen szavakat mond erre, aztán hozzáteszi magyarázólag: kórisme. Na, hát így jár az ember, amikor orvosok a nagyszülei.

– Menjünk – bök meg Hanna.

– Ugye nem képzeled, hogy bemegyek ez után a seggfej után ebbe a félelmetes templomba?

– Na ne már. Nem is fogja észrevenni. Azt sem vette észre, hogy követjük.

– Honnan tudod?

– Különben megvárt volna itt, nem?

– Nem tudom. Fogalmam sincs, mit tesznek azok, akiket követnek. Erről anyám nem mesélt sosem.

– Hát nyilván, mert ő üldözi őket. Anyád nyomdokain járunk, na gyere, menjünk be. Ez egy híres katedrális, látnod kell.

Nagyot sóhajtok, baromira félek a templomoktól, attól a hidegtől és szagtól, ami ott fogad, a sötétségtől, meg mindentől, ami ott lehet. Apával sem mentünk be Barcelonában abba a nagy templomba, inkább ettünk mellette egy pizzát és beleképzeltük magunkat egy templomtúrába, aminek persze nagy fantáziálás lett a vége, de legalább nem féltem.

Most viszont… inamba szállt a bátorságom.

– Na, induljunk, Léna. Nem lesz semmi gáz!

Hát jó, erőt veszek magamon, bár úgy érzem, mégiscsak fel kellett volna vennem anyám Facetime hívását az előbb. Lehet, hogy ő jobban tudná, mit kellene tennünk.

Rozina

Azt gondolta, csak a filmekben meg a hisztis embereknél fordul elő – ahogy mondani szokták – filmszakadás.

De most, ahogy nézi a többieket, de csak Gábort látja, akinek leginkább dühöt fedez fel a tekintetében, rájön, hogy nem volt más az elmúlt akárhány perc vagy óra a számára, mint filmszakadás. Elnyelte őt egy sötét lyuk, amiből most jött ki. Hiszen nem tudja pontosan, mi történhetett azóta, hogy Gábor belépett a terembe és a maga stílusában közölte, hogy semmit sem ért a terápia.

Akkor pedig valami történt Rozinában.

Villanások, a kép, az utolsó nap együtt. St-Paul-de-Vence forró kövei, sikátorszerűen keskeny, kanyargós utcái. A Veuve Clicquout a két pohárban, gyümölcsös illata megcsapja az orrát, a pezsgő buborékjain keresztül látja a szőlőtőkéket, zamata a férfi ajkán. Villanások, ahogy nevetnek, érzi, hogy feltámad benne a nő, „akit” jó ideig kordában tartott, utána pedig egyszerűen azt érezte, hogy kiszárad, elfonnyad. De akkor talán egy hormonrobbanáshoz fogható őrület minden porcikáját életre keltette, felpezsdítette, már nem az az ember volt, aki egy hónappal vagy akár egy héttel korábban lehetett. Ötven fölött egy nőnek tulajdonképpen tilos kivirágozni, vele mégis megtörtént. Ám ezt már csak később azonosítja, az alatt a felfoghatatlan idő alatt, ami azóta eltelt, hogy Gábor belépett, addig, amíg Rozina újra visszatért önmagához, csak gyorsan váltakozó képeket látott.

– Hát te meg – mondja most, hogy a férfi karnyújtásnyi távolságba került, talán átvitt értelemben is, nem csak a valóságban. Nincs mögötte kérdőjel, de még csak három pont sem. Aztán kinéz a terápia vezetőjére, aki bólint.

– Kimehettek, ha személyes dolgotok van. Itt mindenki azt tehet, amit akar, ha azzal senkit sem bánt meg – közli elképesztő nyugalommal. – Nincs kőbe vésve a program.

– Később – csúszik ki Rozina száján.

A pasi, aki káromkodással érkezett meg a terembe, most elkapja Rozina kezét, és felhúzza őt a babzsákfotelből. Olyan a tenyere, mint egy igazi férfinak. Rozina nem érzett ilyet már hat éve. Az egész teste leizzad, áldja magát, amiért nem öltözött be jobban, reggel még úgy érezte, egy ilyen eseménynek nyilvánvalóan meg kell adni a módját. Szerencse, hogy Kitti lehurrogta, amikor kosztümöt akart felvenni, így, farmerben és egy könnyű nyári blúzban is csurog róla az izzadság, de majd rászárad, ha bemegy a légkondi alá.

– Nem lesz olyan könnyű – mondja a férfi. És hogy mit érez Rozina? Már megint azt az őrületet, pedig most valójában szinte semmi sem történt. Mintha a fejében, az agyában változna meg valami, amikor meglátja ezt az egykori sportolót, a termetes, melák testét, a szűk farmerját, ahogy ráfeszül a most is izmos combjára, a kék pólót a fehér csíkokkal, nincs hasa, az túlzás, de van rajta egy kis „fognivaló”, a válla széles, a haja ősz, a bőre napbarnított, edző a javából, és Rozinát már megint átjárja az az érzés, mintha fújna a szél a testében.

Semmivel sem törődve, mintha nem is ő lenne az az ügyvéd, aki mindig ad magára és a látszatra, egy lendülettel szinte a nyakába ugrik, a mellén érzi a férfi mellkasát, az emlékek megint megérkeznek, ahogy a férfi szívta a nyakát, mint egy tinédzser, ahogy ő átkulcsolta a lábával, a háta, a combja, a hasa, a…

Aztán megcsókolja.

Igen, ő kezdi, ő, ha úgy tetszik, támadja le, egyáltalán nem gondol arra, mi lesz, ha a férfi nem akarja, nem gondol arra sem, hogy ott vannak a többiek, és ott a pszichiáter, nem gondol a dühére sem, ami olyan gyakran rátört amiatt, mert Gábor akkor, amikor az a dolog megtörtént – amiről Rozina azóta sem beszélt senkivel és senkinek –, bizony eltűnt, lelépett, és azóta sem került elő.

Nem gondol semmire, csak megcsókolja, érzi a szája frissességét, talán kicsit mentolos is, mintha az imént mosott volna fogat, érzi, ahogy a férfi megharapja a száját, nem nagyon, épp csak annyira, hogy érezze a testét, és érezze az életet, olyan sok év után először.

Amikor abbahagyják, kijár a taps.

Igaz, csak négyen tapsolnak nekik, de akkor is.

Úgy érzi magát, mintha nem egy mészárlás helyszínére tért volna vissza, hanem egy találkára érkezett volna.

Márk

Néha felül kell írni a valóságot. Márk pontosan tudja ezt, és az általa megrajzolt valóságnak meg kell felelnie néhány nagyon fontos szabálynak: legyen szabálytalan, legyen furcsa. És a végén mégis mindig jöjjön meg az aha-élmény az olvasónak: láttam én ezt, hogy erre tartunk. De persze magától az olvasó sosem jött volna rá.

Márk szereti manipulálni az olvasóit, és az a legnagyobb vágya, hogy a valóságot is képes legyen megváltoztatni. Igaz, hogy a diadaláról talán nem fognak értesülni, de ő maga tudni fogja, hogy benne volt. Na és persze, Patai Zsombor és mindenki boldog lehet. Saját magát is beleértve. Mert lesz egy igazi, aktuális, brutális sikerkönyve. A brutális jelzőn sok mindent ért, és még saját magának sem részletezné.

Besétál a tizenharmadik században épült katedrálisba. Elképesztőnek tartja, hogy Rubens festményei díszítik ezt a kisvárosi templomot, éppen ezért sokat jelent számára. Afféle hely, ahol az ember kér, és talán megadja neki a… mindenható azt, amit kért. Továbbá, ha Rubens még ismeretlen festőként itt készített el több művet, akkor sorsszerű, hogy az ő műve is itt alakul. Egy olyan varázslatos színdarab, amelynek ő a rendezője.

A belső, monumentális kőoszlopok között helyezkednek el a padok. Most, az igazi szezon kezdetén egyre több a látogató: néhányan a padban ülnek, imádkoznak, nézelődnek, mások sétálnak, a festményeket, szobrokat figyelik meg, minden részletüket, jó alaposan, vagy éppen a főoltár előtt állnak. A régi kövek most is hidegek, kellemes lehűlést kínálnak a kánikulában.

Észreveszi a kék sálat egy férfi kezében. Középen, az egyik padsor szélén ül, előremered, az oltárt nézi. Márk odasétál és leül közvetlenül mögötte.

– Itt vagyok – hajol előre. A másik nem fordul meg, csak bólint. – Biztos benne, hogy meg tudja tenni?

A férfi megint csak bólint.

Aztán hátrafordul, mintha csak a bejáratot nézné. Márk megnyugszik: a férfi tekintete elszánt.

– Nincs más választásom.

– De ha elkapják, akkor magának annyi.

– Tudom. Akkor sincs más választásom.

– Segíthetek, hogy senki ne jöjjön rá, ki maga. Szabadon távozhat.

– Vagy igen, vagy nem. Az én életem már semmit sem ér.

Ezzel előrefordul.

Márk pedig előreadja neki a kis csomagot, amit magával hozott.

– Akkor vegyük át még egyszer, hogyan, mi történik majd – mondja halkan.

– Üljön mellém. Nem foroghatok folyton hátra.

Márk, bár nem nagy kedvvel, feláll, a másik férfi eggyel beljebb ül a padban. Az író körülnéz, sokan vannak, rengetegen, akár ismerősök is lehetnek itt, gondolja, na de miért ne ülhetne be valaki mellé egy padba? Különösen, hogy aki ismeri itt, a biszexualitását is tudhatja, nem csinál belőle titkot.

Becsúszik a padba, annyira közel a másikhoz, hogy ne legyen azért feltűnő, inkább csak két turistának látszódjanak. Fogalma sincs, van-e kamera a katedrálisban, inkább arra tippel, hogy van, mint hogy nincs. Ha a másik véletlenül megúszná élve ezt az egészet – ami szinte lehetetlen –, akkor legalább ne legyen róluk, kettejükről kompromittáló felvétel. Szerencse, hogy ő gyakran bejárt ide, az nem tűnne fel senkinek, hogy ismét ott van – ha készülnek felvételek, akkor hetente kétszer-háromszor megjelenne rajtuk, ahányszor Blanche-hoz jön az iskolába.

– Akkor gyorsan a tények.

– Figyelek.

– A találkozójukra a Hyattben kerül sor. Vagy ma délután, vagy holnap mennek ki a helyszínre, ezt nem tudom biztosan, de inkább a mai napra tippelek. Van egy kérés, nem az enyém, amit már mondtam is. A szőke nőt áldozza be.

– Az azért elég nagy baj, ha nincs pontos információm a program alakulásáról. De hát én nem ragaszkodom a helyszínhez.

– Pedig az az egy biztos, a többi bizonytalan – feleli Márk, és érzi, hogy mindjárt felrobban a dühtől: nehogy már a másik elkezdje felülírni az ő saját történetét. Itt megvan a pontos koreográfia. Ha borul benne valami, akkor kiszámíthatatlan lesz a befejezés.

Ádám

– Rendben. Tehát senki sem tapasztalja magán a poszttraumás stressz szindróma felsorolt tüneteit, és nincsenek elakadásaitok, amit a történtekhez kapcsolnátok – foglalja össze az imént elhangzottakat. Mindannyian közölték, hogy a lehető legjobb mederben halad az életük, túllendültek a dolgon, és már álmaikban sem kísértenek a hat évvel ezelőtti események. – Megkérdezhetem, hogy ezek szerint mindannyian készen álltok-e arra, hogy ellátogassunk ma a helyszínre, de előtte felidézzük, mi történt?

– Én nem mondom, hogy nem okozott törést – túr bele a hajába Anita. Csavargatja a hajszálak végét, és a térdét nézegeti. – De a változás, amit meghozott, vagy a döntés, amit meghoztam, már érett előtte is. Én… – tárja szét a kezét, és lassan végignéz rajtuk – törés nélkül el tudtam jönni a tévéből, mert itt rájöttem, hogy többet ér az életem, mint hogy elérhetetlen dolgokra vágyjak. És a vágyaim is megváltoztak.

Ádám hallgat, mindenki hallgat. Aztán Kitti tapsolni kezd, ebből Ádám arra következtet, hogy valószínűleg már járt valamilyen anonim klubban.

– Tehát jobb lett az életed.

– Hát… végül is… kérdés, mi a jobb. Mit értünk azon, hogy jobb.

– Ami neked a jobb.

Még mindig furcsa tegeződnie velük, bár már néhány csoportot vezetett, ahol szóba sem jöhetett a magázódás – főleg céges csoportoknál.

– Nem tudom. Most nyugodt az életem. Sokkal nyugodtabb. Kiszámíthatóbb. Biztonságosabb. Nem zaklatnak hülyeségekkel, nincsenek kollégáim, egyszerűbb az életem. Vállalkozom, annyit keresek, amennyit dolgozom, jó az árfolyamom – sorolja, mintha csak saját magát is meg kéne győznie a sok pozitívumról, ami történik vele.

Ádám gyanítja, hogy Anita lesz a következő, aki összeroppan.

De hát ezért vannak itt. Hogy kioldjanak mindent, ami ott bent a fejükben, az emlékeikben munkál, és így megakadályozza, hogy az illető igazán jól tudja érezni magát.

Bár sosem szokott telefont bevinni, most képtelen ellenállni a kísértésnek. Lenémította persze az óráját is, azonban megjelennek rajta az értesítések.

Nina videót küldött. Rárakja a tenyerét az órára, hogy eltűnjön az értesítés, csak hát iszonyatosan kíváncsi. Kénytelen még egyszer az órával foglalkozni, és bekapcsolni a repülőgép üzemmódot. Nem csoda, hogy az üzenet érkezése óta próbálja megfejteni: vajon miért kapott Ninától videót, és mi szerepelhet benne? Még sosem küldött neki filmet, de képet se nagyon. Mi történhetett?

Ekkor szólal meg az utolsóként érkező férfi, aki az imént még Rozinának magyarázott valamit.

– Hát akkor én bevallom. Nekem igen, mindenképpen hatással voltak az események az életemre, és még mindig elkap a tehetetlenség érzése, sőt a sírás is, amikor visszapörgetem magamban a dolgokat.

– Milyen gyakran jut eszedbe? – kérdezi Ádám.

– Milyen gyakran? – kérdez vissza Gábor, és az óraszíjával babrál. – Annyira azért nem gyakran. Mondjuk… havonta… kéthetente, maximum.

– Mik jelennek meg ezeken a képeken?

– Valójában… az egész. Ahogy történt.

– Milyen képek jönnek?

– Írjam le őket?

– Igen.

– Hű. Annyira nem vagyok a szavak embere…

Csönd. Ilyenkor hallgatni szokott Ádám is, mert többnyire elindul valami, jön egy válasz, amire rá lehet csatlakozni.

– Én azt látom, hogy Chris nevet – hasít bele Anita hangja a csendbe. – És snitt, egy lökést érzek, majd vért látok, és Chris szakadt pólóját. A karját, ami…

Elővesz egy papír zsebkendőt, amikor a tasakot feltépi, az összes jelenlévő emlékeit feltépi. A sajátjait is. Kifújja az orrát, szipog még, de folytatja.

– Újra és újra érzem, ahogy Gebó elránt. De van egy hiányom, nem látom, ami következik. Akkor láttam, de azóta nincs meg a gázoló, és csak mástól tudom, mi történt pontosan. Hogy Gebó Chris életét és az enyémet is meg akarta menteni, de Christ nem sikerült ellöknie.

– Milyen érzés erre visszagondolni?

Körbejár a zsebkendős doboz.

És mire Anita újra megszólalna, belép a terembe egy férfi.

Ádám sejti, hogy kicsoda ő.

Léna

A Parfümakadémiától pár száz méterre bujkálunk, egy nagy sárga, teraszos villa előtt a parkolóban – ott, ahová az író érkezett a templomból. Nem tudom, mikor ért ide, mennyivel előttünk, hiszen ő robogóval van, a mi taxisunk pedig már a katedrális előtt elbúcsúzott tőlünk, de megérkeztünk és várunk. Közben internetezem. Döbbenten olvasom a Google-on a keresésem eredményeit.

– Na figyelj. Most figyelj ide – mondom, és elkezdem felolvasni, amit kiír a telefonom: – 2016. július 14-én este Nizzában, a híres tengerparti promenádon, az Angol sétányon a Franciaország nemzeti ünnepét dicsőítő tömegbe hajtott nagy sebességgel egy bérelt teherautóval egy tunéziai származású, harmincegy éves terrorista. A tömeggyilkosságban nyolcvannégyen meghaltak, köztük tíz gyerek, és a sebesültek száma meghaladta a kétszázat. A terroristát a rendőrök lelőtték. A támadást az Iszlám Állam vállalta magára. A tettes a terrorcselekményt hónapokon át tervezte, és négy segítője is volt.

– Igen, hallottam róla. Apáméknál téma volt már akkor is. Tudod, akkoriban a követségen dolgozott. Nem nagyon értettem a dolgokat, de emlékszem valamire…

– Én csak most hallok róla először – húzódom a kocsi árnyékába, ahonnan figyelünk. – De akkor ez azt jelenti, hogy… még mindig nem értem.

– Ez az író rosszban sántikál – állapítja meg Hanna. – Amit azzal a másik emberrel beszélt…

– Igen, de azt nem hallottuk az elejétől. Amikor beértünk, már beszélt hozzá.

– Lehet, de azért nem késtük le teljesen. Te pontosan mit hallottál?

– Azt, hogy elmondja neki, a hat évvel ezelőtti merénylet kapcsán összegyűltek itt valamilyen emberek, akik között ott van az illető nagy ellenfele is, aki ügyvéd – emlékszem vissza. – És hogy ott, ahol a merénylet történt, most is meg fogja őt találni, és ha úgy cselekszik a kölcsönautóval, ahogy ő mondja neki, akkor eléri a célját, és még, ahogy ez a Márk mondta, „a seggét is megmentheti”.

– De ez mit jelent szerinted? Ez az ember valamit szervezkedik.

– Oké, ez már engem is érdekel. Pedig én mondtam, hogy fölösleges nyomozgatnunk utána.

– De tudod, Léna, azt nem értem, hogy jön be a képbe egy hat évvel ezelőtti merénylet, és mit akarnak csinálni a helyszínen. Kik gyűltek össze, és mit tervez velük, meg az ügyvéddel?

– Fogalmam sincs – ingatom a fejem. – Gondolom, nem megismételni akarja azt, amit a tunéziai csinált.

– Elképzelésem sincs róla. Megkérdezzük apámat, mert ő nyilván sokat tud arról a dologról. Összefutunk vele, mit gondolsz?

– Hát jó.

– Idejöhetne majd értünk. Amikor megunjuk, vagy tényleg kijön a Parfümakadémiáról ez a fazon.

– Oké – felelem, és úgy érzem, a mi Márkunkkal nagyon nincs rendben valami, de fogalmam sincs, hogy mi az. Aztán a homlokomra csapok. – Az nem lehet, hogy a pszichofej azért jött ide? Hát valami ilyesmiről beszélt, nem?

– Aha. Magyarokkal találkozik. Szerinted voltak itt akkor magyarok is?

– Hát, erről gőzöm sincs – felelem. Ezt nem írja a Google, úgyhogy ezzel a kérdéssel nem tudok mit kezdeni.

Eltelik vagy egy óra, amikor meglátjuk az írót.

A szőke pasi haját az izzadtság a homlokára tapasztotta, ahogy fürgén talpal egy egzotikus nő nyomában. A nő rá se ránt, Márk pedig franciául kiált utána valamit.

– Mit mond? – nézek Hannára.

– Azt kéri, hogy várja meg, mert amit elmondhat neki, azzal hőst csinálhat belőle és a családjából is.

A nő váratlanul megtorpan. Ránéz a pasira, de olyan gyilkos pillantással, én már belehaltam volna a félelembe. Azonban Márk nem az a feladós típus, ha nőkről van szó, erre már rájöttem. Odalép a nőhöz, elkapja a karját, amaz elszaladna, de Márk magához rántja. Már-már azt hiszem, megcsókolja vagy ilyesmi, de aztán meghallom, ahogy beszél hozzá, azt nem értem, miről. Látszólag elég jól oltja a lányt, csak remélni tudom, hogy nem dől be neki.

– Fordítasz? – súgom a barátnőmnek.

– Majd a végén – int le gyorsan.

Úgyhogy én csak nézem őket, és valamiért olyan érzésem van, hogy meg kell jegyeznem minden apróságot, amit látok. Egyszer, talán majd mesélnem kell róla. Hogy kinek, azt nem tudom.

Talán csak csal a megérzésem. A fene tudja.

Újvári jut eszembe, vajon ő mit tenne a helyemben.

De hát ő elég sötét, emlékeztetem magam, szóval szerintem oda se figyelne erre a párosra.

Nizza, 2016. július 14.

Anita

A srácok irtó aranyosak. Látszik, hogy jó tesók, gondolja, aztán a saját húga jut eszébe, akivel mindig veszekszenek valamin. Mert annyira különböznek egymástól, nyilván. Ők pedig, ez a két fiú még a vonásaikban is hasonlítanak egymásra. Közös vállalkozásuk van, amit imádnak, mindkettőnél jön a gyerek, ami Anitát a saját biológiai órájának ketyegésére is emlékezteti.

Mindegy, lehet velük hülyéskedni, beosonhat a képbe a gasztroblog forgatásán, ülhet velük Éze egyik titkos kávézójának brutál tengeri panorámát nyújtó teraszán, jeges a kávé, azúrkék a tenger, színesek és illatosak a virágok, mi bajuk lehetne.

A srácok a francia életükről beszélnek, meg a videoblogjukról, arról, hogy a hobbiból hogyan lett pénzkereset, Anita pedig úgy érzi, talán nem is kell belehalnia abba, ha vége a tévének. Bármikor találhat ő is valamit, amiben lubickolhat, kreatív lehet, és nem kell folyton attól rettegnie, hogy meddig tart ez az egész.

Egész nap együtt lógnak. Várják az esti tűzijátékot. Igazi fesztiválhangulat van a városban, a Bastille-nap, ahogy ők mondják, egy örömteli, franciásan laza ünnepnap, az összetartozás, a közösség ünnepe az egész országban. Nizzában pedig a fesztiválozás mellett az esti tűzijáték a fénypont a tengerparton.

– Jöttök? – kérdezi a srácokat. – Egy kis forgatás a tűzijátékon…

– Hát… engem nem nagyon izgat – legyint Chris, és Gebó is grimaszol.

De Anita meggyőzi őket arról, milyen jól mutat majd egy-két tűzijátékos képkocka a videóban.

Valójában tényleg kell nekik egy kis rábeszélés, maguktól nem vennének részt rajta, valami kevésbé tömegprogramra gondoltak, esetleg csak egy borozásra egy szuper teraszon, másnap úgyis hazamennek. De beadják a derekukat.

A hangulat viszi őket, Anita még meg is kérdezi tőlük párszor, ugye, milyen jól döntöttek. A sétányon mennek, Chris videózik, a parton már elkezdődött a tűzijáték, látják a sétányról, valaki meglöki Anitát, a farmerján landol egy kis pezsgő, amit az éneklő csajok mögöttük a kezükben tartanak, gyerekek kiabálnak, csodásak a sötétben a fények.

Azt, hogy a kiabálás már nem az örömé, hanem a rettegésé, a félelemé és a bánaté, Anita csak később tudja meg. Emberek rohannak mögöttük, ő megáll, és vár, nem tudja, mire, de egyszer csak elvakítja egy teherautó fényszórója, sikít felnőtt és gyerek, puffogást hall, mire rájön, hogy a jármű embereken gázol át, és csak arra emlékszik, hogy valaki arrébb löki, Chris hangját hallja, szaladj, mondja, és ők szaladnak Gebóval, és fogalma sincs, hogyan ússza meg.

Később Gebóval azonosítják Chris holttestét. Anita tudja, hogy minden miatta történt. Ő vette rá a fiúkat az esti programra, és Christ is ellökte Gebó, de a fiú végül lövést kapott a teherautóból. A kamerája még forog a földön. Mellette letakart kicsiny ember, egy játék babával, Anita csak azt az egyet tudja, hogy nem akar soha többé… de ekkor elájul.

Amikor magához tér, már nem emlékszik az utolsó gondolatára, és már nem is látja az áldozatokat, de azt tudja, egész biztosan tudja, hogy az élete már soha többé nem lesz olyan, mint amilyen előtte volt.

Blanche

– Nem akarlak látni! – kiáltja. Merre van már Pierre? Hát persze, majd csak az üzletben találkoznak. Blanche ezerszer, milliószor elátkozta már a másod-unokatestvérét, akit valójában nem is ismert, de most újabb átkot szórna, ha hinne benne, és nem másra, mint erre a vonzó és egyben taszító férfira, erre a magyar íróra, aki vonzza, mint a mágnes, és egyben taszítja is, mint amikor a mágnes két ellentétes pólusa közelít egymáshoz. – Elég volt nekem az a múltkori – hadarja franciául. – Én nem akarok többet találkozni veled, bevittél a halottak közé, azóta sem tudok aludni, nem tudok semmi másra gondolni, mert beült az orromba a szag… a halál szaga!

Könnyek gyűlnek a szemébe, de tudja, hogy erősnek kell maradnia. Nem sírhatja el magát, mert akkor Marc ismét nyeregbe kerül, és nem tudja távol tartani magától. Nem gyengülhet el.

– Tudod, miért érzed az orrodban a halál szagát, Blanche? – kérdezi franciául a férfi. Blanche hallgat, pislogni is elfelejt. Egy sárga autó forró motorháztetejének dől, hogy ne veszítse el az egyensúlyát. Ahogy Marc a szemébe néz, ahogy a férfi szuggerálja, abból azt olvassa ki, hogy ad majd egy nagyon nyomasztó magyarázatot.

– …

– Azért, mert nem tudod kitörölni az orrodból a vért.

– A vért? – szólal meg végül. Nem is érti, mit akar mondani az író.

– Az unokatestvéred vérét. Mohamedét.

Még szerencse, hogy támaszkodik.

Előhúzza a zsebéből a sokszor összekarcolt napszemüvegét, lassú mozdulatokkal felrakja az orrára, és azon gondolkozik, hogyan tovább most, hogy már egy idegen megtudta a családi titkot, ami elől hat éve menekül.

– Semmi közöm hozzá. Nem is ismertem – nyögi ki végül.

– Akkor is a családtagod. Majdnem száz embert megölt, egy terrorista, az Iszlám Állam magára vállalta a cselekményt – sorolja Marc. Blanche mintha egy kis kárörömet is kiolvasna a férfi szeméből. Az író izzad, de láthatóan nem zavarja, beleéli magát a történetbe. A ruha rátapad az izmos felsőtestére, szőke hajtincsei összetapadnak, a homloka gyöngyözik. De még így is van valami sármja, mágnese, ami Blanche-t hozzá tapasztja. Nem is érti magát a lány.

– Sajnálom – suttogja, mintha ő maga lenne a bűnös. – Mohamed csak a másod-unokatestvérem volt. És… nem ismertem. Nincs köze a családomhoz.

– Dehogyisnem.

Grasse, ami egy új lehetőség, egy fény, egy szivárvány, egy igazi illat volt a lány számára, egyszeriben sötétté és hullaszagúvá válik. Viharfelhők közelednek, de még nem látszik a kék, derűs égbolton, Blanche-on kívül más talán nem is érzi ezt.

Minek jött ide? Az fut át az agyán, hogy meg kellett volna maradnia annak, akinek született. Nem kilógni a sorból, meg parfümőrnek tanulni egy extra helyen, egy luxusvilágban, még ha sokat dolgozott is érte. Ez a luxusvilág számára úgysem elérhető hely.

Ha megmaradt volna az autószalonban munkafelvevőnek, és mellette takarítgat, akkor senki, soha nem leplezi le azt, amit örök életében eltitkolt volna. Hogy bármi köze is lehet, akár családilag, ahhoz a rettenetes nizzai merénylethez.

Ő egy tiszta lány. Mégis, szinte biztos benne, a családjában ő az egyedüli, aki már hat éve bűntelenül is bűnösnek tartja magát. Csak azért, mert Mohamed a tág családjába tartozott. És most ez a férfi, akihez éppen annyira vonzódik – bár talán már kevésbé –, mint amennyire gyűlöli, azt sugallja, hogy jogosan érzi bűnösnek magát olyasmiért, amit ő sosem tenne, amit elítél, szégyell és restell.

Ha nem itt tanulna… mi vonzotta ide, amikor tudta, hogy a francia Riviérán élni számára éppen a tragikus családi vonatkozás miatt megterhelő?

– Mit vársz tőlem? – kérdezi végül. Arra koncentrál, nehogy elbőgje magát.

– Tudok róla, hogy talán egy újabb merénylet készül, itt nyaraló túlélők ellen – ragadja meg Blanche vállát a férfi. A lány most először érez rajta olyan illatot, amit más már szagnak mondana. Izzadság, és… valami más. Kesernyés, grépfrútos, egy kis csípős, karakteres… pézsmához hasonló illat. A pézsma a parfümöket szexivé teszi, és Blanche most jön rá, hogy Marcnak mindig volt egy leheletnyi pézsmaillata, csak annyi, hogy vonzódjon hozzá. Talán ez a titok. Talán mégsem azért vonzza őt mágnesként, mert művész, és mert figyel arra, amit a lány mesél az illatok összetevőiről. Talán ennyire egyszerű, gondolja. Egy kis pézsma. Nagyon erős, állati jegy, és előfordulhat, hogy ennyi a titok, hogy Marcnál akkor is érezhető ez a jegy, ha rendszeresen tisztálkodik. Képzetlen orr persze nem venné észre, de neki illett volna előbb felismernie.

Ez a felfedezés kicsit megnyugtatja. Akkor hát nem az érzései vezetik meg, hanem Marc vezette őt az orránál fogva. Nem biztos, hogy ezzel a ráeszméléssel előrébb jut most, ebben a helyzetben, mégis úgy érzi, egy kő esett le a válláról. Belenéz a férfi szemébe, most először állja igazán a pillantását.

– Ha tudsz ilyenről, akkor a rendőrséghez kell fordulnod – feleli.

– Ó, nem, azzal csak elriasztanák a tettest, és legközelebb majd akkor jönne elő, amikor már gyanútlanná válik mindenki.

– Miért mondod ezt nekem? Sietnem kell, mert el fogok késni a boltból.

– Azért, mert csak te állíthatod meg az illetőt. Neked van annyi erkölcsi alapod, hogy megállítsd.

– Nem értem – lép hátra, hogy ne érezze a karján a férfi kezét.

– Te megmented a haláltól azokat az embereket, és megmented a családod hírnevét. Hős leszel – mondja, majd elgondolkodik, és hozzáteszi: – Vagy halott.

Ádám

Ebédre születik meg a döntés.

Egyetért Anita, Rozina, Kitti, Gábor és Gebó, öten a hétből, akik eljöttek, mert muszáj volt eljönniük – Ádám szerint ők azok, akik el mertek jönni, készen álltak rá –, egyetértenek mind az öten, hogy ebéd után kisétálnak együtt a helyszínre.

Ádám már tudja, hogy hol állították meg végül a teherautót, ami, meglepő módon csupán pár lépés a szállodájuktól. Ő már kint volt a helyszínen előző nap, ott ült a tenger felé néző széksorok egyikén, látta, hol rakják ki minden decemberben az áldozatok emlékét őrző díszekkel a karácsonyfát.

És végignézte a képeket is. Egyiken felismerte Anitát, aztán kilépett a híroldalról. Eleget látott.

Neki meg kell őriznie a kívülállóságát, nem vonódhat be érzelmileg, mert akkor nem tudja elvégezni a dolgát.

Az ebédet étlapról rendelik, senki sem tűnik éhesnek, salátát turkálnak mindannyian.

Gebó, a legutóbb érkezett srác a kivétel. Ádám csak annyit tud róla, hogy vlogger, youtuber, vagyis részben abban a világban mozog, ahol a barátnője. Nina persze nem annyira a tartalomban erős, Gebó utazós-főzős filmeket forgat, a testvére pedig grafikusként virtuális térképek készítésében volt erős, és Gebó főzését is ő filmezte. Ő, aki elveszítette a testvérét, grillezett halat eszik, és még a felénél sem tart, amikor megszólal.

– Tovább kellett volna sütni. Csak egy leheletnyivel.

– Én nem vagyok éhes – motyogja Anita.

– Pedig ehetnél egy kicsit többet – válaszol Gebó.

– Te hogy tudsz enni? – kérdez vissza a nő. – Itt halt meg a testvéred hat évvel ezelőtt, amikor…

– És most ez szerinted is az én hibám? – néz rá a srác, és megmarkolja a kést. Ádám leteszi az evőeszközeit. Hangosan csörren a villa, ahogy a tányérjához ér, reméli, ez a kis szünet helyrerendezi a dolgokat. Persze neki nem ebben kellene reménykednie, ez a nagy igazság gyorsan átfut az agyán. Neki az őszinteség kellene, ha azt akarja, hogy bármilyen eredményt érjenek el. Egy kis jelenet, aminek a végén jöhetne felismerés, ami gyógyítaná őket.

– Ki mondta, hogy a tiéd?

– Az anyám. A… mindenki, kivéve a feleségemet. Még Chris feleségén is látom, hogy engem hibáztat. Miért jöttünk ide, én találtam ki a forgatást Éze-ben, miért mentünk tűzijátékozni… mindent én találtam ki.

Szel még egy falatot a halból, és nagy önfegyelemmel beveszi a szájába, majd rágni kezdi.

– Nem igaz, én találtam ki, hogy menjünk le tűzijátékozni – tolja el maga elől a tálat Anita.

– Miért érzitek úgy, hogy a ti hibátok az, amit más követett el? – kérdez közbe Rozina. – A sors hibázott. Azért senki sem hibáztathat téged, mert ide terveztél egy műsort, és téged sem – fordul Anita felé –, hiszen éppen azért rendezték az ünnepet, hogy örüljünk, hogy megéljük együtt az ahhoz a naphoz kapcsolódó boldogságot.

– Te ügyvéd vagy, neked könnyű így felfognod, csak a tényeket nézed – válaszol Anita –, nekem meg örökké bűntudatom marad. Ha nem találom ki, hogy jöjjünk le… nézzünk tűzijátékot…

– Anita, nem vagy bűnös. Te sem vagy az, Gebó – szól közbe Ádám. – Ezt természetesen tudjátok, de még nem tettétek magatokévá a gondolatot. A bűntudattrauma terápiája…

– Oké – koppan Gebó kése az asztalon. A fiatal férfi végigsimít egyenes, rövid, barna haján, majd borostás arcán áll meg a mutatóujja. – Jártam mindenféle terápiákon, és ki tudom mondani, hogy nem vagyok hibás. Hogy nem én vagyok a hibás.

Anita beletrombitál a damasztszalvétába, majd megtöröli az orrát.

– Tehát én vagyok az, mondtam már.

– Ezt engedjük el, mert egyikőtök sem hibás.

– Annyiból igaza van anyámnak, hogy… nem tudta, valójában senki sem tudott róla rajtunk kívül – szólal meg Gebó –, de Chris nem akarta folytatni a közös munkát. Azt mondta, másféle ambíciói vannak. Ki akart próbálni olyan dolgokat, amikben… ő lett volna a középpontban. Én ragaszkodtam hozzá, hogy csináljuk meg ezt az utolsó forgatást, jöjjünk le Nizzába, vegyünk fel pár epizódot, és beszéljük át a dolgokat. Az ő dolgait is.

Elhallgat. Rozina sóhajt.

– De nem vagy bűnös. Nemcsak jogi értelemben nem, hanem erkölcsileg, érzelmileg, sehogy sem vagy az. Szerettétek volna átbeszélni a végét, és elindulni mindketten új úton.

– Csakhogy én nem akartam, hogy vége szakadjon a munkánknak – rázza meg a fejét Gebó. – Az egész út arról szólt, hogy rávegyem, még egy évet csináljunk együtt, aztán ráér még a saját karrierjét építeni.

– És? – csodálkozik rá Anita. – Ez még így is oké.

– Ha rajta múlik, nem lettünk volna 2016. július tizennegyedikén Nizzában. Egyikünk sem. De ha én igen, ő biztos nem.

– Vagyis? – kérdezi Ádám.

– Vagyis, ez azt jelenti, hogy nekem kellene most halottnak lennem, és nem neki.

Sebestyén

Biztosan tudja, hogy a problémájáról az ügyvédnő tehet.

Elvette tőle a feleségét.

Elvette a pénzét.

Elvette a jövőjét.

Elvette a családját.

Elvette tőle Ernát, és ezzel a szerelem lehetőségét is. Elvette azt, hogy valaha is boldog és gazdag legyen. De azt is, hogy valaha sikeresnek érezze magát bármiben.

Tehát az ügyvédnő mintha kipécézte volna magának Sebestyént, attól a félrelépéstől kezdve a váláson és a vagyonmegosztáson át valójában minden egyes pillanatban ott volt az életében, megkeserítette a boldog pillanatait, elvett tőle minden jót, és a helyében csak ürességet és bánatot hagyott.

Erna sokat mesélt az ügyvédnőről. Valósággal rajongott érte, imádta, és Sebestyén eleinte nem is hitte, hogy képes lesz Ernán keresztül megvalósítani a tervét.

Sebestyén régen nem gondolta, hogy létezhet nála nagyobb rendező, de az ügyvédnő a szépen megrendezett, felfelé tartó ívbe belebarmolt.

És most visszavághat.

Nagy a tét: a szabadsága és az élete.

Melyik a fontosabb? Ha nem szabad, akkor nincs élete sem. Eddig mindent megúszott, beleértve azt a széfes sztorit is. Nem volt sima menet. Na de, hasít bele, hogy úszta meg a dolgokat? Hogy úszta meg azt, hogy ne legyenek büntetőeljárások ellene? Úgy, hogy csendben volt, és valamit mindig elveszített. Többnyire pénzt. Aztán a családját. És végül Ernát.

Mindenről az ügyvédnő tehet, és most elérkezett az idő, hogy bosszút álljon.

Amit az író mondott neki, hát az sima menet, de szinte biztos, hogy a végén elkapják. Lelövik. Nem akarja megismételni azt a merényletet, ami egyszer működőképes volt, az ma már biztosan nem az.

Viszont tudja most már, hogy melyik szállodában lakik az ügyvédnő, és ki is tervelt valamit. Majd megoldja a saját módján, nem kell neki többé az író segítsége.

Visszaemlékszik Ernára. Arra a percre, amikor kiszúrta őt magának.

Az ügyvédi irodát figyelte, mert már akkor a bosszú éltette. Mivel eltelt egy kis idő a válása óta, sejtette, hogy már nem ő jut majd rögtön az ügyvéd eszébe. Sőt, ha belegondol, nem is találkoztak, soha az életben. Hát hogy a fenébe történnek mostanában a válások, hogy csak az ügyvédek beszélnek egymással?

Meggyőződése, hogy a feleségével, ha kettesben hagyják, akkor megoldották volna a dolgot a végén. Akkor nem vezetett volna tényleges elváláshoz a konfliktusuk. Csak hát belerondított két pénzéhes ügyvéd, akik, ha törik, ha szakad alapon végigvitték őket a váláson és a vagyonmegosztáson. Micsoda őrület, hogy ők közben nem találkoztak, nem beszéltek? Végül is a saját életükről volt szó, amiről végül mások döntöttek.

Két idegen, vadidegen ügyvéd döntött egy komplett család sorsáról!

Hát nem őrület?

Erna lépett ki az ajtón. Helyes, csinos kis nő volt. Nem az a vadmacska, aki neki bejön, mert az ő ideálja a szexin testre simuló ruhát viselő, riszálós seggű, hangos kacajú fiatal nő. Erna már nem volt annyira fiatal, mint amilyen lányokat Sebestyén mindig megnézett, nem is feszült rajta a ruha, és a csöcsei sem ringatóztak látványosan, de még a nadrágos és zakós viseletbe is belelátta a szexi idomokat, ahogy nézte a lányt.

Csak az ötödik este volt meg neki.

Nem mintha ne tudta volna rögtön akkor bevinni az ágyába, amikor megismerkedtek. Simán válaszolt neki a lány, amikor leszólította. Simán beült vele egy kávéra a Szabadság tér mellett egy jó drága kávézóba. Még csak nem is volt komoly sztorija Sebestyénnek: mindössze azt mondta neki, hogy hasonlít az unokahúgára.

Erna szívét Sebestyén szerint bárki meg tudta volna dobogtatni, annyira mellőzött volt az irodában, a magánéletében, mindenhol. Amikor megszólította, nem is gondolta, hogy éppen Rozina alkalmazottja, ki volt írva a ház falára egy tucatnyi ügyvéd neve, mind valamilyen ügyvédi irodában dolgoztak, és Sebestyén csak közelebb akart kerülni a tűzhöz. Ez olyan jól sikerült neki, hogy azonnal az ügyvédnő jogi asszisztensébe futott bele, egy kedves, figyeleméhes nőbe, aki nem volt bombázó, de helyes volt és szerető szívű.

Talán az utóbbi miatt szeretett bele gyors úton Sebestyénbe. Öt nap után feküdt le vele, és két hét után már az együttélést tervezgették.

Sebestyén emellett valami mást is.

A bosszút és a továbblépést.

Erna elmesélt neki valamit, ami elgondolkodtatta. Nem a széfben talált pénz lett volna a lényeg, és most még a kezében van a lehetőség, hogy éljen vele, de csak akkor, ha sikerül kiiktatnia az ügyvédnőt.

Neki nem a látványos esemény a célja, mint ahogy Márk szeretné. Márk egy világhírre vágyó magyar író, akit – mondjuk úgy – a véletlen sodort az útjába a kutatásai során.

Márk becsvágya legalább annyira erős, mint amennyire Sebestyénben munkál a bosszúvágy.

Szép páros lennének, de mindketten a saját szabályaik szerint játszanak, és Sebestyén sejti, hogy a szabályok felrúgásában mégiscsak ő az erősebb.

Most csak az idővel kell játszania, mert abból már nincs túl sok.

Vissza Nizzába! És elvinni a bérelt kocsit.

Márk majd azt hiszi, hogy minden az ő tervei szerint halad.

Léna

– Ez nagyon rémisztő! De egyben igazán izgi is! – ujjong Hanna. – Szerinted mennyi esélye van, hogy ez igaz?

– Én csak azt szeretném tudni, hogy vajon jól fordítottál-e. Elmondod még egyszer?

– Hát azt mondta el ennek a lánynak, hogy merénylet készül egy túlélő csoport ellen, és ő, a lány megállíthatja. Kicsit zavaros nekem ez az egész.

– De azt is mondta, hogy a lány rokona követte el a hat évvel ezelőtti merényletet?

– Igen. Az unokatestvére.

– Huhh. Honnan tudná ezt egy magyar író?

– Fogalmam sincs, de abban totál igazad volt, hogy ez a pasi veszélyes. Nemcsak flexel, hogy ő milyen nagyszerű, hanem keveri a szálakat rendesen.

– Ki fogja a merényletet csinálni? És mikor? Ezt is mondta?

– Egy férfi.

– Milyen férfi?

– Aki az autót vezeti.

– Neked nem olyan ez az egész, mintha a múltban lévő merényletről beszélne? – sóhajtok. Miután majdnem kiürült a parkoló, alig van árnyék, szívem szerint mindent levennék magamról.

– Elment a taxink. – Hanna válasz helyett csalódottan mutat az útra. – Apám nem veszi fel a telefont, vagyis nem hinném, hogy értünk fog jönni. Most hogyan tovább?

– Nincs itt valami buszmegálló? Visszavisz minket egy busz?

– Igen. Persze.

– És mit mondott, mikor lesz ez a dolog?

– Hát… biztos nem jól értettem. De… azt mondta, hogy délután.

– Ma délután?

– Én így értettem.

– Akkor tennünk kell valamit!

– De mit, Léna?

– Hát szólnunk a rendőrségnek.

– Na ne már – pislog rám sötéten. – Gondolod, hogy hinnének két gyereknek?

– Hát én már nem vagyok gyerek – vonok vállat.

– Én vagyok az idősebb, és még mindenki gyerekszámba vesz – ütögeti meg a hátamat.

Az úton battyogunk lefelé, és arra gondolok, anya mit szólna, ha tudna erről az egészről. Lehet, hogy ő se hinne nekem? Azt mondaná, hogy fantáziálok?

De én a gyereke vagyok, és csak azt nem hitte el, amikor régen mindig azt mondtam, hogy megettem a levest. És persze sosem ettem meg.

– Tudod, Hanna, engem nem igazán hagy nyugodni az a dolog, hogy ott van a nagynéném valami találkozón – kezdem fejtegetni –, aztán ott van az a pszichológus, aki az influenszerrel meg egy másik lánnyal is szórakozik… aztán pedig itt az író, aki egy túlélő csoport elleni merényletet szervez, vagy akar megakadályozni, nem is tudom. – Tényleg teljesen összezavarodtam. – És egy egyszerű lánnyal akarja megmenteni ezeket az embereket, ahelyett, hogy felhívná a rendőröket?! Valamint ezt a templomi találkozót sem értem. És az sem hagy nyugodni, hogy talán a nagynéném is veszélyben lehet.

– Ugyan.

– Most miért mondod, hogy ugyan?

– Mert a te nagynénéd a merénylet idején még a tévében súgta az időjárást. Még én is emlékszem rá, hogy ilyen felhőkön álldogált, és…

– Hagyd már. Mit gondolsz – jövök izgalomba –, mi lenne, ha felhívnám anyámat?

– És?

– És megkérdezném, hogy nem volt-e itt Anita, amikor az a merénylet történt.

– Amennyire anyád félt téged, elkezd faggatózni, hogy miért érdekel ez a dolog. És ha elmondod, akkor aztán kő kövön nem marad, és a végén ott fogsz kuksolni egy bezárt hotelszobában a hazaindulásotokig – vetíti elő a sötét, és számomra nem is annyira elképzelhetetlennek tűnő jövőt a barátnőm.

– De ha a pszichofejről beszélnék neki? – jut eszembe a mentőötlet.

– Mit?

– Hát hogy egy magyar pszichofej beszélt valami csoportról, és nincs-e benne Anita.

– Letagadja.

– Miért tagadná le? Sosem hazudott nekem.

Hallgatunk. Azt nem tudom, Hanna miért hallgat, azt viszont igen, hogy én miért teszem. Valójában most én hazudok anyának, azzal, hogy nem vallom be neki azt, hogy láttam a pasiját egy lánnyal. Milán egy lányt ölelt át a sulink utcájában, és az a lány nagyon nem az anyám volt.

– Figyelj, nézd már! – mutat előre Hanna. Az út végén látszik a tenger, és egy pálmafa árnyéka alatt a járdán, egy kis táblánál – ami valószínűleg buszmegállót jelez – egy lány álldogál.

Az a lány, akivel Márk beszélgetett a parfümsuli parkolójában.

Futni kezdünk, hogy elérjük azt a buszt, amire a lány vár – akárhová vezeti is a sofőr.

Márk

– Nyugodjatok meg, lesz minden. Részt veszek a pályázat zsűrijében, el fogok menni mindenhová, ahová hívnak, tévébe, rádióba, de szeretném befejezni a könyvemet. – Igyekszik higgadtan magyarázni, de közben pufogva fújja ki a levegőt. Odáig jutottak, hogy immár nem a szerkesztője, hanem a tulaj asszisztense hívja. Az asszisztens Márk szerint havonta tölteti föl a száját, és kábé naponta ülhet a körmösnél meg a szempillásnál.

– Zsombi üzenetét én csak átadtam, ne velem dühöngj!

Meg kell kapaszkodnia a robogója kormányában. Most parkolt le a piacnál, már csak be kellett volna sétálnia, de az asszisztens, akinek nincs hétvégéje, nincs talán éjszakája sem a főnöke nélkül, már vagy ötödször hívta.

– Nem dühöngök. – A piac felől áradó illatokat érzi. Kagyló fehérborban, zöldfűszerekkel, a szaftot felitatja majd a kívül ropogós, belül puha zsömlével, mélyen beszívja az illatát, érezni akarja az ízét, úgy, ahogy Blanche-tól tanulta. Sokkal intenzívebben érzi és ismeri fel már az ízeket és az illatokat is, mintha megszaporodtak volna a szaglóreceptorai és az ízlelőbimbói, mióta Blanche bevezette a tanulmányaiba. Most már tudja, hogy mint minden átlagember, akit nem áldott meg a sors olyan extra orral, mint Blanche-t, sokkal több szagot képes érezni, mint amennyit felismerni, és Blanche szerint csak gyakorlás kérdése, hogy minél többet tudjon felismerni. Egyvalami biztos. Az izgalomnak szaga, sőt illata is van.

És most ő ezt érzi, ezt az illatot, érzi az ízét a szájában, érzi a bőrén, a saját verítékén, hogy valami történni fog.

Valami, amit ő irányít, és soha, senki sem fog rájönni, hogy micsoda mesterművet alkotott.

– Hát pedig elég dühös a hangod – folytatja a lány. Csicsergő a hangja, és Márk úgy véli, a dolga a gyors megnyugtatás. – Egy kicsit több anyagot kértünk, ennyi. Mindegyiket marketinghez használjuk. És tudnunk kell, honnan hová tart a történeted, különben a PR- és marketingtervet nem tudjuk elkészíttetni a könyvedhez.

– Oké. Három napot kérek, és küldeni fogok egy hosszabb szöveget, meg ahogy mondtad, a szinopszist – köpi ki a száján az utolsó szót. Ezt a szinopszis szót a hozzá nem értők használják, akik nincsenek benne magában az ÍRÁSBAN, nincsenek benne a szöveg összes szövetében és vérkeringésében, mint maga a szerző. De mindegy, holnap már otthon is tudni fogják, hogy megfogták az isten lábát azzal, hogy finanszírozták neki ezt a kis alkotói szabadságot.

– Jó. És Márk.

– Igen. – Hülye kis picsa, gondolja. Mi a faszt akar tőle, biztos bejönne neki, de maradjon csak a csaj Patai farkánál.

– Egy lány hívott minket. Azt mondja, perverz vagy, és nyilvánosságra fog hozni rólad valamit, amint megjelenik a könyved.

– Micsoda?!

Nagy levegőt vesz. Mi a lófasz ez? Ki lehet az a lány? Villámgyors vizit az emlékezetében. Képek peregnek. Lányokról, akik fiatalabbak, mint ahogy ildomos. Fiúkról, szintén a fiatalabbakról. De hát nem a kor számít, ezt most már mindenki megtanulhatná.

– Fiatal a hangja. Tudod, Márk, Zsombi nagyon nem szeretné, ha a kiadó körül esetleg felbukkannának fiatalkorú lányok, akikkel volt valami afférod…

– Esetleg Zsombor a saját emlékezetében kutathatna. Lehet, hogy ellene irányul a dolog, és nem ellenem, lehet, hogy neki van valami titkolnivalója – vág vissza azonnal. Annyira nem lehet leharcolt állapotban sosem, hogy egy ilyen kis picsának ne tudjon riposztozni. – Mondott valami konkrétumot is, vagy felültök egy ilyen vádaskodásnak?

– Semmi mást nem mondott.

– Hát akkor?!

– Zsombi tudni szeretné, hogy volt-e valami ügyed fiatalkorúakkal. Tizennyolc alattiakkal.

– Ugyan már. Akkor volt velük ügyem, amikor én is fiatalkorú voltam.

– Jó. Zsombor azt szeretné, ha ezt írásba adnád nekünk. Tudod, a kiadó meg a PR miatt…

– Ez annyira képtelenség, hogy írásba fogom adni.

– Rendben, küldheted az én e-mail-címemre.

– Oké, el fogom küldeni.

– Zsombi azt szeretné, ha még ma elküldenéd.

Zsombi menjen a picsába, gondolja, de van olyan okos, hogy nem ad hangot a gondolatainak.

Kinyomja a hívót, és a másik kézfejével letörli a homlokáról a patakokban csurgó verejtéket. Egy ilyen nyilatkozatot bármikor ad, bárkinek. Ugyanis bárki kitörölheti vele a seggét. És hogy ki lehet az a titokzatos hívó? Márk nem érzi bűnösnek magát. Nyilván előfordult, gondolja, hogy mondjuk lesmárolt valami helyen egy fiatalabb csajt, vagy végigsimított a testén. Ugyanis a szórakozóhelyen nem kérheti el a személyijét. Na menjen Zsombi meg az egész cége a francba.

Szíve szerint persze kiadót váltana, de sehol sem lenne ő a sztár. Itt ő az, viszont kifacsarnak belőle mindent. Na persze az is kérdés, melyik másik kiadó finanszírozná ezt a kis kalandot a francia Riviérán, hónapokon keresztül. Persze megéri nekik, de akkor is.

Szívből utálja Patai Zsombort, a szőkített hajú, piperkőc kiadótulajdonost, és kicsit sajnálja, hogy a főnök nem lesz ma ott a sétányon, a magyar egybegyűltek között.

Lezárja a motort, és elballag a piacra. Ez egy híres piac, a Cours Saleya, egyik részén mindig virágot árulnak, de odatelepültek zöldségesek, halasok, máskor ruha- és régiségárusok, egy igazi nyüzsgő, színes-szagos tér a történelmi városközpontban, szinte a tengerparton. A hely körül rengeteg a kisebb-nagyobb kávézó, étterem, majdnem mindnek terasza van. Márk a piac felső végén lévőket kedveli. Janine már várja egy napernyő alatt, az étlap nyitva a kezében, az előétel az asztalon.

Egy héten kétszer biztosan együtt ebédelnek. Márk becsusszan a piros napernyő alá, ad egy puszit Janine arcára, és belecsíp a kóstolónak az asztalra tett olajbogyóba. Kenyeret márt az olajba, és megkérdezi:

– Na mi történt tegnap óta?

– Még melegebb lett – mosolyog a nő. Szép, egyenes, hosszú a haja, barnára fogta az arcát a nap, nagy keretes napszemüveg rejti a szemét. – Amúgy a férjem megkérdezte, mikor jössz hozzánk.

Janine férjétől gyereket szült a volt titkárnője, így aztán, Márk tudomása szerint, a nő ezzel bünteti, hogy időnként félrelép. Most éppen ővele, de előtte már volt egy francia pasi, és ki tudja, mi lesz, ha Márk hazautazik.

– Hát mikor menjek? – vonja meg a vállát. Semmit sem jelent számára, ha Janine férjével találkozik. Egyébként szobrász, és Nizzában található néhány köztéri szobra. Egyszer futottak össze, a pasinak őrületes mennyiségű ősz haja, ősz szakálla van, feltűrt ujjú ingben jelent meg egy galériában egy feltörekvő fiatal művész festményeinek bemutatóján, ahol beszédet is mondott. Janine hívta el Márkot a bemutatóra. A férjhez képest Márk kicsinek érezte magát, a pasi egy nomád óriás, röhögős, humorosnak képzeli magát, és ragadnak rá a nők.

– Nem tudom, de szólj előre – mosolyodik el a nő. Finom, nem fiatal darab, gondolja Márk. Erősen összeillenének korban. Lehet vele beszélgetni, kulturált, tud öltözködni. És nagyon ért a farkához, ez sem utolsó szempont. Tudja jól, hogy a szexfüggőség egyfajta betegség, már aki annak tartja. De ez része Márk életének, amit nem is kell kontrollálnia, mert ha bárki kérdőre vonná, simán csak azt felelné, hogy ez olyan betegség, amivel világsztárok is küszködnek. Azt azért már nem állítaná, hogy valóban szenved olyan tünetektől, amiket a szakirodalom felsorol. Ha mélyen magába nézne, valószínűleg inkább a nagy étvágyú lenne a megfelelő jelző a szexuális viselkedésére, mindenesetre egyszerűbb az élet, ha szexfüggőnek nevezi magát. Persze nem szokták kérdezni. De ha kérdeznék, ezt felelné.

– Oké. Nem biztos, hogy sokáig maradok. Valamikor nyár közepén lejár az ösztöndíjam.

– Na, hosszabbítsd meg. Itt a Riviérán a nyár a legizgalmasabb évszak.

Kagylót rendelnek, Janine megemlíti, hogy majd megint felmehetnének a dombra a lifttel, a parkba, de az ma nem fog beleférni Márknak. Eléggé felgyorsultak az események, de ő mindvégig mindent a kezében tartott. Hiszen nem véletlenül vár ott a teherautó. Kíváncsi, vajon Sebestyén elég tökös-e hozzá. Ha nem, akkor a műsor sajnos elmarad. Igen sok szervezés van benne, reméli, nem fosik be az utolsó pillanatban a pasi, és azt is reméli, hogy elég nagy benne a bosszúvágy.

– Gondolkodom rajta. De tudod, Janine, ez a kiadómon múlik.

– Már ezerszer mondtam, hogy hozzánk költözhetsz. Monte-Carlo sokkal jobb hely, mint Nizza. Vagy…

– Kedves vagy, Janine, de eljön az idő, amikor úgyis tovább kell mennem az utamon.

– Lehetnél világhírű író.

Végszóra érkezik a kagyló; itt előétel, de számukra főétel, a kánikulában ennél gazdagabb fogást már nem tudna befogadni a gyomruk. Nem beszélve arról, hogy Márk még azon is igencsak csodálkozik, hogy képes enni ezen a nagy napon.

De hát még majd jön a kávé, és ki tudja, előtte talán valami desszert, hogy elnyúljon az ebéd, mert neki – bár valószínűleg senki sem járna utána – most Janine az alibije, ha netán valami olyan történik, ami jórészt csak egy író fantáziájában történhet meg.

Rozina

– Várjatok.

Mindannyian odafordulnak, és Anita, aki már felállt, visszaül a székébe. Egy kerek asztalt kaptak az ebédhez, és sikerült megegyezniük abban, hogy még bemennek egy beszélgetésre a zárt terembe, aztán együtt elsétálnak a partra, ahol a tragédia történt. De most Rozina szava megállította őket.

– Itt beszéljük meg, Rozina? – kérdezi a pszichiáter.

– Igen, ha már belekezdtem.

Közelebb húzódnak az asztalhoz. Egy ásványvizes pohár felborul, de alig volt benne, csak kis foltot hagy. Szalvétájával Rozina itatja fel az abroszról, pedig Gebó pohara volt az.

– A tragédiával kapcsolatos?

– Nem tudom. Van egy olyan érzésem, hogy valahogy kapcsolódik hozzá, de nem tudom. Egyszerűen csak – vonja meg a vállát – el kell mondanom végre. Kitti már annyiszor kérdezte… mivel értem el a változást, hogy szinte napról napra fiatalabbnak látszom.

– Ugye? Mondtam, hogy plasztika! – kapja fel a fejét a barátnője. – Nekem nem mondod el, és itt mindenki előtt vallomást teszel? De miért?

– Ugyan már – mosolyog Rozina. – Eszem ágában sincs plasztikáztatni. Részben azért nem, mert sokszor látom az eredményét a szakmámban. És, tudjátok, általában hiába csináltat magának a csaj nagy cicit meg feszes hasat, a pasi, ha már belevágott, végigviszi a válást. Az én dolgom csak az, hogy megszerezzem a nőnek, amit lehet. Legalább ott fájjon a pasinak, amire a legérzékenyebb.

– Mit szeretnél elmesélni, Rozina? – érdeklődik Ádám.

– Azt, hogy… – kezdi, majd tétovázik egy kicsit, folytassa-e, végül bólint – elkezdtem szedni egy kísérleti gyógyszert. Nem önszántamból, hanem azért, mert van egy különös bőrbetegségem, ami váratlanul jelenik meg a hajlatokban, elég fájdalmas, fájdalmasabb, mint amit a tünetek alapján feltételez az ember.

– Mikor történt ez?

– Nem sokkal a merénylet előtt. Az utazásunk előtt.

Mindannyian hallgatnak, és a homlokukra van írva: azon tűnődnek, ennek mi a fene köze lehet az ő közös történetükhöz.

– Igen? – szólal meg végül Ádám, aki szintén értetlenül néz rá.

– Aztán a gyógyszert bevonták, vagyis hát nem engedélyezték… Hogy ez mikor történt? Valamikor 2016 telén. De én addigra… addigra – mosolyodik el – beszereztem belőle az összes magyarországi és tulajdonképpen az összes európai kísérleti páciens adagját.

– Pardon? – kérdezi Kitti.

– Igen, mert észrevettem valamit. – Elhallgat, és egy kicsit talán élvezi, hogy most még csak ő tudja azt, amit talán másodperceken belül elárul nekik. – Tehát… észrevettem, hogy… hogy is mondjam. Fiatalodom. Értitek? A bőröm, a szöveteim, a szemem, a testem… nem egy ötven pluszos nőé.

– Most sem az – biztosítja Gábor, és vág egy kétértelmű grimaszt.

– Ezzel mi a fenét akarsz mondani? – kérdezi Kitti.

– Hát azt, hogy a gyógyszer, bár a bőrproblémámra nem igazán használt, de rendelkezik egy olyan hatással, amire az egész világ vár… amit az egész világ szeretne feltalálni.

– Vagyis fiatalít? – Ádám hangjában nincs csodálkozás, ezt Rozina igazán díjazza.

– Szerintem igen.

– Értjük, de mi köze a sztorihoz?

– Bevonták a szert, de én beszereztem több évi adagot, most arról hadd ne meséljek, hogyan – mosolyog szelíden, de a mosolya mögött valószínűleg többen felfedezik a nagyvadat. – És erről az egészről egyvalaki tudott. Igaz ugyan, hogy később szerzett róla tudomást, amikor már nálam voltak a gyógyszerek.

– Nem én voltam – mormolja Kitti, aki most távolabb húzódik a barátnőjétől, mintha valami undorító dolgot tett volna a tányérjára.

– Az asszisztensem, Erna – csap az asztalra a tenyere élével. Saját magát is meglepi, milyen indulat van benne. – Tudta, hogy szétszedettem a gyógyszert, tudta, hogy valahol azt vizsgálták, miből áll egészen pontosan. Hiszen bevonták, a pontos összetételt pedig sosem adta meg a gyógyszercég, ugyan miért is adták volna meg nekem, aki a kísérleti páciensük voltam. Csak zárójelben mondom, mert igazán nem ide tartozik, de végül több próbálkozás után talált nekem a bőrgyógyászom egy új szert, ami hat a bőrbetegségemre is.

– De pontosan ez hogy kerül az asztalra? – kérdezi Anita. – Vagyis, miért meséled el nekünk?

– Azért, mert Erna, az asszisztensem meg akarta szerezni tőlem ennek a gyógyszernek a leírását, hiszen pontos dokumentációm nem volt róla. És meg akarta szerezni magát a cuccot is. Ezért betört az irodámba. A saját pasijával, akit persze állítólag csak én láttam ott vele, mert Erna mindent magára vállalt. Aztán öngyilkos lett.

– Ez mikor történt? – kérdezi Ádám. Rozina grimaszol, az az érzése támad, a pszichiáter egy naptárba írogatja majd be mindannyiuk sztorijainak mérföldköveit.

– Ez nemrég történt. De, ami érdekes, mindennél érdekesebb, hogy Ernánál megtalálták a pénz nagy részét, viszont nem találták meg a gyógyszert és a dokumentációt.

– És? – Anita egyáltalán nem érti, hogy kerül mindez most terítékre.

– Nincs és… – tárja szét a kezét Rozina. – Csak el akartam mondani, miért vagyok itt. Azért jöttem ide, mert ez egy lökést adott. Egy lökést, hogy szembenézzek a múltammal, és a közelgő öregségemmel.

– De honnan tudod, hogy a gyógyszer volt?

– Nem tudom, csak gyanítom. Most már egy jó ideje nincs belőle egy szem sem, és minden reggel úgy ébredek, hogy azért rohanok a tükörhöz, nem lett-e ezer ráncom.

– Vagy semmi köze az egésznek a gyógyszerhez – szólal meg lassan Ádám. Minden szem rá szegeződik. – Hanem csak akkor, amikor a merénylet történt, te egyszerűen megállítottad magadban az időt.

Léna

– De mit mondjunk neki?

– Hát a te anyád a nyomozó – lihegi Hanna. – Találd ki te!

– Jó fej vagy – felelem, és ahogy hátranézek, látom, hogy a nyakunkban lohol a busz. Éppen akkorra érünk a megállóba, amikor a sofőr lefékez előtte. Annyit még elcsípek, hogy az van ráírva: Cannes. – Te, ez a busz Cannes-ba megy! – mondom Hannának, aki már fél lábbal a buszon van.

– Na és?

– Nekünk Nizzában van dolgunk, nem?

– Micsoda?

– A rendőrség – motyogom. Most már nem is vagyok biztos benne, hogy az lenne a legjobb megoldás. – Okés, ugorjunk.

Felszállunk, a lány pár méterrel előttünk jár, most éppen kapaszkodót keres, aztán lehuppan középtájon az egyik ülésre. Mögötte találunk két helyet. Fogalmam sincs, mire megyünk azzal, hogy követjük. Ahogy elindulunk, eszembe jut valami. Elő is kapom a mobilomat, és benyomom a nagyapám számát.

– Léna? Lénácska, mi újság, hogy vagy?

A nagyapám hangja mindig megnyugtat. Nem tudom, volt-e valaha olyan helyzet, amit ne akart volna megnézni az én nézőpontomból. Ő nem csattan fel állandóan úgy, mint anyu.

– Jól vagyok, köszönöm. Egy kérdéssel hívtalak, méghozzá azzal, hogy mondd már el nekem légy szíves, hogy mit keres itt Anita – hadarom. A nagyapámban megbízhatunk, ő nem olyan, mint anyám. – Miért jött ide, kivel találkozik?

– Néhány magyarral, akikkel van egy kis megoldandó ügye.

Na jó, kamukirály. Szerencsére én aztán meghallom a hangján, ha nem mond igazat.

– És van valami köze a hat évvel ezelőtti merénylethez? Lehetséges, hogy itt volt akkor is?

Mély, sűrű, sötét hallgatás. Már-már feladnám, amikor megszólal.

– Lehetséges.

– Igen, tehát ő itt volt, amikor az a merénylet történt a tengerparton? Amikor a tűzijátéknézők közé hajtott egy teherautó?

– Igen.

– És nem lett semmi baja.

– Nem, fizikailag semmi baja nem lett.

– És te elküldted egyik kollégádat, hogy beszélgessen vele, meg azokkal, akik még itt voltak még akkor?

– Magyarok, igen. Engem kértek fel, a francia állam fizette volna, de mivel Anita a lányom, így javasoltam magam helyett mást. De nem hiszem, hogy ez a legjobb módja, hogy ezt mi ketten megbeszéljük. Amikor majd hazajössz, beszélgetünk róla, és ha akarod, Anitát is bevonjuk.

– Oké – sóhajtok. Nehéz ügy, hogy bizonyossá vált minden, amire csak tippeltünk Hannával. Most akkor döntenem kellene, mit tudatok a nagyapámmal.

– Miért érdeklődsz erről a dologról, Lénácska? Van valami, amiben segíteni tudok most?

– Hát… ami azt illeti, van itt egy kis gond.

Éppen belevágnék abba, hogy valahogy elővezessem, mit hallottunk, és tanácsot kérjek, vajon szerinte igaz lehet-e ez az egész, amikor Hanna átnyúl és egyszerűen kinyomja a hívást.

– Normális vagy? – Egyszerre kérdezzük egymástól. Folytatom. – Miért nyúlsz a telómhoz?

– Mert senkire sem tartozik, hogy mit nyomozgatunk.

– Miért? Ezt a hülyeséget felejtsd már el, hogy nem hinnének nekünk. Ha igaz, amit hallottunk, akkor segítségre van szükségünk. Nemcsak nekünk, hanem Anitáéknak is!

– Léna, szerinted, de komolyan, játszd már le újra magadban, szóval szerinted hinne-e nekünk bárki?

– Szerintem a nagyapám hinne nekem.

Hallgat. Aztán megköszörüli a torkát.

– Majd akkor, ha valós lesz a veszély. Egyelőre Cannes felé furikázunk, és itt a csaj is, akinek meg kéne akadályozni a dolgokat.

– Hát éppen ez a baj, hogy még ő sem tudja megvédeni őket!

– Áhhh. Gyere, beszélgessünk vele!

Meg sem várva, hogy mit gondolok erről az egészről, mármint arról, hogy éppen vele akar beszélgetni, felugrik mellőlem és egy üléssel előrébb zuttyan.

Aztán bele is vág, mondanom sem kell, egyetlen szót sem értek abból, amit beszélnek.

Anita

Az okosóráján felvillan az apja neve. Nem igaz, hogy éppen egy olyan időszakban hívja, amiről pedig tudnia kell, hogy olyasmi zajlik, amikor nem lehet felvenni a telefont.

Letakarja a kezével szorosan az óra kijelzőjét, így elsötétül az egész, és már nem látja tovább, hogy hívása van.

Nézi az ügyvédnőt. Sosem találkozott vele, és most az egész hihetetlen, őrületes. Hogy valaki visszafiatalodna az átélt traumától, és hogy másvalaki meg ellopná a kísérleti kapszuláit, amelyeket egyébként visszavontak, már ki tudja, mikor.

Őrült ez a világ, gondolja.

– Nem véletlenül hagytam ott a tévét – csúszik ki belőle a mondat, aztán ijedten a szájára kapja a kezét. – Bocsánat.

– Mesélj nyugodtan, Anita – fordul hozzá a pszichiáter. – Azért vagyunk itt, hogy mindenki elmondja, mi fáj.

– Nem fáj, de ez az egész egy őrület. Amin keresztülmentünk. Meg ami még történt velünk.

– Hallgatunk – közli a pszichiáter. Anita pedig beszélni kezd.

– Nem őrület, hogy Rozina egy tablettában hisz, közben neki magának van olyan belső ereje, hogy kisimítsa a saját ráncait? Vagy hogy Gebó visszajön ide, miközben itt veszítette el a testvérét. Vagy éppen Gábor – néz a férfira –, aki nem véletlenül érkezett ide, gondolom. Hanem Rozina miatt. És akkor itt van Kitti, aki az imént mesélt arról, hogyan kezdett új életet a távolban, vagy itt vagyok én, aki otthagytam a fenébe a tévét. Mindannyiunkban történt itt valami akkor, és ki tudja, hogy a merénylet és a kézzelfogható elmúlás hatására-e.

– Hm – csak ennyit válaszol a férfi.

– Mindannyian elhittünk egy álmot.

– Tessék? – ezt többen is kérdezik az asztalnál, még Gebó is.

– Hát azt álmodtuk, azt reméltük, hogy mehet tovább normálisan az életünk. De nem mehetett, és ezt magunkban biztosan mindannyian tudtuk is. Mert az csak illúzió lett volna. Szerintem mindannyian tudtuk mélyen magunkban, hogy…

– …meg kellett volna állnunk? – folytatja Rozina és kérdőn néz rá.

– Igen – bólint a lány. – Meg kellett volna állnunk, és megnéznünk, miért maradtunk életben, és hogyan hálálhatjuk ezt meg, hogyan és merre lépjünk tovább. De mi – emeli fel a hangját –, szerintem mi nem ezt tettük – néz körül a megjelenteken. – Én úgy érzem, de javítsatok ki, ha nincs igazam, hogy mindannyian elmenekültünk. Kergettünk egy illúziót, elhittünk egy álmot, hogy minden mehet tovább a maga szokásos útján. Pedig nem.

– Mi a megoldás szerinted? – kérdezi Rozina, miközben a körmét nézegeti.

– Szerintem… szerintem valóban nincs más megoldás, mint újraélni az egészet.

Bár halkan beszél, mégis úgy érzi, hogy hangosan koppan, amit mond, leesik oda, középre hatalmas koppanással, és mindannyiukban belül visszhangzik még néhány másodpercig az utolsó néhány szó.

– Ezt mégis hogy érted? – kérdezi Gebó. – Nekem rettenetesen elég volt egyszer megélnem a testvérem halálát.

– És miért jöttél ide mégis? – néz rá szelíden Anita.

– Hogy megértsem… megértsem, ami történt. Hogy miért pont mi voltunk azok… miért éppen Chris…

– Akkor nincs más hátra… mint elmenni oda. Elmenni újra a partra, ott lenni együtt, és kiszabadulni az akkori emlékek fogságából.

Anita maga sem érti, hogyan tört rá ez a felismerés. Hat évig eltemette magában a dolgot, vagy talán bezárta magába, az a helyes kifejezés. Talált magában egy biztonságos kis helyet, ahová berakhatta az emléket, és amikor elő akart törni, akkor addig-addig suvickolta a magasban az ablakokat, amíg az egész szépen visszatalált a helyére és újra elszunnyadt. De azt mindig tudta, hogy örökre nem tudja bezárni magába. Most pedig… nem is akart eljönni ide, erre a találkozóra, erre fel kitalálja, hogy éljék át újra az egészet.

Ádám feláll és megszólal:

– Most én vezetlek titeket. Tudjátok már, hogy egy olyan trauma, ami veletek történt, hosszú távon okoz károkat, szenvedést, mert a hatására tulajdonképpen elváltok, elszakadtok önmagatoktól, mert nagyon fájdalmas az önmagatokkal való találkozás, önmagatok újra megélése a feldolgozatlan trauma után. Ezért többé nem tudjátok kezelni igazán az érzelmeiteket, érzéseiteket, úgy mondanám, hogy elzárjátok magatokat egy kemény burokba.

– Van ennek valami tudományos magyarázata is? – kérdezi Kitti.

– Az agyi működést – például azt, hogy mennyire képes valaki együttérezni, részvétet érezni, küzdeni és megküzdeni, a stresszt tűrni és még sorolhatnám – befolyásolja, sőt korlátozza egy ilyen trauma, és ha kezeletlen, feldolgozatlan marad, akkor végleges károkat okozhat.

– És mit kell meggyógyítani, hogy ne így legyen? – sóhajt Rozina.

– A fájdalmat. A fájdalmatokat. Hogy ne úgy bánjatok önmagatokkal, ahogy a merénylet óta bántok – feleli. Anita lehunyja a szemét, mert úgy érzi, a pszichiáter a lelke legmélyére lát. – Hogy újra szerethetőnek érezzétek magatokat.

Rozina elővesz egy zsebkendőt. Egy kis csend után Ádám folytatja:

– Ha úgy érzitek, beszállnátok abba, amit Anita is és én is javasoltunk, akkor elindulhatunk. Ugorjunk fejest a mély vízbe.

Sebestyén

– Miért olyan zseniális a te főnöknőd? – kérdezte nem sokkal a megismerkedésüket követően Ernától.

– Mert megértő és kemény. És mindent tud az életről. Tudja, hogyan kell túlélni, megszerezni, egészségesnek lenni, fiatalnak maradni.

– Fiatalnak maradni?

– Igen. Ha ránézel, tuti, hogy nem találod ki, hány éves valójában.

– A plasztikai műtétek meg ilyen-olyan kezelések már mindenki számára elérhetőek, akik meg tudják fizetni – emlékeztette a lányt.

– Csakhogy Rozina nem műtétektől vagy kezelésektől fiatal. Hanem… – suttogni kezdett, Sebestyénnek közelebb kellett hajolnia hozzá, hogy megértse – egy titokzatos, soha forgalomba nem került gyógyszert szed.

– Tessék?

– Igen – bólintott diadalmasan Erna. – Olyan okos, hogy még ezt is beszerezte, holott nem gyártják. De megvizsgáltatta, és, állítom, közel van hozzá, hogy akár elő is állíttassa, ha elfogy neki.

– Ezt az egészet honnan veszed?

– Elmesélte. És a dokumentációt is láttam. Benne van a széfjében.

Sebestyén felidézi magában, hogyan is folytatódott az őrület. Tönkretenni az ügyvédnőt, ez a válása óta a fő célja. És Ernával a reméltnél sokkal közelebb jutott a céljához.

Néha persze áldozatot kell hozni azért, hogy a célunkat elérjük, ezt biztosan tudja már.

És abban sem biztos, hogy nem kell-e önmagát feláldoznia a célért, ám mostanra már fontosabbá vált számára, hogy az ellenségével végezzen, mint az, hogy pénzt szerezzen és mentse a bőrét.

Ernát sajnálja, de nem tehetett mást. Az ügyvédnő még arra sem emlékezett, hogy láthatta őt valamikor, semmire, de semmire. Ott álltak a széfjénél, és az a büdös kurva megérkezett, holott Erna állította, hogy nem fog megjönni.

Hogy Erna miért ment bele az egészbe? Szerelemből, igen. Ez jót tett Sebestyén egójának, ismét megkapta azt, amit akart, szőröstül-bőröstül.

Valójában most sem érti, miért vállalta magára Erna az egészet.

Ő lelépett időben.

Erna ott sírt, zokogott, és maradt.

A férfi nem tudja, valójában mi állhatott Erna vallomásában, de az biztos, hogy őt nem azonosította, hiszen akkor nem itt állna egy nagy parkolóban, Nizza külvárosában, hogy felvegye a bérelt járművet, hanem a sitten ülne.

Viszont akkor Erna még élne, de jobb lenne-e neki azzal?

Most Erna nem él, ő pedig büntetni készül az ügyvédnőt.

Nem tudja, túléli-e az egészet, ha az író tervei szerint megy a dolog. Akkor van egy cseppnyi esélye, ha a saját forgatókönyve szerint játszik.

De Erna már nem él, pedig vele új életet kezdett volna.

Eladta volna a csodaszer receptjét egy gazdag gyógyszercégnek, vagy egy gazdag öregembernek. Megtalálta volna a vevőt rá, az biztos. Megkereste volna, aki a legtöbbet fizeti, de most már biztosan lecsapnának rá a rendőrök, ha ilyesmivel próbálkozna. Van nála egy csomó gyógyszer és leírás, de akár le is húzhatja a vécén. Vagy beszedheti, tök mindegy, pénzt egy ideig biztosan nem láthat belőle.

Erna meghalt, pedig élhetett volna még. Boldogan élhettek volna együtt.

De meghalt.

Mert ő megölte.

Nem volt fájdalmas a halála, legalább.

Gyógyszerek, kicsit több, mint ami az ígérthez képest megnyugtatta volna.

Szegény, szegény Erna.

Még mindig vele lehetne, ha nem alakultak volna szarul a dolgok.

Egy furgon lassítva közeledik felé, Sebestyén egészen a homlokába húzza a sötétkék baseballsapkát. A kocsi megáll mellette, kiugrik egy alacsony, fiatal srác a vezetőülésről, és a kijárat felé indul. Sebestyén látja, hogy egy másik autóból veszik fel, és már tova is száguldottak.

Megkerüli a kocsit, és kinyitja az ajtót.

A slusszkulcs a helyén, minden csak arra vár, hogy megtegye élete legfontosabb útját.

Blanche

Lehunyja a szemét, és mire kinyitja, már ül is mellette valaki. Egy kislány. Gondtalan, és rámosolyog.

Semmi kedve visszamosolyogni. Semmi kedve embereket látni.

Pittyen a telefonja, Pierre írt. A megállóban várja.

– Minden rendben? – kérdezi mellette a lány. Tizenéves lehet, inkább kisiskolás még, mint gimnazista, napozásillata van, meg hajbalzsamillata, ami a sötét lófarokból árad. Szép vastag a szája, sötétbarna a szeme, egészen feketék a szempillái. Hosszú combja napbarnított, és van az egész lányban valami elemi kíváncsiság, amit Blanche igazán díjazna, ha nem éppen a saját halálára készülne.

– Ühüm – suttogja, és újra lehunyja a szemét. Álmában a Parfümakadémián van, ugyanott, ahol ébren. Beugrik neki a kérdés: vajon hányan vannak olyanok a világban, akik pontosan ott szeretnének lenni, ahol éppen vannak? És vajon hányan vannak olyanok a világban, akiket épp az imént szólítottak fel arra, hogy állják útját egy gyilkosnak, és elvi okokból esetleg haljanak is bele a történetbe?

– Valami baj van? – A lánynak akcentusa van. Finom kis kelet-európai akcentus, de most már kihallotta belőle.

– Á, semmi.

– Elég leharcolt vagy.

– Hát ja.

– Tudok segíteni?

– Jézusom, dehogy! – kapja fel a fejét. Újra megnézi alaposan a lányt, a szeplőket az orra tövében, és arra gondol, hogy még csak az kéne, hogy ez a lány menjen el helyette a küldetésbe.

– De valami olyasmi, amiben tud valaki segíteni?

– Hát… nemigen.

– Mert az emberek sokszor nem tudják, hogy hol segíthetnek nekik. Én önkénteskedem néha az apám mellett, és tudom, hogy nem jönnek rá, mennyi a mentők vagy a tűzoltók vagy a rendőrség száma akkor, ha gáz van.

– Nem kell felhívnom senkit – rázza a fejét. Még csak az hiányozna! Így is rajta van a családi bélyeg, Mohamed az egész családja sorsát és megítélését megpecsételte azzal, amit tett. Hogy miért tette, az nem Blanche dolga, nem is akart ezzel foglalkozni sosem, most mégis úgy alakult, hogy nem hagyhatja annyiban. – Valahol mindig éreztem, hogy nem úszom meg én sem – csúszik ki a száján. A lány közelebb hajol, de hát nyilván fogalma sincs, ő miről beszél. – Hiába gondoltam, hogy megkapta a büntetését – fordul a lány felé –, most mégis rám száll az átok. Megátkozott, gondolom, mielőtt még lelőtték volna.

– Ó. – A lány homlokán sötét felhő szalad át, a gondterheltség fellege. – Hát nem értem pontosan, miről beszélsz, de én nem hiszek az átkokban.

– Én sem hittem, de most nem tudok másra gondolni.

– Elmondod, mi a baj?

– Ugyan. Nem mondhatom el senkinek sem. Továbbá téged amúgy sem érdekelne.

– Nos… tégy egy próbát.

Blanche megforgatja a szemét, és megrázza a fejét. Még hogy meséljen!

De jó lenne mesélni. Valakinek, aki vissza sem tud élni vele. Ám ez az ő családi terhük, jó nagy teher.

– Hagyjuk – legyint. – Semmi olyan, amiben segíteni tudnál.

Cannes-ban Pierre a hőségben, a betonon állva várja. Felnéz a lakására, a lakásra, amit bérel. Eszébe jutnak Marc szavai, és beleborzong az egészbe.

– Nézd – mondja, amint Pierre-hez ér. Előkapja a telefonját, keresgélni kezd benne, majd megtalálja a levelet. A fiú, akinek most annyira tisztaságillata van, hogy Blanche elgondolkozik, nem valami illatszer-e, odapislog a telefonjára.

– Mit kell néznem?

– Hát ezt a levelet! – mutatja a sephorás levelet, és lehunyja a szemét. Vár.

– Mi a fene ez? – veszi ki a kezéből a mobilt a fiú.

– Sephora.

– Okés, de az kire tartozik, hogy nem vettek fel?

– Nem vettek fel?

– Mindent meg fogsz ismételni? Miért, szerinted felvettek?

– Uhhh… jaj, mutasd. Még meg sem nyitottam. – Visszakapja a telefonját, és belenéz. Felfelé húzza a kijelzőn az ujját, dühében kikapcsolja az egészet, és a srác kezébe nyomja. – Baszki, abban azért biztos voltam, hogy egy olyan munkahelyre, amihez nem kell Einsteinnek lenni, felvesznek. Ugyanaz a meló, mint itt.

– Te jelentkeztél a Sephorához, és nem szóltál róla?

– Hát igen, de most akartam megmondani, hogy felvettek. És hogy gyere te is oda.

– Pfff…

– Jó, ne is mondd. Van elég bajom, a fenébe. Azt sem tudom, hogy fogok dolgozni menni, mert… – Ebben a pillanatban pittyen a telefonja. Mielőtt még ki tudná kapni a srác kezéből, megjelenik a kijelzőn Marc fotója, és egy üzenet tőle, amit mindketten tisztán el tudnak olvasni.

INDULJ!

Csak ennyi.

Blanche visszatartja a lélegzetét. A srác nagy levegőt vesz, hogy leszúrja őt. Blanche pedig érzi, hogy most fog minden kitörni belőle.

Léna

A cannes-i pályaudvarra éppen befut a vonat, rohanva érjük el, engem majdnem nem enged át az automata, pedig érvényes a jegyem.

Végül csak fent ülünk már a vonaton, és a kijelző szerint huszonöt perc múlva Nizzában lehetünk, és tutira gyönyörű a táj, de most semmi kedvem azt nézni.

– Mi a terved, elárulod végre? – kérdezi lihegve Hanna, akit meglepett az előbb, hogy annyira gyorsan vissza akartam érni Nizzába, hogy a kezét fogva húztam őt a pályaudvar felé.

– Figyelj, ha nem engeded, hogy a nagyapám oldja meg a dolgot, akkor nekünk kell cselekednünk. Láthatod, hogy nincs más, aki segítene. Az a lány sem. Ott maradt a pasijával Cannes-ban.

– Nagyon zavart – legyint Hanna. – De mi a terv? Mert annyit tudunk, hogy a templomos fickónak egy merényletet kellene megkísérelnie, amit a francia lánynak kellene megakadályoznia. Ráadásul ez az egész egy író fejében született, totál előfordulhat, hogy csak kitalálta, hogy csupán játszanak mindannyian.

– Miért? Miért játszana az a lány, aki be is számolt róla neked, hogy gondjai vannak, amiket nem tud megoldani? Úgy ült ott a buszon, mint akit valami szörnyű csapás ért.

– Hát – találgat Hanna –, például az sem lehetetlen, hogy ez az egész egy feladatvállalós játék. Tudod, aminek csak a vége számít.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – ingatom a fejem. – Én még sosem hallottam ilyen játékról.

– Akkor egy reality?

– De hol voltak az operatőrök?

– Lehet, hogy minikamerával követték őket. Mi csak Márkot figyeltük, aztán azt a lányt, akivel beszélt a parfümsuli előtt. Nem tudjuk, nem követik-e mások is őket kis kamerával.

– Oké, szerintem vegyük úgy, hogy nem. Vegyük úgy, hogy itt van egy rémes ügy, amit csak mi tudunk megoldani – javaslom. – És ha a végén kiderül, hogy reality, akkor legalább benne leszünk a tévében. A franciában, és anyám nem fog tudni róla!

Nevetünk.

– Azért mégis úgy gondolom, ha segíteni akarunk, kell egy terv – közli a barátnőm.

– Én már számos tervvel előálltam – emlékeztetem. – Felhívjuk a nagyapámat, ez volt az egyik, te meg kinyomtad a telót. Anyut is hívhatnánk… bár ő tuti minket zárat el, annyira idegállapotban lesz. Viszont felhívhatnád apádat. Ő legalább tudja, mit lehetne tenni. Ő hinne neked, nem?

Zavartan néz rám.

– Nem tudom. Néha azért… megvicceltem már.

– Mindegy, mi lenne, ha azt mondanád, ez komoly, és nem vicc? – Tulajdonképpen nemigen akarom tudni, mivel viccelte meg az apját. Hanna néha elmegy a falig, vagy még azon is túl. – Ha akarod, én is megerősítem.

– És?

– És akkor, ha ebből az egészből valami is igaz, megmenthetjük egy csomó ember életét. Például Anitáét. Biztos hálás lesz a családom – bólogatok. Robognak a gondolataim, mi mást lehetne tenni azon kívül, hogy felhívom a sztori legjobb szakértőjét, anyát, de semmi sem jut eszembe. Ez a második legjobb lehetőség, hogy Hanna apjának telefonálunk.

– Szerintem menjünk oda, nézzünk körül, látjuk-e egyáltalán azt a templomos embert – javasolja Hanna. – Utána még mindig felhívhatod Anitát, hogy bújjon be a vécébe.

– Uhh. Szuper – morgom.

Mondjuk, ha anya nem lenne, én így élném az életemet, kábé céltalanul, mint ahogy most megyünk oda a szállodánkhoz hamarosan.

De, ahogy a nagyanyám mondaná, az életed, Léna, egy tündérmese, csak te magad cseszheted el, meg az a rosszéletű apád. Hát mit tegyek, apát nem kedveli igazán, és már a válás előtt sem kedvelte.

Mindegy, lassan begördül a vonatunk Nizzába, és leszállunk, aztán a hogyan továbbot pedig majd ott kitaláljuk, ez nem valami nagy terv, sőt, ha belegondolok, egyáltalán nem terv. Ez a sodródás az eseményekkel, anya szokott erről beszélni, de nemigen figyeltem oda, hogy mit akart ezzel mondani.

Azonban a leszállás előtt eszembe jut valami, talán ez jó ötlet lesz.

Ádám

– Bocsánat. Mielőtt elindulunk, én is szeretnék elmesélni valamit.

Mindenki Gáborra, az egyik későn jövőre néz.

Ádám látja, hogy üzenete érkezik. A küldő nevét el tudja olvasni: Kassai prof. A mentora. Neki köszönheti ezt a mostani munkát, és amikor elindult Magyarországról, még nem tudta, örüljön-e a lehetőségnek. Tartott tőle egy kicsit, de a szakmai kíváncsisága erősebb volt annál, mint hogy nemet mondjon a profnak.

– Figyelünk – reagál Gábor szavaira.

– Én azért jöttem ide, hogy – köszörüli meg a torkát – Rozinával találkozzam. Én nem akarok semmit sem felidézni, meg újraélni, ezért nem is akartam egyáltalán részt venni ezen az egész szeánszon.

– Ha te tudnád, milyen egy szeánsz! – szól közbe Kitti, és szerencsére nem tudják meg, hogy a nő mit gondol a szeánszokról.

– De akkor, amikor történt az… eset, én teljesen elveszítettem a fejem, és mennem kellett. Nem tudtam tovább itt maradni.

– Ez érthető – feleli Ádám.

– Nem az analízis miatt mesélem el – inti le Gábor, és a pólója nyakát igazgatja. – Hanem azért, mert valami olyasmi történt itt velem, ami megváltoztatta a saját magamról alkotott képemet. Azt gondoltam… – vág egy grimaszt, és nem néz Rozinára –, hogy én vagyok a rettenthetetlen sportember, aki védelmébe vesz másokat, erős… fizikailag és lelkileg is. Én átéltem a sportban elég vérzivataros szitut és reménytelen helyzetet versenyzőként és edzőként is. Aztán eljött ez az utazás, ami valójában elég sokat változtatott már eleve az életemen, pedig csak egy verseny miatt utaztam, és hosszabbítottam itt, Nizzában. De akkor találkoztam Rozinával, és eléggé megborultam. – Elhallgat, nem néz a nőre, nem néz senkire, a falat pásztázza a túloldalon a tekintetével. – És amikor kimentünk tűzijátékot nézni, hozzáteszem, életemben talán egyszer néztem tűzijátékot a gyerekemmel, amikor kicsi volt, tehát akkor egy olyan… olyan valami – keresgéli a szavakat –, olyan dolog történik, ami mindenki életét felborítja. Meghalnak körülöttem emberek, Rozina él, én élek, és aztán egy szalagszakadás után ott vagyok a szobámban, összeszedek pár dolgot, fizetek, és a reptéren vagyok. Ott éjszakázom, és másnap totál kerülővel utazom haza. Megkerültem az alatt az egész életemet, komolyan. És soha többé nem néztem vissza. Nem kerestem Rozinát, egyszerűen leléptem, és otthon is mindent megváltoztattam. Értem ezalatt, hogy lakást cseréltem, felmondtam a csapatnál, elmentem egyszer egy ilyen pszichomókushoz is, de nem segített, úgyhogy… szóval mindent ki akartam dobni az életemből, ami Nizzára emlékeztetett. Ezért is nem reagáltam arra az e-mailre, amiben meghívtak ide. Azt gondoltam, eltelt hat év, úgy-ahogy újra megy az életem, igyekszem eltemetni a hat évvel korábban történteket, és kurvára nem hiányzik nekem, hogy feltépje valaki a sebeket.

– Miért jöttél el mégis? – kérdi Ádám.

– Azért, amit az előbb mondtál. Azért, mert úgy éreztem, hogy meghalt a személyiségem egy része, pontosan amiatt, hogy nem akartam a merényletre emlékezni, eltemettem magamban, hogy valójában elmenekültem a helyszínről, hogy itt hagytam a nőt, aki megérintett, és akire azért elég sokat gondoltam – bár nem akartam! – az eltelt hat évben. És akkor tegnap mégis elhatározásra jutottam, hogy eljövök. Itt leszek, hátha egy kicsit jobbá válnak a dolgok. És… – vonja meg a vállát – bizonyos szempontból jobbá váltak.

Leül, és a többiek spontán tapsviharban törnek ki.

– Megkérdezhetem mindenkitől, hogy mit várt ettől a találkozástól? – feszegeti Ádám. – Csak címszavakban, akár.

– Én… megtisztulást – jelentkezik Anita. Ádám érti. Érti, hogy a nő a felhők magasságában csak suvickolja az ablakokat, és még akkor sem látja őket tisztának, amikor már ragyognak. Talán majd most, ahogy sikálta az ablaküvegeket, már kénytelen-kelletlen, de önmagán is dolgozott. És akkor jött a mai nap… Kérdés, mire mennek együtt.

– Én semmit – közli Gebó, de folytatja. – Illetve az önvádat szeretném kiiktatni az életemből. Nem akarom már marcangolni magam, hogy az én hibám volt, és nem kellett volna igent mondanom.

– Én a találkozást Rozinával, hogy újra egymásra találjunk, mint barátok – feleli Kitti.

– Én… én a bűntudatomat szeretném enyhíteni. Az Erna miatt érzett bűntudatomat – magyarázza az ügyvédnő. – És titkon azt reméltem, hogy Gáborral is találkozhatom.

Na, ez így oké, gondolja magában Ádám. Egyvalaki nem őszinte, akiben annyi düh munkál, de most senkit nem akar kellemetlen helyzetbe hozni. Inkább döntésre jut.

– Akkor mosdó, akinek kell, és tíz perc múlva találkozunk a lobbyban. Lemegyünk a partra, oda, ahol hat éve elkezdődött a pokol.

Blanche

– Most jól látom, hogy sírsz?

– Ühüm…

– Ennyire bánt, hogy nem vettek fel? Ennyire szeretnél a Sephorában dolgozni?

– Szeretnék, de nem ez a bajom.

– Hanem…?

– Hanem az, hogy… mindegy. Marc miatt.

– Már megint az az író!? – Pierre felindult, Blanche nem is tudja, hogy most ezt kérdezi, vagy inkább felháborodottan kiáltja.

– Igen, de nem úgy.

– Komolyan mondom, te bele vagy esve!

A fiú hangja inkább rémültnek, mint ingerültnek tűnik.

– Hagyjál már, mondtam, hogy nem! Utálom őt! – kiáltja Blanche, és még az sem érdekli, ha tovább folytatják a beszélgetést a lakása alatt, akkor biztosan elkésnek a munkából.

– Miért utálod, talán rájöttél, hogy minden nővel csak szórakozik? Sőt azt mondják, ne nevess ki, de azt mondják, hogy még a férfiakra is hajt!

Blanche elmosolyodik. Tetszik neki, hogy a fiú mennyire érzékeny, a hangja fél oktávot felcsúszott idegességében, a szeme inkább aggodalmat, semmint dühöt tükröz.

– Mondom, hogy nincs közöm hozzá, nem vagyok szerelmes belé, csak éppenséggel nem tudok elválni tőle, mert kiderült, hogy tud valamit rólam, a családomról, és egész életében a markában tarthat! – vágja ki. Nem akarta elmondani senkinek, különösen nem a forró júniusi aszfalton állva egy papucsban, úgy, hogy a fejükre is tűz a nap, és egyszerre lélegzik be a kipárolgó meleget meg a buszok kipufogófüstjét, de nem tudja magában tartani. Ha valakinek valaha elmondaná, akkor az csak Pierre lehet, a legjobb barátja. Ő sosem élne vissza vele.

– Rólad? Pornóztál?

– Ugyan – neveti el magát. Annyira fura, hogy a pasiknak mindig e körül járnak a gondolataik, ezen nevet.

– Hát akkor? Loptál, csaltál, embert öltél?

– Egyiket sem.

– Akkor mivel tarthat a markában? Elmondod?

– Azzal, hogy a másod-unokatestvérem, Mohamed volt a nizzai merénylő – feleli. – Ő okozta majdnem száz ember halálát itt a promenádon, hat évvel ezelőtt.

– Ó. – A fiú felfelé néz, mintha az égből várna segítséget vagy választ, aztán a tekintetét Blanche-ra szegezi, és az egyik kezével finoman megfogja a lány állát. – És akkor mi van? Nem felelhetsz az egész családodért.

– Tudom – mondja, és máris súlyos kövek gurulnak le a válláról, vagy inkább a szívéről.

– Azt mondtam már, hogy az én unokatestvérem pinákat és farkakat fest?

– Mondtad – bólint.

– Oké, és szerinted normális dolog, hogy ebből busásan meg tud élni?

– Nem tudom, de hogy jön ez ide?

– Hát úgy, hogy én sem felelek az ő dolgaiért. Ha nekem valaki egyszer azt mondaná, hogy Monsieur Croussou, az ön híres unokatestvére bizony nemi szerveket fest napszámban, akkor tudod mit mondanék?

– Mit? – kérdezi a lány, nem érezve igazán a hasonlóságot kettejük rokonsága között.

– Hát azt, hogy ez az ő dolga. Mi közöm hozzá? És ha azt felelnék, hogy de hát mégis az ön unokatestvéréről van szó, azt mondanám, hogy rohadtul semmi közöm a dolgaihoz. Oké, Blanche?

– Oké.

– Jó. Akkor ha legközelebb ez a Marc netán megkeres, akkor ezt kell mondanod neki. Sőt továbbmegyek, egyáltalán nem kell szóba állnod vele.

– …

– Ez ugyanis túlmegy minden határon. Honnan tudta meg ezt az egészet? Nem hiszem, hogy olyan őrült vagy, hogy te mesélted volna el neki.

– Nem tudom, honnan tudta meg.

– Fogadni mernék, azzal zsarol, ha nem teszel meg ezt vagy azt, és most a szexre is gondolok – sötétedik el a tekintete –, akkor nyilvánosságra hozza ezt a dolgot. Hogy kicsoda az unokatestvéred.

– Nem.

– Mit nem?

– Nem zsarol semmivel.

– Hogyhogy? Akkor egyáltalán nem értem.

– Azt mondja, erkölcsi kötelességem segíteni, és helyreállítanom azt, amit Mohamed elrontott. Hogy a családi karma működik.

– Miről beszélsz? Nem értem.

– Hát… – ingatja lassan a fejét – elmondom, amit ma megtudtam. És azt is, hogy mire akar rábeszélni Marc.

Sebestyén

Aki azt hiszi, hogy csak úgy végig lehet hajtani a többsávos tengerparti úton, az téved. És az is téved, aki azt hiszi, hogy ebben a városban vannak üres parkolóhelyek, gondolja. A GPS vezeti őt, és végiggondolja immár vagy ezredszer az író tervét. Szotira Márk adott neki egy fegyvert, rongyba csomagolva, és egy slusszkulcsot, és elmondta, hogy ha ujjlenyomatot hagy a fegyveren vagy a kocsiban bárhol, akkor azzal nyilvánvalóan lebuktatja magát.

Szotira Márk terve az volt, hogy Sebestyén várakozzon a kocsiban a szálloda közelében, és amikor meglátja a csoportot, hajtson közéjük, lehetőleg üsse el a szőkét, majd száguldjon el. Sebestyén már akkor tudta, hogy ez lehetetlen. Ez az öngyilkossággal egyenlő. Nem érti, hogy miért akarja az író elgázoltatni a magyarokat, akik állítólag részt vesznek valamilyen megbeszélésen az ügyvédnővel együtt, de ő sosem volt olyan hülye, hogy egy ilyen őrült vállalkozásban részt vegyen.

A kocsit elviszi, és az első parkolóhelyen ott fogja hagyni. Kesztyűben vezeti, a fejét mostanra leborotválta, és baseballsapkát, hosszú ujjú pólót visel, farmert, zoknit, és egy másfél számmal nagyobb cipőt, ami még nem kényelmetlen, de már nem a mérete.

Az íróknak fogalmuk sincs a valóságról, gondolja, és csak nagy önuralommal bírja ki, hogy ne vakarja meg az orrát, ami éppen azóta viszket, hogy ő nyári bőrkesztyűbe bújt. DNS, ez a kulcsszó éppenséggel.

Ahogy araszol a tengerparti úton, egyik oldalon a tenger, középen a pálmasor, és a másik oldalon a szállodák mellett halad el, és éppen úgy elhalad előtte filmszerűen az élete. A múltja. A kis stiklik, ahonnan még vissza lehetett volna térni az „egyenes” útra. A nagyobb stiklik, ki-ki nevezze, ahogy akarja, ő nem fogja nagyobbítani és bűnnek nevezni, szóval ezek is amolyan kanyarok voltak, még vissza lehetett volna fordulni. Talán. Nem teljesen.

Erna halála volt a legszomorúbb. Az volt az élete mélypontja. De ha nem akart börtönbe kerülni rablásért, hát nem tudott mást tenni, mint Ernát szépen elaltatni. Csendben, fájdalommentesen.

Még búcsúlevelet is írt szegény.

Ott volt a lehetőség, Damoklész kardjaként lógott felette, hogy a rendőrség nem veszi be az önkezűséget és nyomozást indítanak. Akkor talán ő is képbe került volna, dacára, hogy a nő szomszédai talán fel sem ismerik. De ha az ügyvédnőnek az összes nyertes ügyét végigveszik, például… persze nem tartja lehetségesnek, ám nem is vethette el teljesen ezt a lehetőséget.

A legnagyobb ár, amit eddig fizetett, elsősorban a családja elvesztése, és vele egyetemben a pénz elvesztése, az, hogy földönfutóvá lett, csakhogy ezekben az ügyvédnő a ludas. Az igazi bűnös. És az ügyvédnő miatt kellett Ernának is meghalnia.

Mindent megúszott eddig, tulajdonképpen.

De az, amire most készül, nehezen megúszható, ezt az író sem gondolhatja komolyan, hogy ilyesmit bárki is megúszhat. Hogy belehajt a tömegbe, és lemészárol néhány embert. Volt itt már ilyen merénylet, és tessék, azonnal lelőtték a rendőrök a tettest. Neki különben sincs baja senkivel, kivéve az ügyvédnőt.

A múltja úgy halad el mellette, olyan döccenőkkel, mint ahogy ő lép váltogatva a gázra és a fékre. A gyerekkora, ami úgy volt szar, ahogy, de azért nem okolhatja kizárólag a faterékat amiatt, hogy így alakult az élete. A fiatalkora, a balhékkal, a fiatal felnőtt kora, gyerek, család, pénz semmi, muszáj valamit keresni…

Az egyik keresztutcában talál egy parkolóhelyet. A GPS szerint közel van a hotel ide.

Leparkol, bedobja a kulcsot az utasülés előtti lábtérbe, és becsukja az ajtót. Nyitva marad, kinek kéne itt egy használt furgon? Meg hát mit érdekli őt, mi lesz a kocsi további sorsa.

Lassan elindul a sarok felé. A sarkon van a szálloda. Mellette egy kaszinó, de az is lehet, hogy a kaszinó a hotelhez tartozik. Boltívek, a háttérben a világ egyik leghíresebb hoteljével, amit Negrescónak hívnak, és szíve szerint oda tartana, mert ott lenne a helye. Ehhez képest a sarkon fog dekkolni a hajléktalan mellett, a buszmegállónál, hogy követhesse a csajt, ha kilép a forgóajtón.

Csaj?! Még hogy csaj. Egy vén picsa, aki valami fiatalítószertől kevesebbnek néz ki a koránál.

A zsebébe gyűri a kesztyűt, megvakarja az orrát végre, és jól a homlokába húzza a sapkáját, feltűri a pólója ujját, részben a nagy meleg miatt is.

És vár. Vár, vár, és reménykedik.

Anita

– Egy pillanat – állítja meg Gebót. Nézi a srác vékony arcát, a szűk szemrésből kivillanó szemét, a vékony ráncokat a szeme körül, a mosolyát, ami inkább erőltetett, mint őszinte. De ki kérné ezt számon rajta, gondolja a nő; Gebó eljött ide, eljött, pedig itt halt meg az imádott testvére, akivel mindent együtt csinált, még a gyerekeik is egyszerre születtek, hát csoda, hogy volt ereje eljönni. – Szeretnék elnézést kérni.

– Tőlem? – A férfi egy aprót hátralép, mintha Anita megütötte volna.

– Christől már nem tudok, sajnos.

– Nem rajtad múlt. Ezt már mondtam.

– Úgy érzem, neheztelsz rám.

– Anita, a saját démonjaiddal kellene leszámolnod. Nincs helye az önvádnak ebben a sztoriban – mondja. Anita meghökken: ő maga sosem használta volna a sztori szót a merényletre, amit együtt éltek át. – Nyugodj meg, Chris se hibáztatna téged.

– Nem is a hibáztatás, hanem inkább valóban a bűntudatom…

– Annak a kezelésére itt van ez az Ádám – söpri le a próbálkozást Gebó. Hát hiába, gondolja Anita, ő is retteg attól, hogy csoportosan újraéljék az egészet, még ha nem is lesz most merénylet. Azért azt a démont egyikük sem tudja elüldözni. Azt a látványt. Mindegy, nem gondolja tovább. Gebó nem nyitott rá, és ő meg tudja érteni, mert ha akkor ő nem hívja le a két testvért a partra, Chris ma is élne.

Végül, a mosdóból visszahívja az apját, aki arról tájékoztatja őt, hogy Léna tudja, miért jöttek ide.

– Hát akkor rájött, vagy hallotta, kisakkozta – válaszolja. – Most mit tegyek? Egy szóval sem mondta senki, hogy ne mondjam el neki. Bár, hozzáteszem, nem mondtam semmit. Egy majd tizennégy éves lányról beszélünk, hát rájött. Mi a baj ezzel?

– Hozzám fordult, és gondoltam, elmesélem neked. Nem tudom, kicsit furcsa volt az a hívás.

– Szerintem remekül szórakozik a barátnőjével. Hidd el, apa, nem kell aggódnunk miattuk, megvan a magukhoz való eszük.

– Ha így gondolod, akkor…

Hallja az apja hangjában a bizonytalanságot.

– Nyugodj meg, senkinek sincs semmi baja, Lénának sem, nekünk sem. Bár még mindig nem tudom, jó döntés volt-e eljönnöm ide…

– Utólag majd kiderül – dörgi az apja, és bontja a hívást.

Utólag.

Miért nincs garancia arra, hogy igen, ha már idejött, akkor azzal szintet ugorhat végre? Vissza arra a boldogságszintre, amin korábban, jóval korábban volt?

Léna

– Most aztán rohanjunk! Tudod az utat? – kérdezem.

– Hová?

– Hát a szállodába. Nincs más hátra, mint figyelmeztetni őket. Anitát, a pszichodokit, mindenkit. Nincs jobb ötletem.

– Hülyének fognak nézni minket.

– Na és. Téged még sosem néztek annak?

Hanna nevet, de nincs kedvem nevetni, azt érzem, hogy az egész világ összes problémáját nekem kell megoldanom, és túl kicsi vagyok hozzá. Eddig azt hittem, nagy vagyok. Most már tudom, hogy ez nem igaz.

– Indulj! – lököm meg finoman, amikor megállunk az állomáson. Régi, felújított épület, abszolút nem nézem meg, milyen, hanem rohanunk kifelé. Hanna lassúbb tempóban futna, de én, aki tényleg nem szoktam ellógni az edzéseket, megadom a normál tempót. Nem biztos, hogy végig fogja bírni, mindenesetre a telefonja GPS-e mutatja az utat, tök egyenes, ahol a villamos jár, és csak a végén kell jobbra letérni, majd ott is leszünk a szállodánál.

– Nyugi, elkapjuk a villamost – lihegi Hanna. Tényleg, erre nem is gondoltam. Annyira régen atletizálok, már vagy öt éve, és olyan közel lakunk a sulihoz, hogy nekem az az alap, ha késésben vagyok, akkor futok. Most csak a megállóig futunk, Hanna vesz nekem jegyet, mert szerinte gáz, ha elkapnak jegy nélkül, és már fent is vagyunk.

Alacsony a lépcső, sok az utas, ki sem látok. Egy sötét bőrű csaj hegedül a villamoson, nagyon szépen. Valami romantikus dallam, az embereket nemigen érdekli, de én megbámulom. Piros, fodros ruhában van, óriási a haja, piros szalaggal kötötte össze, és a cipője is piros. Nem értem, a többi utasnak miért nem nagy szám, otthon szerintem le is szállítanák a járműről, itt meg olyan, mintha bárki zenélhetne, felolvashatna a villamoson.

Mire ezt átfuttatom magamban, Hanna megbök, leszállunk, és végigcsattogunk egy sétálóutcán. Elég menőn néz ki, tele van üzletekkel, éttermekkel, de nem tudunk nézelődni. Mielőbb ott akarok lenni Anitánál, hogy elmondjam, amit tudunk. Ha aztán hülyének néznek, akkor legyen. Lehet, hogy azok is vagyunk, megvezetett hülyék, de nem akarom elhinni, hogy ennyire könnyen átverne minket valami vagy valaki. Kicsit persze remélem, hogy majd az Újvári előugrik valahonnan. Igen, jó erre gondolni, de természetesen az egész egy nagy őrültség, mit keresne itt az Újvári, amikor ez nem is egy reality.

Rohanunk. Nekem a futás mindig nagyon jól ment. Igaz, szívattam Anitát azzal, hogy nem eszem csokit, de tulajdonképpen bármit ehetnék. Csak hát anya kitalálta nekem a rostos és cukormentes étrendet sok zöldséggel és sok hússal. Mindegy, néha a vécében landol a cékla vagy a sok marhahús a levesből. De azért méltányolom, hogy anya odafigyel az egészségemre.

Hanna például jól lemaradt mögöttem, meg is kell állnom, hogy megvárjam. Nem hiszem el, hogy ilyen bénán fut, volt idő, amikor holtversenyben nyertünk egyik-másik távon. Hát ezt teszi a családi csokigyár valakivel, anyám biztos ezt mondaná. Hogy egy sarokkal lemarad.

Blanche

– Biztos vagy benne?

– Naná.

És ő elhiszi, hogy Pierre azt teszi, amit tennie kell.

Hirtelen nem is tudja, mi lenne vele a fiú nélkül.

Márk

A telefonjára néz, majd a homlokára csap.

– Mennem kell, a fenébe! Pedig még maradtam volna veled.

Janine odahajol hozzá, kagyló- és kávéillatú a lehelete.

– Lesz majd még elég időd rám.

Márk elmosolyodik. Hogy valóban lesz-e, azt ki tudja. Csak remélheti. Janine az egyetlen nő Nizzában, akivel együtt mutatkozik normális helyeken is. A többiekkel, legyenek bár fiatalabbak, huszonévesek, lányok vagy fiúk, nemigen ül be étterembe. Legfeljebb egy jó kis éjszakai bárba. Oké, ott mehet az ereszd el a hajam. Ezt végigpörgeti magában, ad egy csókot Janine kézfejére, és elegánsan távozik. A számlára nem szokott figyelmet fordítani, Janine már az első ebédjükkor jelezte, hogy az az ő hatásköre.

Pár perc alatt odaér a robogóval, el is hagyja a hotelt, leparkol egy utcával feljebb, a sor elején, és ráül a motorjára. Egy lombos fa takarásából nézheti majd az eseményeket, és ha szükséges, akkor távozhat.

– Mi szükséged erre, Márk? – ezt kérdezi magától gondolatban. Néha jó tisztába kerülni a motivációkat illetően. És persze meg is válaszolja. Rendezni akar. Annyira jó lesz megrendezni valamit, amiből csak profitálni tud. A regénye arról fog szólni, hogy találkozik néhány ember itt, Nizzában, akik át- és túlélték a 2016-os nizzai merényletet. Ennél aktuálisabb már nem is lehetne, hogy a jelenet megismétlődik.

Ha bárki is bemártaná a nevét, vagy csak bedobnák, akkor ő tiltakozik. Mivel a regénye még el sem kezdődött, csak néhány kamufejezettel, így aztán nyugodtan mondhatja, hogy arról a régi merényletről beszélgetett velük. Vagy bármi.

Szotira Márk arról is híres Magyarországon, emlékezteti magát, hogy mindent képes kimagyarázni. Mindent. A fegyver az egyetlen, ami kicsit necces, de azt sem közvetlenül neki adták el, szóval minden jó, ha a vége is jó, de ha a vége nem jó, az ő sztorija akkor is kapós lesz.

Megigazítja az orrán a napszemüveget, a fején a bukósisakot, és vár.

Ha ez a Sebestyén valóban annyira eltökélt – vagy csak feleannyira –, mint mutatja, akkor végrehajtja a tervet.

Rozina

– Majd én kimegyek elsőnek – mondja, és még talán mosolyog is. Nevetségesnek tartja, hogy a többiek ilyen gyávák. Hát nem lesz egy leányálom felidézni a történteket, de többen közülük már tegnap jártak a parton, így ő is Kittivel, és hát túl lehetett élni. Nem felnőtthöz illő ennyire félni, szögezi le magában.

– Hagyd, majd én – lép elé Gábor, és ő végül is nem tiltakozik. Dupla ajtón mennek ki, Rozina az ilyet zsilipelésnek tartja, mintha egy laborból távoznának, igyekszik az ajtóra koncentrálni.

És végre kint vannak a napsütésben, mindannyian.

Sebestyén

Az ügyvédnőt nyomban megismeri, még messziről is.

Ő megy a csoport élén, lassan lépked a társaság. Ha minden igaz és Sebestyén jól számol, akkor hatan vannak. Most jön utánuk egy hetedik.

Sóhajt, és elindul a buszmegállóból. Igyekszik kerülni a feltűnést. Nem mintha bárkit is érdekelne, hiszen egy szürke munkásembernek látszik, nem olyannak, mint amilyen látogatóra Nizza kíváncsi lenne. Ez a város a flancos turistáké és a szupergazdag franciáké. Büszke, hiú, drága, többet akar mutatni, mint amije van, Sebestyén erre jutott az itt töltött két napja során. Elegáns város, ahol mindenki lenézi a tanulatlant, a szegényt, a bevándorlót – miközben tele van bevándorlókkal. Nemcsak arabokkal, hanem kelet-európaiakkal is. Ha Sebestyén újrakezdené az életét, ha újra fiatal lehetne, talán kijönne ide ő is. Eldolgozgatna valahol. Hacsak nem akadna össze megint a Tomival, mert akkor ismét inkább seftelni kezdenének, és belefutnának egy-két necces sztoriba.

Az ügyvédnő blúzának bő az ujja, és ahogy megy át az úton, lobog az anyag a levegőben. Sebestyén biztos benne, hogy valami drága selyem lehet.

A hetedik ember már nincs velük, fixnek a hatos csoport látszik, ők együtt is maradnak.

Az ügyvédnőt figyeli, miközben lassan, de ruganyos léptekkel közelít a csapat felé. Átlósan, egy másik járdán fog átmenni. A terv bár nagyon az utolsó pillanatban alakult, végül is nem tér el különösebben attól, amit már többször is kigondolt.

Ha otthon, Magyarországon történne mindez, akkor talán kevesebb lenne az esélye.

De Sebestyén sajnos Erna halálával eljutott arra a pontra, amikor már lényegében mindegy is, hogy ő maga túléli-e az egészet.

Mivel lélekben már úgyis halott, egyetlen fontos dolog van az életében: az, hogy túlélje az ügyvédnőt.

Dönthetett volna másképp is az egészről. Dönthetett volna akár úgy is, hogy alaposan megleckézteti, bár amikor ez járt a fejében, halványan felrémlett benne, hogy talán kevés lenne ő ahhoz. Néhanapján arra is gondolt, hogy el kellene rabolnia a nőt, és egy pincében életben tartania, megkínoznia, ahogy a krimikben látta a moziban, de ehhez nem fűlött a foga. Neki nem az okozna kielégülést, hogy kegyelemért könyörög.

El kell vennie azt, ami az ügyvédnőnek a legfontosabb: az életét.

És kész.

Fegyver van nála, hangtompítóval, és pontosan tudja, hogyan kell használni, eleget járt lőtérre fiatalon.

Miközben tempósan, már-már atletikus mozgással közeledik a zebrához, arra gondol, hogy az a hülye író nem ezt várta tőle, de hát ki tudja, mit miért akar, és kit akar holtan látni valójában. Merthogy azt mondta, neki mindegy, kinek mi baja esik. Ez teljesen érthetetlen.

Ha Sebestyén most nem az elvakultság köde mögül nézné a csapatot, akkor is úgy gondolná, neki nincs több dobása. Ez az egy van, és ezt lehetőleg nem kellene elszúrnia.

És ahogy közelebb ér hozzájuk, arra lesz figyelmes, hogy egyvalaki kiválik a csoportból.

Mintha csak számítana rá az illető, hogy valami történni fog a többiekkel.

Rozina

Nem fogja meg a férfi kezét, hiába lépked mellette, és talán-talán azért szambázik a közelében olyan fura léptekkel, hogy összeakadjon a kezük, vagy esetleg egymáséhoz simuljon a karjuk.

Mint hat évvel ezelőtt.

Akkor, abból az őrületből az a teherautó és Gábor elmenekülése szakította ki. Gábor elmenekült, amikor megtörtént az a borzalom – egy jó kapcsolat elől, egy szerelem elől, és önmaga elől is. De most visszatért, és ez fontosabb, mint hogy hat éve menekülőre fogta.

Rozina most megint kezdi érezni azt a súlyt a mellkasán, ami jelzi, hogy közeledik az őrület. Nem biztos benne, hogy akarja. A múltkor már elmenekült tőle ez a pasi, és mondjon bármit is, Rozina szerint leginkább attól ijedt meg, hogy komollyá válhatnak köztük a dolgok. Nem mintha ő maga ne tartott volna ettől, de egyben vágyta is.

Azon gondolkozik, miközben mélyen beszívja a párás tengeri levegőt és a szemét a tengerpart fölött köröző sirályokra szegezi, hogy mennyire másképp alakulhatott volna mindannyiuk élete, ha nem történik meg, vagy nem éppen velük történik. Hiába, hogy túlélték, sőt meg sem sebesültek.

Más lenne az életük?

Vagy éppen ugyanitt tartanának?

Vajon akkor, ha nincs a merénylet, együtt maradtak volna Gáborral, vagy két hét, két hónap után vége szakadt volna? Vajon Erna még életben lenne? Lehetséges, hogy Ernát fel sem vette volna, hiszen hat éve még ügyvédjelöltekkel dolgozott együtt, és volt egy-két jogi asszisztensük, egyikük sem jutott olyan közel a szívéhez, mint Erna. Lehet, hogy nem is gondolt volna arra, hogy amennyire lehet, elszeparálja magát még a kollégáitól is. A csalódás miatt még jobban magára zárta az ajtót. Tehát, arra jut, még az is lehet, hogy teljesen máshol tartanának. A fiúk, a magyar–francia fiúk, Gebó és Chris – utóbbit nem ismerte, Gebóval is csak most ismerkedett meg – akár világsztárok is lehetnének a főzős akármilyen blogjukkal, Anita akár a legkeresettebb műsorvezetőként dolgozhatna, Gábor… hát Gáborról nem sokat tud, fogalma sincs, mi lehetne, ha… – úgyhogy őt most ki is hagyja ebből, de az biztos, hogy Kitti az egyetlen, aki nagyjából egyben van most is.

Az is szokatlan, hogy összeeresztettek ennyi idegent. Idegenek, egyvalami mégis összeköti őket. Most együtt sétálnak le a parthoz, és Rozinának fogalma sincs, hogy mi fog itt történni, mi fogja visszaadni a régi énjüket, a régi belső szabadságukat, de megnyugvással tölti el, hogy újra itt van, a történtek helyszínén.

Itt kellene megnyomni a startgombot, és kezdeni az egészet onnan, mintha a merénylet meg sem történt volna.

Micsoda perspektíva, milyen lehetőségek!

És mindet elszalasztották.

Már nem lehet másik ember, már nem változhat meg semmitől, attól sem, hogy most megpróbálja újraélni és elfogadni, ami ugyanitt történt vele évekkel ezelőtt.

Szomorú ez a felismerés.

Gábor nyújtja a kezét, húzná a promenád széléhez, ahonnan lelátni a kavicsos tengerpartra, görkorcsolyás lányok suhannak szemből, egy rasztahajú srác szájharmonikázik a parton, a strandra lelátnak, tele tökéletes, lebarnult, bikinis és kidolgozott izmú, világoskék meg neonszínű strandgatyába csomagolt testekkel, az egyik parti étterem fehér damasztabroszán pezsgőspoharak várják a koccintást. Mindenütt vidám strandolókat látni, és közben mégis olyan lehetetlen, olyan elkésett és olyan fölösleges ez a pillanat, ez suhan át Rozina agyán. A tökéletes pillanat, ahogy Gábor elkapja végül a karját, és magához húzza, a srác a sétány közepén belekezd egy még fülsiketítőbb dallamba a szájharmonikán, de Rozina még így is hallja, ahogy felettük vijjogva elrepül egy sirály, aztán snitt.

Mindig is ilyen véget álmodott meg.

A tengerparton, egy olyan pasi karjában, akire akár hat évet is lehet várni.

Csakhogy erről éppen nincs tudomása az utolsó pillanatban, mert ez az egész olyan gyorsan és ezért valójában fájdalommentesen érkezik.

Léna

Látjuk őket, oltári megkönnyebbülés, hogy messziről kiszúrom Anita haját, pedig jó sokan mászkálnak a parton.

– Gyere, mindjárt ott vagyunk! – kiáltom Hannának.

– Várj! – érinti meg Hanna a vállamat. Kipirult az arca, és egy kicsit izzadt is. Na nem mintha én ne kezdtem volna már izzadni. – Azt mondtad, hogy szólunk nekik, ne menjenek ki a hotelből. De ők már kint vannak!

– Jó, azért siessünk! – rázom le a vállamról a kezét.

– De veszélyben vagyunk, nem? Ha igaz, amit hallottunk…

– Okés, akkor te ne gyere, de én rohanok! – vetem hátra. Mindig én voltam a gyorsabb. Néha össze is vesztünk, mert nehezen viselte, hogy legyőztem futásban, még ha volt is holtverseny, ellenem nem tud nyerni. Nem haragszom rá, ha nem tart velem.

Sprintre kapcsolok, és a tekintetemet Anita alakjára szegezem.

Már csak vagy száz méterre lehetek tőle, vagy közelebb is, amikor ismerős alakot veszek észre. Nem láttam sokáig, de tudom, hogy ismerem. Hogy honnan, arról fogalmam sincs.

Aztán, ahogy még jobban belehúzok, beugrik.

Ő a pasi a templomból! Akivel az író dumált!

De az elmondottak alapján neki valami kocsival kellene itt lennie, viszont úgy látom, ott siet Anita nyomában.

És akkor valami nagyon furcsa dolog történik.

Egy nő, aki a sétány szélén volt, összeütközik a pasival, vagy a pasi vele, nem olyan éles az ütközés, de ami a legfurcsább, a nő lágyan, mint egy rongybaba, összeesik, lecsúszik a földre.

A pasi továbbmegy, aztán futni kezd. Először lassan, utána egyre gyorsabban.

Látom, hogy nem gyakorlott futó. Lehet valakire annyi izom felpakolva, mint egy testépítőre, de szerintem nem sportos az illető, ha nem fut rendszeresen.

Elkapom a szemem a nőről, akit most körbeállnak, Anita is ott van, én pedig a férfi után eredek.

Nem nézek hátra, nem tudom, Hanna követ-e, szerintem már lemaradt, talán meg is állt.

A helyzet totál úgy néz ki, mintha az a pasi séta közben leszúrta volna azt a nőt, aki valószínűleg Anitáékhoz tartozik. Lassan jön a ráeszmélés futás közben: tutira ez a támadás váltotta ki az autós merényletet.

Lihegek, de kezdem őt behozni, már az út másik oldalán fut, egyre lassul, talán mert nem akarja felhívni magára a figyelmet. Egy csomó szálloda mellett elmegyünk, előveszem a telefonomat, miközben lassítok, és belövöm a helyzetemet, lefotózom, átküldöm Hannának, írok hozzá két szót. A pasi már átlagos tempóban sétál, kétszer óvatosan visszanézett, és most befordul jobbra egy utcába, elhagyja a tengerparti utat. Nem tudom, mi lesz velem, csak követem, miközben elkapni hogy tudnám?

Mindenesetre nem engedhetem, hogy eltűnjön, lelépjen. Ha jól értelmezem a dolgot, épp pár perce szúrt le valakit.

Ádám

– A fenébe, gyertek, segítsetek, mentő! Jöjjön az a mentő, hívja már valaki? Elájult, vagy mi van?

Nézi a földön fekvő testet, egyre többen gyűlnek köréjük, arra gondol, hogy mibe csöppent, tudta, hogy nem kellene elvállalnia ezt az egészet, előkészítetlenül, és tessék, Rozina nem bírta tovább a stresszt.

Gábor próbálja visszahozni a nőt, térdel mellette, alányúl, és egyszer csak kihúzza a kezét: tiszta vér.

Friss, vörös vér.

Egy tócsa képződik alatta, vér.

Ez nem ájulás.

Valaki leszúrta, vagy lelőtte.

Mi történik itt?

Körülnéz, és úgy érzékeli, nincs ott mindenki, aki a csoporthoz tartozott, de letérdel ő is Rozina mellé, keresi a nő pulzusát, és magában szépen szedi össze az egyetemen tanultakat, mert olyan már megesett, hogy valakinek dumával mentette meg az életét, ne vegye be azokat a gyógyszereket, de az más volt.

Itt most egy nő hamarosan elvérzik, és Gábor szerint nincs pulzusa.

Ádám átveszi.

Sebestyén

Végre.

Vége.

Most már minden mindegy, és minden perc, minden óra, nap és a többi ajándék lesz számára.

Sosem gondolta volna, hogy ennyire egyszerű lesz, de hát az volt Ernával is, és most is egyszerűen, könnyen ment.

Lehet, hogy előbb kellett volna belekezdenie, és rögtön az ügyvédnővel. Hát mennyivel jobban alakult volna az élete.

Bent találja magát a szállodák mögött, egy másik forgalmas út mellett halad, és most már csak annyi, hogy haza kéne jutnia. Aztán majd otthon kitalálja az új életét.

Még azokkal a csodatablettákkal is kezdhet valamit.

Márk

– Ez teljesen el lett baszva!

– Nem tudom, mi történt.

– Nem jött az a kurva autó, viszont elintézték azt a kurva ügyvédnőt!

– Tessék?

– Franc tudja. De egyáltalán nem erről volt szó!

Márkot ettől a francia akcentusú csávótól kileli a hideg, talán mégsem kellett volna talákoznia és szervezkednie vele.

Zsebre dugja a telefonját, és már látja, hogy egyre több ember gyűlik a partra, és meghallja a szirénákat is.

Felül a robogóra, és egy kerülővel elindul haza.

Nem tudja, csak sejti, mi történt.

Az az idióta Sebestyén, akivel egyszer összehozta az élet egy éjszakai vonatúton, és panaszkodott egy ügyvédnőre, aki tönkretette az életét, most valóban csak és kizárólag a nőre koncentrált.

Ez a Sebestyén nyomozta ki, hogy a nő Nizzába érkezik, és kereste meg őt.

– Egy írónak csak vannak ötletei, nem?

Hát neki ennyi ötlete volt – az sem kifejezetten a sajátja –, hogy majd a könyve aktuálissá válik, ha ez a bűnöző megismétli azt, ami egyszer már megtörtént.

De a bűnözőnek esze ágában sem volt a kocsit használni, meg a terv szerint eljárni, ezek szerint csak az ügyvédet akarta kinyírni, és lelépni.

Márk egy kicsit szomorú.

Nem olyan nagyon, mert nem áll ő a halál meg a gyilkosság pártján, de már olyan jól elképzelte, mi lesz az a nagy fogás, amire felakasztja a történetét. Az alap, a váz, amit kiszínezhet a szavaival és a gondolataival.

Hát most nem így történt, úgyhogy neki kell állnia megírni egy olyan történetet, ami csak és kizárólag az ő fejében születik meg, ráadásul már csak néhány hete maradt rá.

Az élet nem lehetne nagyobb rendező nála, hiszen olyan jól passzoltak a dolgok.

De most a legfontosabb, hogy eltűnjön a színről.

Holnap majd kitalál valami újat, amivel szórakoztathatja magát, és amitől esetleg az ihlet is megérkezik.

Ez a Gebó is elmehet a picsába.

Hiszen az ördögi tervhez ő is kellett. Márk kereste meg, amikor Sebestyén elmondta, hogy összejövetel készül itt – és ő pedig úgy érezte, hogy a könyvének ennél nagyobb aktualitást más nem is adhatna –, és a srácnak volt egy kívánsága.

Nagyon unja már, hogy ezek a férfiak nőket akarnak kinyírni, és nem látják a Nagy Egészet.

Blanche

Nem volt egyszerű megtennie.

A legnehezebb erről beszélni, a másod-unokatestvéréről, Mohamedről.

– Mindent elmondott? – kérdezte a nyomozó, és látszott rajta, hogy felét sem hiszi. Vagy ki tudja.

– Mindent. Igen – bólintott.

Aztán minden megváltozott, hirtelen máshogy áramoltak az energiák, más illatok voltak a levegőben, az adrenalin száguldott át a szobán, Blanche így érzékelte.

És bár ő szabadon mehetett volna, még ott akart maradni, hogy megtudja, mi történt, de csak annyit mondott a nyomozó, hogy tanúnak fogja behívni.

Pierre kint várta.

Ennél nagyobb dolgot nem is tehetett volna, mint hogy vele tart ide, tartja a vállát is közben, és rábeszéli, hogy mondjon el mindent. Mindent, a családról, Mohamedről, és persze Marcról, a tervezett merényletről. Mindent.

Pierre szerint ő egy nagyon fontos tanú, hacsak nem ő a koronatanú.

Mivel Blache inkább az illatok és az érzések világában járatos, így fogalma sincs, mi a különbség a tanú és a koronatanú között, viszont tisztán érzi, hogy immár mindenkit elárult.

Az apját, aki Mohamed apjával együtt nőtt fel.

Az apját, akinek a család az szent, és aki a családjába tartozónak érzi Mohamedet a történtek ellenére is.

Az anyját, aki mindennek ellenére és bármivel együtt – szerelmes az apjába.

A testvéreit, akik gyakran csak rá számíthatnak.

Marcot, a művészt.

Marcot, a barátot.

Nem is tudja, kinek-minek tekintheti Marcot. Gyűlöli, fél tőle, vonzódik hozzá, és most elárulta.

De végre megtette a legfontosabb lépést, amit meg kellett tennie, elvált Marctól, elszakította magát tőle, és elárulta, mivel bízta meg őt az író.

Talán ezzel ugyanúgy megtette, amit tehetett, hogy a családja elfogadja őt, vagy éppen kiközösítik – fogalma sincs.

– Sírhatsz nyugodtan – közli Pierre, és megfogja Blanche kezét. – Akkor legalább megvigasztalhatnálak.

– Lökött vagy – válaszolja, és halványan elmosolyodik.

Immár Nizzában vannak. Azt mondta a nyomozó, jöjjenek csak velük egy kocsiban. Hátha valamit felismer, amire ők nem gondolnak.

Nagyon sajnálja, hogy nem képes segíteni nekik.

Itt ül egy rendőrautóban, nincs letartóztatva, és csak annyi a dolga, hogy figyeljen, de semmit sem tud mondani, mutatni.

De az élet ilyen, gondolja, sosem jönnek úgy össze a dolgok, ahogyan szeretnénk, örüljünk, ha egy icipici szelete rendben van.

– Szerintem túlgondolod – mondja később Pierre-nek. – Nem voltam szerelmes belé. Csak olyan karizmatikus, hogy… függőséget idéz elő.

– Ühüm – bólint a fiú. Nem véleményezi. Blanche örül, hogy létezik ilyen. Hogy létezik: Pierre nem szól be, nem bántja, nem tesz – egyébként jogos – megjegyzéseket sem.

A tekintetével simogatja a srác karakteres arcélét, és hálás magában, hogy ő ott áll mellette. Nélküle biztosan nem jutott volna el idáig. Kizárt dolog.

– Nézzék! Az a lány… – kiált fel. A két rendőr elöl hirtelen felélénkül. – A buszon velem utazott. Cannes-ba. Próbált beszélgetni velem, kihúzni belőlem, hogy mi bajom.

– Nagyon érdekes – feleli az egyik rendőr.

– Jó, lehet, hogy nem az – ismeri be.

Ennek ellenére megállítják a lányt.

Két kérdés, Blanche szerint nagyjából ennyit tesznek fel neki a rendőrök, mire a csaj arcából kifut a vér, és odaadja a telefonját a rendőröknek.

Másodpercekkel később határozottan és ellentmondást nem tűrően beinvitálják melléjük harmadiknak a rendőrautóba.

A telefonja még ott van náluk, hirtelen indulnak el, és az egyikük az adóvevőn beszél valakivel. Blanche kiveszi belőle a gyanúsított, kislány, bujkál, üldözi szavakat, ugyanis a rendőr igyekszik halkan beszélni.

A kislány felismeri Blanche-t, de csak egy hellót mond, aztán vonogatja a vállát.

Majd végül sírva fakad.

Léna

A pasi bement egy szálloda halljába. Nem igazán tudom, mit tegyek, ellenőrzöm a telefonomat, küldök egy képet Hannának, aztán arra gondolok, talán tényleg kéne egy hívás anyámmal. Vagy befejezem ezt az egészet, hogy üldözök valakit, aki talán tényleg leszúrt egy nőt, talán nem… Le kellene menni inkább a tengerpartra, feküdni a strandon, várni, hogy jön egy fiú, aki majdnem olyan helyes, mint az Újvári, és lehet rajta röhögni Hannával.

De persze bemegyek a forgóajtón.

A férfi bent ül a bárban. Egy kólával.

Rám néz, és az arcán abban a pillanatban megjelenik a csodálkozás.

Nem értem, mit csodálkozik, hiszen tizennégy év alattiak is látogathatják a szállodákat Franciaországban, és miért ne ihatnék egy üdítőt? Az nyilvánvaló, hogy nem ismerhetett meg, mert a templomban, ahol Márkkal találkozott, mögöttük ültünk, és kifelé menet nem is pillantott ránk, csak mi nézhettük meg jobban.

Rendelek én is egy kólát.

Remélem, van nálam annyi apró, amennyibe egy szállodában egy üdítő kerülhet.

Fogalmam sincs, mit akarok itt, főleg mert legfeljebb angolul pöntyöghetnék valamit, franciául sosem tudtam, a magyar pedig nyilván lebuktatna azonnal.

De nem szólok semmit, a telefonommal szórakozom.

És csak azt veszem észre, hogy az utolsó üzeneteim nem mentek át Hannának.

Fel kellene állnom és elmennem.

A pasi közel ül hozzám, és bár próbálja levenni rólam a szemét, mindig visszakapja rám a tekintetét. A kezemet nézi, míg én a bárpult felé bámulok. Milyen fura, hogy egy bárban ülök, anyám eléggé leakadna, ha látná.

Egy kicsit félek egyébként. Hiszen ez az ember nemrég megölt valakit a szemem láttára. Most úgy néz ki, mint egy átlagember, de az imént hidegvérrel gyilkolt. Ezt nem szabad elfelejtenem.

Ránézek én is a telefonomra, és meghűl bennem a vér.

Egy fotó jelent meg rajta ugyanis, Márkról, az íróról egy portré.

Nem tudom, hogyan került éppen most elő, akkor csináltam egy képernyőfotót valami szerzői portréjáról, amikor Márkra rákerestem, de már olyan, mintha a múlt században történt volna.

Ez a férfi pedig Márktól kapta az utasításokat ott a kisváros templomában.

Nem nehéz összekötnie, hogy utána jöttem.

Lassan áll fel, nem néz rám, odalök valami pénzt a pultra, és komótosan kivonul a bárból, de a lobbyban szaporázni kezdi. A pultosnak leteszem a zsebemben talált ötöst, kicsit fáj, hogy nem fogok visszakapni belőle, de a nyomában akarok járni ennek a pasinak, követni, nem tudom elkapni, az biztos, de követni talán igen.

Az utcára sietek utána, és látom, hogy lazán, de fut. Elég tempósan, kérdés, bírni fogja-e, és meddig megy.

A nyomába szegődöm.

Hátrafordul, de talán sikerül időben beugranom egy kapualjba. Úristen, ha anya engedné, hogy megnézzem a Netflixen én is a kedvenc krimijeit, akkor most tudnám, mitévő legyek! Hívni kéne a rendőrséget, nem?

Hanna már rég eltűnt mellőlem, mögülem, én egy szót sem tudok franciául – az egyetlen, amit tudok, hogy követem a pasit. Mivel nem atléta, és ahogy elnézem, alkata ellenére nincs is kiemelkedő kondiban, biztosan tudom követni. És akkor mi lesz, ha bemegy valahová? És meddig követhetem?

Cikáznak ám a kérdések az agyamban, de egyelőre futok, lazán, jó tempóban, nem lihegek, tudom követni. Hogy miért követem, és mit teszek, ha megáll, ha felszáll valamilyen járműre, az egy nagy kérdés.

Felnézek az utcanévtáblára: Rue Constadt vagy micsoda, egy árnyas utca, egyirányú, két szélén parkoló autókkal, mindenesetre itt már neccesebb, amikor hátrafordul, be is kell húzódnom egy kocsi takarásába.

A sarkon zebra, azon fut át, és felmegy egy lépcsősoron.

Csipkés, fehér templomépületbe vezet a lépcső.

Ohh, hát nem vagyok egy nagy templomjáró, ugye, félek is rendesen, ha be kell mennem egy ilyenbe, és ezt a családom elég jól megérti, különösen apám, aki szerintem szintén nem mer belépni Isten házába, ahogy nevezik.

Igen ám, de van-e más választásom?

Lehet-e más választásom, hát mi van, ha létezik egy másik kijárat, és míg én kint várok rá és próbálok segítséget hívni, ő simán lelép valami oldalajtón?

Dzsíííz, megöl a félelem és a kíváncsiság is.

Ráveszem magam, és elindulok utána.

Szerencsére nincs bent olyan sötét, mint ahogy tartottam tőle, félhomály van, de a bejárat közelében világít egy kristálycsillár, és a falakon elhelyezett nagy, színes festményeket is kivilágították. Középen a padsorok nem túl tágasak, fentről, az ablakok alól is beárad némi fény.

Sehol sem látom a férfit.

Rettenetesen utálok bemenni egy templomba, én nem tudom, mitől félek ilyenkor, szerintem meghalt lelkektől, feketébe öltözött, szigorú tekintetű papoktól, nem tudom. Hűvös van, és szép belül minden, de ennyi számomra a pozitívum. Itt ismét érzem azt a fura szagot, amit csak a templomokban, olyan napsütötte, száraz, édeskés, poros illat, de ezt csak egy pillanatra érzékelem, mert muszáj a hátsó padsorig azonnal eljutnom, hogy a pasi, akit üldözök, ne vegyen észre.

Besurranok a hátsó sorba, lebukom, és mély levegőt veszek.

Egy kicsit megnyugszom.

Ebben a pillanatban egy súlyos kéz nehezedik a nyakamra, és ráfonódik a torkomra.

Sebestyén

Az a kis picsa azt hitte, hogy túljárhat az eszén. Látta ezt a lányt már a grasse-i katedrálisban is, és amikor belépett a szállodába, ahová bement, hogy kiszellőztesse a fejét, ismét észrevette őt. Aztán a lány telefonja. Hogy a francba kerül egy ilyen kislány telefonjára Szotira Márk fotója?

Nem tiszta a dolog, de egyvalami igen.

Ez a lány tud valamit, követi őt, és elég jó futó, ha utolérte.

Nem nagyon van ínyére, hogy gyerekeket bántson, már éppen az imént szabadult fel lélekben, hogy végre az ügyvédnőnek annyi, de a saját biztonsága mégiscsak többet ér önmagának. A biztonsága és az élete.

Ahogy a kislány besurran a padsorba, lecsap rá.

Használhatná a fegyvert, de itt könnyebb dolga lesz.

Egy pillanatig hezitál, amikor megérzi a kezében a nyakát. Olyan vékony. Nem gondolta volna, hogy egy ilyen vékonyka nyak lesz a kezében.

A saját gyerekeire gondol.

Nagy levegőt vesz.

Meg kell tennie.

Váratlanul érkezik a csapás, és nem is igazán tud mit tenni, szinte letépik a kezét a gyerek nyakáról, terrorelhárítók, maszkban, csak ennyit lát, és tudja, hogy neki vége.

Végül is megérte, mert kinyírta az ügyvédnőt, erre gondol, amikor szinte a falhoz szögezik, és franciául üvöltenek vele.

Vége a dalnak.

Azonban más dalának is vége szakad, erről majd még gondoskodik.

Nizza, másnap reggel

Rozina

– Ezt ugye csak álmodtam – sóhajtja. Érzékeli, hogy szinte egyetlen tagja sem képes mozgásra. És amint kinyitja a szemét, rögtön tudja, hogy nem álom volt. Egy olyan helyen van, ahol minden halványzöld vagy fehér. Egy szoba, paraván a két oldalán, csövek az ágya mellett, állványok, franckarika, ahogy kell. – Szóval tényleg megsérültem…

– Egy őrült rád lőtt – feleli Gábor. – A lépedet kivették, és elállították a belső vérzést, életfontosságú szervet szerencsére nem talált el a merénylő.

– Még egy merénylő? – rázza a fejét.

– Annyit megtudtam Anitától, akinek a testvére Magyarországon nyomozó, hogy ez a férfi meg akart ölni téged, és a nyomozónő lányát is. A részletekbe ne menjünk most bele, de a merénylőnek személyes ellensége lettél, amikor egy válóperben a feleségét képviselted, aki mindent elvitt tőle, házat, nyaralót, kocsit, gyerekeket, pénzt, mindent.

– Tessék?

– Igen, ellened irányult a merénylet. Már régóta fente rád a fejszéjét, ennyit tudok.

– Nem értem, miért?

– Mert elvetted-elvitted mindenét. Mindent, ami fontos volt neki.

– Mióta…?

– Anita testvére azt mondja, ez a pasi volt ott nálad az asszisztenseddel. Betörtek hozzád. Amikor ki akartak rabolni.

Ez már túl sok Rozinának, pedig annyi kérdése lenne. Honnan tudja ez a pasi, hogy neki itt kell most lennie, hogyan, hol követte az ő mozgását, és van-e bármi köze Erna halálához.

De most nincs itt a beszéd ideje, a feje olyan, mintha egy ólom húzná lefelé, bele a hófehér párnába.

Érzi az alkarján Gábor érintését, és mielőtt elalszik újra, az az utolsó gondolata, hogy ezt az érintést most már mindig szeretné érezni.

Blanche

Hétvégi szünet a Parfümakadémián. Mindig szomorú volt a hétvégéken, annyira jól érezte magát Grasse-ban, az illatok világában, a laboratóriumban, ahol összeállíthatta a saját álmait, és hihetett bennük, mert azok testet öltöttek.

És ma először szabad ember.

Megszabadult attól a tehertől, amit a másod-unokatestvére, Mohamed tett rá.

Megszabadult Marctól.

Azt tette, amit a lelkiismerete diktált.

Bár szomorú az előző nap történtek miatt, úgy néz bele a tükörbe, hogy egy elszánt, okos szempár néz rá vissza.

És Pierre odaadó tekintete.

Más élet kezdődik Blanche számára.

Szabad élet, olyan, amiben bármit megvalósíthat, amit csak szeretne, és amire képes.

Rámosolyog Pierre-re.

Övék az egész hétvége!

Léna

Anya hangjára ébredek.

– De hogy a fenébe engedted őket egész nap egyedül kóborolni?

Hű, ha anya itt van, akkor nekem annyi. Meg az elképzelt nyaramnak is.

Azt hittem, ezt az egészet már tegnap megbeszéltük.

– Janka, ne viccelj már. Tudod jól, hogy terápiában voltam. Ki gondolta volna, hogy egy ilyen dolog történik?

– Ki? Hát én.

Most már egyértelmű, hogy anya a telefonban van, csak Anita kihangosította. Talán azért, hogy felébredjek, vagy csak azért, hogy újra átgondoljam a dolgokat. Nem is tudom.

– Nagyon sajnálom, de a legjobb az egészben, hogy Lénának kutya baja.

– Igen – feleli anya, és a hangjában ott van, hogy valahogyan ő intézte el, hogy ránk találjanak. Fogalmam sincs róla, hogy lehet ilyen menő, de ez van.

– Egyébként honnan tudtad, hol lehet, és hogy bajban van? – teszi fel Anita ugyanazt a kérdést, amit tegnap én a nagy ijedelem után nem tudtam feltenni.

– Hogyhogy honnan? Hát szerinted Hanna nem hívott fel engem? – Jó, ez jogos. Csak hát Hannának nem mentek át az sms-eim, ha minden igaz, vagyis hiába küldtem pár fotót a földrajzi helyzetemről, ha nem kapta meg. – Én pedig nyilvánvalóan beállítottam Léna telefonjára egy olyan alkalmazást, ami mindig megmutatja, hogy hol tartózkodik. Hát milyen anya lennék, ha nem tudnám őt kontrollálni?

Anita olyan hangot ad ki, mint amikor egy teafőző elkezd fütyülni. Én pedig arra gondolok, hogy ne csodálkozzon, ha apával fogom tölteni a nyarat. Mert itt már nemigen hagynak, az valószínű.

– És ez legális? – érdeklődik Anita.

– Micsoda?

– Hogy követed a gyerekedet.

– Most te normális vagy? Ha nem követném, és ha nem vettem volna komolyan, amit Hanna mondott, akkor Léna már nem élne! – kiabál anyu, és a hangján hallom, hogy könnyekkel küszködik. – Tudod te, mennyi szörnyűséget látok? És mennyi értelmetlen gyerekhalált? És tudod-e, hogy mindig Léna jut eszembe róluk?

Elfutja a könny a szemem, ahogy anyu beszél. Nagyon jó volt a nyomozás, meg azt a pasit követni, de ha ez ilyen brutális foglalkozás, akkor még egyszer átgondolom, valóban nyomozó akarok-e lenni, mint ahogy azt tegnap este eldöntöttem.

– Jézusom – szól egy kis csend után Anita. – Akkor neked kellene Ádám segítsége, de komolyan. Vagy apáé. Janka, így nem lehet élni!

– Tudod is te. Na most, igen, legális, mert még tizennégy sincs, de én azt mondom neked, hogy meg fogom oldani azt is, hogy tizennyolc éves korában is láthassam, hol van!

Szeretnék közbeszólni, hogy akkor Milánra is rakasson ilyen nyomkövetőt, mert azért az a másik csaj, akivel láttam… de inkább lehunyom a szemem, és úgy teszek, mint aki alszik. Talán nem is nekem kellene Milánt lebuktatnom.

– Jó, rendben van. Mit csináljunk? A jegyünk holnaputánra szól, én biztosan akkor megyek haza, ma még van egy találkozásunk. Szeretnél érte jönni?

Úristen, na ne! Még strandon sem voltunk! Még alig találkoztam Hannával, csak nyomoztunk, és most… neeee!

– Nem – feleli anya egy kis hallgatás után. – Maradjon, most már csak nem lesz semmi baja.

– Oké, majd vigyázok rá. De ha tud, eljöhet az apja is érte…

– Ugyan már. Csak nem bízom egy bűnözőre a gyerekemet.

– Jézusom, Janka, a férjedről beszélsz! A volt férjedről, a gyereked apjáról!

– Na és. Sejtem, amit tudok. Vagy tudom, amit sejtek.

Elég zavaros ez nekem, de anya néha ilyen összevissza beszél. A lényeg viszont az, hogy még van két napom, és meg fogom próbálni elintézni, hogyha én nem is jöhetek vissza, Hanna jöjjön hozzám még ezen a nyáron! Bizony.

Azt hiszem, elalszom egy kis időre, mert amikor újra kinyitom a szemem, Anita éppen a nagyapámmal beszél telefonon. Nagyapám öblös hangjára ébredhettem, lassan és megnyugtatóan beszél.

– Azzal, amit elmondtál, valószínűleg túl vagy rajta. Hogy sírtál és közelebb kerültél önmagadhoz, mint az elmúlt évek során valaha, az is ezt jelzi. Hogy sírtál Léna miatt, az is… szóval mégsem volt értelmetlen elmenned. De ezen még dolgoznotok kell, szerintem mindannyian ezen fogtok dolgozni. Mindenesetre… meglehetősen szerencsétlen ez a dolog, hogy Lénácska is belekeveredett.

– Janka biztos engem okol – mondja Anita.

– Nem okolhat, tudta, hogy neked programod lesz. Azt is tudta, hogy Hannával tölti majd az ideje nagy részét. Léna nagyon ügyes volt, én mondom, hogy bizony a korosztálya legtehetségesebb futója ő. Hanna hihetetlenül jól reagált, amikor ezzel az egésszel felhívta Jankát, és Janka, naná, hogy komolyan vette, és azonnal tudott intézkedni. Itt, ebben a tegnapi napotokban benne volt az, amit sosem szabad figyelmen kívül hagyni, lányom. A szerencsefaktor. Jól csináltatok mindent, és szerencsétek is volt. Még annak az ügyvédnek is, a maga módján, hiszen túlélte, nem igaz?

A nagyapám a legpozitívabb ember a világon. Azt hiszem, nem véletlen, hogy jóban vagyunk.

– Mindenesetre ma megint egyedül lesznek a lányok – sóhajt Anita.

– Szerintem tudnak ők vigyázni magukra. – Nagyapám tutira mosolyog, olyan a hangja. – És még a futócipőt is képesek magukra kapni.

Oké, itt az ideje az ébredésnek, és annak is, hogy végre rendesebben megnézzük Nizzát.

Ki kell találnunk, hogyan tölthetjük együtt a nyarat a barátnőmmel, hogyan költözhetne haza Hanna, vagy szerethetné meg az itteni létet – mert nekem nem tűnik olyan rossznak ez a hely –, és még hogy átbeszéljük az Újvárit, meg azt, hogy hogyan lehetne Hanna bárhol boldog, mondjuk itt is, meg otthon is. Egy kicsit itt, egy kicsit ott. Vagy bárhol, tényleg.

Ádám

– Jó reggelt mindenkinek. Köszönöm szépen, hogy eljöttetek ma is. Kivéve Rozinát. És Gebót. Igen, talán tudjátok a hírt…

Körülnéz, hallgat, és arra gondol, hogy de tényleg, hogy a fenébe keveredhetett egy ilyen ügybe, ilyen csoporthoz, másrészt meg eléggé nagy kihívás is, sőt tulajdonképpen még örülhet, hogy nem kezdték el őt vegzálni a nyomozók, hiszen az volt a cél, hogy képzeletben újra ott legyenek abban a helyzetben ezek az emberek. Már majdnem pácienseknek nevezte őket magában, de aztán mégsem.

– Milyen hírt? – kérdezi Kitti, akin eléggé jól látszik, hogy még most sem heverte ki a tegnapit, amikor szinte mellette lelőtték a barátnőjét. Gábor ül most a jobbján, Anita pedig a másik szélen.

– Azt, hogy Gebó keze is benne van a dologban, ő pedig Anita ellen tervelt ki valamit, egy buszos gázolásról hallottam. Állítólag ő is felbérelte a merénylőt, hogy ölje meg Anitát.

– Tessék? – Kitti majdnem leájul a székről.

– Én annyit tudok – veszi át a szót Anita –, és ezeket a magyar nyomozó testvéremtől tudom, hogy van itt egy magyar informátor, akitől a helyi rendőrök azt az információt kapták, hogy Rozina támadója eredetileg egy kisbusszal támadott volna, és Gebó azzal bízta meg, hogy úgy kell intéznie, hogy én ne élhessem túl a balesetet. Viszont a pasi Rozinára volt kihegyezve, és nem használt se buszt, se teherautót, neki csupán Rozina élete kellett. Így Gebó elmenekült, de a nyomozók már tudják a tettestől, hogy felbujtó volt… én ennyit tudok. Hogy aztán mondjuk egy bíróságon ebből mi állná meg a helyét, arról fogalmam sincs.

– Ó, kettős gyilkosság. Őrület, hogy milyen emberek vannak! – rázza meg a fejét Kitti. – Hát nagy szerencse, hogy Rozina túlélte, és hogy az a lány, az unokahúgod ilyen belevaló… A rendőrség akkor keresi Gebót? Vagy már el is kapták?

– Nem tudom – vallja be Anita.

– De hát addig te sem vagy biztonságban, nem igaz?

– Szerintem a saját bőrét menti, nem velem foglalkozik. Nem ő akart megölni engem, hanem ötletet adott ennek az embernek, aki ennyire ki volt akadva Rozinára. De szerintem Gebó nem gondolta komolyan. Csak őrületes düh van benne, mert én találtam ki, hogy aznap menjünk le a partra.

– Azt viszont tudjuk, hogy az elkövető már előzetesben van – veszi vissza a szót Ádám. Arra gondol, hogy nemcsak ezeknek az embereknek változik meg már megint az életük, hanem az övé is.

Ma reggel, amikor meglátta Nina és egy influenszer srác fotóját a Maldív-szigeteken (ó, ez egy fizetett partneri együttműködés egy utazási irodával), eldöntötte, hogy blokkolja a lány összes kontaktját a telefonjában. Nem szórakoztatja őt ez, ahogy Nina bánik vele. Két nappal korábban még azt mondta, hazarepül, és mára a Maldívról jelentkezik be egy pasival, hát álljon már meg a menet.

És ezzel egyetemben talán Martinával is vége lesz. A vágy nem elég, most, amikor itt ilyen rossz a helyzet, azt érzi, hogy a vággyal nem megy semmire.

De lehet, hogy Martina megmarad. Lehet, hogy közelebb kerülnek egymáshoz. Benne még van lehetőség.

– Ó, hát akkor figyeljünk a mai tananyagra – javasolja Kitti. – Hátha felszabadít, ahogy Ádám mondta.

Márk

Már fél napja rendőröknek nyilatkozik. Arról, hogyan kereste meg őt ez a férfi, akinek csupán apró információra volt szüksége, és ha ő – ahogy elismételte többször is – nem lenne profi regényíró, akkor nem is látott volna át rajta. És hogy Gebó is megkereste, vagy összefutottak, már nem is emlékszik igazán, mondta nekik.

A lényeg, hogy megkeresték őt, mint Nizzában élő magyart, és a véleményét kérték, meglepő módon mindketten bűnügyben, de ő nem tudott mást mondani, mint hogy nem tud segíteni. Hiába hallgatta meg az életüket, mindkettő bosszút akart állni, amiből ő nem akarta kivenni a saját részét.

– Elküldtem őket, fantazmagóriának tartottam az egészet, és egy percig sem gondoltam, hogy ebből ilyen nagy cirkusz lesz – ismételte el vagy ötvenszer.

Ő egy híres magyar író, hagyják már békén.

De nem így történt.

Az a hülye kiscsaj, valamelyik azok közül, akik a múltkor ott voltak nála, követte őt, és felvette a telefonjával a beszélgetését Sebestyénnel, és Blanche-sal is.

Nem létezik, hogy így átverték, de a jelek erre utalnak.

A nyomozótól tudja, és látott mindkét beszélgetésből egy-egy részletet.

Ez nagyon durva, hogy egy tizenéves lány rafináltabb, mint ő maga. Hogy jobban mozgatja a szálakat, mint ő.

Biztos benne, hogy ki tudja majd magyarázni a dolgot.

A kocsibérlet nem az ő nevére került, a fegyverrel sem tudják kapcsolatba hozni.

Hogy Sebestyén mit beszél, arra úgysem adhat senki. Egy gyilkos már nem hiteles.

Gebó pedig semmit sem csinált, nincs bizonyíték ellene.

De azért nem a legjobban alakulnak a dolgok, állapítja meg.

Az előzetes még nem jelent semmit, csakhogy neki ez az első előzetes letartóztatása, és hiába ígért neki még napokkal később is Janine fűt-fát, mostanáig még elő sem került.

Márk már azon gondolkodik, mit fog profitálni ebből az egy-két napból, amit a letartóztatásban tölt.

Mert hogy kimagyarázza magát, abban muszáj bíznia.

Aztán az új regénye egy francia fogdában kezdődik.

Jól lehet majd kampányolni, ha mesél a saját fogdai élményeiről.

Egyébként meg Patai nyilván küld neki egy ügyvédet, a lehető legjobbat, aki kimenekíti innen, hogy kiszabadulva megírhassa végre az év sikerkönyvét.

EPILÓGUS

Budapest, 2022. július

Léna

– Még alhatsz rá ezret – csitít anya, miközben a kisbőröndömet keresem. A Balatonra indulok nagyapámékhoz, aztán egy hétre apa elvisz engem és Hannát valahová. Nem tudom, hová, de Hanna előző nap érkezik majd Budapestre, és elmegyünk kirándulni. Anya szerint apa be akar vágódni mindkettőnknél, és nem is lenne szabad ennyire elkényeztetnie, plusz Magyarországon is van elég látnivaló, blablabla, de azért persze elenged.

– De igen, biztos vagyok benne – felelem.

– Oké, még öt éved van, hogy kitaláld. Öt év az sok idő.

– Inkább csak négy és fél.

– Jó – sóhajt, és átölel, úgy magához szorít, mintha még mindig kétéves lennék. – De addig még bármi mást választhatsz. Lehetsz orvos, vagy programozó, vagy grafikus, vagy…

– Ablakpucoló, mint Anita – segítem ki, látva, hogy elakad.

– Ne mondd ezt, Anita már csak hetente kétszer-háromszor csinálja! Egyébként pedig pszichológia szakos hallgató lett.

– Oké. – Anita valóban azt mondta, elég volt a suvickolásból, én mondjuk sokkal előbb befejeztem volna. Érdekes módon arra hajt, hogy Hannáék csokiját árulja Magyarországon. Szerintem, már ha bárki is kíváncsi lenne a meglátásaimra, arra tippelek, hogy összejött Hanna apjával, nem véletlen, hogy most is kint van Nizzában, nem?

– Szóval lehetsz még bármi, érted? Ez a szép benne, hogy bármilyen szakra mehetsz, és választhatsz úgy, hogy sportolhass is mellette, mert abban sok a sikerélményed.

– Oksi, anya – bújok ki a szorításából –, én akkor is nyomozó leszek, nyugi.

Sóhajt, mintha olyan nehéz lenne az élete.

Milán a konyhaajtóban áll, egy csésze kávét tart a kezében, és minket figyel.

Visszanézek rá, sötéten, és remélem, kiolvassa a szememből, amit üzenek neki: „Figyellek, és ha egyszer is hibázol, elkaplak”. Remélem, érti, és talán sejti, hogy tudok valamit, amit nem kellene tudnom.

Ha még egyszer meglátom valami csajjal, aki nem az anyám, rögtön lefotózom. Ha Márk találkozásairól tudtam felvételt készíteni, akkor anyám – szerintem – csalfa pasijáról biztosan.

Anya megpuszilja a fejem, és azt mondja, majd meglátjuk, mert öt év az sok idő, és hozzáteszi: élvezzem ki a kamaszkort, törődjek azzal, ami most van.

Úgyhogy becsomagolok, és belevetem magam a nyárba.

Remélem, azért lesz benne egy kis nyomoznivaló is.