Ha mégis itt maradnál

III összesen Kanapétörténetek a karanténból

Fejős Éva

Erawan (2020)

Címke: Romantikus, Kisregény

Romantikusttt Kisregényttt

Lola, a húszéves orvostanhallgató épp a karantén napjaiban kapja élete első gyógyítói feladatát. Egy olyan embert kell ápolnia, akit mindenki ismer. Titoktartási szerződéssel a zsebében utazik Balatonalmádiba, ahol egy – sok olvasó által már régóta kedvelt – Fejős Éva-regényhős várja…

Fejős Éva

HA MÉGIS

ITT MARADNÁL

KANAPÉTÖRTÉNETEK

A KARANTÉNBÓL

3. kisregény

Lola

Ha mégis itt maradnál, más lenne minden – hangzik a dal.

Egyszer ezt idézte nekem egy srác, már a kapcsolatunk végén, és azt is mondta, hogy nincs kellő rálátásom a dolgokra. Továbbá, hogy nem látok rá távolról önmagamra sem. Uramisten, de unom ezeket a szövegeket. Amikor valaki mindent jobban tud nálad. Amikor valaki dalszövegekkel kommunikál. Aztán most mégis itt egy dalszöveg, ami örökre a karanténra fog emlékeztetni, meg a saját hülyeségemre.

Tulajdonképpen Klau az, aki mindig kihúz a gödrökből. Sokat jelent az is, hogy ő már megtette előttem nagyjából ugyanezt az utat, Részletesen elmondta, mi vár rám, de persze számít az a tizenkét év, amivel ő korábban járt itt, ahol most én vagyok. Tizenkét év, az több mint a fele életem. A dolgok pedig folyamatosan változnak.

Szóval bármit is mond Klau az egyetemről, az az ő tapasztalata, az én utam pedig kicsit más.

De Klaut imádom és felnézek rá.

– Hoztam neked madártejet, beugorjak vele? – kérdezte nemrég. Még csak a vihar szelét lehetett érezni, és én máris sejtettem, hogy többről szól ez, mint a madártejről. Amit mellesleg nem is ő készített, mert hát még én is jobban főzök, mint ő.

A madártejes találkánk meghatározó volt, onnan indult egy új korszak az életemben, a karanténkorszak, ami nemcsak a koronavírus miatt lesz az egyik legmeghatározóbb emlékem, hanem azért is, mert lent ragadtam Balatonon, egy vadidegen házban, és még csak nem is akaródzott hazamennem, pedig ugye tudjátok, hogy anyámék kinyalják a fenekemet is otthon? Mint az utolsó mohikánét, aki még nem repült ki a fészekből. Megjegyzem, én nem is fogok olyan hamar, mint a tesóim. Jó nekem otthon.

És ugye én vagyok az a gyerek, aki majd tökéletesen végigmegy azon az úton, amin a többiek nem. Vagy ha ráléptek is, megváltoztatták az irányt.

– Ez nagyon finom madártej.

– Ugye? Most mit szólsz?

– Azt, hogy ne menj anyuék felé, amíg van belőle – intettem a nagy ház irányába. – Mert a végén az lesz a baj, hogy vizet viszel a Dunába.

– Mikor volt utoljára itthon madártej? – kérdezte Klau.

– Szerintem soha.

Nevettünk, és elmondta, hogy mennyire szerette gyerekkorában ezt a kisházat, ahol most én egészen jó színvonalon lakom. Állítólag még engem is áthozott gyakran, amikor a nagynénémék itt laktak pár évig. De hát arra az időre nem emlékszem. Csak a szilvafára, ami még most is itt van, és az én bejáratom elé potyogtatja nyáron a gyümölcsét. Meg a szederbokorra, amiről a kutyáink legelnek.

– De most mi van? – kérdeztem, és feldobtam a lábam az íróasztalra. Ennyiből áll a kisházam: ágy, íróasztal, szék, kanapé, mini fürdőszoba vécével és zuhanykabinnal, mosdó. Van egy mikróm a könyvespolcon, persze a nagy ház tényleg fullos, ott főzhetek is, ha kedvem tartja, de inkább itt maradok, mert szeretném érezni, hogy önálló vagyok húszéves koromra. Persze amúgy nem vagyok teljesen önálló. Néha átmegyek este anyuékhoz, kikanalazom a hűtőből a maradék kaját, „Nehogy már hidegen edd a rakott krumplit, fájni fog a gyomrod, meg egyébként is!” – süvít anyu –, aztán leülök a nappaliba, hogy megnézzem velük A mi kis falunkat vagy mi is az a sorozat, amiben senki sem normális.

– Hogyhogy mi van?

– Hát hogy idejöttél. Idejössz nekem egy fura márciusi este, be se mész anyuékhoz, hozol madártejet, és úgy nézel rám, mintha balesetes lennék és sajnálkoznál rajtam.

– Örültem, hogy átmentél mikroszkópiából, de tudnod kell, hogy a zsigeri boncolásnál majdnem mindenki megszívja – dőlt hátra a kanapén, miközben a közelgő anatómiavizsgámra célzott. Közelebb húzta magához a nyitott pisztáciászacskót, és enni kezdett.

Én meg visszazuhantam a boncterembe. Igyekszem egy ideje nem gondolni a zsigeri pakettekre meg társaira, mondjuk már a korábbihoz képest egészen jól bírom a bonctermi feladatokat, de a zsigeri boncolásnál még mindig nehezen tudom kikapcsolni magamból, hogy amit csinálok, azt olyanon csinálom, aki valaha élt, gondolkodott, szeretett. De persze ezt ki kell kapcsolnom, különben sosem leszek jó orvos, főleg, hogy én is a sebészet felé kacsintgatok most éppen, csak nem az urológiai sebészet felé, de hát mondjuk úgy, hogy társszakma lesz.

Vagy, helyesebben: a sebészet felé kellene kacsintgatnom.

Nem kellene. Kell.

– Jó, ezt most miért mondod?

– Azért, mert be kéne járnod a boncterembe. Amíg lehet. Van egy sejtésem, hogy hamarosan itt is bezár minden, mint tőlünk nyugatabbra. Nem lesz valami jó úgy nekimenni a vizsgának, hogy alig van gyakorlatod.

– Hát én nem hiszem – ráztam meg a fejem. – Sőt, tudod mit? El fogok utazni a csajokkal nyáron Olaszországba. Támogatom az olaszországi turizmust. És persze Görögországba is. Feltétlenül.

– Oké – pucolt meg még egy pisztáciát. – Te tudod. – Hallgatott, rágott, majd újra megszólalt. – Nekem is a másodév volt a legnehezebb.

Jó, ezt már hallottam mástól is, de nem nagyon ad magyarázatot a harmadik szemeszterben megismételtetett anatómiavizsgámra.

Átmentünk anyuékhoz és megnéztük A mi kis falunkat.

Klau indulni készült, csak egy kérdésem volt hozzá, Misivel kapcsolatban. Misi a nagy ő neki, azt hiszem. Egyébként egy magától teljesen elájuló, már-már sztárdokiról van szó, aki még kopaszodik is, nem mintha ez baj lenne, de sajnos Klau néha nem látja a fát az erdőtől. Most csak annyit felelt, hogy minden változatlan. Talán jobb is így.

Egyáltalán nem értettem, miért ugrott be úgy, hogy mindvégig ki sem derült, mi az a fontos dolog, amiért otthagyta az osztályt, ahol amúgy még a szabadidejét is tölti.

Pár nappal később valóban leállt az élet. A nővérem egy jós, vagy mi van? Jósnő. Na hiszen, ki is akadna, ha ezt hallaná. A lényeg, hogy bármi történjen is, kijárási korlátozás ide vagy oda, én éppen fontos ügyben egy vonaton ülök és a Balatonhoz tartok. Tudom, tudom, kihagytam egy csomó mindent, nyakamon az anatómiavizsga, de mivel az egyetemen is áll a bál, most itt az ideje egy kis könnyű pénzkeresetnek, közben még tanulhatok is. Meg aztán izgi ez a titkos megbízás. Senki sem tudhat róla, titoktartási nyilatkozatot is alá kellett írnom. Mondjuk ez már nem valami nagy ügy, mert amikor a bátyámhoz olaszok érkeztek a nyáron, és én fordítottam köztük, akkor az olaszok velem is aláírattak egy titoktartási nyilatkozatot. Röhejes, de persze a bátyám híres arról, hogy mindenféle őrült dolgokba vág bele. Engem még azon a tárgyaláson is gyerekszámba vett, de ez nem csoda, szerintem nem tudja túltenni magát azon, hogy amikor Niké született, én még alig töltöttem be a négyet. Mellesleg anya is nehezen teszi túl rajta magát. Nem az én születésemen, hanem Nikéén. Pedig nyalja-falja folyton. A kedvenc unokája. Az egyik kedvenc.

Niké a barátnőm. Kicsit dili az egész csaj, de imádom. Majd felnő hozzám. És sose feledjük, hogy a nyarakat együtt szoktuk tölteni egy görög szigeten, a világ legjobb fej nagyszüleinél, akikkel max a nagyapám versenyezhet, de tényleg. Szóval pont nem érdekel a köztünk lévő négy év.

Akihez tartok Balatonalmádiba, na, őt mindenki ismeri. Tényleg mindenki, még az is, aki egy buborékban él. Elmesélem, hogy néz ki. Csak hogy rögtön a leírás alapján is beugorjon, kiről van szó. Tehát. Láttad már minimum ötvenszer, de inkább százszor különböző újságok címlapján. Minden volt férjét ismered. A mostani férjét is ismered képről. A gyerekeinek kívülről fújod a nevét, a nagyjából velem egyidősnek és az ikertesójának éppen úgy, mint a kicsinek. Tudod, hogy negyven elmúlt, de ezzel kapcsolatban van egy kis bizonytalanság benned, mert túl jól néz ki ahhoz, hogy negyven fölött járjon. Konzit végzett, énekesnőként indult, aztán olyan énekesnő lett, akit minimum hetente egyszer látsz a tévében. Hajszíne változik, súlya változik, de ő maga nem változik, vagy ha igen, akkor mindig fiatalabb lesz. Na? Új férje van, akivel közös gyerekük is született, a gyerek egyéves elmúlt. Na? Ugye, hogy megvan? A legnagyobb slágerének címe: Ha mégis itt maradnál. Na? Ugye. Hát persze, hogy tudod.

Már nem láttam hetek óta a tévében, arra következtetek most visszamenőleg, hogy talán a vírustól félt már akkor is.

És én most tulajdonképpen a nemzet könnyűzenei énekesnő-műsorvezetőjéhez tartok, aki egy balatoni házban vár rám egy orvos társaságában, és az lesz a feladatom, hogy ápoljam, amíg fel nem épül. Az orvos is aláírta a titoktartási nyilatkozatot. A nővérem szerint az énekesnő-műsorvezető férje is aláírta, tiszta őrület. És ezt az egészet Adrinak köszönhetem, akivel nyilván szintén aláíratták a dokumentumot.

Balatonalmádiban szállok le a szinte teljesen üres szerelvényről. Egy ezüst Mercedes terepjáróból integet ki egy férfi. Maszkban van, én is felteszem az enyémet, és beülök mellé. Úgy mutatkozik be, hogy elharapja a nevét. De persze tudom, hogy kicsoda, igazi nagykutya, és nem csak orvosi körökben ismerik.

– Ez egy rendkívüli helyzet – tájékoztat, miközben beindítja a motort. Halkan brummog a kocsija, kényelmesen hátradőlök, és arra gondolok, hogy valójában a szabadságba érkeztem. Süt a nap, itt a tavasz, hamarosan berobbanhat a korai nyár is. Ülök majd egy jó kis teraszon, mert tuti, hogy terasza is van annak a háznak, limonádét iszom, de hát persze még egy aperolspritz is beleférhet, hordom a gyógyszereket a nőnek, akinek nyilván nem is kell mondanom a nevét, mert mindenki tudja, kicsoda ő, megetetem, imádkozom a felépüléséért, de azért nem muszáj azonnal felépülnie, és még egy medencét is vizionálok a helyre, egy olyat, ami mondjuk fűthető.

– Igen, tudom – felelem. – De azért… bent töltött egy-két napot? – Reménykedem, hogy a válasz igen.

– Egy éjszakát. Ez egy magánrendelés, a kórházba most nem lehet felvenni új betegeket. És hát… ő nem várhatott tovább.

– Igen – bólintok.

Aztán hallgatunk. Arra gondolok, hogy legalább mondhatna valamit az állapotáról, meg az ellátásról. De semmi. Csak Taylor Swift legújabb albuma szól a doki kocsijában, nagyon is aktuális szám: Soon You’ll Get Better. Hamarosan jobban leszel.

Hát én kibírnám, ha az a hamarosan néhány hét is lenne.

A kapuból is látom, hogy a kilátás pazar. Alattunk a hegy, a lábánál szürkésen csillan a Balaton. Már nem keltem fel hiába. Utoljára két éve egy fesztiválon voltam a Balatonnál. Tavaly nyáron a Görögország mellett volt más elfoglaltságom, ami azzal járt, hogy majdnem pályát változtattam. De, ahogy a nagyapám mondja, ami nem öl meg, az megerősít, és velem is ez történt.

A ház kívülről nem mutatja meg magát, egyszintesnek néz ki, de már a nappaliból látszik, hogy a felső szinten léptünk be. Hegyen vagyunk, ezt ne feledjem. A nappali Balatonra néző fala valójában nem fal, hanem üvegablak, ami egyébként teraszban végződik. Szívesen kinéznék a kertre, de természetesen nem ezért vagyok itt. A lépcsőn lemegyünk, pontosan egy szinttel lejjebb. Követem Endrődi doktort, aki egyébként az egész évfolyamunk egyik bálványa, és ha mondhatom, élő legenda az egyetemen. Hogy mióta? Talán azóta, hogy annak az indonéz gyereknek megmentette a végtagját. Állítólag a lánya úgy szerzett orvosi diplomát, hogy mindenki az apját látta benne. Szó sem volt róla, hogy meghúzzák. Persze lehet, hogy nem így volt, és mindenki rosszindulatú. Maradjunk abban, hogy orvosi körökben nem cseng rosszul az Endrődi név.

Mi a szar…?! – majdnem kimondom, természetesen nem csúszik ki a számon, amit gondolok. Mindenesetre belém szorul a levegő, amikor az évszázad énekesnő-műsorvezetőjét meglátom. Nem tudom, mire számítottam.

Be van kötve a feje, egészen be van kötve, mintha egy szkafandert viselne gézből, és mindkét szeme alatt kékesfekete monokli ékeskedik. Vékony csík a szeme, és csak leheli a köszönésfélét. A karján is kötés, ragtapasz. Vékony pléddel van betakarva, a szobában megy a tévé, a redőny leeresztve.

Bogdán Petronella, a pasik bálványa, a nők ikonja… hát, hogy is fogalmazzak szépen… igen ramatyul fest.

Endrődi elmondja, mit kell tennem a következő napokban. Felállítani, sétálnia kell, ennie kell, átkötni, varrathoz nem nyúlni, fürdés és a többi. Csak pislogok. Nem mintha olyan bonyolult lenne a feladatom, hanem a sokkból, hogy az egyik legdögösebb magyar híresség így néz ki, ahogy most Petronella, nem térek egykönnyen magamhoz. Amikor mégis sikerül, felmegyek az orvossal a nappaliba, ahol összefoglalja a teendőimet és tudnivalóimat, mielőtt elindulna.

– Nem gondoltam, hogy így néz ki egy plasztikai műtét után valaki – nyögöm, és nekitámaszkodom az egyik modern komódnak. Most még a kilátás sem izgat, egyszerűen nem fér a fejembe, hogy egy szinttel lejjebb, kötésbe bugyolálva egy olyan nő fekszik és próbál felépülni, aki egyébként nagyon csinos volt az operáció előtt. Sosem láttam életben, de azért csak nem hazudik ekkorát a képernyő.

– Adri nem mondta el, mi történt? – bámul rám az orvos. Aki egyébként már professzor, ha jók az információim. Hiába járok egyetemre, szerintem Endrődi a legfiatalabb professzor, akivel valaha is találkoztam.

– Azt mondta, hogy megoperálták…

– Jó. A lényeg – néz az órájára, majd hadarni kezd –, hogy az elmúlt időszakban végigjárt néhány plasztikai sebészetet, és az egyik helyen rábólintottak a kérésére. Elvégezték az arcplasztikát, alsó-felső szemhéjplasztikával együtt. Sajnos nem sikerült tökéletesen, hiszen a szemét nem tudta teljesen becsukni, az arca pedig aszimmetrikus lett, egyik oldalról többet húztak. És mivel a szemhéjplasztika korrekciójával nem lehetett sokat várni – nemcsak azért, mert úgy nem szerepelhetett volna a tévében, hanem az élettani funkciók sérülése miatt –, így a saját teamemmel elvégeztük a korrekciót.

– És… megoperálta volna az eredeti állapotot is? – csúszik ki a számon. Tulajdonképpen megszeppent vagyok, mert Endrődi nagy ikon, de nem bírom magamban tartani a kérdést.

– Ezt a nagy műtétet nem az ő korosztályának találták ki – vonja meg a vállát. – Legfeljebb endoszkópos középarcemelés… de az ő esetében én legfeljebb egy kis feltöltést végeztem volna. Igaz, már volt benne… na mindegy, most helyrehoztuk. Saját bőrrel pótoltuk a hiányt, és kiigazítottuk az arcszimmetriát.

– Mi marad majd vissza? Hogy fog kinézni?

– Mivel eredetileg valószínűleg kicsit jobban megrántották, mosolygós lesz a szája. Szélesebb. De ha minden rendben megy, és úgy gyógyul, ahogy kell, akkor hamarosan visszaáll a természetes állapot. Nem lesz annyira természetes, mint amilyen volt, de reményeim szerint nem fog üvölteni róla, hogy arcplasztikán esett át.

– Jézusom – rázom meg a fejem. Kikísérem Endrődit, és lerobogok az ország Petronellájához, hátha tudok segíteni neki.

Közben arra gondolok, hogy ezt valahogy tuti elmesélem a nagyapámnak, ezen talán még ő is el fog hűlni, bár nem az a csodálkozós típus.

Amikor a nagyapám utoljára elcsodálkozott, akkor éppen vele voltam, Japánban egy kongresszuson, és ki akartam szállni a hullámvasútból a tetején. Pedig már erősen kamaszodtam, de a félelem, amit akkor átéltem, semmihez sem hasonlítható. Ahhoz sem, amit akkor éreztem, mielőtt életemben először beléptem a boncterembe. Mondjuk a hullámvasúton legalább nem ájultam el. Ebből nyilván kiderül, hogy a boncteremben igen. És, ami azt illeti, egyikkel kapcsolatban sincs jó érzésem még ma sem. Hullámvasúton azóta sem ültem.

– Mindjárt kilencvenhét méteren vagyunk – mondta akkor, és esküszöm, a hangjában ott volt az öröm. Én meg azon voltam, hogy összeszarom magam, szó szerint.

– Hol lehet ezt megállítani? – sikítottam. – Biztos, hogy van rajta egy vészmegállító!

– A vészmegállító lent van a földön – válaszolta. – Benned van, de lent hagytad.

Hát nem hiszem, hogy ragoznom kell, hogy abban a pillanatban egyáltalán nem voltam vevő a magasröptű gondolataira.

– Ki akarok szállni! – kiáltottam, és egész testemben reszkettem. Isten ments, hogy lenézzek. Hogy lehetett ilyen őrült a saját nagyapám, hogy az első kocsiba hajlandó volt beülni? És én? Én hogy lehettem ilyen hülye, pedig már tizenhat vagyok, erre gondoltam, aztán se kép, se hang. Egy rohadt nagy zuhanás, egy szédítő, rettenetes futam, ami sosem ér véget. Maga a felmenetel is iszonyú sokáig tartott, és már akkor elkezdett háborogni a gyomrom, de a zuhanás, hát az kegyetlen volt, és valóban gyomron vágott.

Ahogy leértünk, a nagyapám felnevetett. Nekem a könnyem csurgott, remegett a lábam, ő pedig nevetett. De nem volt időm ezt lereagálni, mert következett a második emelkedő, majd zuhanás, és még egy, aztán kisebbek, és én végig sikítva szidtam a nagyapámat, aztán a végén, miután leszálltunk, megpróbáltam hányni is, és a végén ledugtam az ujjam, annyira akartam, hogy jöjjön egy kis megkönnyebbülés. És jött is. Egyébként a parkban volt még egy csomó hatalmas, de az általunk kipróbáltnál kisebb hullámvasút, körhinta, mindenféle vidámparkos eszköz, azonban én csak arra vágytam, hogy minél távolabb kerüljek attól a helytől.

– Nem hiszem el, hogy az erős unokám ennyire kikészült. – A nagyapám egész nap csodálkozott ezen a tényen, és én azt nem hittem el, hogy nem hiszi el. Még ahhoz sem volt erőm, hogy közöljem vele, nem gondoltam volna, hogy valaha is élvezetből hullámvasutazik. – A fejedben átállíthattad volna a dolgokat, a gondolataidat.

– Kösz a tanácsot – vetettem oda. – Utólag különösen hasznos.

Mindenesetre az a japán út jó volt, leszámítva ezt a zuhanórepüléses kalandot. Ott ismertem meg Akitót, ezért végül azt mondanám életem legjobb nyarának, pedig csak néhány napot töltöttünk együtt.

– Egyszer még hasznos lehet – vonta meg a vállát.

Jó, tényleg ez volt az egyetlen eset, amikor csodálkozott. Hát most alig várom, hogy elmondjam neki, hogy családi bálványunk, Petronella egy orvosi műhiba (vagy elrontás) áldozataként a korrekciós műtétjéből egy eldugott balatoni házban gyógyul, és én leszek az ápolónője.

– Áááááá – hörgi, amikor meglátja, hogy belépek. Nagyon nem tudom, mit kell tenni ilyenkor. Megfogom a kezét, rászorít az ujjaimra, és újra ugyanazt közli: – Áááááá!

– Fáj? Adok gyógyszert – húzom magam elé a tálat, amibe Endrődi belepakolta a pirulákat.

– A szívem fáj – mondja, kábé olyan mély hangon, mint egy láncdohányos, aki egész éjjel énekelt meg mulatott. Az állapotát tekintve ez biztosan nem így volt. – Felhúzod a redőnyt? – kérdezi végül.

A világosságban még ijesztőbb a külseje. Nem tudom, miért megyek orvosnak. Persze hogy tudom. A családom miatt. Elég volt egy fekete bárány. Szaszi. Illetve kettő, ha Adrit is beleszámolom. A nagyapám szerint a sebészet, na, az nem biztos, hogy nekem való. Ezt persze akkor mondta, amikor arról panaszkodtam neki, hogy nem akarok sebész lenni. Azt felelte, előbb legyen meg a diplomám, aztán majd eldöntöm a szakosodást. Arra ráérek. Hát megmondom őszintén, Nikével egy ideig azon szórakoztunk, hogy majd plasztikai sebész leszek, és megnagyobbítom a mellét, de ez még akkor történt, amikor felvételiztem, és ő még csak tizennégy volt, szóval azóta megnőtt a cicije, és ha a görög anyjára fog abban is hasonlítani, akkor sosem lesz szüksége mellnagyobbításra.

Én pedig, most így látom ezt a nőt, az ország Petronelláját, akit anya ájultan szokott lesni a tévében, hogy milyen jól „megcsinálta magát”, pedig: „nem is szerzett igazi diplomát” – neki az igazi diploma az orvosi, maximum az állatorvosi, bár annak elfogadása azt jelenti, hogy kompromisszumokat hozott apa kapcsán. Na, szóval itt a nő az ágyban, aki olyan jól megcsinálta magát, hogy most úgy néz ki, mint akin átment a traktor, és tekintettel arra, hogy egy korrekciós műtét után van, a fene se tudja, hogy fog kinézni, ha fizikailag felépül.

– A szíve fáj? – kérdezek vissza, mert fogalmam sincs, mi mást kellene mondanom vagy kérdeznem. A távolban, lent ott fénylik a Balaton, én egy luxuskéróban lakom most majd két-három hétig, ráadásul az ország legismertebb emberével, aki ezért elég jó fizetést is ad nekem. Bárki szívesen lenne a helyemben. Szerintem.

– Az – nyögi. – Tegezz, Lola.

– Köszönöm.

El sem hiszem, hogy megjegyezte a nevem.

– Senki sem tudja, hogy itt vagyunk.

Fogalmam sincs, mondja-e, vagy kérdezi.

– Nem – rázom meg a fejem.

– A férjem sem láthat, amíg nem lesz normális az arcom. A gyerek nem látott már hetek óta. Megőrülök – suttogja.

– De ők… miért nem? Miért nem láthatják… láthatnak? Nem értem – rázom a fejem. Megmérem a vérnyomását. Endrődi mondta, hogy nagyon alacsony, nézzem rendszeresen.

– Iván jóképű, sportol, harmincnégy lesz augusztusban. – Ezzel, úgy veszem észre, letudta a magyarázatot. – A gyerek meg nem ijedhet meg az anyjától. A kicsire gondolok. De a nagyoknak sem kell ezt látni. Senkinek.

Könnyes a szeme, szipog egyet, leveszem a karjáról a vérnyomásmérőt.

– A vérnyomás rendben van – mondom. Még mindig nehéz helyreraknom ezt magamban. Hogy nem tudhatja a családja sem, min megy keresztül. – De a műtétet tudják?

– Iván és a lányok igen. Nagyjából. Azt látták, hogy gond volt a korábbiból.

– Értem.

Egyáltalán nem értem.

Úgy látom, elaludt, én pedig megpróbálom hasznossá tenni magam a konyhában. Akárki vásárolt is be, mindenre gondolt. Csak egy jó háziasszony írhatta össze, mire is lesz szükség.

Mondjuk láttam már klassz lakásokat, és azért a szülői házunk se rossz, de hát hol van ettől, mint ez a villa? Eleve a kilátás. Nem is érdemes összehasonlítani, de ez a konyha, a közepén a szigettel meg a letisztultságával – minden fekete, mégis világos az egész. Míg lent alszik a friss műtétes, addig én elővarázsolom a hozzávalókat a hűtőből, ami egy jó húsleveshez kell, és valóban nem hiányzik hozzá semmi. Egy kis rizs lesz sült hússal, zöldséggel a főétel. Kész, úgysem fogja megenni, de ha már beleeszeget, akkor is szuper. Fel kell állnia, ne felejtsem el.

Mivel még mindig alszik, beszámolok a nagyapámnak az eseményekről.

– Petronella? Az igen. El ne mondd anyádnak – tanácsolja. – Azonnal leautózik.

– Kijárási korlátozás van – emlékeztetem.

– És? Ez zavar szerinted bárkit is a családodban? – nevet fel. Hát nem tudom. Klau szerint ezt rohadtul komolyan kell venni. Még este beszéltem vele, és nem volt túl vidám, mert a kórházukban covidosokat kezelnek. Szerintem a hangulatában az a pöcs Misi is közrejátszott, biztos nem úgy alakulnak a dolgok, ahogy Klau szeretné. Utána kéne járni, hogy van-e Misinek felesége, vagy titkos szerelme. Az egyik barátnőm barátnőjének a nagyanyja egyébként magánnyomozó, hát majd, ha netán unatkoznék itt a karanténban az ország legszórakoztatóbb személyisége mellett, akkor felhívom, és megkérdezem, tud-e segíteni. Állítólag az a magánnyomozó mindent felderít, amivel csak megbízzák.

– Nem tudom, de te ugye nem mászkálsz semerre? – A nagyapám mégiscsak benne van már a korban.

– Dehogy! – vágja rá.

– Ki vásárol neked?

– Hát mikor ki.

– Ja. Szóval kijársz.

– Drága kislányom, ha egész életemben a korlátozásokat figyeltem volna, például ötvenhatban, ha nem megyek ki én is az utcára, akkor pont…

– Jó, ez már a történelem. Akkor még fiatal voltál, most meg itt egy vírus, ami épp a te korosztályodat támadja.

– És ebből mire következtetsz? Mert nálam jobban, beláthatod, kevesen értenek a vírusokhoz.

– Ez biztos így van, de sajnos akkor is benne vagy a korban. És hogy mire következtetek? Arra, hogy jobb, ha otthon maradsz, és majd bevásárolnak neked az unokáid.

– Te, Almádiból? Vagy Szaszi Dél-Amerikából? Kolumbiában ragadt a csoportjával.

– Tudom. – Elképesztő, hogy Szaszinak minden, de minden sikerül. Ő a leglázadóbb közülünk. Tessék, most egy ilyen sztoriban van benne, miközben mindenki itthon szív a karantén miatt, gondolom. – De vannak még unokáid rajtunk kívül is.

– Klau elfoglalt, Adri meg…

– Oké. Nyertél. És Niké?

– Igen. Niké jött. Hozott egy csomó feta sajtot, meg olajbogyót. De állítólag majd vesz disznóhúst.

– Aha – röhögök. Hát Niké ilyen. – De ugye a kapuban lerakta, és kész?

– Természetesen. Na, meséld tovább…

– Tudod – sóhajtok –, olyan jó, hogy neked elmesélhetem. Mert egyébként titoktartási nyilatkozatot írtam alá… Te legalább nem fogod elmesélni senkinek.

Felkel, és elkísérem a fürdőszobába. Egyáltalán nem tudom, ott maradjak-e, amíg elvégzi a dolgát, mert nyilván nem kéne, de mi van, ha elájul és lezúg a vécéről? Beüti az arcát, és… olyan rémképeket látok, hogy maradok. Kérdőn néz rám a múmiacsomagolás mögül, de végül nem küld ki.

Visszakísérem, leültetem az asztalhoz. Még nem fog feljönni a nappaliba, szépen megterítek, és tálalom az ebédet.

– Mit kell tudnom rólad? – kérdezi, miközben egész bátor tempóban eszi a levest. Szerintem nagyon ízletes lett, ahhoz képest, hogy már hónapok óta semmit sem kreáltam anyuéknál a konyhában.

– Hát – megvonom a vállam, gondolkozom, aztán azt mondom, amin Katával, az évfolyamtársnőmmel röhögni szoktunk. – Egyáltalán nincs egyéniségem. Még nem forrt ki.

Mintha megakadt volna a torkán a kaja, de aztán lenyeli.

– Olyan nincs – ingatja óvatosan a fejét. A haja a kötés tetején bukkan fel, és meglehetősen kócos, ahogy körbeöleli a fehér gézkötést. – Mindenkinek van egyénisége. Legfeljebb nem engeded, mert titkolod. De egyéniséged az biztosan van.

– Az összes testvéremnek sokkal erősebb az egyénisége. Én vagyok a leghalványabb – felelem, és szedek magamnak még egy kis levest. A szerződésünkben az van benne, hogy vele étkezem, „ha nincs ellenkező kérés vagy utasítás”. Oké. Most nincs.

– Miért, mit kell tudni a testvéreidről?

– Orvosok. Illetve a bátyám nem az. De neki is nagyon erős az egyénisége, ő… különbözik.

– És te?

Megint vállat vonok.

– Szerinted te nem?

– Nem tudom. Mindannyian képesek a saját útjukat járni. Én viszont… – gondolkodom el. Érdekes, hogy most először fogalmazom ezt meg. – Teszem, amit kitaláltak… amit jónak tartok.

– Te tartod jónak?

– Hát, ez az utam – vonogatom újra a vállam, mint egy tizenéves. Holott már húsz elmúltam.

– Szerinted mi van a fejemen?

– Ezt hogy érted?

– A nyakamat is felvarrták. A fülem mögött is ott a heg. Akarod látni, hogy néztem ki az első műtét után?

– Én…

– Titoktartásit írtál alá, nyugodtan megnézheted. Erre is vonatkozik – teszi le a villát. Már a második fogásból is evett egy keveset. A telefonjában keresgél, a fejét egyenesen tartja, a tartása is egyenes, talán túl merev is. – Nézd! – teszi elém a telefont.

Én meg majdnem elájulok. Nem vagyok képes megérteni, hogy mi visz embereket ebbe az irányba. Felduzzadt arc, kékeszöld monoklik, mint akit jól elvertek, a szája is duzzadt, és valóban egyik oldalra húz.

– Nem tudom, mit mondjak.

– Nyugodtan mondd meg, hogy el van rontva. Ha nem tartanék tőle, hogy azzal mindenki megtudná: plasztikáztattam, akkor beperelném azt az embert. Az őserdőben vette a szakvizsgáját.

– Oké. Egy kis pihenés?

– Igen. Elfáradtam. A beszéd is nehezemre esik.

– Nem is kell.

– Lola, az étel… nem kell ennyi étel. Többnyire porokat fogyasztok, vízzel összeturmixolva. Ott vannak a bőröndömben.

Na még ez is. Te jó ég.

Anyu sebész akart lenni, de Szaszi megszületett, és anyaként ez már nem volt olyan egyszerű, de szerinte az a szakma csúcsa. Gyermekorvos lett, és imádja. De azt hiszem, Klau karrierje tetszik neki, csak nem érti, miért éppen urológus lett, miért nem mondjuk hasi sebész. Szerinte az a csúcsa a szakmának. De hát Klau urológus lett, és letudtuk azzal, hogy majdnem ugyanott operál, mint egy hasi sebész. Aztán hát Adri sem az anya által vázolt irányba indult, sőt, ő nagyon nem. És végül itt vagyok én, aki majd sebész leszek, már ugye ha eljön például az az idő, hogy ne legyek rosszul egy boncteremben.

Hogy akarok-e sebész lenni?

Hát mit tudom én. Gyerekkorom óta az akarok lenni, állítólag. Nem is nagyon volt más választásom.

Aztán majd biztos jó lesz. Hát csak elég arra gondolnom, hogy Klau mennyire szereti, amit csinál. Klau – ahogy említettem – tizenkét évvel idősebb nálam, és most kezd révbe érni a hivatásában. De még most is majdnem kezdőnek számít.

Ha ebbe belegondolok, akkor azért elbizonytalanodom.

– Lola!

A mellette lévő szobában alszom, nem is merek aludni, most is felpattanok, és ott vagyok.

– Baj van?

– Ülj le egy kicsit.

Odahúzok egy széket az ágyához, és leülök. Összehúzom magamon a fürdőköpenyt.

– Fáj valahol?

– Mondom, hogy a szívem fáj.

Oké, ezt már hallottam. De hát mit jelent, ha valakinek a szíve fáj? Hogy szerelmes, és elhagyták? Vagy mit?

– Az mit jelent?

– Azt, hogy fáj. Mert nem csinálhatom, amit szeretnék.

– Mit szeretnél?

– Hát most éppen semmit. De máskor… máskor szeretnék átlagéletet élni, tudod? Kipróbálni, milyen, mondjuk, a te életed. Vagy a testvéredé. Vagyis átlagéletet élni – magyarázza, és egyre kisebbre húzom össze magam. Lehet, hogy igaza van, de egyáltalán nem esik jól, hogy átlagéletnek nevezi az életemet. Igen, tudom, az övéhez képest mindenképpen eseménymentes, meg csendes. De azért mégis…

– Hát nem lehet kipróbálni? – kérdezem végül.

– Dehogynem. Csak akkor szép lassan nem lesz munkám. Persze, lehetek átlagos. Igen.

Na ezzel nem világosodtam meg, végül kap egy fájdalomcsillapítót, és azzal búcsúzik, hogy már nem fog felébreszteni.

– Lola!

Tíz perc se telt el az előző óta. Ugrom is bele a fürdőköpenybe.

– Igen.

– Tudsz tejbegrízt csinálni?

Ó-ó. Tehát éjjel szokott enni, nappal meg porokat fogyaszt. Hát jó.

Negyedóra múlva feltálalom a tejbegrízt, kakaóval, porcukorral. Még soha, senki sem kért tőlem tejbegrízt, nem is tudom, hogy a bánatba húztam elő magamból a receptjét. Megkérdezi, hogy van-e hozzá lekvár is. Felrohanok, keresgélek, találok. Rárakja az egésznek a tetejére, és az utolsó falatig megeszi.

Amikor elveszem a tányért, figyelmeztet:

– Erre is vonatkozik a titoktartási.

– Persze – bólintok.

– Hiányzik ám Iván nagyon… és a gyerekek – közli. Nem válaszolok. – De hát azt se tudják, hol vagyok… nehogy így lássanak – mutat a fejére.

Téboly. Örülök, hogy sebész leszek, és nem valami celeb. Nagyon fájdalmas lehet a celeblét.

– Megértem.

– Te sem adhatod meg nekik a címet – teszi hozzá. Mivel azt sem tudom, hol laknak, meg hogy hol érhető el a családja, ez a veszély speciel egyikünket sem fenyegeti.

Viszont a kaja után végre elalszik, és csak délelőtt ébred. Arra gondolok, ma már tanulni is fogok, és mivel süt a nap, talán lesz egy-két órám arra, hogy megvalósítsam a vonaton szövögetett álmaimat: üljek egy limonádé mellett a teraszon, és amikor felnézek a könyvemből, magam előtt lássam a Balatont. De mindezt a kertből is szívesen megteszem, ott még úgysem jártam.

Egészen vidáman telik a felkeléstől kezdve az idő, míg a reggelit készítem meg a kötéscseréhez készülök, még dúdolgatok is. Később rájövök, hogy Petronella nagy slágerét, a Ha mégis itt maradnált. Jól indul a nap, és még nem sejtem, hogy amilyen jó a kezdet, olyan rossz lesz a folytatás.

Akito két évvel idősebb nálam, és most már ő is orvosira jár Tokióban. Anyja japán, az apja pedig amerikai. Akito úgy néz ki, mint egy európai, talán csak a szeme körüli vonások árulják el, hogy van benne ázsiai vonal. Ott ült a nagyapám előadásán, éppen mellette kaptam helyet. Nem annyira érdekeltek a szakmai dolgok, de őt sem, hiszen még mindketten gimibe jártunk. Csak azért jött el, hogy meghallgassa az anyját, aki egyébként híres kórboncnok Japánban, és tényleg, milyen fura ez Ázsiában, hogy egy ilyen foglalkozással is lehetsz híres. Vagyis minden katasztrófánál az anyja nyilatkozik, meg amikor áldozatok vannak, őt keresi a sajtó. Akito anyja fogalom Japánban. Az apja meg már ült egy évet tiltott tőzsdei kereskedés vagy valami hasonló bűntett miatt, de persze tudja mindenki, hogy ez csak kiszúrás volt, mert kimenekítette az adóját az országból.

Na mindegy, Akito volt az első szerelmem, és tulajdonképpen ma is az, pedig le sem feküdtünk, mert Csongorral feküdtem le, akibe nem voltam szerelmes. Nem kell ezt túlanalizálni, mert akkor odajutok, mint Klau. Hogy álmodozik egy pasiról. Én nyugodtan álmodozhatok Akitóról, mert annyira messze van, hogy egyik hétköznapi fiú sem tud előnyt szerezni vele szemben. Akito pedig rólam álmodik. Mindennap csetelünk. Amikor ő kel, én fekszem, akkor. De néha fordítva.

Most is tudja, hogy itt vagyok. Szerinte ez nem baj, kell egy kis változatosság. Náluk is karantén van, de nincs pánik. Na mindegy, Akito szerint jót fog ez tenni nekem, mert úgy látja, elbizonytalanodtam. És majd most meglátom, mit is akarok.

Mert csak Petronellának és Akitónak mertem eddig elmondani, hogy talán nem a saját utamat járom. Hogy talán mégsem kéne elvégeznem az orvosit. De az meg olyan árulás lenne. Ráadásul anyunak én vagyok az utolsó, akiben bízhat. Hát megérdemli, nem?

Nem tudom.

Éjjel, miután Petronella elalszik, én még csetelek Akitóval, aki egyáltalán nem szörnyülködik, amikor lefestem neki, hogy is néz ki Magyarország egyik celebe ebben a pillanatban. Persze, náluk boldog-boldogtalan operáltat, ha van egy kis fölösleges pénze. Szemformát változtatnak, orrot operáltatnak. Nagyon durva, de ez van. Remélem, azért Akito nem fog megbolondulni, mert Japánban a hapsik is odáig vannak a plasztikai sebészettől.

Reggeli, semmi különös. A kötés egy bandázs, mondjuk egy vastag hajpánt, a szeme körüli részről nem veszem le a ragtapaszt, de ezt átkötöm. A sebek a füle előtt, mögött és a nyaka alatt húzódnak. Anyám, negyvenévesen ezt minek, de tényleg?

Mindenesetre világos van a szobában, kitárom a teraszajtót is, segítek zuhanyozni, reggelire hajlandó enni egy lágytojást, és kéri a fehérjeport vízzel hígítva. Megnézem a feliratot, valami fehér csokis ital, nagy baja nem lehet belőle.

– Ez az ebédem – ad át egy másik zacskót. Most akármi legyek, ha nem őrültem meg: ez por alakban spárgakrémleves sült szalonnával. Porital, ezzel az ízesítéssel! Én annyit ehetek, amennyit akarok, nem hízom, legalábbis egyelőre. De ha híznék, akkor sem ennék vagyis innék ilyen álkajákat. – Egyébként jobban nézek már ki? – kérdezi. Nem válaszolok, csak egy igenfélét bólintok, mert hát nem nagyon néz ki jobban. – Azt tudod, hogy az előző plasztikai sebész leszívott zsírt a hasamról, és betöltötte az arcomba?

– Úristen – felelem, és az úristen most nem az orvostudománynak szólt, hanem magának Petronellának.

– Igen. De felszívódott.

Hála az égnek, gondolom, de ki nem mondanám. Fogalmam sincs, bánja-e, vagy örül neki.

Amikor otthagyom, szendereg. Kiülök a kertbe. Lejtős, zöld, frissen füvesített kert, meglepő módon hagytak rajta fákat, amikor kialakították. Úgy állítom be a nyugágyamat, hogy egyenesen a Balatonra lássak, ha felnézek a tankönyvemből.

Ebédidőben felmegyek, éppen kopognék az ajtaján, amikor kiderül, hogy valamit nagyon elbaltázhattam.

– Ez micsoda? – üvölti. Ül az ágyban, tök rekedt a hangja, cigizik (jesszus, erről nem is tudtam), és a telefonját felém tartja.

Egy cikk látszik a kijelzőn. Eléggé harsogó a címe:

HOVÁ TŰNT BOGDÁN PETRONELLA?

Van egy alcím is:

Elrontott arcplasztika okozhatja a karrierje végét!

Csak állok és bámulom a kijelzőt. Egyáltalán nem tudom, ehhez mit tegyek hozzá. Persze sajnálom, hogy kiderült, de hát ennyire nem lehet kibukni rajta. Majd a végén jó lesz minden. Remélem, Endrődi doki helyrehozta a hibákat az arcán.

– Hát… sajnálom – mondom. Rám néz, megpróbálja jobban kinyitni a szemét, majd azt feleli:

– Sajnálhatod is. Nem kellett volna eljárnia a szádnak! Sokba fog kerülni.

Hogy micsoda? Micsoda???

Engem okol? Hát én kinek mondtam el, de őszintén?! Senkinek. Na jó, a nagyapámnak igen, de ő hallgat, mint a sír.

– Én nem mondtam senkinek – nyögöm ki.

– Na persze.

– Tényleg nem.

– Hát persze. Most felhívom Ivánt. És majd az is kiderül, ki tette ezt az egészet. Nem szeretnélek meggyanúsítani, de te vagy a gyenge láncszem.

– Adri. Baszki, nagyon nagy baj van – suttogok a telefonomba.

– Láttam a cikket. Hogy derülhetett ki?

– Nem tudom, de engem hibáztat. Vagyis konkrétan azzal rágalmazott meg, hogy én mondtam el.

– De nem te voltál, igaz?

– Hogy a fenébe…? Tegnap idejöttem. Megnézheti a telefonomat is. Meg az e-mailjeimet, az sms-eimet, mindent. A nagyapát hívtam csak, mert keresett.

– És megmondtad neki, hogy hol vagy?

– Nem – felelem egy kis hallgatás után. Sose tudhatja az ember, nem igaz? – Arról beszéltünk, hogy Niké vásárol be neki, és meg akartam győzni, hogy ő maga ne menjen a boltba és sehová. De szerintem egyáltalán nem érdekli, hogy mit mondunk neki. Megy a saját feje után.

– Hát persze. Nem ismered? Ő ilyen.

– Oké, de velem mi lesz? Petronella azt hiszi, hogy én hívtam fel egy újságírót, hogy én árultam el, mi a helyzet.

– Nyugi. Megoldjuk. De most mennem kell, mert a gyerekek…

Adrival beszélni mindig megnyugtató. És hát, amit ők nem tudnak megoldani, azt senki a világon.

– Ugyan már. Miről van szó? A vírus idején? Egy kis plasztikáról? – kuncog a nagyapám. – Szerinted ez most érdekel valakit? Nézd meg a híreket. Minden Olaszországról szól, meg arról, hogy mi is mind meghalunk. Hát nincs az a celebritás, aki most átütné az ingerküszöböt. Nem a sajtóét, hanem az emberekét.

– Oké, ez nekem nem megnyugtató egy cseppet sem – felelem. A vécén ülök, és nem is viccből. Jó kis hasmenésem támadt ettől az egésztől. A fülemre szorítom a telefont, és suttogok. – Endrődi tanít az egyetemen, és tuti, hogy megvágnak emiatt.

– Ugyan már!

– Te nem hiszed, én meg tudom – felelem. Ugyan semmit sem tudok, de elég drámai a helyzetem ahhoz, hogy ezt válaszoljam.

– Figyelj, ezek a celebdolgok… ugyan már. Ha elbocsát, akkor elbocsát. Nem szegted meg a titoktartást, ennek ezerféle módon utánanézhetnek, de szerintem nem fognak.

– Ha kirúgnak innen, az nem azt jelenti, hogy ugrott egy munkám, hanem azt, hogy ellehetetlenítem magam az egyetemen.

– Ó, ez nagyon jó! – Esküszöm, nevet. – Talán csak szeretnéd, hogy így legyen, de nem ez lesz. Másrészt van neked egy orvosprofesszor nagyapád, aki már bezsebelt egy-két nemzetközi díjat is. Nem akarok dicsekedni, de hát ez van. Amíg engem látsz, addig te ne félj attól, hogy kiraknak az egyetemről.

Hirtelen úgy érzem magam, mint ahogy annak idején, egyetemistaként Endrődi lánya érezhette. Nem csodálom, hogy egy nemzetközi orvoscsapattal járja a világot és rászorulókat gyógyít.

– Jó, akkor sem maradhatok itt tovább. Nyilván nem.

– Dehogynem. Menj, és adj neki ebédet, port, akármit. Lásd el úgy, ahogy egyébként is ellátnád.

Szó nélkül megissza a szalonnaporos levesport, aztán még eszik a csokiból, amit kiraktam az asztalára. Hagyja, hogy kikísérjem a fürdőbe, már egyedül megy, és kiküld onnan. Visszakísérem az ágyhoz.

Kicsit később elkezd furcsán viselkedni.

– Segíts felöltözni! – kéri. Nem sejtem, mi a szándéka, de érzem, hogy ez nem a legjobb alkalom arra, hogy kérdezősködjek. Farmer, felülre melltartó, mintás blúz, szépen vasalt, valami kristályos nyakék, eszméletlen, fogalmam sincs, hová készül, mert a feje bekötve a fejpántszerű bandázzsal, a szeme alig nyílik és mostanra az egyik bevérzett, a fehér részen éktelenkedik egy baromi nagy vörös folt, sötét karikák mindkét szeme alatt, az arca felpuffadva, tényleg mint akit elütött egy munkagép. Teljesen mindegy, mit vesz fel, egyrészt a napra nem mehet, másrészt emberek közé nem mehet, mert akkor mi értelme az izolációnak, másrészt az emberek is izolálódtak, tehát… de most nem olyan a viszonyunk, hogy érdeklődni merjek.

Megfogja a kezem, segítek neki felállni, megnézi magát a tükörben.

Ekkor csöngetnek.

Meglepő módon olyan, mintha ő maga várta volna, aki jön. Feltételezem, hogy Iván az, a férje.

– Nyiss ajtót, Lola – kéri.

– Azt sem tudjuk, ki jön. Vársz valakit?

– Bárki is az, engedd be – hangzik a sejtelmes válasz.

Aki a helyemben kitalálta volna, hogy kik érkeznek, az egy eszméletlen nagy zseni. Mert erre sosem gondoltam. Hiszen a cikkben semmi sem szerepelt arról, hogy Petronella hol van.

Az ajtóban mégis egy komplett tévéstáb áll. Kamerákkal, ládákkal, táskákkal, dobozokkal. Kinyitom, és azonnal visszacsapom. Rohanok egy emelettel lejjebb, Petronellához.

– Tévések – lihegek. – Ki a fene vezette őket a nyomodra? El kell innen tűnni. Ez a ti nyaralótok egyébként?

– Nem, a barátainké – válaszol nyugodtan. Egyáltalán nem látom rajta, hogy felzaklattam volna a hírrel.

– Most mi legyen? Eltűnni sem fogsz tudni. Ezek itt letáboroznak napokra, hetekre – húzom elő a memóriámból mindazt, amit a pletykalapokról és a bulvársajtóról olvastam.

– Van egy ötletem – mondja.

– Micsoda? – bámulok rá.

– Engedd be őket.

Ha most azt mondom, hogy még aznap este, főműsoridőben Bogdán Petronella a maga traktorral elgázolt külsejével letarolta az összes konkurens műsort, beleértve a koronavírusról szóló híradásokat is, akkor nem túlzok.

Néhány kis szösszenet az interjúból:

– Miért vállaltad ezt a beszélgetést?

– Hogy megmutassam, nem az az út, amin én elindultam!

– De hát mi történt pontosan?

– Szerettem volna egy kicsit fiatalosabbnak látszani… azok a fránya újságok, idolok és elvárások! – mondja, és megtelik könnyel a szeme. – Elmentem egy plasztikai sebészetre. Igen, negyvenhárom és fél évesen, amikor egy olyan szakmában vagy, ahol árgus szemmel figyelik a szarkalábaidat, bizony eljön a pillanat, amikor segítséget kérsz.

– És mi történt?

– Az illető orvos arra terelgetett, hogy esetleg egy kis arc-és szemhéjplasztika… az több mint tíz évet fiatalítana rajtam. Ez tudod, mit jelent? – áll meg egy pillanatra. – Azt, hogy nyerek tíz évet a szakmámban. Amikor kitalálhatom, hogy mit kezdjek magammal. Akkor kell nyugdíjba mennem, mármint képletesen, amikor mások a másodvirágzásukat élik. Hát hol látsz negyvenöt-ötven éves női műsorvezetőket?

A riporter, aki maga is harmincas, rosszul érzi magát. De folytatja.

– Tudtál valamit ezekről a beavatkozásokról?

– Semmit. Eddig sosem jártam ilyen helyen.

Hallgat, és megint könnyes a szeme. Ha Endrőditől nem hallottam volna, hogy feltöltőanyag már volt az arcában, simán elhinném az utóbbi mondatát.

– És igent mondtál?

– Te nem azt tetted volna?

– …

– És hát… nem jól sikerültek a dolgok.

– Ez mit jelent?

Sír. Hosszan mutatja a kamera, ahogy hüppögve sír, és óvatosan törli meg az amúgy is bedagadt szemét egy papír zsebkendővel.

– Azt, hogy nem tudtam becsukni a szemem, és nem volt szimmetrikus az eredmény. Ez sajnos elég hamar kiderült. Ezért kellett helyreállító műtétre mennem. Ezen vagyok most túl.

– …

– Sajnálatos, hogy valaki nem tudta tartani a száját. Nem akartam így mutatkozni a nézők előtt. Azt remélem, hogy van remény arra, hogy… képernyőképes legyek.

– És az éneklés?

– Lemondtak minden fellépést. De természetesen az éneklésnél is számít… a kiállásod.

Blablabla.

Jézusmária. Végignézem mellette ülve, és nem tudom eldönteni, hogy jót tett-e vele, aki elárulta.

Mindenesetre másnap megjelenik Iván, a férj, a két lány és a kicsi.

Iván úgy néz végig rajtam, hogy elvörösödöm, komolyan.

Jesszus, mi lehet náluk!

Arra számítok, hogy kidobnak, beperelnek, nem tudom.

De csak az történik, hogy Iván odaadja a pénzt, az összeset, amit kapnék arra az időre, amíg ott vagyok. És közli, hogy átveszik a helyemet a lányokkal.

Inamba száll a bátorság, egyáltalán nem tudom, hogy fogok így visszamenni az egyetemre. Endrődinek megígértem, hogy a kontrollig én vigyázok Petronellára.

– Én nagyon szívesen maradok… – kezdem.

– Nem kell, köszönjük. Mindent köszönünk – mondja sejtelmesen, és százhatvan a pulzusom, annyira nem értem, mit akar. Fenyeget, hogy feljelentenek, mert szerintük nem tartottam magam a titoktartási nyilatkozathoz?

Nincs ellenvetésre lehetőség.

Ez a vállalkozás egy rohadt nagy kudarc.

A hegyről legyalogolva a dal jár az eszemben. A Ha mégis itt maradnál. Az a srác sem volt szimpatikus, gondolom.

És a fenét sem érdekli, de amíg a vonatot várom, lemegyek a partra.

Nézem a vizet, arra gondolok, ki is vagyok, mi a csudát akarok az életemtől, és hogyan fogom feldolgozni, hogy az első felelősségteljes megbízásom ilyen bénán ért véget. Egy igazi, nagy kudarccal, amiben még az áruló is én lettem. Hogy leszek orvos, meg pláne sebész, ha egy ilyen kudarcot is ennyire nehezen élek meg?

A vonatról a maszkom alól felhívom Adrit.

– Tudod, ki vagyok rúgva. Szerintem azt hiszik, sőt biztosak benne, hogy én voltam, aki feldobta… hogy miattam foglalkozik vele az egész magyar sajtó. Még az is lehet, hogy feljelentenek, lenyomoznak, bármi.

– Te magadnál vagy, Lola? – kapkod levegő után. Aztán nevetni kezd.

– Mi olyan vicces?

– Petronella saját magát nyomta fel a sajtónál. Senki sem jelentett róla semmit.

– De hát… – ráncolom a homlokom – akkor miért íratták alá velem a titoktartásit, meg miért kellett ide elbujdokolnia…? Ugyan már.

– Hát szerintem tudod, hogy Nándi előtt nincsenek titkok, és kinyílnak a kapuk – kezdi, és hát ebben egyet kell értenem. Adri férje nagykutya, és mindenki készségesen a rendelkezésére áll.

– Az egészet nem értem.

– Lola, látsz még egy celebet, akivel foglalkoznak mostanában? Mármint rajta kívül. Világjárvány van, Lola, emberek halnak meg, nemcsak a határokon túl, hanem itt is. Nagyon nagyot kell dobni ahhoz, hogy foglalkozzanak veled. Márpedig most két téma van: az egyik a járvány, a másik pedig Bogdán Petronella elrontott és rekonstruált arca. A nyakam rá, hogy hetekig címlapokat, aztán majd műsorokat és meghívásokat kap. Újjászületik a pályáján.

– Hmmm… És akkor nem jelentenek fel?

– Dehogy jelentenek. Hát amúgy sem árultad el. Ő maga volt az!

– Jézusom. És ilyen van?!

– Hát ezek szerint van. Ugye kifizettek?

– Aha. De nem érdemeltem meg.

– Nem tehetsz semmiről, Lola. Na, megyek, mert a gyerekek már a hajam húzzák…

Elrohan, én meg Budapestig hüledezem a történeten. Hát végül is túl fogom élni, hogy kudarcot vallottam. Nem teljesen az én kudarcom volt.

Egy héttel később. Szasziék egy kalózvitorláson, háborgó tengeren megérkeztek Kolumbiából Puerto Ricóba, ezt újságolja a nagyapám.

A tesóm sosem volt komplett. Kalózvitorlás?, gondolom.

– Hát jó. Szereti a kalandokat.

– És veled mi újság?

– Én jól vagyok, Lola, és szeretnélek látni hamarosan.

– Karantén van.

– De vége lesz.

– Igen. És – szedem össze magam, mert már régóta ott motoszkál bennem a kérdés – te még szoktál találkozni a néhány barátoddal keddenként? Tudod, az orvos, a tévés, az a pletykalapos újságíró, a mérnök…

– Csakis online. Van egy online találkozási oldal, mind látjuk egymást, csevegünk, ott a pohár bor mindannyiunk előtt, mesélünk…

– És… aznap, amikor lementem Petronellához a Balatonra… aznap is kedd volt. Elmondtál nekik valamit…?

– Tessék?

– Azt kérdeztem, meséltél-e nekik az én különleges megbízatásomról.

– Jaj, Lola.

– Mit jaj, Lola? Meséltél vagy sem?

– Gondolod, hogy ők bárkinek is elmondták volna?

– Igen. Szóval meséltél?

– Nem mindegy? – nevet hangosan. – Hát nem mindegy? Már mondtam: kit érdekel, hogy koronavírus idején, egy világjárvány idején egy magyar celeb megműtteti az arcát…? Na ugye.

– Szóval te voltál.

– Szeretlek, Lola – feleli, és kinyomja a telefont, és örökre bizonytalanságban hagy a témával kapcsolatban.

Bogdán Petronella mindenesetre naponta szerepel a neten meg a tévében, állítólag két hét múlva egy új karanténműsort fog vezetni, és a telefonos áruházamban a Ha mégis itt maradnál vezeti a toplistát.

Én pedig a vizsgáimra készülök.