A lány, akit meghívtál

VII összesen Kanapétörténetek a karanténból

Fejős Éva

Erawan (2020)

Címke: Romantikus, Kisregény

Romantikusttt Kisregényttt

Klau teljesíti Adri kérését, és megszervezi a már általa is nagyon várt csajos napot, de nemcsak ők ketten, hanem végül hárman, Lolával együtt indulnak útnak. Adri egy ideig stresszel, hogy miként éli túl a családja az egyéjszakás távollétét, de mire Visegrádra érnek, teljesen ellazul, sőt Lola szórakoztatására mesélnek az ikrek a régi dolgaikról, a régi közös nyaralásokról, amikor még gimisek és egyetemisták voltak, a szerelmek és a szerelemre várás, de persze előbb-utóbb a családtagok is terítékre kerülnek. És kiderül egy-két nagy titok is…

Fejős Éva

A LÁNY, AKIT MEGHÍVTÁL

KANAPÉTÖRTÉNETEK

A KARANTÉNBÓL

7. kisregény

Adri

– Na, helló. Megjöttem. Akkor kész vagy? – kérdezi a tesóm a kocsiból, telefonon, és én tényleg nem tudom, mit gondol. Mit gondol egy négygyerekes családanyáról? Ó, egek, és tényleg négy. Nem egy, nem kettő és nem három. Négy gyerek, két kutya, ha hozzáveszem anyuék kutyáját, és tényleg csak egy kerítés választja el kettejüket, már amikor nem engedjük össze őket. Miért hiszi, hogy egy pillanat alatt ki tudok szabadulni itthonról?

– Igyekszem – nyögöm, de már fülig ér a szám. Egy teljes szabadnap, több mint huszonnégy óra a tesómmal, gyerekmentesen, pasimentesen, amikor újra tinédzser lehetek! Legalábbis gondolatban. Négy gyerek, hát szent ég, ahányszor kimondom, hogy négygyerekes anya vagyok, annyiszor nem hiszek a saját fülemnek. Még ma is furcsa, pedig már bő másfél évem volt, hogy hozzászokjak. Gyorsan elhadarom Nándinak, meg az időközben hozzánk visszatért Heninek, a bébiszitternek, akit titkolunk anyu elől, hogy melyik gyereknek milyen váltócipőt vigyenek a bölcsibe. Mindenkit megpuszilgatok, a lányokat megpisiltetem, mert már nagyon hajtunk a szobatisztaságra, mondanom sem kell, hogy ez nekem mivel jár. Na jó, mondom. Az összes mocskos-redvás utcai meg játszótéri budit takarítom popsitörlővel, mielőtt a gyerek ráülne, közben ilyeneket mondok:

– Ne ülj rá! Ne fogd meg! Ne dobd a földre! Ne vedd le! Fúúúúúj! Hadd töröljem le a kezed! Nem később! Most!

És ezt duplán, mert általában próbálom kettővel egyszerre elintézni. De legalább már kinyitottak a játszóterek is, mert a karanténidőszakban azokat is bezárták. Ja, és a kakilás. Van még más jó hír is, Léna visszatartja a kakát, állítólag ennek pszichológiai oka van, na hagyjon szépen békén mindenki, vagyis a helyzet: tartogatja a kakáját, aztán egy kis minivirslinyi kicsúszik a bugyiba, mindig. Hangsúlyozom: MINDIG. Amikor visszatartja. Ez pelenkával még oké volt, legfeljebb egymás után hatszor cseréltem fél óra alatt, de bugyival már nem annyira. A mindig-et használhatom arra is, hogy mindig van szaros bugyi nálam egy zacskóba rejtve, és csak a memóriámra van bízva, hogy vajon este kimosom-e, vagy a játszótér után még egy napig a táskámban lakik a büdös fehérnemű – vagyis inkább többes számot használok. A testvére viszont nem hajlandó bilibe kakilni, tehát mielőtt kijönne a kaki, olyan tempóban kell a bugyiját pelenkára cserélnem, mint ahogy a Forma–1-ben kereket cserélnek. Ehhez képest a fiúkkal tök egyszerű a dolog. Legalábbis a pelenkacsere. A többire most inkább nem térek ki.

A csajok egymással szemeznek a biliken ülve, valamin nagyokat röhögnek, aztán Liza felugrik, vécépapírt teker le magának, közben lecsöpögteti a követ. A fél tekercset lehúzza, és nagyot kacag. De hát ez a legkevesebb. Mindegyikük végez, Léna még a vécécsésze mellé borítja a bili tartalmát, jó, most nem húzom fel magam, tök fölösleges, feltörlöm vécépapírral, utána elmázolom popsitörlővel, majd memorizálom: kérjem meg Henit, hogy mossa fel alaposan.

Puszi a gyerekeknek, Nándi mindjárt kiáll a garázsból, ma ő viszi el a lányokat, Heni itthon marad a fiúkkal, hiszen – és ezen az eszem eldobom – azért nem mennek ma a fiúk bölcsibe, mert tegnap Ricsi tüsszögött párat. Hiába mondtam a bölcsiben, hogy szerintem nem bírja az épület előtti hársfa virágzását, le se szarták, közölték, hogy maradjon itthon mindkét gyerek. Céloztak rá, hogy esetleg a lányok is… És ilyenkor azért eszembe jut, hogy Nándi állandóan azzal baszogatott, hogy vigyük őket magánbölcsődébe, meg tanuljanak nyelveket, na jó, ő totálisan elrugaszkodott az élettől. De ott biztos nem tartanák otthon őket egy tüsszögés miatt. Egyébként nem is tüsszög nagyon. Kicsit folyik az orra, az igaz. Na de ki nem allergiás ebben az évszakban valamire, vajon ki? Szerintem nincs olyan. Nekem is van egy orrspray-m, amíg nem használtam, folyton náthás voltam. Na ugye?

Gyors puszi Nándinak, még szájon csókol, meglepődöm, de jól is esik, visszacsókolom, aztán rohanás ezerrel. Minden gyerek kap egy-két vagy inkább ezer puszit, kurva rossz anya vagyok, az már tuti, elhagyom őket több mint huszonnégy órára, törölgetem a könnyem, amikor kiérek az utcára. Klau már a kocsiban ül, és, egek, nem hiszek a szememnek: Lola ott trónol a hátsó ülésen. Mi a szart keres itt a húgunk, amikor ez a mi kettőnk találkája? Klau az ikertesóm, vele egyek vagyunk. De Lola? Aki tizenkét évvel fiatalabb nálunk, szinte még gyerek…? Minek ül a hátsó ülésen? Nem így állapodtunk meg Klauval. Ez a mi közös napunk lenne. A szokásos, amit tavaly ki kellett hagynom. Ne már, imádom Lolát, de ő egy csitri, és semmit se tud a mi életérzésünkről meg tinédzserkorunkról, és mindarról, ami összeköt bennünket! Más testvérnek lenni, és más ikernek. Nagyon más.

– Jó reggelt – huppanok be Klau mellé. – Hát te? – fordulok hátra Lolához.

– Klau ragaszkodott hozzám – ásít. Te hülye vagy?-pillantást vetek Klaura, aki azonban a kiparkolásra koncentrál, holott se előttünk, se mögöttünk nincs más jármű. – Egyébként még aludnék. Persze jó programnak tűnik.

– Aha – dünnyögök. Hát nem pont így képzeltem el, amikor azt kértem Klautól, hogy lepjen meg.

– Egyébként a születésnapotokat fogom megünnepelni veletek, kicsit korábban, hogy legyen nekünk, lányoknak egy titkos, közös ünnepünk – vigyorog Lola. Elszégyellem magam. És én még kéretlen harmadiknak gondoltam, aztán tessék!

Persze hogy szeretem a kishúgunkat. De ez a nap a miénk, Klauval. Már rég kitaláltam, hogy amikor vége a karanténozásnak, újra lesz olyan nap, ami csak a miénk.

– Indulunk? – kérdezem. Esküszöm, attól tartok, hogy valaki még lerohan, hogy menjünk vissza. Esetleg Nándi, hogy nem találja a nem tudom melyik cipőjét, és hogy a csajoknak hasmenésük van. Heni, hogy a fiúk belázasodtak. Bármi, amivel itthon tartanának, és akkor megőrülnék, annyira készültem már egy kis kikapcsra.

– Jól van, csak csekkolom, van-e elég benzin – nézegeti a műszerfalat Klau.

– Baszki, nagymenő urológus vagy, elvégeztél egy egyetemet, szakvizsgáztál, emberek hólyagját mented meg, de gőzöd sincs arról, hogy mikor kell tankolni? – ingatom a fejem. Akkor már tényleg jobb, hogy két lábbal a földön maradtam. – Egyébként is szétesik ez a kocsi.

– Jó, mert nem ilyenhez vagy szokva – mutat a garázskapunk felé, aztán már tényleg elindulunk. – De egyelőre még nem tudok Porschét venni, és hacsak nem találom el az öt számot, akkor elengedhetem ezt a porschés vágyálmot – vigyorog. Nándi Cayanne-jára céloz, amit Nándinak egyébként el kellett adnia, mert a vezérkar többi tagja eléggé nehezen viselte, hogy azzal jár. Szerintük felvágós kocsi, és nem akarták, hogy minden újság azzal foglalkozzon, a bank vezérkarának mire futja és mire nem. Ezek annyira paráznak a sajtótól, de szerintem inkább azért, hogy a politikusok, akik gyakran kényük-kedvük szerint alakítják a bank jövőjét, ne olvassanak róluk a sajtóban, aztán ne jusson eszükbe, hogy kellene egy szívesség, hogy meneszteni kellene valakit, aki pedig ért a szakmához, vagy valami ilyesmi. Mindegy, szerintem bazi ronda volt az a böhöm fekete autó, egyáltalán nem bántam, hogy Nándinak meg kellett válnia tőle.

Araszolunk az utcában. Végül egyáltalán nem derül ki, hogy áll az üzemanyag, én meg nem látok el odáig, elfelejtettem betenni a kontaktlencsémet, szemüveg pedig nincs nálam. Vagyis lehet, hogy van, de soha az életben fel nem venném. Nem tudom, miért. Utálom és kész. Ha egyszer lesz időm arra, hogy sötétben tartózkodjam három napig és ne lássak olvasni, akkor megcsináltatom azt a lézeres műtétet, amin Klau már rég túlesett.

– Te még alszol? – érdeklődöm, mert a tesóm az utolsó pillanatban fékez a sarkon, még jó, hogy dudál a másik.

– Aha – mosolyodik el ábrándosan. – Éjjel ügyeltem, és volt egy kis fennforgás.

– Elképesztő, hogy ilyen angyali mosollyal közlöd. Csodálatos, hogy ennyire szereted, amit csinálsz – nyugtázom, és van bennem egy kicsi, de tényleg kicsi irigység. Így örülni annak, hogy fent lehetett éjjel, és megoperálhatott egy hólyagot vagy prosztatát, vagy bármit! Én mikor örülök így a munkámnak?

– Álljunk meg a patikánál! – kéri Lola.

– Fáj a fejed? Vagy mi baj van? – fordulok hátra.

– Hát hányáscsillapítóért. Tudjátok.

– Jézusom! Tényleg.

Összeröhögünk Klauval. Annak idején, amikor Lola gyerek volt és a hátsó ülésen utazott, állandóan hányingere volt a kocsiban.

– Akarsz előre ülni inkább? – sóhajtok. Pontosan tudom, mert ezerszer hallottam, hogy az első ülésen nem jön elő a hányingere.

– Hagyd, majd veszek Daedalont – legyint. Azért Klau mégis lehúzódik, majd lefékez, kipattanok, aztán előretessékelem a húgunkat. Mondjuk most már duplán nem értem, minek jött velünk, ha még mindig gyötri a hányinger autózás közben.

Heni hív. Összerándulok, jaj ne legyen semmi. Mert ugye bármelyik percben bármi történhet, ezt megtanultam.

– Minden rendben, a lányok elmentek az apukájukkal, a fiúkkal kijöttem a kertbe – mondja, és hirtelen megnyugszom. Amikor Lola hátranyújt egy kibontott táblás csokit, azonnal török belőle, hátradőlök, és lehunyom a szemem.

Klauval mindig mi voltunk a Nagy Elmék. Vagyis hát így neveztük magunkat, Szaszi csak gyogyós csajoknak tartott bennünket, de tény, hogy meglehetősen kreatívak voltunk, és egy idő után képesek voltunk bárkinek az agyára menni. Volt egy olyan játékunk, hogy szándékosan felhúztunk embereket a környezetünkben. Csak játék volt, de néha túl jól sikerült. Még a nagyapánkat is kiborítottuk egyszer-kétszer. Csak aput nem, hát ő maga volt a nyugalom szobra. Anyu hányszor kiabált velünk, jó ég! Hát nem mondom, hogy néha nem volt igaza, csakhogy akkor, amikor kiabált, nagyon jogtalannak tartottuk.

Azután megszületett Lola, és mi úgy éreztük, végképp felnőttünk. Meg is örültünk, hogy kikerültünk a szoros ellenőrzés alól, ott volt Lola, vele kellett foglalkozni. Akkor jöttek az igazi ökörködések, az ábrándozások, na és a gimit, én komolyan mondom, nem is tudom, hogy hogyan végeztük el minden évben jó eredménnyel. Talán azért sikerült, mert anyu nagyon komolyan előadta viszonylag gyakran, hogy irány a SOTE, és ha nem vesznek fel minket, akkor aztán vége a világnak. Nem is volt más lehetőségünk, mint hogy orvosira jelentkezzünk. Meg persze láttuk Szaszit, akivel anyu egy darabig szóba sem állt, amikor a bátyánk úgy döntött, hogy a háta közepére sem kell az orvosi kar. Aztán később Niké persze levette a lábáról, de minimum problémás volt a viszony sokáig – és talán még ma is az – anyu és Szaszi között.

– Mi lesz velünk, Klau? – kérdeztem egyszer. Gimisek voltunk, olyan tizenöt körüliek, a parkban fagyiztunk suli után, még edzés előtt.

– Hogyhogy mi lesz?

– Hát az életben.

– Ja! Szerelmesek leszünk – mosolygott ábrándosan, és lenyalta a lefolyt csokifagyit a tölcsérről. Én epret ettem, ő csokit. Mindig.

– Oké, de azon kívül. Most mindig együtt vagyunk, és még az a rohadék Weiselmann sem tudott átbulizni téged egy másik osztályba – céloztam az osztályfőnökünkre, aki mindenáron el akarta érni, hogy külön osztályba járjunk, mert nem tartotta normálisnak, hogy egypetéjű ikrekként még ugyanoda is járunk. Pedig minket mindig meg lehetett különböztetni egymástól, na a hajszínünk persze ugyanolyan volt, de egyrészt Klaunak egy leheletnyivel vékonyabb az arca, nekem pedig van egy kis anyajegy az államon, az alsó ajkam alatt. És máshogy is öltöztünk. Mindegy, Weiselmann-nak nemcsak a kémiához, hanem az emberi arcvonásokhoz meg a divathoz sem volt érzéke.

– Ezzel mit akarsz mondani?

– Hogy egyszer majd jön a szerelem, nem? Meg jön az egyetem, aztán dolgozunk… nem tudunk együtt dolgozni. Tegyük fel, neked jön egy nagy szerelem az életedbe, nekem meg semmi. Te elindulsz másik irányba. Összeköltözöl, máshová mész dolgozni, nem ugyanaz a szak fog érdekelni, esetleg. Nem tudom. Te nem gondolkozol ezen?

– A szerelmen? – nézett vissza még mindig ábrándosan. Az eszem megállt ettől a lánytól. Imádom, mert az egyik felem. De az azért nem normális, hogy folyton a szerelemről álmodozik! Mintha más nem is lenne az életben. Hát honnan lesz akkor állása, lakása, miből fizeti a gyerekének a ruhát, ha folyton csak a szerelem jár az eszében? Nem is tudtam, mit válaszoljak.

– Az életünkön – feleltem végül. – Hogy amikor vége a giminek, minden megváltozik majd. Hiába járunk most ugyanoda és ülök három padsorral mögötted, mégis folyton együtt vagyunk, meg hát barátnők is vagyunk. De mi lesz az egyetemen, és még inkább, mi lesz utána? Lehet, hogy majd hetente csak egyszer találkozunk?

– Adri, ne csináld!

– Mit?

– Olyan rohadt messze van még az egyetem. És olyan lassan megy az idő, hogy a nyár is alig akar eljönni. Pedig a nyár a legjobb, nem?

– De – értettem egyet. – Azért mégiscsak gondolkozom azon, hogy mi lesz, ha… hogy ne érjen váratlanul.

– Oké – bólintott. – És szerinted mikor leszünk szerelmesek?

Na, ilyen volt az én ikertesóm. Folyton arról ábrándozott, hogy szerelmes legyen.

Aztán mennyit kellett várnia rá. Nekem bezzeg, aki egyáltalán nem foglalkoztam a fiúkkal, valahogy hamarabb beindult a zsizsegés az életemben. És előbb érkezett meg a Nagy Szerelem is. És, bárhogyan is van, meg bármi is van most az életemben, az életünkben, egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy Klau eddig valaha is megtapasztalta volna, milyen a szerelem.

Bezzeg én. Amikor Huberbe beleestem, és elvitt először egy buliba, a haverjai meg a csapattagjai úgy emlegettek neki, hogy „a lány, akit meghívtál”, és csak jóval később esett le nekik, hogy van egy klassz keresztnevem is.

– Élsz? – rázogat meg Lola. Hirtelen, ahogy kinyitom a szemem, azt se tudom, hol vagyok. Aztán rájövök. Felülök, és szétnézek. Ez igen! Már minden zöld körülöttünk, közel lehetünk Visegrádhoz.

– Elaludtam – motyogom.

– Ja, szegény – kacsint. Legalább tudja, mi a pálya, hiszen ott lakik a szomszédunkban, anyuékkal. Ő aztán, ha akarja, tényleg látja, hogy néha mi megy nálunk. Van, hogy még a kutya is átmenekül hozzájuk.

– Hulla vagy? Miért nem engeded, hogy többet jöjjön a bébiszitter? – kérdezi Klau. – Megtehetitek – teszi hozzá, és hát rögtön szemrehányásnak fogom fel, pedig nem biztos, hogy annak szánta.

– Anyu Henit sem tudja. Csak azt, hogy nagyon ritkán… de szerinte négy gyerek nem a világ.

– Hát mert neki ott volt apu. Mármint… – igyekszik kijavítani Klau a kis bakiját – neked is ott van Nándi, de tudod, apu sok mindent elbír a hátán. És persze nem volt négy kisgyereke egyszerre.

– Anyu azt hiszi, Heni azért segít időnként, mert ez a küldetése. És hogy nem pénzért csinálja – röhögöm el magam. Anyu azért elég naiv tud lenni. Lola bólogat, őt egyszer már beavattam a dologba. – Azt hiszi, hogy csak pár hetente jön… na, ha tudná… Sokszor úgy csempészem be Henit, hogy lehetőleg anyuék ne is lássák.

– De miért probléma, ha pénzért dolgozik valaki? – érdeklődik Klau.

– Anyunak? – kérdezek vissza. – Hát tudod, olvasta azt a sok külföldi hírt a bébiszitterekről, akiket a belső kamera buktatott le, hogy verik a gyerekeket. Így aki hivatásos bébiszitter, az nem áll meg előtte.

– Ó.

Bólogatunk, röhögünk, aztán lehervad a mosolyom, mert nagyon oda akarok telefonálni Heninek, hogy megkérdezzem, mi újság, minden rendben van-e, de végül meglátjuk a táblát: Visegrád, és Klauval felkiáltunk: Hurrá!

Ó, jaj, hát Visegrádon annyiszor hülyéskedtünk együtt, meg búsultunk együtt, meg egyikünk búsult, a másikunk vigasztalta, tanultunk is a vizsgákra… ez volt mindig a nagyapánk ajándéka. Hogy negyedikes gimnazista korunktól minden évben befizetett minket egy hétre ide wellnesszelni. Az egyetem utolsó évében kaptunk tőle három hetet itt, vizsgaidőszak előtt. Azt mondta, jobban megy majd a tanulás, ha semmi másra nem kell figyelnünk. Teljes ellátással fizetett be minket, és a hétvégi esteken a piát is állta, mert azt mondta, hétvégén lazítani kell. Szóval tökéletes idők voltak.

– Emlékszel, amikor azt a kis pöcs Lantost sirattad? – fordul le balra a főútról Klau. Hogy a francba ne emlékeznék! Életem legszebb időszaka volt. Na jó, az egyik legszebb.

– Milyen Lantost? – kérdezi Lola.

– Eláruljuk neki? – fordul hátra egy pillanatra Klau.

– Hát… miért is ne – húzom megint mosolyra a számat. – Lantos Huber.

– Miiii? – csodálkozik Lola, majd Klauhoz fordul. – Ó, basszus, lassabban, ez a rohadt út kanyarog, meg felfele megy… Szerintem hányni fogok. A fejem… Muszáj erre mennünk?

– Merre menjünk? – érdeklődik Klau. – Fel kell érnünk a hegyre.

– A hegyre? – kérdez vissza Lola.

– Jó reggelt, ez Visegrád – tájékoztatom. – Nem gondoltad, ugye, hogy a Fellegvár a Duna-parton helyezkedik el?

– Jézusom. Klau nekem egy hotelt mondott, nem egy hegyet.

– Na pihenjél. Nézz előre.

– De most tényleg Lantos Huber? Az énekes?

– Ühüm – hümmögünk egyszerre Klauval. Tök viccesnek találjuk, hogy Lantos Huber meg a múltam egyszeriben érdekessé válik Lola számára. Hát máskülönben mit érdekelte volna a múltunk, őt, a húszéves csajt, aki teljesen más világban nőtt fel, mint mi?

– A Doug-ó-Húzó énekese?

– Jó, hát mindenkinek lehetnek furcsa húzásai – nyugtatom meg.

– Szóval lefeküdtél vele?

– Jézusom, de akkor még volt haja! – felelem kiakadva. – És nem volt kövér, na!

– Ki mondta, hogy bajom van vele? Egész jók a zenéi. És nem teljesen kopasz. Nem gáz – nyugtatgat. – Csak tudod, nagyon nehéz elképzelnem, hogy egy rockénekessel egyéjszakáztál.

– Nem egy éjszaka volt.

– Nem?

– Nem.

– Hanem?

– Mi van, már nem kell hánynod?

– Nem. Mondd már meg, hány éjszaka volt!

– Nem tudom kiszámolni.

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy két évig jártunk, de megesett, hogy egy nap többször is… tudod… – Már hangosan röhögünk Klauval. Hihetetlen, hogy az embernek van egy nála tizenkét évvel fiatalabb testvére, tizenkét év, ami végül is nem annyira sok, aztán mégis minden új neki.

– És én akkor hol voltam? – kérdezi felzaklatva.

– Hogyhogy hol? Otthon. Meg a napköziben, túúúúdod – felelem csúfolódva.

– Miért, ez mikor történt?

– Ez? – számolgatok. – Hát olyan tizenhéttől tizenkilenc éves koromig.

– Ó. De hát akkor én már ötéves voltam! – közli önérzetesen.

– Jó, és ezzel mit kezdjek?

– Hát hogy miért nem tudtam róla, hogy az ország egyik leghíresebb énekesével jártál? Hogy tudtad eltitkolni?

– Anyu segített az eltitkolásában, szerintem.

Aztán még mindig röhögünk, de már együtt mind a hárman, amikor felnyílik a sorompó, és bekanyarodunk a szálloda parkolójához vezető útra.

Anyu kiakadt, ez az igazság. Amikor megtudta, hogy egy rockzenész a fiúm, akinek már volt felesége, sőt van egy gyereke is, nagyon hosszan elmélkedett arról, hogy bár ő nem maradi, de „egy lány tizenhét évesen a tanulásra koncentráljon”, és hogy az ő idejében a szüzesség még micsoda kincs volt, meg hogy amikor rosszul választ az ember, az kihat az egész jövőjére, márpedig egy rockzenészt választani az jövőromboló dolog, és egészen biztosan inni és kábszerezni is fogok, ha nem hagyom ott azonnal Hubert.

Meghallgattam, aztán elrohantam a nagyapánkhoz, aki mindig tudta a választ mindenre. Szerintem ő az egyetlen az összes ismerősöm között – és ebbe beleszámítom Nándit is, aki pedig olyan dolgokban is jártas, amiben nem sokan –, aki minden kérdésre tudja a választ.

Ha jól emlékszem, sírtam is, talán egész végig, amíg ecseteltem a témát. A nagyapám annyit mondott, hogy szerinte nagyszerű, hogy megismerek egy embertípust – utána gyakran „embertípusként” emlegettük Hubert Klauval egymás között –, és majd ő tesz róla, hogy anyám ne gázoljon a lelkembe.

Aztán nem tudom, mi történt, mert anyu soha többé nem hozta szóba, hogy ott kellene hagynom Hubert, de az is igaz, hogy nem volt szívesen látott vendég nálunk. Apuval találkozott egyszer-kétszer, el is beszélgettek, de csak a kapuban. Ő nem akart bejönni, anyu nem akarta látni sem. Hát nem mondom, hogy egyszerű így randizni meg jövőt tervezni valakivel, de azért Huber is megérte a pénzét, és rohadt szar volt megélni, amikor elhagyott. Emlékszem, akkor is tavasz vége-nyár eleje lehetett, és itt cirkuszoltam Klaunak, éppen itt, Visegrádon, hogy nem fogom kibírni ezt az egészet, mert ő volt az egyetlen, az igazi számomra, megölöm magam és a többi.

– Tehát egy éjszaka, ebéd, vacsora, wellnesshasználat, három fő, két szoba – összegzi a recepciós a foglalást. Aztán felrohanunk, a liftet nem is használva, kibámulunk az ablakon, látjuk a Dunát, alattunk a szabadban egy úszómedence, hát van ennél jobb dolog?

Pár perc múlva már fürdőköpenyben robogunk le a wellnessbe, és tuti, hogy senki sem hinné el, de egy pezsgővel kezdjük a napunkat, ráadásul nem is szabadon választott, hanem ez a meglepink. Egy pillanatra elbizonytalanodom, ihatok-e, nem kéne-e inkább arra számítanom, hogy bármi történhet otthon valamelyik gyerekkel (nem tudom, mi, de ugye bármi megeshet egy pillanat alatt, tudjuk). De aztán Klau rondán néz rám, koccintunk, és tudom, hogy hihetetlen, de szerintem fél perc alatt lehúzom a pohár pezsgőt, pedig utoljára már vagy három hónapja ittam egy pohár bort. És amikor a pincér újratölti, akkor lassabban, de lemegy.

A jacuzziban csak mi vagyunk. A szállodában sincsenek még sokan, főleg hogy nemrég ért véget a karanténkorszak és jött el az újranyitás ideje, ráadásul hétköznap van. Ez a másfél nap csak a miénk lesz! Az már biztos.

– Na mi van, min röhögtök? – érdeklődik Lola, amikor bemászik ő is a jacuzziba.

– Nem mindennap pezsgőzünk – mentegetőzöm, bár nem is tudom, miért.

– Én a karantén kezdetén pezsgőztem – magyarázza Klau. – Még amikor nálam lakott az egyik ápolónő, vele bontottunk ki egy üveggel. Hű, milyen rég volt már… – mereng el. – Egészen távolinak tűnik. Elhiszitek, hogy együtt laktam valakivel, akit alig ismertem, aztán később elmentem a férjéhez, és elküldtem a picsába, amiért megcsalja a csajt? Majdnem megpofoztam. Hát kinézitek ezt belőlem?

Lola felvihog, én elámulok.

– Mit csináltál?

– Megfenyegettem – sóhajt, majd ő is nevetni kezd. Hát ez jó. Az urológus-sebész tesóm elmegy az osztályán dolgozó nővér férjéhez és megfenyegeti?

– Baszki, ebből bajod lehet – mondom.

– Milyen bajom?

– Hát, mit tudom én. A pasi bemegy a főnöködhöz, és feljelent, hogy beavatkozol a magánéletébe.

– Na jól van már. Ez nem valami jogi krimi.

– Ez tök vicces – mondja Lola. – A csaj egyébként tudja, hogy megcsalja a férje?

– Nem mindegy? – vágok közbe. – A lényeg, hogy Klaunak semmi köze hozzá, és nem is oldhatja meg mások magánéletét. Mármint a gondját.

– Miért, a csaj lehet, hogy örült is neki. Én mindenesetre örülnék, ha ilyen helyzetben nem nekem kéne cirkuszolnom – vonja meg a vállát Lola.

– Helén nem tudta, hogy odamegyek. Igazából akkor akadtam ki, amikor kiderült, hogy nem akarja szembesíteni a pasit a dologgal – közli Klau, és elterül a vízben, a vállát masszíroztatja, a fejét a jacuzzi szélére hajtja.

– De neked mi közöd ahhoz? – fakadok ki indulatosan. – Ezt el sem akarom hinni, hogy anyád nyomdokain haladsz. Kéretlenül beavatkozol mások életébe.

– Jaj, hagyd már – feleli szelíden Klau, még mindig becsukva tartja a szemét, és rájövök, hogy nekem meg aztán végképp semmi közöm egy számomra ismeretlen ápolónő és a férje magánéletéhez. – Kicsit elszakadt nálam a cérna. Több oka is van, de az egyik… az egyik az, hogy ez a szerencsétlen csaj úgy csinálta végig a vírushelyzetet, meg azt az időszakot, amikor covidosok voltak a szomszéd osztályon és gyanúsaink is akadtak az urológián, hogy egyetlen kibaszott sebészi maszkot kapott, nem egy napra, hanem a végén már egy hétre. Értitek? Na. És nálam lakott, nem akart hazajárni a gyerekekhez, hazavinni esetleg a vírust. Én meg nem tudtam, mivel segíthetnék neki, aztán jött ez az ötlet.

– Aha, tök jó. Mindenesetre elég ellazultnak látszol, szóval jót tett neked, nem igaz? – kérdezem.

– Nekem Rados Misi farka tett jót – feleli váratlanul.

Óriási csönd.

Aztán nagy éljenzés, mindhármunk részéről.

Elmondhatatlanul sokat hallgattam a Rados Misi-féle sztorikat. Milyen jól operál, hogy mentett meg egy prosztatát, hogy fogja a szikét, hogy nézett Klaura, amikor váratlanul ketten maradtak egy osztálymegbeszélés után, hogy nézett arra a nagy csöcsű főnővérre, aki olyan, mint egy szexistennő, de legalábbis mintha egy pornófilmből lépett volna elő.

De Rados Misi, vagy dr. Rados Mihály farka most került szóba először.

– Meséld el – kérem végül, és én is hátrahajtom a fejem, becsukom a szemem. Szerintem ha belépne ide az italospincér, aki bepezsgőztetett minket, azt hinné, hogy két pohár kicsinált bennünket.

– Tegnapelőtt történt – kezdi rekedten. – Ketten maradtunk bent, mindenki elment, kivéve az ügyeletet. Egy előadásához kellett a szöveget összerakni, és segítettem neki. Nem volt egyébként olyan késő, amikor elindultunk. A liftben azon viccelődtünk, hogy egyikünk sem szívesen megy haza, mert nála, mint kiderült, munkások dolgoznak, akiknek felszabadult az idejük és előre tudták hozni a nyárra betervezett lakásfelújítást.

– Remélem, nem fogod elmesélni a csempe színét is, mielőtt a lényegre térsz – morogja Lola. Elnevetem magam.

– Én pedig mondtam, hogy Helén ma este szedi össze nálam az otthagyott cuccait. Nevettünk is, hogy egyikünk sem nagy kedvvel indul el.

– Aztán elkapott a parkolóban, és… – vágok közbe.

– Várjál már egy kicsit. Szóval azt javasolta, hogy menjünk el kávézni valahová. Tekintettel arra, hogy bent folyton kávézunk, hiszen ott a gépünk és nagyjából mi ketten szoktunk kapszulákat bevinni, valahogy éreztem, hogy ez más lesz, nem kávézás. Vagy hogy nem azért hívott el… Úgyhogy nagyon izgi volt. Beültem a kocsijába, és elindultunk. Tőlem kérdezte, merre menjünk. És tudjátok, milyen egy hülye vagyok?

– Tudjuk – feleljük egyszerre. Annyira jó ez a tesós nap, hogy elképesztő. Hogy a fenébe tudtam olyan sok időt nélkülük tölteni?

– Jó, szóval, mivel az járt a fejemben, hogy nemsokára idejövünk, ezért azt mondtam, menjünk Szentendre felé. Semmilyen más útvonal nem volt a fejemben. Szóval…

– Csak azt ne mondd, hogy itt gyűrtétek a lepedőt, azon az ágyon, amin most aludni fogunk – nyitom ki a szemem.

– Mióta vagy ilyen finnyás? – érdeklődik. Röhögünk. Ez a nap a jókedvről szól.

– Nem. Szóval bekanyarodtunk Szentendrére. Bementünk valami parkolóba, hogy keressünk egy kávézót. Közben én megmutattam, hogy amit a katéterekről írt, abban…

– Ugorjunk a katéterekről Rados Misi farkára – kéri Lola. – De csak abban az esetben, ha a kettőnek nincs köze egymáshoz.

– Hülye – fröcsköli arcon Klau. – Biztosíthatlak, hogy Misi farka… jól működik. Nagyon jól.

– Hála az égnek.

– Tehát, megmutattam neki azt a részt, közelebb hajolt, és én hirtelen megsimogattam az arcát, és… és megcsókoltuk egymást. Nagyon hosszan. Ott, Szentendrén, egy parkolóban, a kocsijában, egy fa alatt. Az is megvan, hogy jöttek be a fények a szélvédőn.

– Oké, és aztán? – kérdezi Lola.

– És aztán azt mondtuk, akkor inkább mégse megyünk kávézót keresni, hanem keresünk valami mást. Konkrétan ahol eltölthetünk egy pár órát, és mivel egyikünk lakása sem volt szabad, így elkezdtünk autózni. Csodás út volt… de persze majd megőrültünk, mire találtunk valamit. Egy panziót. Bementünk, és… úristen. Olyan meleg volt bent, a szobában, mint egy forró augusztusi estén, megragadt a meleg, nem volt légkondi, párás hőség volt, mint…

– Most én kérem, hogy ugorjunk a meteorológiáról a szexre – nézek rá. Ábrándozva fekszik a jacuzziban, mintha még most is ott lenne abban a panzióban.

– Jó, szóval háromszor csináltuk egymás után. És én egy csomószor, értitek, egy csomószor elmentem. Én, aki egyet tudtam Adriánnal összehozni per alkalom, azt is nagy nehezen.

– Köszi, hogy jobban megismerhetlek, mint amire valaha is számítottam – nyögi be Lola.

– Tehát isteni volt. Isteni!

– És… – kezdem óvatosan – nem tartod egy kicsit túlzásnak, bármilyen nagy is a lángolás, a hármat egymás után?

– Irigykedsz, vagy mi van? – kacarászik.

– Nem. Végül is mindegy.

– Ja, hát persze, biztos volt benne valami hatóanyag. Mármint Misiben. Figyelj már, mutass egy urológust nekem, aki nem él a lehetőségeivel – mosolyog. – De a lényeg, ha impotens lenne, akkor nem sikerült volna így gyógyszerrel sem.

– Ki a franc mondta, hogy impotens. Nem is ismerem – dünnyögöm. – Na és akkor mi lesz most?

– Uhhh. Ki tudja. Nagyon nagy a lángolás. Annyira, hogy a táskáját az összes iratával, az előadása kinyomtatott szövegével, az összes pénzét ott felejtette a panzióban. Ma reggel ment el érte.

– Szegény, lehet, hogy Alzheimeres – suttogja Lola. Már megint röhögünk.

– És azóta tényleg felgyújtunk a lángolásunkkal még egy esőerdőt is – fejezi be teátrálisan Klau.

– Voltatok együtt azóta?

– Hogy lettünk volna? Tegnap bent voltunk mindketten, aztán ügyeletes voltam.

– És mi van a főnővérrel, mit mondott róla?

– Martináról?

– Igen.

– Semmit. Nem kérdeztem.

– Basszus. Milyen lökött vagy! Ilyenkor, az elején még bármit meg lehet kérdezni, őszinte válaszokat fogsz kapni – mondom.

– Hát nekem eszembe sem jutott kérdezni.

– Tudod, Klau csak az ápolónő férjén kéri számon, mit tett – vihog Lola. – Na, akkor ez még nagyon izgi. Ebből bármi lehet, nem?

– Remélem – vágja rá Klau.

– Akkor hát… ma te is meséld el, Adri, hogy milyen volt Huberrel, hol találkoztatok és miért lett vége! – kéri Lola.

De előbb még elmegyünk úszni, aztán napozunk, később ebédelünk. A teraszról a Dunát nézzük, és elmesélem Lolának, mi történt azután, hogy tizenhét évesen elhagytam az összes cuccomat Huberék koncertjén.

A saját telefonomról hívták az otthoni számunkat. Csak azért vettem fel, mert otthon kuksoltam, és nem mertem elmondani anyuéknak, hogy elhagytam a táskámat egy koncerten. Ugyan hajlottam volna arra, hogy azt mondjam, ellopták, de egyrészt nem voltam hazudós sosem, másrészt pontosan emlékeztem rá, hogy leraktam egy padra, és ott maradt. De hát örökre nem tagadhattam. Ráadásul a fene tudja, milyen fotók vannak benne, gondoltam.

– Helló. Lantos Huber. Találtunk egy táskát. Illetve nem én találtam, de nekünk adták le – tájékoztatott a mély basszushang. Majdnem elejtettem a telefont. Gyorsan elmakogtam, hogy nézett ki a táskám, kábé mi volt benne, nem téve említést a tamponról, ami mindig a belső zsebben lapult, mert akkoriban kissé rendszertelenül jött meg a menstruációm. És közben magam elé képzeltem Lantos Hubert. Hát ő egy szál fekete atlétatrikóban és kilyukadt térdű fekete farmerban szokott fellépni, és persze a haja is fekete volt, ezüstlánc a nyakában, ezüstlánc a csuklóján, fehér Shure-mikrofon, fekete edzőcipő. Minden csaj, aki akárcsak egyszer is látta koncerten, azóta róla álmodik. Klau nem, mert szerinte Huber túlságosan népszerű, és egyébként sem kedvelte akkoriban a ritka hajú pasikat. Szerintem Hubernek megvolt hajsűrűsége, de persze Klau sem gondolhatta akkoriban, hogy egy kopaszodó urológusért dobog majd a szíve.

Aztán találkoztam Huberrel, elvitt egy kőfejtőbe, hogy elénekelje nekem az egyik dalukat, ami egy bányász fiáról vagy kiről szólt, szóval teljesen szürreális volt a találkozás, de a táskám megvolt, az irataim megvoltak, ahogy a telefonom és a pénztárcám is. Huber pedig olyat tett, amiért szerintem lányok ezrei adnának éveket a saját életükből, vagyis azt, hogy csak nekem énekelt. És aztán megkérdezte, lenne-e majd kedvem meghallgatni az egyik új daluk felvételét, elsők közt. Na, vajon mit feleltem?

A dal nem volt nála, úgyhogy aznap elvitt a sarkunkig, aztán másnap is találkoztunk. Az a fura, hogy bár ő tíz évvel idősebb nálam, mégis nekem kellett egy idő után kezdeményeznem egy csókot. Attól kezdve viszont a miénk volt a világ.

Egyedül apám szimpatizált vele. Mármint Klaun kívül, mert ő ugyan nem tartotta jó pasinak, de nagyon drukkolt, hogy legyen kölcsönös a szerelem.

– És mi volt? Mesélj! Jártál vele koncertekre? – kérdezi Lola.

– Hát, amikor anyuék elengedtek. Csak ritkán.

– Na de apu már akkor is eljárt péntekenként kártyázni? Meg szombaton?

– Hát igen. Eljárt. Persze. De ő sokkal inkább elengedett. Volt, hogy ő falazott anyu előtt.

– Hú.

– Igen.

– Nagy szerelem volt?

– Igen. Eléggé. De hát körülötte azért voltak lányok, mindig – bólintok.

– Hát Nándi körül is vannak, nem? Ti ezekhez a fiúkhoz vonzódtok – néz ránk Lola, és fogalmam sincs, vádol-e minket, vagy mi van. Egészen furcsa. Zavarba is jövök.

– Miért, mi van Nándival? – kérdezek vissza.

– Aki egy bankot vezet, vagy egy osztályt vezet – bök az állával Klau felé, nyilván Misire célozva, aki azonban csak helyettes, és Nándi sem áll a hierarchia csúcsán, ha ez egyáltalán jelent valamit –, azt általában körülzsongják a nők. Rosszul mondom?

Hallgatunk. Klau nem is igen akar megszólalni, velem már korábban is gyakran megosztotta a főnővér iránti ellenszenvét, aki nyilvánvalóan nagy rajongója Misinek.

– Na és miért lett vége? – érdeklődik Lola.

– Huber beleszeretett valakibe. Úgy értem, valaki másba.

– Csak úgy?

– Hát nem tudom, mi az a csak úgy. Én egy csomót tanultam, nem mentem vele mindenhová, egyre kevesebb lett a közös program, aztán egyszer csak közölte, hogy viszlát.

– Van valami felesége most is, nem? – kérdi Lola. Elnevetem magam a „valamin”.

– Hát valaki van. Nem tudom. Nem tartjuk a kapcsolatot.

– Ő volt a nagy ő neked?

– Dehogyis. Nándi a nagy ő – mondom, és igyekszem magabiztosnak hallatszani.

Klau nem javít ki. Nyilván ő is tudja, hogy fölösleges lenne feltépni minden sebet, és Lolának részletesen elmesélni az egészet.

Az igazság az, hogy a tizennyolcadik születésnapomon Huber megkérdezte, leszek-e a felesége. És hogy komolyan gondolta-e? Ma nem tudok biztosat mondani, de akkor halálbiztos voltam benne, hogy igen. Ki akart költözni velem valahová vidékre, ez akkoriban, amikor maximum Pasarétig mentünk haza Klauval, de az életünket a belvárosban éltük, maga volt a halálos fenyegetés, ha arra gondoltam, hogy az ötödik kerület határát el kell hagynunk. Így aztán elvicceltem az egészet. A képet, amit magam elé képzeltem, hogy ott kelek fel valahol Szolnokon, ahol Huber született, és vonattal járok Budapestre, és ott fogok rendelni a szolnoki szakrendelőben, bármi lesz is a szakterületem, hát az nem volt valami derűs jövőkép. Igyekeztem nem foglalkozni vele, mert Huber a szerelmem volt, bár nem voltam biztos benne, hogy amilyen nagy sztár, kitart majd mellettem.

Na jól van, ennyi. Sokat sírtam, és Klau szerint éjszakánként mindenféle ígéreteket meg könyörgő sms-eket írogattam neki. Hát lehet. Rémlik valami, de nem akarom pontosan felidézni, mert akkor tényleg kiderül feketén-fehéren, hogy milyen hülye is tudok lenni.

Aztán most csupán szökőévenként látom az ötödik kerületet, csak mondom.

– Na és mi lesz Misivel? Te ábrándoztál a szerelemről annak idején – mondom Klaunak, amikor felmegyünk átöltözni, és a csomagomban kotorászom.

– Aztán te voltál folyton szerelmes. Nem fura?

De, de fura. Nem válaszolok. Nándira gondolok, meg arra, hogy amikor találkoztunk, minden rendben volt az életemben. Kivéve persze szakmailag, és persze anyu szerint. Mert ő azt képzelte el a lányainak, hogy majd hasi sebészek lesznek, mondjuk még Klau pályaválasztásával úgy-ahogy egyetértett. De hogy én üzemorvosnak készültem, vagy hivatalosabb nevén, foglalkozás-orvostanra szakosodtam, azt nem tudta megemészteni a mai napig. És hiába mondtam, hogy ez is igazi orvoslás, meg a szűrés mindennek az alapja… Anyu csalódott bennem, én meg, bár először poénként mondtam, a végén – talán dacból is, és hogy egyszer az életben igazán szembemenjek azzal az elképzeléssel, amit anyám dédelgetett – valóban arra szakosodtam. De ha nem szakosodom arra, akkor nem megyek el a magánklinikára dolgozni és nem találkozom Nándival. Ami, lássuk be, nagy hiba lett volna.

– Szeretem Nándit – vallom be. Klau bólogat. Sokszor hallotta ezt tőlem az évek folyamán. Olyankor is, amikor dacosan vágtam rá válaszul arra, hogy kritizálta Nándit. És nem azért, mert piperkőcnek találja (bár néha ez a jelző is elhagyta a száját vele kapcsolatban), hanem mert behúzott egy olyan feleségszerepbe, akinek nincs szava otthon, és akit a férje terelget, meg a férje találja ki, hogyan éljen. És akinek a férje teremt meg mindent. Klau nem érti, hogyan elégszem meg a napi három-négy óra rendeléssel, és miért hiszem el azt, hogy a magánklinika, amit papíron én vezetek, már az enyém. Az ég szerelmére, a fiúk januárban kezdték a bölcsit, egy hónapot tudtam dolgozni, aztán jött a Covid!

De néha azt érzem, hogy igaza van. Igazuk van. Több rejlik bennem, többre vágyom. Talán.

Mert most általában arra vágyom, hogy este beájuljak az ágyba, és az alatt a két és fél másodperc alatt, amíg még ébren vagyok lefekvés után, azért imádkozom, hogy mind a négy gyerek végigaludja az éjszakát. Természetesen ez hiú ábránd, legalábbis az esetek többségében.

– Jó, és akkor mi van? Mindenkit szerettél – mutat rá az igazságra. – Nekem valahogy sosem jött az a nagy érzés… eddig. De egyébként teljesen igazad van, hogy szereted Nándit. Még jó, hogy!

Még jó, hogy.

Még jó, hogy?

Nem nagyon bírom tovább. Még csak a blúznál tartok, amikor kibukik belőlem:

– Szeretői vannak. Nándinak szeretői vannak.

– Szeretői?

Jó ég, a tesóm nem a szó, hanem csak a többes szám miatt borult ki, ahogy látom.

– Igen, néhány volt már. Egy ideje figyeltetem – mosolyodom el keserűen.

– Úgy érted, magánnyomozóval? – kerekedik el a szeme.

– Úgy bizony. Igen.

– Basszus, Adri, ez nagyon veszélyes. Nagyon-nagyon. Hát Nándi nagyon komolyan függ a politikától, olyan emberekkel bizniszel mint vezető bankár, akikre biztonságiak vigyáznak, akiket lehallgatnak… Nem csodálkoznék egy percig sem, ha a te telefonodat is lehallgatnák. Egyáltalán nem.

– Hm – felelem. Sajnos én is hasonlóképpen gondolom. – De apu telefonjáról intézem a nyomozót.

– Jézusom. De legalább nem vagy egy elveszett csaj. És?

– Hát mit és. Van néhány fotóm. Volt már fizetős nővel is, és volt egy-két barátnője. Főleg szexre kell neki. De tudod…

– Nektek, ahogy többször mondtad, rendben van a szexuális életetek.

– Mit tudom én. Lehet, hogy ő is tablettát szed.

– Basszus, ezt nem hagyhatod! Négy gyereketek van!

– Tudom.

– Figyelj, én nagyon nehezen mondom ki ezt, de nem lehetsz olyan, mint apu! Nem hagyhatod, hogy Nándi azt csinálja veled, mint anyu apuval!

– Mit csinál anyu apuval? – lép be a szobánkba Lola.

– Nekem fogalmam sincs – tárom szét a karom.

A vacsoránál Klau elmeséli, amit állítása szerint soha senkinek nem akart elmondani, kivéve Elenát, mert, ahogy mondja, ő nem vérrokon, hanem „csak” barátnő. Nem tudom, én sosem voltam oda érte.

– Tehát anyunak szeretője van? – Lola hahotázik. Megérkezik a bor az asztalunkra, és attól kezdve ezt analizáljuk. Hogy anyunak miért kell szerető. Hogy apu tényleg kártyázni jár-e hétvégén, mármint amikor nincs karantén meg járvány. Mondjuk, mostanában nem jár el, ez minimum gyanús. Legalábbis Lola szerint.

Aztán eszünk, iszunk és viccelődünk. Nándi az én titkom maradt Klauval, de anyuékon nem térünk magunkhoz. Lola a vacsora után tortával köszönt minket, és mindkettőnknek ad egy-egy egyforma lábfejékszert. Ez valami strandékszer, és a strandon, a homokban nagyon menő benne gyalogolni. Lola egy kicsit előrébb jár a divatban, mint mi.

Aztán Lola rákeres Huberre a telefonomon, a privát közösségi profilján nem látunk semmit, de az oldalán ott egy új videoklip.

– Hát nem olyan délceg, mint Nándi – egyezik bele a választásomba a húgom. – De tök jó hangja van.

– És ha hallanád egy szál gitárral! – teszi hozzá Klau. Ekkor szóba kerül még az egy szál gatya, majd valahogy rátérünk Misi farkára, Huber farkára, aztán Lola is elújságolja egy élményét, ami miatt még mindig szingli. Felöntöttünk a garatra, és örömmel nyugtázom jóval később, az esti jacuzzizás után, már az ágyban, hogy Nándi farka nem került szóba a vacsoraasztalnál.

Annak is örülök, bár egy kicsit furdal a lelkiismeretem, hogy csak vacsora előtt beszéltem Henivel és Nándival is. Elvileg mindenki jól van.

A magánnyomozónő küldött egy képet, de nem voltam hajlandó megnyitni a csatolmányt. Ma nem. Legalább ma, amikor ilyen klassz csajos napom volt, amikor semmi szarral nem kellett foglalkoznom, ne kelljen már egy másik nőt látnom a férjem mellett.

Továbbítom a levelet egy másik címre, és kész-passz.

– Klau!

– Igen?

– Ébren vagy?

– Nem.

– Hülye vagy.

– Oké, na mi a helyzet?

– Hát tök jó, hogy teljesítetted, amit akkor, még a vírus idején kértem tőled, emlékszel?

– Ja. Azt mondtad, jöjjünk el egy csajos estére.

– Túlteljesítetted. Gyakrabban kellene. Nem?

– De igen.

– Mire gondolsz? Misire?

– Hát igen. És te?

– Semmire. Az alvásra.

Aztán nem tudok elaludni még vagy egy órát, mert azon gondolkozom, amit Klau mesélt, meg Nándin gondolkozom, meg azon, hogy vajon milyen csatolmányt küldött a magánnyomozó, aztán meg azon, vajon hogy alszanak nélkülem a gyerekeim. De végül az ő képükkel alszom el, azzal, hogy ez, bármi került is a felszínre, egy nagyon jó nap volt.

Reggel, miután kiderül, hogy a gyerekekkel minden rendben és – igen, nem viccelek – mind a négyen átaludták az éjszakát, szórakozottan pörgetni kezdem a Facebookot, és meglepve látok epizódokat Huber mindennapjaiból. Gyanakodva rámegyek a profiljára, és látom, hogy ismerősök vagyunk, nyilván tegnap óta. Ha Lolával aludtam volna egy szobában, most azonnal kitekerném a nyakát, hiszen csak ő jelölhette be a nevemben.

De aztán mégsem kerül sor a nyaka kitekerésére, mert ahogy leérünk reggelizni, anyu hívását fogadom.

– Gyertek haza azonnal! – mondja. – Apátok kórházba került.

– Micsoda?! Mi történt?

– Beszedett egy csomó gyógyszert. Öngyilkos akart lenni. Legalábbis minden jel erre utal.

Rohanunk a kocsihoz. Hol van már az a tegnapi röhögés?

Hol van a tegnapi jó hangulat?

– Túl fogja élni – csörög bele a csendbe a nagyapánk. – De van itt valami, amiről beszélni szeretnék veletek. Ha megnézitek őt, utána várlak titeket. Mind a hármatokat.