Jó reggelt, Miami

VI összesen Kanapétörténetek a karanténból

Fejős Éva

Erawan (2020)

Címke: Romantikus, Kisregény

Romantikusttt Kisregényttt

Fejős Éva sorozatának új hőse Emmi, aki jó harminc éve egyszer csak „kint ragadt” Amerikában, egy reggel Miamiban magyar szóra ébred. Igaz, csak telefonon hallja, de felvillanyozza, hogy Szaszi mindössze két és fél óra repülőútra van tőle. Hamarosan a kezében a repjegy, de mielőtt elutazna, extravagáns szállásadója, az orosz balett-táncos, Szása megígérteti vele, hogy átgondolja a legújabb közös munka lehetőségét. San Juanban Emmit nemcsak Szaszi várja, hanem az emlékei is…

Fejős Éva

JÓ REGGELT, MIAMI

KANAPÉTÖRTÉNETEK

A KARANTÉNBÓL

6. kisregény

Emmi

– Itt vagy? Itt vaaaagy? – hüledezem.

– Igen.

– Most komolyan? Itt vagy, és nem is szólsz? – A fejemet rázom, óvatosan, hogy azért a frizurám ne essen szét. Komolyan mondom, ezek a mai gyerekek annyira hülyék. Itt a falkám, aztán tessék, csak most szól róla.

– Nem hinném, hogy el tudnék jutni Hawaiira – feleli.

– De ki a fene van Hawaiin?

– Hát te. Vagy nem? Utoljára mintha ott dolgoztál volna.

– Kisfiam, figyelj nagyon arra, amit mondok: itt maradtam egy időre Floridában. Konkrétan Miamiban, amit imádok, csak azért utálom, mert egy csomó öreg lakik itt.

– Most akkor imádod vagy utálod?

– Imádom és utálom. Úgy vagyok vele, mint Magyarországgal, tudod? Jó, azért nem teljesen úgy. De hasonló valamelyest.

Hallgat, lehet, hogy leesett neki a tantusz. Bár szerintem fogalma sincs arról, mi is az a tantusz.

– És neked nincs kijárási tilalom? A korod miatt? – érdeklődik.

– Figyelj ide, nem hiszem el, hogy itt vagy a szomszédomban – nevetek fel, figyelmen kívül hagyva a kérdését. – Olyan régen nem találkoztunk. És, tekintve, hogy csak veled…

– Minden rendben van? Jól vagy?

– Én? Hát hogy a fenébe ne?! Kétnaponta szerepelek a tévében. Figyelj, amíg itt egy ilyen lókötő mondja meg, mit tegyünk, aki egyébként belső fertőtlenítést ajánl a megelőzésre – célzok arra a szerintem féleszű, sárga hajú alakra, akire sosem fogom azt mondani, hogy az én elnököm –, addig mitől ne lennék jól. Egyébként sem öregek otthonában lakom, drágám, hanem egy gyönyörű apartmanban. Na, akkor mondd, hogy hová menjek.

– De hát nincsenek járatok.

– De hát vannak járatok. Ne viccelj velem, belföldi járat meg pláne van. Figyelj már, egyébként megmondtad, amit még a múltkori beszélgetésünkkor kértem tőled? – érdeklődöm. Igazán kapóra jött, hogy felhívott. Egyébként számos értelemben is. De most éppen az jutott eszembe, amiről utoljára beszéltünk.

– Vártam a megfelelő pillanatra.

– Igen? – Felkacagok. – Te aztán egy nagy rafinált vagy. Nyolcvanegy leszek, az ég szerelmére! Nyolcvanegy. És nehogy azzal kezdd, hogy még alig vannak ráncaim, meg hogy naponta táncolok! A nyolcvanegy év az nyolcvanegy év.

– …

– Na, mi történt, miért hallgatsz?

– Nem nyolcvanhárom? – kérdi végül bizonytalanul.

– Jézus és Mária az égben! Te komolyan ilyen szőrszálhasgató vagy?

– Hasogató.

– Jó. Igen. Értem. Valóban az vagy.

– Oké, csak… hát különben mindegy, mert így se, úgy se vagy ráncos.

– Köszönöm, drágám. Sokba van ez nekem. Na, mondd, hogy hol vagytok, és repülök.

– Tényleg repülsz? Mert előbb-utóbb mi is hazamennénk. Egy nemzetközi járatot várunk. Állítólag hétfőn indulunk, miami átszállással. Ezt találtuk, Frankfurtból meg már csak hazakeveredünk valahogy.

– Ugyan már, te engem vársz, és nem egy járatot! – nevetek fel. Azt érzem, hogy megint itt van a tűz meg a lelkesedés bennem. Már úgy hiányzott.

Pedig egyáltalán nem mondhatnám, hogy nem történik körülöttem semmi, még a nagy vírusjárvány idején is történt, mert most kaptam életem sokadik szakmai lehetőségét. És még mást is, de hát erre csak azt szoktam mondani, hogy annyi mindent elvett tőlem a sors meg a forró fejem, hogy legalább vénségemre kapjak vissza a jóból. Persze én sosem voltam szorongó, depressziós, vagy akárcsak borúlátó sem. A derűre meg mindig derű jön, ezt az aranyszabályt már itt kint tanultam meg.

– Komolyan azt hiszed? Itt ragadtunk valahányan. Kilencen. A csoportom. Mindenki a tartalékait éli fel.

– Csak éppen te röhögsz az egészen – bólogatok, és magam elé képzelem őt, ahogy ott napozik valamelyik bár teraszán, és tervezgeti a következő utakat. Ezt csak egy mediterrán asszony viseli el, én mondom. – Szórakoztat téged, hogy ott ragadtatok, nyugodtan valld be magadnak. És pont, amikorra unatkozni kezdenél, találsz egy járatot – morfondírozom fennhangon.

– Ó, most azt gondolod, hogy jobban ismersz, mint én saját magamat?

– …

Nem válaszolok, gondoljon, amit akar. Én meg tudom, amit tudok.

– Jó, egy csomó oka van annak, hogy esetleg beleláthatsz a fejembe.

– Például. – Nem kérdőjel van a végén, hanem pont. Mi így szoktunk beszélgetni. Sajnos többnyire csak telefonon.

– Például azért, mert a nagyanyám vagy, nem?

Hallgatunk.

Aztán csak megérdeklődöm már a pontos koordinátáit, ha egyszer ott ragadt a kedvenc helyeim egyikén, Puerto Ricóban. Mert nem ügy elrepülnöm oda, éppen a napokban olvastam, hogy május végén részleges nyitás volt ott is, ahogy itt is.

– Egyébként Miamiban is találkozhatunk, nem? Ha ott vagy, és mi ott fogunk átszállni…

– Csak nem képzeled, hogy elég belőled egy átszállásnyi idő! – háborodom fel. – Most szépen keresek egy járatot, ne is tarts fel, csak add meg a pontos tartózkodási helyedet. És hétfőn majd együtt visszajövünk. Amúgy is csak kedden megyek felvételre.

– Csak nem beköltözöl…

– Hahaha, kisfiam. Nem költözöm be sehová. Az új műsoromat vesszük fel. Na, most már búcsúzz el szépen nagyanyádtól, hordj maszkot, és várj rám, nemsokára jelentkezem.

Ez a délelőtt igazán jól indult. Ez a csodagyerek, a családom legnormálisabbja, ezzel a hírrel hív fel. Ennél szebben nem kezdődhetne nap Miamiban, meg sehol a világon!

Biztosan az is közrejátszik a boldogságomban, hogy van bennem egyfajta öregkori nosztalgia. Hogy abban a korban kezdtem új életet egy teljesen új helyen, amelyikben az emberek már inkább lecsillapodnak. Én akkor keltem életre igazán. És, bármennyivel boldogabb is lett a második életem, sosem fogok megbocsátani magamnak az újrakezdésem miatt.

– Nem lesz belőled balettművész. Nem szorítod össze a szád, nem harapod a nyelved, csak hogy létrehozz és kitarts egy mozdulatot. Nem töröd össze kezed-lábad, nincs benned elegendő alázat.

– Én… – hebegtem, de hát nem volt már kinek. A Mester otthagyott, én pedig, az abádszalóki hentes lánya, akivel az anyja felköltözött Budapestre a balettkarrier miatt, ott álltam lefagyva.

Mindezt akkor idéztem fel, amikor megkaptam életem első szerepét a Budapest Táncpalota karában. Húszéves voltam, és úgy éreztem, eljutottam oda, ahová mindig is vágytam.

Apám örömében meghívta az összes ismerősünket egy disznótorosra, csak én nem voltam odahaza, mert gyakoroltam és gyakoroltam. Apám később, amikor meglátott a színpadon, nem tudta eldönteni, hogy örüljön-e vagy szörnyülködjön. Sosem járt addig lokálban. Érzékelte, hogy fényes, gyönyörű, hangos, füstös, még azt is, hogy elegáns és más, mint az a világ, amiben ő otthon van, de látta a jól öltözött, mégsem kifejezetten úri közönség mohó tekintetét is. Érzékelte a húsvásárt, hiába voltunk dívák, egy hentest nem lehet megtéveszteni.

– Ezt el kell felejtened, Emmi. Ez nem a mi világunk – mondta előadás után. A karomon két csokor rózsa volt, egyiket egy szabóság tulajdonosa, a másikat egy jóképű szélhámos küldte.

– Miért, mi a mi világunk? Az milyen? – kérdeztem, nagyon nehezen visszafogva az indulataimat. Apámmal nem jó vitába szállni, ezt már akkor is tudtam.

– A mi világunk nem ilyen fényes, Emmi. A mi világunk nem ilyen hangos. A mi világunk csöndes és tisztes világ.

Akkor végigpörgettem magamban, hogy a mi világunkban mi lehetnék. Mi tetszene apámnak. Valószínűleg az tetszene neki, ha lenne egy helybeli, széles vállú, mindig munkára kész udvarlóm, akivel majd átvennénk az üzletet. Az abádszalóki hentesbolt továbbmegy, a lánya és a veje viszi tovább. A lánya, vagyis én, az üzletben beszélget a vevőkkel, beszedi a pénzt, felveszi a rendeléseket, szorgosan jegyzi, kinél melyik hús fogy a legjobban, a veje, vagyis az elképzelt férjem pedig elvégzi a hentesmunkát. Este lecseréli a véres kötényt, amit én viszek is mosni, keményíteni, vasalni, korán ágyba dőlünk, legfeljebb huszonkettő vagyok, amikor megszületik az első gyerekünk. Arra gondoltam, akkor aztán gyorsan meg kell találni azt az udvarlót nekem.

– Ez itt az én világom – feleltem halkan, de azért úgy, hogy hallja és értse minden szavamat.

Azok a balettórák mégiscsak számítottak. Igaz, hogy Tordai Rozi volt az abádszalóki tanárnőm, aki sokat segített, meg aki a felvételire felkészített. Ő hitt nekem, bennem, vagy csak a saját álmaiban nem tudott már hinni, nekem teljesen mindegy volt. A lényeg, hogy a pincéjében minden délután tanultam, néha órákig sanyargatott, de hát ez a fővárosban nem volt elég ahhoz, hogy balettnövendék legyek. Pedig Tordai Rozi tanárnő szerint bennem megvolt minden, ami ahhoz kell, hogy szórakoztassam a táncommal az embereket.

Később rájöttem, hogy nem csak a balett létezik.

Más kérdés, hogy apámnak nem tetszett a dolog, és nagyon nehezen békélt meg a karrieremmel. Anyám viszont, aki annyira szeretett volna színésznő lenni, titokban, és olykor, ha apám nem hallotta, akkor nem is titokban biztatott: „A színpadon megélhetsz mindent, amit az életben nem.”

Nem is gondoltam, hogy ilyenkor elsősorban a szerelemre utal. Nem bizony.

Paulay Mártont a barátai hozták el az egyik előadásra. Elegáns fiatalemberek voltak, egyetemisták, volt köztük úrigyerek, volt kitelepített, majd visszatelepült zsidó család fia, volt kommunista ifjú is, egyszóval vegyes volt a társaság. Heten jöttek el, és mint kiderült, Mártont lepték meg a lokálműsorral születésnapja alkalmából. Márton volt egyébként köztük egyértelműen a legférfiasabb: széles vállú, magas, izmos, sportos. Sötétbarna hajában a hullámok olyan természetesek voltak, amire sok nő kétségbeesetten vágyik egész életében, világoskék volt az írisze, és ahogy nevetett, láttam, hogy az egyik szemfoga kicsit előrébb áll, mint a másik, ettől aztán olyan kisfiús, játékos arckifejezése lett, amikor nevetett. Márpedig nevettek, volt ott pezsgő, igaz, valami szovjet márkájú, de aztán előkerültek a dugiitalok is, amiket csak a törzsvendégek ihattak, szóval megérkezett a francia pezsgő is, és a vége az lett, hogy egyedül táncoltam az ifjú doktorjelöltnek, miközben a közönség a tánckarral és a zenészekkel énekelte neki a Happy Birthday-t.

Nem mondom, hogy nem habarodtam belé egy kissé azon az estén. De azt már láttam, hogy azok a lányok, akikkel kikezdett a közönségből valaki, vagy naphosszat sírtak később, vagy pedig fizetett és kitartott lányokká váltak. Hát nekem nem ment sosem a sírás, ezt apám is megmondhatja, bár néha talán lett volna okom rá. A másik pedig a kitartott-témakör: na, azt aztán nem. Azok a lányok, akik így végezték, olyan helyről jöttek, ahová vagy nemigen mehettek már haza, vagy ők maguk több embert is eltartottak. Hát én nem voltam ilyen helyzetben, és engem egy Paulay Márton, akármilyen jóképű és akármilyen nagy eszű orvosjelölt is, ne akarjon könnyű lányként tartani. Erre gondoltam, amikor letáncoltam neki azt az utolsót, aztán, mivel már a műsor is véget ért, faképnél hagytam mindenkit. Hazabicikliztem a lakásba, aminek három szobáján négy másik lánnyal osztoztam, és kész. Paulay Márton jött, ment, gondoltam.

– Hová mész? – kérdezi Alexander. Egyébként inkább Szása, aki még ma is az egyik leghíresebb orosz balettkoreográfus. Ide hozta az Államokba gyógyíttatni a feleségét. De már késő volt, és Szása úgy érezte, soha többé nem képes visszatérni Moszkvába vagy a szentpétervári otthonába, ahol negyven évet töltött együtt a feleségével. Ezért itt ragadt. Ennek egyébként már vagy tíz éve, és az új, második karrierjét itt kezdte megalapozni. Az első előadás, amit közösen állítottunk színpadra, egy vegyes felvágott volt, egy kis musical, egy kis balett, szóval volt ott minden, ami egy amerikai néző szemének-szájának ingere. Viszont gáláns szponzoraink voltak, és megragadtuk New Yorkban a soha vissza nem térő alkalmat, hogy együtt vigyünk sikerre egy produkciót, még ha kicsit öszvér is az egész.

Három éve történt. Aztán lett még egy és még egy.

Közben végigkísértem Szása három vagy négy szerelmi kapcsolatát is, nála húsz meg harminc évvel fiatalabb nőkkel, táncosnő, színésznő, pincérnő, hirtelen rájuk emlékszem. Volt még valaki… igen, talán az az énekesnő is. Tehát Szása magába bolondította a fiatal nőket, szerintem egyikük még negyven sem volt, de már tényleg nem emlékszem.

Csak azért tudom mindezt, mert nagyon jó barátok lettünk, és egy idő után szinte minden munkánk közös lett. Pedig más szem, más karrier, más látásmód… Ő a művész, aki híres balett-táncosként vált népszerűvé, a klasszikus balettre alapozta a tudását, és néha nehéz is volt vele az újítás. Én vagyok a „cirkusz”, vagyis a revü, a szórakoztatóipar. A kettőnk tudása együtt verhetetlen, még ha korelnökök is vagyunk ezen a pályán. Ha Kaliforniában dolgoztunk, ő lakott nálam, ha New Yorkban, akkor együtt béreltünk lakást, itt, Miamiban pedig én lakom nála, és tulajdonképpen véletlenül ragadtam itt, de ez már egy másik történet. Viszont van egy szép nagy hálószobám a South Beachre néző terasszal, egy fürdőszobám, ahonnan pontosan a pálmákat és a tengerpartot látom a kádból, van egy jó nagy nappalink, néhány üveg orosz pezsgőnk meg egy csomó orosz kaviárunk behűtve, nyilvánvalóan nem én szorgalmaztam az utóbbiakat, de ha már így alakult, akkor szívesen részt vettem vele az elfogyasztásukban.

– San Juanba. Mint kiderült, ott ragadt az unokám.

– Szaszi? – kérdezte. Hát persze, tudja, hogy Szaszi az első számú unokám. Ugyanis az ikrek éppen hogy megszülettek, amikor én kint maradtam Amerikában. Szaszival ott voltam a gyerekkorában. Egyébként nagyon szép időszak volt, leszámítva, hogy a dolgok addigra már elromlottak.

– Hogyhogy ott ragadt?

– Kalandvágyból – felelem. A közös nyelvünk az angol, bár sok orosz szó is ismerősnek tűnik. Apámék a felszabadulás után sokáig voltak barátságban egy szovjet fiúval, aztán később, amikor családos lett, a felesége és a gyereke is járt nálunk.

– Nem a munkája miatt? – kérdez vissza.

– Az ugyanaz – legyintek. Szásának szép hófehér a haja, barna az arcbőre, és a sok moszkvai meg szentpétervári hideg után, ahogy mondja, valósággal szomjazza a floridai napsütést. South Beach az ő nagy orosz lelkének is kiváló, nem beszélve arról, hogy karantén-és vírusmentes időszakban naponta tanítgathatja az anyanyelvét különböző kis kubai bárokban azoknak a kubaiaknak, akik annak idején a Szovjetunió nagy kebelén nevelkedtek néhány évig, vagy akár ott dolgoztak valamennyi ideig. Tulajdonképpen Szása szereti ezt, hogy Latin-Amerika kapujában lakik, engem néha egy kicsit idegesít. Valahogy hozzám jobban passzol Los Angeles, szerinte azonban nem, mert olyan idióta vagyok, mondja néha nevetve, mint a floridai öregasszonyok, akik az öregek otthonából járnak ki a plasztikai sebészhez évi rendszerességgel.

Mindegy, Szásának többet megengedek, mint bárki másnak, mert a szakmai múltja és a kreatív jelene előtt leborulok. A nőügyei előtt kevésbé, de hát ez nem az én dolgom.

– És most kiszabadítod? Vagy mit tervezel? Kibérelsz egy magángépet? – kérdezi félig csúfolódva, félig kíváncsian. A teáját készíti el abban a nagy, díszes teafőzőben. Én, amikor kínál, mindig inkább kávét választok, nem tudom megszeretni az italukat. Néha pedig rummal is megbolondítja. De ha már rum, akkor legyen tisztán, jég nélkül, esetleg a Cuba Libre.

– Nem, vettem magamnak jegyet, odamegyek, és hétfőig elleszek vele. Tudod, már nagyon régen nem töltöttem vele kettesben időt. Talán évekkel ezelőtt, amikor egy csoportot szervezett Peruba, na, akkor odafelé New Yorkon át repültek, és két napig vele voltam. Meg visszafelé, akkor már gipszben volt – mosolygok az emlékeken.

– Jól van. És mi lesz a műsorral?

– Ó. Hát hétfőn visszajövök. Kedden van a felvétel – mondom. Alig várom már. Egy táncos műsorról van szó, amiben én leszek a főítészek egyike. Nem olyan tehetségkutató, ahol bárki, akit megfúj a szél és táncosnak hiszi magát, indulhat, hanem ezek tényleg profi táncosok, és belőlük áll majd össze egy latinos táncszínház. Valóban izgalmas lesz.

– Jó, de a miénkkel.

Szására nézek, és még mindig nem tudom, komolyan gondolkozik-e a dolgon. Elég nagy név volt mindig, én pedig itt dolgoztam elég sokat ahhoz, hogy akár igaz is lehessen a felkérés, na de mi a fenét csinálnánk mi ketten? És miért éppen mi?

– És miért éppen mi? – teszem fel a kérdést, amin jó ideje gondolkodom, de nem jöttem még rá a válaszra.

– Hát mondom, az itteni öregeknek. Mi leszünk az ő reggeli műsoruk. Azt mondja a producer, hogy mi vagyunk az újrakezdés példaképei. Hogy mi vagyunk abban a leghitelesebbek, hogy sosem kell feladni, sem kor, sem élethelyzet miatt. Elolvastad már a szerződésajánlatot?

– Nem – intek. Utálok szerződést olvasni, de ezt most az ügyvédemnek sem küldtem el, olyan hihetetlen, meg annyira elképzelhetetlen az egész. Oké, jó dumálókám van, meg hát az évek során azért eléggé megtanultam angolul, és állítólag nagyon kedvelik a kelet-európai akcentusomat itt, már aki egyáltalán ismer és kedvel engem. Szása orosz akcentusáért meg egyenesen rajonganak, nem nehéz kitalálni persze a rajongók nemét.

– A producer veled is szeretne beszélni – teszi hozzá Szása. – Szerintem is megérne egy találkozást. Összejöhetnénk akár mindhárman, vagy csak ti ketten…

– Nagyon szeretnéd, ugye? – mosolygok rá. Tudom ám, miért szeretné annyira. Egyrészt a népszerűsége nőne. És ő imád népszerű lenni. És nem, senki se gondolja, hogy éppen annyira vágyja a népszerűséget, mint én. Nem ám. Ő sokkal-sokkal jobban akarja. Mert őt a népszerűség élteti. Fiatalon tartja. Kreatív marad. És? És még miért, ugye, ez itt a kérdés. És még miért akarja annyira ezt a reggeli tévéműsort? Hát megmondom. Miami miatt. Mert akkor tényleg ideköti magát Miamiba, nem fog annyit utazni, és süttetheti magát, meg hajthatja az öregotthonba látogató huszonéves lányunokákat. És azért azt senki se higgye, hogy itt csupa nyolcvanéves trotty lakik. Nem ám. Itt vannak azok a fiatal nők is, akiknek – ki tudja, miért – felcsillan a szemük, amikor meglátják Szása hófehér, kicsit talán túl hosszú hajfürtjeit, a sötét pilóta napszemüvegét, a még mindig fura módon ruganyos járását azokban a fehér meg citromsárga vászonnadrágokban, amiket nem szégyell hordani. És mindig fehér ingben jár, mostanában kilóg a nadrág fölött, és vagy piros, vagy narancssárga az öve. A fehér ing elég jól áll a sötétbarnára sült arcbőréhez. A cipői? Szereti a tone-to-tone-t, ezért vagy pirosak, vagy narancssárgák, esküszöm, csak a színpadon vagy premieren láttam eddig öltönyben és sötét cipőben. Akkor viszont általában piros vagy sárga sálat visel. Na, jelenség, mindenki láthatja immár. Szóval nem kell csodálkozni a nőügyein, de persze tőlem mindig kap egy-egy megjegyzést. Szerinte viszont én a nagy Ő-re várok még mindig, aztán majd egyszer én fogok meglepni mindenkit, legfőképpen őt, amikor összejövök egy dögös pasival. Van képe ezt mondani egy nyolcvanéves nőnek! Jézusom, bele is pirulok nyomban. Na jó, annyira nem vagyok pirulós, de ezért sokat kellett tennie a nagybetűs életnek, hogy a szűzies pír eltűnjön az arcomról.

– Szerintem vicces lenne. Kaland, ahogy az unokádnak kaland San Juan. Az ottragadása. Nekünk a tévéműsorunk lenne a kaland.

– Jól van – felelem. – Akkor majd ha visszajövök, leülök a producerrel én is. Vagy ketten.

Fülig ér a szája. Komolyan mondom, olyan, mint egy gyerek.

– Az lenne a címe, hogy Jó reggelt, Miami.

– Ó. Meglepően kreatív – felelem. Felhörpintem a maradék kávémat, aztán elvonulok a gardróbomba. Mert a hálómhoz az is tartozik. Szerintem, amikor Szása megvette ezt az apartmant, arra gondolt, hogy egy fiatal kis nőcske fog ide beköltözni, de aztán rájött, nem jó az, ha leköti magát. Így, hogy nekem tartja fenn, ő szálldogálhat ágról ágra. Na mármost, senki se mondja nekem, hogy egy nyolcvanas férfi nem gyógyszerrel csinálja, hanem csak úgy magától megkíván egy nőt, és a teste úgy működik, mint egy negyvenévesnek. Ne már, ne vicceljetek velem, nem ma keltem ki a tojásból. Szerintem Szása szedi valamelyik pirulát, aztán azzal virgonckodik. De végül is jól teszi, hát egyszer élünk, nem igaz?

Nem vagyunk valami sokan a reptéren, kétszer is megkérdezik: biztos, hogy az én koromban utazni akarok? Maszk, kesztyű, mert még kesztyűt is felvetetnek velem. A maszk egyébként azért jó, mert nem látszik, hogy már kiment a hialuronsav a nasolabiális redőmből – hahaha, hát ki ne tanulta volna meg ennyi év alatt ennek a ráncnak a nevét? –, és újra kéne töltetnem, ha doktor Chi hajlandó lenne végre kinyitni, és nem valami csodára várna. Tudom, hogy majd új dokit kell keresnem, ha Chi sokáig pánikol még a vírustól. És azt is tudom, hogy a kozmetikusom is foglalkozik ilyesmivel, de nekem arra már nincs elég időm, hogy rajtam kísérletezzenek, aztán majd egy év lesz, mire helyrejövök. Pont. Doktor Chi viszont igazán csodálatos kezű orvos. Szóval a maszk jól is jön ebben az időszakban.

Mindegy, alig három órával később Puerto Ricóban landolok. San Juan, kedvelem ezt a várost. Azt még jobban kedvelem, hogy nincs kijárási tilalom immár itt sem.

Mikor is jártam először itt?

Ó, még azzal a fafejű Bill-lel, aki azzal szúrta el, hogy össze akart költözni velem.

Meg hát kicsit sok volt ő nekem, annyi év egyedüllét után.

Aztán még többször sodort ide az élet, szerintem elsősorban azért, mert volt valami dolgom, amit sosem végeztem el. Én sejtem, mi az a dolog, egyébként. Az a bár… az énekesnő. De gyanítom, hogy most sem fog rá sor kerülni.

Paulay Márton nem tágított. Minden egyes este ott ült a páholyban, egy idő után már kezdtem megsajnálni, mert azért az egyetemisták akkoriban sem arról voltak híresek, hogy felveti őket a pénz. De még azt is kigazdálkodta valahogyan, hogy minden este hozzon nekem egy csokor virágot. Utólag vallotta be, hogy néha maga lopta. LOPTA! Miattam, értem, nekem. Lopott egy csokor virágot.

Egyébként nem jött ő szegény családból, de nem is vetette fel őket a pénz, miután a nagy lakásukat szépen államosították és egy időre vidékre is költöztették hármukat. De mivel az apja is, anyja is orvos volt, idővel visszajöttek a belvárosba, és Márton határozottan belvárosi úrigyerek volt immár, csak hát virágra és belépőre nem mindig futotta neki. Természetesen ezt meg is értettem, és igyekeztem lebeszélni arról, hogy eljöjjön. De ő látni akart, ezt meg is mondta, hogy a színpadon is látni akar, kell neki az a csillogás, látni akarja az ő csillagát, nem elégedne meg azzal, hogy megvárjon egy csokor virággal, meg aztán amúgy sem biztos, mondta, hogy egyszer is elmennék vele bárhová, ha ő ott várna.

Persze, hová is mentünk volna késő este? Bele az éjszakába? Nehéz dolog egy mulatóból bárhová is elmenni.

– Látni akarom, ahogy csillog, Emmi.

Ezt mondta, magázva, és szerintem a szemem éppen úgy csillogott, mint a flitterek a ruhámon. Kezdtem elhinni, hogy tényleg nem kitartott nőt keres ez a jóképű egyetemista.

– Hát lássa – feleltem.

Aztán később éppen ő maga felejtette el, hogy a csillogást keresi bennem. Hogy anélkül csak egy átlagos nő vagyok.

– Emmi! – ölel át. Harminchét éves, és egy kisfiú veszett el benne. Az a kisfiú, akivel annak idején olyan gyakran sétáltunk a Duna-parton, ott ültünk a hajókikötőnél, néztük a hajókat, a csónakokat, és arról beszélgettünk, hová utaznánk először, ha kettesben elutazhatnánk. Ő azt mondta, hogy Amerikába, én azt mondtam, mert akkor már – vagy inkább éppen – racionális voltam, hogy mondjuk, ha nagyon nagyot álmodunk, akkor Görögországba. Aztán tessék, milyen kockát dobott nekünk az élet? Én itt ragadtam, ahová sosem akartam jönni, csak amikor valami jó kis revüfilmet láttam, amiből, megjegyzem, nem készült valami sok. Ő pedig ment Görögországba, igaz, később, de aztán beszippantotta valami görög sziget, és kész, passz. Akkor, ott a hajókikötőben ábrándozva egyikünk sem sejtette, hogy hová visz majd a hajónk.

– Emlékszel? – kérdezi. Nem válaszolok, nehogy már azt higgye, egy trogyoga öregasszony vagyok, aki már olyan szentimentális, hogy szíre-szarra elsírja magát.

A kikötőben vagyunk, ahol két éve kikötöttünk, amikor azon a hajón koreografáltam a csapatot. Jó dolog volt, állítólag visszavárnak, ha vége ennek az őrületnek. Most mindenesetre itt ácsorgunk, nézzük a tengert, és visszaszáguldunk gondolatban a múltba.

Paulay Márton egyszer azt mondta, hogy éppen annyira érdeklem, mint a vírusok. Akkor ezen rettenetesen meghökkentem, de jót is mulattam rajta, hiszen mindenki tudta, hogy minden álma, hogy a vírusok viselkedését megfejtse, hogy a fertőzések természetét kikutassa. Akkor még valószínűleg ő sem sejtette, hogy több millió vírussal fog találkozni a pályája során, mindenféle szkafanderekben járkál majd szigorú biztonsági intézkedések mellett a laboratóriumokban, de nyilván erről álmodott.

Szóval, mégiscsak el kellett volna menekülnöm, amikor a vírusokkal együtt emelt piedesztálra. Mert akkor már sejthettem volna talán, hogy nem jövök ki jól belőle. Persze, ha akkor elmenekülök, akkor sosem születik meg Viola, aki mindig is a gyermekem marad, még ha többé nem akar is látni. Viola miatt, Szaszi miatt, és igen, Niké miatt volt értelme ennek az egésznek.

– Nem kell feladnod semmit – suttogta aztán a fülembe Paulay Márton, amikor megkérte a kezem az abádszalóki hentestől, apámtól, akinek akkor már anyám sugallatára nem az volt kiírva a boltjára, hogy hentes, hanem az, hogy Hússzalon. Mert ugye, akinek a lánya ilyen helyen dolgozik… áhh, apám nem akart vitatkozni anyámmal, de állítólag az üzletben mindenkinek elmondta, hogy a hentes az hentes.

– Rendben van – feleltem. Nem is akartam feladni, a színpad olyan állapotba hozott, amit sosem tapasztaltam máskor. Meglehet, nem voltam olyan képzett, mint egy balett-táncos, viszont a testem érezte a zenét, életre kelt, amikor zene szólt, és úgy mozogtam, mint egy macska. A férfiak közül sokan csak miattam jártak a lokálba, és a televízió első revüműsoraiba is bekerültem. A tévébe! Én sem hittem el. Marcival együtt néztük vissza a műsort.

Aztán feleségül mentem hozzá.

A következő hónapban hívtak egy keletnémet munkára, egy csodálatos munkára, de két okból sem mehettem már el. Az egyik, hogy gyereket vártam. A másik, hogy Marci nem engedett el.

Sosem hittem volna, hogy így ér véget a karrierem, alig a húszas éveim elején.

De nem is ért véget, nem bizony.

Csak kerülőutat talált.

– Na, hamarosan akár hajózhatunk is egyet – mondja Szaszi. Olyan jóképű ez a gyerek!

Nem csoda, a mi unokánk. Egy jóképű férfi meg egy szép nő unokája.

– Na hiszen. Pont a hátizsákos turistáid fognak luxushajón utazni – hörrenek fel.

– Egyébként hajóval jöttünk ide Kolumbiából. Egy vitorlással – vigyorog.

– Jól tettétek. Na, menjünk, tudok itt egy helyet… – érintem meg a karját. Ő húzza a kisbőröndömet, pedig alig van benne valami. Na jó, az éjszakai és a nappali krémem, meg egy-két ruha. Szeretem a majdnem földig érő színes ruhákat, de Szása szerint ez a mostani vírusos időszakban nem annyira áldásos. Hogy felszedem vele az összes szemetet az utcáról. Nem járok túl sokat gyalog, de mostanában, ahogy Szása szövegét hallgatom, inkább nadrágban járok, meg ingben, meg egy színes kaftánban, ami igazából olyan, mint egy rövid ballonkabát. Nézik is az emberek, hátulról olyan vagyok, mint egy bakfis. De hát ez azért van, mert sokat dolgoztattam az izmaimat. A térdprotézis-műtétem után is hamar felálltam. Bizony, megoperáltak, akkorra már csillagokat láttam, de leállni csak a műtét előtti napon álltam le. Aztán megoperáltak, másnap meg már sétáltam. Elhatároztam, bármi történjen is, inkább meghalok, mint hogy bárki is bicegni lásson.

Elég gyorsan regenerálódtam, Szásán kívül senki sem tudja, hogy térdműtétem volt tavaly nyáron. Még Szaszi sem.

Lassan megmásszuk a meredeket. Na jó, nem annyira meredek, de azért duplán kell koncentrálnom, hogy bírjam a tempót Szaszival, és ne kezdjek sántikálni. Hirtelen észreveszem a templomot, ahol majdnem férjhez mentem Hectorhoz, de aztán inamba szállt a bátorságom. Hector hét évvel fiatalabb volt nálam, és az egész világ ismerte. Már nem egészen ifjú korában is igen szép szerepeket játszott. Sajnáltam nagyon, amikor arról a szikláról elvétette az ugrást. Arra is gondoltam, ha akkor igent mondok, talán nem is kerül sor az utazásra, mert nekem sosem volt kedvem Ausztráliáig elmenni. Mindegy, végül ott szórták szét a hamvait, és én mondtam a beszédet. Ötven-valahány évesen egy csapásra világhírű lettem, és nem ám a koreográfiáim miatt, hanem azért, ami a temetésen történt. Nem furcsa ez a világ? Ugye, hogy kifordult minden a helyéből?

– Na, mesélj, Emmi – kér Szaszi, és óvatosan felemeli a napszemüveget az orromról, hogy bekukucskáljon alá. – Van valami probléma? – kérdezi riadtan, ahogy meglátja a tekintetemet.

– Hogyhogy ebbe a bárba jöttünk? – sóhajtok. Ez az a bár, amiről annyit hallottam, ahová egyszer Hectorral bejöttünk, de nem volt itt az énekesnő. Nem vagyok biztos benne, hogy éppen most kellett idejönnöm.

– Tudod, a… a nagyfater elküldött ide. Azt állítja, hogy itt mindig szól a zene, és… megváltozik az életed.

– Igen – bólintok. Persze. Marcival együtt olvastuk azt a részletet valami könyvből, Carol Santos könyvéből. Mindkettőnket furdalt utána a kíváncsiság, létezett-e valaha az a nő, aki állítólag emlékgyógyító volt. Látta mások emlékeit, és énekével a fájó emlékeket meggyógyította.

Ez akkor jutott eszembe, amikor Hectorral eljöttünk ide.

Utána, Hector miatt, meg az életem miatt, amikor San Juanba sodort az élet, többször gondoltam rá, volt, amikor be is jöttem. Mert annyi már kiderült, hogy valahol itt, ahol a bár állt, lakott annak idején az a lány, már ha létezett. Carol Santos… És ebben a bárban ma is történhet csoda, ha fellép egy énekesnő.

Belépünk, de a bárban csönd honol. Egy férfi szolgál fel, semmi különös, egyetlen asztalnál ülnek. A felszolgáló maszkot visel, és odahozza nekünk az itallapot. Fabútorok, kívül vörösre festett házfal, egy különleges hely, de milyen furcsa az élet, hogy az az állítólagos énekesnő ma sincs itt. Mindegy.

– Mi a fenét meséljek? – kérdezek vissza, amikor megérkezik a rumom. Tisztán.

– Hát… mik a terveid? Biztos vannak nagy terveid most is. Te nem akármilyen nő vagy.

Akkor elmesélem neki a Jó reggelt, Miamit, nevetgélek rajta, mert magam sem tudom, van-e ennek értelme. Én nem műsorvezető vagyok, hanem táncos és koreográfus, az utóbbi időben rendeztem is néhányszor, de a zenéhez és a tánchoz mindig köze volt annak, amit elvállaltam. Most meg… hogy dumáljak minden reggel két órát trottyomfitty öregeknek? Hát nem is tudom.

– Tudod, Szaszi, fogalmam sincs. Szerintem ez a feladat nem nekem való.

– Biztos vagy benne? Szerintem imádsz szerepelni.

– Igen. Az igaz. De műsort vezetni… az egy szakma, nem?

– Hát… – bizonytalanodik el – most, hogy mondod, és magam elé képzelek néhány magyar műsorvezetőt, azt kell mondjam, hogy nem értek egyet veled teljesen. Lehet, hogy szakma, de nem mindenki ért hozzá, aki csinálja.

– Nem tudom. Fogalmam sincs, mit tegyek. Ha igent mondok, akkor nem tudok utazni. Akkor ott ragadok Miamiban Szásával, és kell ez nekem?

– Kell? – kérdez vissza.

– Tudom is én – vonom meg a vállam.

– Miért, mit szeretnél? Los Angelest? Hawaiit? Budapestet?

– Ó, nem. Nem tudom – veszem fel újra a napszemüvegemet. Besüt a nap a bárba. És én Marcira meg Hectorra gondolok, és a fene tudja miért, de Szására is. Egy elcseszett érzelmes, nosztalgikus, nyápic öregasszony vagyok. Legalább doktor Chi rendelne már, akkor a ráncom eltűnne, az önbizalmam egy része meg visszatérne.

Viola a világ egyik legaranyosabb, legszebb, ámde legcsökönyösebb gyereke volt. Makacs, mint az apja. Marci pedig utazgatni kezdett. Amikor senki sem utazhatott, ő bizony igen. Mint virológus, ösztöndíj Svédországban, két hónap Amerikában, én sem tudom, összesen hány helyen járt, és mi mindig hazavártuk.

Iskolás volt már a lányunk, amikor visszamentem én is dolgozni. A Moulin Rouge-ba. Életem legszebb évei voltak. És ha Marci nem pofozza fel egy este az egyik nézőt, akkor biztosan tovább tartott volna, és akkor a dolgok egyáltalán nem úgy alakulnak, ahogy alakultak.

– Szóval azt akarod mondani, hogy még egy gyereketek lesz? – kérdezem meghatottan. Egyik emlékből zuhanok a másik érzelmes témába.

– Igen – feleli, és mosolyog. Mosolyog, ez egy büszke mosoly. Pedig mennyit hallgattam már, hogy Niké a tökély – ami egyébként így is van –, és ezért jó, hogy nincs másik gyerek, mert az biztosan nem lenne olyan, mint Niké. Akkor hát nem hiába mondtam neki, hogy ez mekkora butaság.

– És változni fog valami?

– Hát honnan tudjam azt, Emmi? Szerintem egyébként semmi. Majd Elena gondját viseli, én pedig játszom vele.

– Naná – bólintok, nem megyek itt bele teljesen fölösleges vitába. Hiszen úgysem úgy lesz, ahogy most elképzeli.

– Viszont tudod, mi van, Emmi?

– Nem tudom.

– A nagyfater összejött Julcsi nénivel. Tudod, a suliból.

– Igen. – Inkább csak nyögöm a választ. Egyébként nem teljesen mindegy nekem, hogy a volt férjem kivel jön össze? De mégis. Julcsi. Hát róla nem tudok semmit, csak amit még régen Szaszi mesélt. A szép tanító néni. – Na, végre – teszem hozzá. – Legyen csak boldog – győzködöm. Bár hogy melyikünket győzködöm, az unokámat-e vagy magamat, azt nem tudom eldönteni.

– Igazából nekem kellett innen megszerveznem – mutat az utca felé. – Klauval lopattam ki az öreglányt… már bocsánat, hogy így nevezem… – szabadkozik, de a szavába vágok.

– Hogy is neveznéd másképp? Hát hány éves?

– Mit tudom én. Hetven?

– Egész biztos több. Egészen biztosan – felelem, bár hogy ezt az értesülésemet mire alapozom, arról fogalmam sincs.

– Jó, én nem értek a korokhoz, tudod. Mindenesetre te sokkal jobban nézel ki, mint ő – teszi hozzá gyorsan. Elmosolyodom. – Na, de az a lényeg, hogy Klauval ki kellett lopatnom az öreglá… Julcsi nénit az öregek otthonából.

– Jézusom. Mik vannak! – Sűrűn rázom a fejem.

– Most irigykedsz, hogy kimaradtál egy ilyen őrületből?

– Normális vagy? Hogy irigykednék?

– Hát jó. Csak a hangod olyan volt.

– Ugyan már. Mondd tovább!

– Mondom, Klau intézte el, hogy kiszökjön.

– Azért abból a lányból ezt nem nézem ki. Már amiket meséltél róla. Mert vele nyilván nincs olyan kapcsolatom, mint veled.

– Klau csak feltartotta az őröket.

– Komolyan, egy börtöntöltelék kellett a nagyapádnak?

– Jaj, hagyd már a hülyéskedést, Emmi. Kiszökött, aztán Klau elvitte a kis lakásomba, onnan meg a nagyfater elvitette magához. Azóta együtt élnek.

– Uramisten. Szép kis történet.

– Na ugye? Azt hittem, jót nevetsz majd rajta.

– Hát tudod, nem sok humort szőttél ebbe a történetbe – intem le. – Akkor most mesélj anyádról.

– Hát, nem tudok mást mondani, mint amit Klautól hallottam a múlt héten.

– Itt ülsz, a Karib-tenger partján, és gyűjtöd a családi pletykákat, meg szervezkedsz, igaz? – kacagok fel.

– Így alakult – mosolyog szerényen. – Így alakult.

– Akkor mondd a pletykát! Mire vársz?

– Hát hétfőig van még időnk, nem?

– Igen. Van. De engem megöl a kíváncsiság!

– Jó. Tehát Klau egy családi balhét élt végig. Mert előtte, mint kiderült, Elenánál járt, aki felnyitotta a szemét, hogy Lola nem akar orvos lenni. Ezt eddig senki sem akarta észrevenni a családban.

– Mert ehhez érzékenység kell – vetem oda. Azon persze meglepődöm, hogy Marci sem vette észre, de hát nyilván a korral már nem olyan fürgék az agysejtjei, mint régen.

– Jó, a lényeg, hogy Klau beállított egy vacsorára anyuékhoz, ahol Lola is ott volt, és amikor szóba került, hogy Lola a vizsgáira készül, Klau megkérdezte, miért nem akarják észrevenni, hogy Lola nem akar orvos lenni.

– Na – nevetek fel –, ez szép pillanat lehetett, kár, hogy kihagytam. És mi történt azután?

– Anyu sírva fakadt, Lola sírva fakadt, aztán azt hiszem, Klau is sírva fakadt, apuról nincs hírem, de hát simán lehet, hogy ő is.

– És ez megoldás? – Eszem-faszom elhagyom, már elnézést, hogy ebben a családban ez a megoldás. A sírás.

– Hát, ha jól hallottam, Lola kibökte végül, hogy utálja a boncolást, a hullákat, és nem is igazán érdekli az orvoslás, és el sem tudja képzelni, hogy el tudja-e végezni a hat évet és a többi. Tudod, majdnem azokat mondta, amit én, csak nekem nem kellett hozzá egy ekkora családi dráma.

– És? – borzongok bele a szavaiba. – Mi lett a vége?

– Hát az, hogy akkor találja ki, mi akar lenni. De anyu teljesen összeomlott. Még én voltam a rossz szellem, aki, esküszöm, nem is tudtam róla, hogy Klau és Elena erről beszélgettek. Mindegy. Klau meg akarta menteni Lolát egy rossz döntéstől.

– Hát igen. Aztán Lola tudja-e, hogy mit akar csinálni?

– Ennyire nem vagyok képben. Ezt tudom, meg azt, hogy majd ha hazaérek, biztos beszélgetek a húgommal, és…

– És anyád…? – kérdezem. Az eszemmel már rég elfogadtam, hogy nem áll velem szóba, mert nem bocsátja meg, hogy elhagytam az apját, a szép családot. És titokban talán azt sem bocsátotta meg, hogy az anyja nem egy úrilány, nem egy orvoscsalád sarja, hanem táncosnő. Aki a Moulin Rouge-ban táncol, amikor ő iskolásként otthon alussza az álmát.

Mindegy. Rettenetesen fájt, de ma már mindegy. Ez van. Nem voltam jó anya, és kész. Még akkor sem, ha ő már bőven felnőtt és kétgyerekes édesanya volt – mellesleg Szaszival ki volt otthon? Na ki?… –, amikor én kint maradtam. És ez életem legjobb döntése volt. Vagyis általában így érzem. Most persze nem, de ez a korom meg a nosztalgia és Szaszi miatt van. És ez az istencsapása vírus, ami az én korosztályomra a legveszélyesebb, mint ismeretes. Tehát, ki a fene tudja, mi lesz holnap? Lesz-e holnap, és ha igen, lesz-e holnapután?

Na állj le, Emmi, mondom magamnak. Nem kell ez az érzelgősség. Egy virológus exfeleségeként lehetnél egy kicsit optimistább is. Egyébként is, még csak nyolcvanhárom vagy, nyugalom. Most kértek fel egy tévéműsor vezetésére, egy másikban pedig zsűrielnöknek. Hát hol fordulhatna elő ez bárhol máshol a világon, mint Amerikában?

– Amerika? Nem érdekel. – Még a testem is befeszült, ahogy ellenálltam. A helyzetünk eléggé visszás volt, amióta a karrieremnek befellegzett. Az a pofon a vendégnek, aki semmiről sem tehetett, utána meg a Köjáltól kezdve az összes hatóságot ráküldte a lokálra… Szóval a táncosnői karrieremnek egy csapásra vége lett. Attól kezdve csak a saját szórakoztatásomra, otthon táncoltam, meg amikor elmentünk valamilyen orvosbálba. Vagy ha vendégek jöttek hozzánk, és Marci büszkén elmondta, hogy balett-táncoltam. Ezzel nem hazudott, még akkor sem, ha nem voltam sosem balett-táncos.

– Dehogynem, végigjárunk több államot, több intézetbe meghívtak, Las Vegasban fejezzük be az országjárást – mondta büszkén. Akkorra már nemzetközi hírű tudós volt, és szinte havonta elutazott a világ különböző helyeire. Rendszeresen járt Svédországba, Kínába, kétévente Amerikába, de Dél-Amerikába is gyakran meghívták, meg hát Európa több országába.

A lényeg, hogy elgyengültem. Attól kezdve, hogy visszavonultam a tánctól, elég komoly feszültség volt köztünk, és gyakran megfordult a fejemben, hogy nem vagyunk együtt boldogok. Hiába annyira okos, hiába figyelmes gyakran, hiába tudtam, hogy imád engem és talán (de tényleg csak talán) még a karrierjét is feláldozná miattam – de persze ezt sosem engedtem volna meg neki –, szóval úgy éreztem, hogy már valahol elcsúsztunk egymás mellett. Amikor megpofozta azt a pasit, kicsit büszke is voltam rá, de ahogy eltiltott a további fellépésektől, megváltozott bennem valami. És gyanítom, benne is. Hiába olyan okos, nem volt annyira magas az érzelmi intelligenciája, hogy tudja: neki bennem a csillogás is kell. Ő a csillogó énembe szeretett bele. És nem abba az elszürkült Emmibe, akivé akkorra váltam.

Végigcsináltuk, voltak jobb napok és rosszabbak, de Las Vegasban, az egyik show után hátramentem, és beengedtek a színpad mögé. Ott találkoztam valakivel, egy egykori táncosnő társammal, aki segédrendezte a darabot. Vele beszélgettem végig két napot, táncoltunk, egy új darabot kezdtünk kidolgozni, és amikor Marci mondta, hogy kezdhetünk csomagolni, nemet mondtam.

Itt maradtam Amerikában.

Több Las Vegas-i szuperprodukcióban dolgoztam, mire megkaptam az állampolgárságot, és attól kezdve felfelé ívelt a karrierem. De a fordulópont mégis az volt, amikor kikészültem Hector temetésén, és az egész világ látta, ahogy odaájulok az urna mellé, miután majdnem elmondtam a beszédemet. Igazán nem azért ájultam el, mert akkor temettük Hectort, hanem mert ott, azokban a pillanatokban temettem el az egész múltamat, a családomat, mindent.

Azt is akkor temettem el magamban, hogy nem mentem haza Marcival.

És tudjátok, mit? Az Amerikában maradásom addig egyszer sem fájt igazán. Mert azt éreztem, akkor kerültem a helyemre.

Marci helye viszont mindig üres maradt a szívemben.

Hector odakerült, de csak pillanatokra. Ezért is mondtam neki nemet, amikor itt, néhány méterre ettől a bártól, a templom tövében arra kért, hogy legyek a felesége. Én, egy ötven-akármennyi idős nő, akit a világhírű Hector Jones feleségül akart venni!

Igen, én nemet mondtam.

Miért is?

Marci miatt. Magam miatt. Meg a szerelem miatt, ami nem jön kétszer ekkora svunggal az ember életébe, az már biztos. Marci jött, látott és vesztett.

De azóta nem érzem magam börtönben. Vagy aranykalitkában.

Azt mondjátok, nagy ára volt?

Hát, ha Viola teljes elutasítását is nézem, akkor… igen. Nagy ára volt.

– Minden oké, Emmi? – kérdezi Szaszi.

– Oké. Csak végigpörgött előttem egy film – törölgetem a szemem. – Lehet, hogy az életem filmje – teszem hozzá, és halványan elmosolyodom. És akkor megszólal egy dal. Egy énekesnő bársonyos hangja. Beleborzongok, folyik a könnyem, és hallgatom, ahogy énekel.

Amikor abbahagyja, nem is tudom, mennyi idővel később, úgy érzem, hogy sokkal jobban vagyok. Sokkal-sokkal jobban.

– Na, megyünk? – kérdezem később Szaszit. Már jó pár pohár koktél van bennünk.

– Hová? Hol szeretnél megszállni? Szerintem már van olyan hotel, ami kinyitott. Mindjárt megkérdezem a pultost…

– Ugyan már, kisfiam. Oda menjünk, ahol te laksz. Én is elleszek ott.

– De az egy… izé. Társasház. És nagyon sok hülye útitársunk van, elhiheted. Ott van például Kálmán, a könyvelő, aki fél a szörnyektől, egyébként pedig tengeribeteg, és egy blogger csaj, aki miatt majdnem dutyiba kerültünk Kolumbiában, meg…

– Nem baj – érintem meg a karját. – Oda megyek, ahová te mész, és kész.

Csak négy nap van hétfőig. És azt pedig, ha törik, ha szakad, az unokámmal töltöm. Aztán majd ráérek dönteni Miamiról, Szásáról, tévéműsorról, hazatérésről. Bármiről.