Senki sem ismer rád

V összesen Kanapétörténetek a karanténból

Fejős Éva

Erawan (2020)

Címke: Romantikus, Kisregény

Romantikusttt Kisregényttt

A szülői ház mindig hangos, de ha nincsenek otthon vagy nem látogatnak haza a már felnőtt gyerekek, akkor egyre gyakoribb a kínos hallgatás a két ember között. Klau anyja tilosban jár, ezt a lány, ha akarta, ha nem, már megtudta. Ha már az anyjának vannak titkai, legalább az apja nyílt és őszinte?

Az ötödik epizód egy tisztességes élet titkos bugyraiba enged bepillantást, miközben a családtagok még mindig nem sejtenek semmit… Ahogy visszahúzódóban van a vírus, következik egy vacsora, ahol Lola is megjelenik, nem sejtve, hogy nővére, Klau megtöri majd a csendet, és arra is rákérdez, ami tabutéma a családban.

Fejős Éva

SENKI SEM ISMER RÁD

– titkos partik péntek este –

KANAPÉTÖRTÉNETEK

A KARANTÉNBÓL

5. kisregény

János

Ugyan, mi bajunk lehetne belőle. Erre gondolok most és mindig, amikor ilyen dalok között keresgélek. Kell az inspiráció.

Tulajdonképpen szabad a vásár, hamarosan feloldják az összes korlátozást, és ha az a tökkelütött gyerek talál magának repülőgépet, akkor haza is jöhet, és nem kell karanténoznia. Én mindenesetre ott fogok állni a sorban, elsőként, a látogatók sorában.

Ez a két hónap nagyon sok mindenre elegendő volt, legalábbis nekem. Arra, hogy nagy felfedezéseket tegyek, elsősorban önmagamról. Arra, hogy összekapjam a bátorságomat, és elhatározzam, hogy az öreggel megdiskurálok majd egy-két dolgot arról, amit korábban mesélt, aztán sosem akart visszatérni rá. Mert ezek olyan dolgok, amelyek engem akkor nemigen foglalkoztattak, most viszont másképp gondolkodom róluk.

Aztán itt vannak az itthoni ügyeink, hát együtt voltunk két hónapig Violával meg a kutyákkal, meg Lolával a kertben, aki alig-alig nézett át hozzánk, állítólag tanult. Egyszer elszakadt tőlünk, a karantén elején, egy megismételhetetlen balatoni kalandra, de igen hamar visszaérkezett, és azóta alig-alig mozdult ki. Aztán Adriék átjártak a szomszédból, én bátorítottam őket, mert Viola eléggé be volt rinyálva ettől az egésztől. De Adrinak meg a bele kilóg már a négy gyerekkel, és a férje, az a Gucci-táskás alak meg ott ül bent a dolgozószobájában, és ha engem kérdez valaki, hát simán azt mondom, hogy nőket kukkol az interneten, de persze neki komoly munkája van. Ha a komoly munkája azt kívánja, megjelenik érte a sofőrje és a szolgálati autója, egy istentelen nagy fekete BMW, és azzal elszáguld. Előbb-utóbb valaki megkérdezhetné tőle, van-e maszkja, én még sosem láttam rajta, nem mintha szóvá akarnám tenni.

De nem ez a lényeg. A helyzet az, hogy Nándi a szomszédban – Adrink férje – vagy dolgozott, vagy nem, de mindenesetre kapott érte fizetést, és szerintem mindannyian elámulnánk, ha meglátnánk a fizetési céduláján, hogy mennyi a bére, de ez nem tartozik rám, és addig jó, amíg a lányoméknak van bőven miből megélniük. Én viszont biztosan dolgoztam, mert nem mondhatod egy beteg kutyának, pardon, a gazdájának, hogy majd jöjjön vissza, ha vége a karanténnak. Persze még nem is vagyok hatvanöt, de ha annyi lennék is, kinyitottam volna a rendelőmet, bizisten.

Itt van Zselyke, az asszisztensnőm. Violának természetesen nem tetszik, se a neve, se a külseje, de nagyon nehéz lenne visszaemlékeznem, hogy a János nevű asszisztensemen kívül – aki végül kilépett, mert saját kutyakozmetikát nyitott a kerületben – kivel is volt elégedett Viola. Kire mondta, hogy na, ez az ember megfelelő asszisztensed. Pillanat, gondolkozom… hát, szerintem senkire. És ez egyáltalán nem meglepő.

A meglepő az, amire én jutottam itt szépen, magamban, miközben gyógyítottam, oltottam a kutyákat, macskákat, két gekkót és néhány papagájt ez alatt a bő két hónap alatt.

És az egyik, amire jutottam, hogy szépen felidéztetem majd az öreggel az amerikai emlékeit. Nem azért, mert bármit is akarnék kezdeni velük, csak úgy önigazolásból, vagy mit tudom én, miért.

A másik, hogy… húha. Hát azt most így magamnak sem tudnám egy-két mondatban megfogalmazni. Az annál jóval összetettebb, meg hát az ember, amikor a jövőjéről gondolkozik, akkor azért nem egyszerű mondatokban kommunikál magában. De a lényeg, hogy elmegyek a tévébe, aztán ott megmutatom magam élőben, és kész.

Egyébként mostanában azért mégis több lett a szabadidőm, egy kicsit a gazdák is visszavettek magukból. És ezt a szabadidőt a saját fejlesztésemre fordítottam, a rendelőben, magányomban.

A rendelőt a kisház toldásának építettük, és akkoriban még engedélyezték is ezt a beépítést. Arra gondoltam, hogy majd lesz egy kis magánklinikám, olyan, ahol több állatorvos is dolgozik, ezért majd lesz több kezelőhelyiség és kell még egy műtő. Így gondoltam, igen. Volt bennem ambíció, mert a két különböző személyiségem – már ahogy én nevezem a kétféle elkötelezettségemet – mindenképpen hajtotta egymást. Mindenben jónak lenni.

De aztán másképp alakultak a dolgok.

Orvoscsalád? Igen. Már amennyiben az állatorvoslás is az orvostudományok körébe tartozik, márpedig szerintem igen.

Ezen gondolkoztam, amikor bólintottam. Viola egy lendület, egy nyolcvanméteres gátfutás volt, ahogy megjelent, és én azon is töprengtem, miképpen tudnám maratonira varázsolni. Leginkább az életemben.

– Állatorvos – pontosítottam. Egy házibuli volt, ahová a barátom hívott meg, őt meg egy másik barátja. Csak később derült ki, hogy majdnem mindenki a SOTE-n végez vagy már végzett, miként a házigazda is.

– Ó – felelte, és egy kicsit talán lebiggyesztette az ajkát. Nem is tudom. Már nem emlékszem pontosan, csak arra, hogy egyenesen a szemembe nézett mindvégig. Nagyon szép volt a szeme, még most is az. Világoskék, erre mondják, hogy átható a pillantása. Szőke csíkok voltak a hajában, amit lófarokba fogott, és egy szűk, fekete miniruha volt rajta, aminek fehér csík volt az alján.

– Az apád is?

– Igen. Ő is. Sőt a nagyapám is – tettem hozzá, pedig a nagyapám, hogy az igazsághoz hű legyek, böllér volt, de néha gyógyított is állatokat, a fene tudja, honnan tudta, mit kell tenni, de nem egy beteg borjat mentett meg. Állítólag. Nem tudom, mert akkor már nyugdíjas volt, és már csak sztárvendégként jelent meg disznóvágásokon, úgy értem a sztárvendéget, hogy elég híres böllér volt a környékünkön. Falun teljesen más az élet, nekem jó volt ott sokáig, de amikor megismertem a nagyvárost, attól kezdve nem volt kérdés, hogy visszatérek-e.

– Az én apám is orvos – felelte. – Kutató. Nagyon híres, de inkább külföldön.

Hát nekem fogalmam sem volt, dicsekszik-e, de lelkesen bólogattam.

– Milyen orvos?

– Virológus és infektológus.

– Ó. Az nagyon érdekes.

– Igen. Ő irányít például egy kísérletet. A HIV-vel kapcsolatban.

– Hűha. – Nem tudtam, hogyan lehetnék lelkesebb, eléggé elbizonytalanodtam már az első percekben, ott volt az a gyönyörű, fiatal lány, egy nemzetközi hírű apával. És egyikük sem állatorvos, hanem humán orvosok, aminek akkor azért nem láttam annyira a jelentőségét, de később gyakran megkaptam Violától, amolyan odaszúrásként.

Aztán táncoltunk. Ennek persze már nagyjából negyven éve, és akkor semmi más nem érdekelt, mint hogy ez a lány megcsókoljon, és ezen ne nevessen senki. Nem az ágyban láttam őt, hanem azt, ahogy megcsókol.

Nem mondom, hogy nem vártam sokat arra a pillanatra.

Meghalok, hogyha rám nézel. Ez volt az egyik nagy sláger abban az évben, és amikor végre táncolni kezdtünk, úgy éreztem, rám szakad a mennyország.

Az öreget hívom, most, hogy a rendelésemet befejeztem. Viola is elkezdte a rendelést, egyelőre még csak a gyermekrendelőben, de már szóltak neki, hogy a magánintézetben is várják a jövő héttől.

Most egyedül vagyok, Lola elment, nyilván az egyetemre, én pedig arra készülök, hogy hamarosan találkozzam az apósommal. Tulajdonképpen ez a két hónap itthonlét volt az, ami igazán beindította a fantáziámat. Nem tudtam annak hódolni, aminek szoktam, és még most is bizonytalan a jövő. De legalább egy kis fény már látszik az alagút végén.

– Szervusz – köszön az öreg a vonal túlvégén. Kimért a köszönés, mégis derűsen szól.

– Szervusz. Most fejeztem be a rendelésemet. Arra gondoltam, annyi idő után már találkozhatnánk… Viola most persze sajnos nem tud jönni. Ő estig rendel.

– Igen. Hát tudod, János, itt van nálam Julcsi… Júlia. Tudod.

– Persze.

Hogy is ne tudnám, Szaszitól hallottam végül. Az a gyerek egy kicsit unatkozik Puerto Ricóban, részletesen elmesélte, hogy Klauval kilopatta az egykori tanárnőjüket az öregek otthonából. És még csak nem is azért, mert mindig voltak különös ötletei, hanem mert a nagyapja megszervezte a szökést. A szerelmes nagyapja. Hát, őszinte leszek, én egyáltalán nem emlékszem Julira vagy Júliára vagy Julcsira, pedig néha én is elmentem a gyerekekért az iskolába. Állítólag az öreggel majd' meghaltak egymásért, de ilyen sok évet kellett várniuk, hogy valami történjen. Az én romantikus vénám nyilvánvalóan imádja a sztorit, de a másik énem mindenképpen szkeptikusan szemléli a dolgokat. Megpróbálok visszaemlékezni, mikor történt. Szaszi után ugyanoda jártak Klauék is, nekem a suliból csak a konyhaszag meg a tornatanárnő rémlik, aki mindig szűk macskanadrágban és az amerikai pomponlányok által is megirigyelhető tüll miniszoknyában, tornacipőben és atlétatrikóban járt-kelt az iskolában. Na őrá, igen, őrá emlékszem. De Julcsi nénire nem.

Mikor is, Klau és Adri harminckettő, akkor mondjuk huszon-egynéhány éve lehetett. Hát miért is nem jöttek össze? Hiszen az öreg akkor is egyedül volt már. Bár titkolózott valami amerikai dologgal kapcsolatban, de hát egyrészt az messze volt, másrészt pedig ismerjük a mondást, hogy messziről jött ember azt mond, amit akar.

– Szaszi mesélte? – kérdezi.

– Igen. Felhívott egyik nap. Még mindig ott várnak Puerto Ricóban.

– Igen, tudom. Ötletelnek a vállalkozásaikról. Beiratkoztak egy marketingguruhoz online képzésre, ott tanulják, hogyan futtassák fel a vállalkozásukat a járvány után. Meg kinyitott nekik egy bár.

Húha. Az öreg többet tud, mint én.

– Nekem csak annyit mondott, hogy az egykori tanárnőjük…

– Jól van – sóhajt. – Ha annyira Viola nélkül akarsz jönni, akkor gyere át. Még meleg ételünk is akad.

– Köszönöm, az van itthon is, nem enni megyek. Csak látogatóba.

Emlékszem rá, amikor először láttam. Akkor még mindig nem csókolhattam meg a lányát. Hát a fene tudja, miért. Táncolni jártunk. Nem mertem elmondani, hogy tudok énekelni. Meg hogy még mindig járok énektanárhoz, és néhanap koreográfiát is tanulok. Mert azért nagyon jó, hogy állatorvos lettem, de a hobbim megmaradt. Sokáig nem tudtam, melyik legyen a pályám és melyik a hobbim, de az apám, amikor tizenhat voltam, helyre tette a fejemet, ahogy ő mondta. Igen, elmondta, hogy a pályaválasztáskor nem a szívére, hanem az eszére hallgat az ember.

Én nagyon szerettem az állatokat, a cinkéket a kertben, a kutyáinkat, a macskákat, Bonbont, a tehenet, mindegyikhez volt jó szavam, a szamarat én ápoltam, és el is sirattam, aztán megmenekült és kapott még néhány évet, tehát nem volt ellenemre a dolog. De más szeretni valamit, és más, amikor belül érzed a hívó szót. Ezt nem tudom másképp megfogalmazni, csak így.

Először egy május elsején találkoztam velük. Az volt náluk a hagyomány, hogy partit rendeztek a nyári házban. A nyári ház, vagyis nyaraló, az tulajdonképpen a mostani házunk. Mert ők bent laktak a belvárosban, két egybenyitott lakásból csináltak egyet, és ott éltek. A városi életet szerették, a Városház utcát, a Petőfi Sándor utcát, a polgári lakást. És nyárra meg hétvégére kimentek Pasarétre, vagyis ahol most lakunk. Nekem, falusi gyereknek ez furcsa volt, főleg amikor megláttam a házat. Nem ház, hanem villa. Mediterrán növényekkel a kertben, kis cselédházzal, én nem is tudom, mikor épült és kik használták őelőttük. Már odafelé menet megtudtam, hogy az apja nyert valami komoly tudományos díjat Amerikában, és abból vették. Meg abból a pénzből vették meg a szomszéd lakást is. Emlékszem, akkor kezdtem még jobban aggódni amiatt, hogy Viola apja milyen nagy formátumú tudós lehet, és engem, leendő állatorvost biztosan semmibe vesz majd.

Ehhez képest ott voltak ők, a hihetetlenül jóképű tudós, meg a gyönyörű felesége, aki kecses mozdulatokkal igazította meg tökéletes testén a ruhát, és esküszöm, még mindig felléphetett volna a Moulin Rouge-ban. Mert ott építette fel a karrierjét, ezt Viola csak április végén mesélte el, konkrétan két nappal a meghívás előtt. Hogy az anyja a művészeti életben mozog. Így is lehet nevezni, tulajdonképpen csodálatos táncosnő volt, többször megnéztem régi felvételeken.

– A balettkarrier nem jött össze neki, de a mulatóban isteni volt – ejtette el egyszer róla Viola.

Tehát ez a nő, egy gyönyörű, sznob táncosnő – akiről akkor még nem tudtam, hogy sznob – és a sikeres férje vizslatott egész este gyanakvó szemmel, amiért az egyetlen, féltett lányukat elkísértem. Viola többször is utalt rá, hogy az anyja szülei szintén orvosok, és az anyja csak a könnyebbik utat választotta. Nem tudom. Nekem tetszett. Az is, amikor elénekelt egy számot. Már nem emlékszem, mi volt, valami Karády-sláger, csak azt tudom, hogy még hangja is volt, úgy búgott, mint egy díva, és akkor, egyetlen pillanatig irigyeltem őt is, meg a férjét is. Elmondhatatlan, mit éreztem, amikor Viola anyja kinevezte a teraszt színpadnak, és elénekelte azt a dalt. Hát akkor jött rám az az érzés, hogy jó helyre kerültem.

Ő adta meg az önbizalmat, aminek meglehetősen híján voltam.

– Apa? – kérdezi Adri.

– Szerinted ez az én hangom? – kérdezek vissza. Ha már az én mobilomon hív.

– Figyelj, tudnál vigyázni egy kicsit az ikrekre?

– Melyik ikrekre? – Bocs, hát ez a beszélgetés már csak ilyen visszakérdezős lesz.

– Amelyikekre akarsz.

– Jó. Akkor, ha választhatok, a lányokat választom.

– Gondoltam. – Nevet, de talán jobban örült volna, ha a fiúkra szavazok. Azonban két hároméves lány sem egyszerű eset, ezt bárki elhiheti nekem, aki nulla éves koruktól neveltem fel két ikerlányt.

– A helyzet az, hogy elugrom velük a nagyapádékhoz, mert megígértem, hogy meglátogatom őket.

– Ó, tényleg? De nem a te szüleidet?

– Ugye, ezt te sem gondoltad komolyan? – sóhajtok. – Mármint azt, hogy most több mint száz kilométert fogok autózni.

– Tudom. A hosszú autózást csak a kártya miatt lehet, bizony – feleli. És hát felemás érzés, ahogy kimondja a kártya szót. Ugyanis kicsit beleborzongok, ugyanakkor jól is esik, hogy gondolhatok a régi péntek és szombat estékre. De a hazugságot akkor sem tudom megszokni.

Az a május elseje, amit magamban azóta is csak „A Majális”-ként emlegetek, nagyon sok mindent elrendezett a fejemben. Azt, hogy az öreg, aki akkor még nyilván nagyon fess középkorú férfi volt, egyáltalán nem nézte le az állatorvoslást. Nagyon sok mindent kérdezett vakcinázásról, olyasmiről, amiről még én is leginkább csak elméleti dolgokat tudtam akkor. A felesége, ő pedig fürdött a csodálatomban. Ő egyetlen percig sem foglalkozott azzal, hogy mit tanulok, legalábbis attól kezdve biztosan nem, hogy régimódian, egy kézcsók kíséretében gratuláltam a fellépéséhez.

Rajtunk kívül voltak még néhányan, senkit sem ismertem, bár Viola mindenkinek bemutatott. Nagyon zavarban voltam.

Az A Majális valószínűleg zöld utat adott Violának, hogy találkozgasson velem, vagyis a szülei elfogadták, hogy udvarolok neki, mert néhány héttel később egy mozi után, amikor a filmszínészt látva elég bátor lettem, hozzá hajoltam, egészen közel az arcához, és ő hagyta, hogy megcsókoljam.

Akkor elmondtam neki, hogy másféle karrieren is gondolkodtam ám. És megmutattam azt a tévéfelvételt.

– Ez tényleg te vagy? – meredt a képernyőre. Egy szál gitárral énekeltem egy dalomat. A Három év címűt.

– Ja. Szerettem volna zenész lenni – nevettem el magam.

– Jól énekelsz. De tudod, anyám a megmondhatója, hogy egy ilyen karriernek nincs teteje – nyilatkoztatta ki. – Nézd meg, neki is újra ki kell találnia magát.

Igen, Viola ilyen volt. És ma is ilyen. Neki a papír kell, a diploma kell, a továbbképzésekről az oklevelek kellenek, ezek jelentik az életében a biztos kapaszkodót, noha például az ő tudása nagyon sokrétű a szakterületén. Mégis, papírok nélkül, ha meglenne is a tudása, az önbizalma szertefoszlana. És elvárja mindenkitől a papírt, mindenkitől, akit szeret vagy akár csak kedvel is.

Szaszi volt az egyetlen, aki más utat választott. Ő a nagyanyja lázadó vére. Mert a nagyanyja sem volt képes más életet felépíteni, az tiszta sor. Ő a saját útján járt. Szaszi, a fiunk az első perctől azt mondta, nem akar orvos lenni. Állatorvos? Talán. Azt mondta, szereti a kutyákat. Erre én azt mondtam, az kevés. Mert ma már tudom, hogy kevés. Szeretheted az állatokat, lehetsz jó ember, jó orvos, de ha valami más hív, akkor azt sosem fogod könnyű szívvel elengedni. Szaszit a kaland és az utazás hívta. Engem a zene. És tessék. Nehéz persze eldönteni, ki járt jobban, mert mindannyian tudjuk, hogy mi a vége. Szaszi ott várakozik a Karib-szigetvilágban, és fogadásom van rá, hogy esze ágában sincs hazasietni, mert élvezi a kalandot. Majd szépen hazajön nemsokára – hiszen most már mindannyian látjuk ennek a járványnak a végét, legalábbis… na ebbe ne menjünk bele –, egy kis ideig itthon marad, aztán folytatja, megint belecsap valamilyen őrültségbe, és mivel azt csinálja, amit a szíve diktál neki, jól fog kijönni belőle. Tehát az apámnak nincs teljesen igaza, vagyis nem volt igaza, amikor azt mondta, az eszed szerint válassz pályát.

Mindegy, mert végeredményben én is jól jártam.

De Szaszinak talán egyáltalán nem kell hazudnia, és ez jó, nagyon jó.

– Nem vagy annyira eredeti zenész, de jó a hangod és a stílusod. Jó a dalod is. – Ez hangzott el a zsűri értékelésében, és bár az első pillanatban komolyan megsértődtem, utána már felfedeztem a szavaikban a számomra jót és előremutatót.

Sokáig csak önmagamnak szereztem újabb dalokat. Bizony, már Szilárd megszületett, amikor elküldtem egy-két énekesnek a számaimat. Volt ott dal és szöveg, vagyis komplett produkciót kaptak. Nem sok visszajelzésem volt, de egyszer csak Szurdok Barabás visszahívott. Ő a producere egy csomó albumnak, de inkább olyanoknak, amire az ember azt mondja, oké, ezt játsszák a lagzinkon, de a normál életben, józanul ne kelljen hallanom ezeket a számokat.

– Van egy ajánlatom neked – mondta a telefonba. Emlékszem, éppen a rókákat vakcináztuk az egyik önkormányzatnál, vagyis készítettük nekik a kihelyezendő vakcinát, amikor bejött a hívás. Azt se tudtam, hogyan talált meg. De hát nem is ez volt lényeges. Alig vártam, hogy találkozhassam vele. Titokban, persze.

– Papa, elhozom a kiscicát – lelkesedik Emma, miközben a plüsscicáját dobálja a magasba. Laura rögtön kikapja a kezéből, egy másodperc alatt összevesznek a cicán, holott mindkettőjüknek van belőle egy-egy példány. Minden játékukból kettő van. De hát teljesen feleslegesen mondtuk Adrinak, hogy elég egy, úgyis ugyanaz kell majd nekik. Emlékszünk még rájuk, amikor kicsik voltak Klauval, éppen ezt tették. És, most nem akarok messzire menni, meg nincs is jogom hozzá, de a későbbiekben is volt ilyen eset. Mindegy, fátylat a múltra.

Berakjuk az üléseket hátra, aztán a két gyerek egy ülésnyi távolságra egymástól beül. Az anyjuk még megígérteti velük, hogy nem pisilnek bele a gyerekülésbe, aztán búcsút int nekünk. A fiúkat Nándi anyjára passzolta le, és végre lesz egy kis szabadideje. Különben tökéletesen megértem. Még egy ikerpár mellett is meg lehet zavarodni – erre mi, a szülők vagyunk a példa –, hát még kettő mellett, karanténban. Jó, már nincs karantén, de azért messze még a teljes nyitás. És, őszintén szólva, én kételkedem ebben a vírusdologban, de ezt csak az öregnek merem – ha merem – megmondani. Klauval elkezdtem beszélgetni erről, csak hát ő kórházban dolgozik, sokáig ott volt a vörös zóna pár méterre tőle, és tud fertőzött orvosokról, egyik évfolyamtársa is hetekig volt otthon mindenféle borzalmas tünettel, szóval vele nem tudtam megbeszélni igazán az elméletemet. De persze azért megpróbáltam.

– Szerintem ez a vírus nagyon gyanús. Hát nem figyeltél fel arra, hogy azokat fertőzi meg legsúlyosabban, és azokat viszi el, akiknek a gyógykezelése, az ellátása, sőt az élete nagyon sokba kerülne a társadalmaknak? – kérdeztem, de Viola, aki mindenféle vírusban tisztességesen hisz, nagyon helyesen, mármint a gyerekeket érintő vírusok ellen nagyon helyesen idejében elkezdi a védőoltás-sorozatokat, szóval ő nagyon rondán nézett rám. Holott szerintem igazam van, mert ha az embernek van egy kis ideje, éspedig nekem mostanában volt, mert a péntek-szombatjaimat is otthon töltöttem, akkor rálát egy furcsa összefüggésre. Még aki fiatalon kapja is el, és akit fiatalon veszítünk el – a nemzetközi statisztikák szerint általában, és ezt most hangsúlyozom, hogy általában –, nehezen és drágán kezelhető krónikus betegségben szenved. Vagy tévedek?

– Apa, nagyon nem szeretném, ha holnap meg az derülne ki, hogy laposföld-hívő lettél – dorgált meg Klau. Én meg erre felháborodtam, mert azért nem lehet a gondolkodás meg a laposföld-hívőség közé egyenlőségjelet tenni.

– Én csak használom az eszemet.

– Na hiszen. Jobb lenne, ha kártyázni mennél – vetette oda Viola, és esküszöm, azon gondolkoztam, mikor romolhatott így el a viszonyunk.

Nyilván nem akkor, amikor először befeküdt annak a nős háziorvosnak az ágyába.

És itt az, hogy nős, tulajdonképpen még jó is, mert azt jelenti, hogy nem lépett le, mint az eszeveszett.

Tulajdonképpen nem tudom, hogyan jutottunk el idáig. Mi történt, hogy szeretője lett. Ő, a konzervatív, családcentrikus, papírokban hívő nő, az én ma is gyönyörű feleségem letért az útról, amiben hitt. És én nem tudom, hogy miért. Mi volt az a pont, hol volt, amikor még vissza lehetett volna fordítani az egészet?

Az ikrek csodálatosak. Én a saját ikreink gyerekkorát is úgy éltem meg, hogy minden nap egy csoda. És minden nap egy istenverés is, mert bizony nem volt könnyű. Mégis visszasírom azt az időszakot.

Aztán itt vannak ezek a kislányok. Újraélem velük azt a korszakot, csak kevesebb felelősségem van, ez tény. Most a szülőké a felelősség. Azé a piperkőc Nándié, meg a lányomé, aki sokkal nagyobb formátum lehetne, ha lenne elég bátorsága.

A két kislány úgy rohan be a házba a dédnagyapjához, mintha egy játszóházba érkeztek volna. Julcsi néni ott áll az ajtóban az apósom mögött. Esküszöm, nem láttam még soha. De hát mindig rémes volt az arcmemóriám. Finom arcú kis hölgy. Nem is nevezném néninek. Hát itt ragyognak ezek ketten, a nyolcvan fölötti apósom arca szépen leborotválva, elképesztő, hogy ebben a korban is létezik ilyesmi. Mármint ilyen találkozás.

A gyerekek megszállják az antik foteleket, lovaknak nevezik ki őket, visítva nevetnek, mi csak azt nézzük, lehetőleg ne essenek túl nagyot. Hoztam az öregnek ezt-azt, amit szerintem mástól nemigen kap. Nevezzük nevén: ír whiskyt, az a kedvence.

Leülünk, jön a tea, Julcsi a gyerekeknek ceruzát, papírt keres, rajzol nekik egy sárkányt, én meg felvetem az öregnek is a teóriámat.

– Most nem mindegy ez? – rázza meg a fejét. – Hát nem mindegy, honnan jön ez a vírus?

– Ugyan. Te elhiszed, hogy egy kínai piacról indult? Ez olyan, mint egy film. Ugyanott, a piactól egy-két kilométerre pedig a világ egyik legbiztonságosabbnak mondott laboratóriuma, ahol a koronavírusokat vizsgálják. Ahol az egyik tudós napokig nem alszik, amíg nem szekventálják az új koronavírust, mert attól tart, hogy tőlük szabadult ki… ugyan már.

– Tudod, Jánoskám, a dolgok nem ilyen egyszerűek – feleli, és most először, komolyan, egész kapcsolatunk során először érzem azt, hogy a hangjában van egy kis felsőbbrendűség.

– Tehát te is azt mondod, hogy nem lehet mesterséges ez a vírus?

– Sokat láttam már ahhoz, hogy erre egyértelmű nemet mondjak. De nem valószínű, inkább így fogalmaznék. Egyébként nem mindegy ez már?

– Tudom, te is mondtad, hogy lehet tanítani vírusnak ezt meg azt. Emlékszel?

– Mire gondolsz pontosan?

– Hát te mondtad, még az elején, hogy akár meg is lehet tanítani bizonyos koronavírusoknak, amelyek nem fertőztek embert korábban, hogy emberi sejtek táptalaján akár addig változzanak, míg magától kialakul olyan variációjuk, ami már jobban tud terjedni ember és ember között.

– Nagyon sokféle elmélet és lehetőség létezik, de én ezt a vírust nem láttam, nem vizsgáltam, és azt sem tudom, miért ilyen fontos neked, hogy másnak lásd, mint amit mondanak róla.

– Van egy csomó elmélet, amit elhallgatnak – sóhajtok. Igen, miért is ilyen fontos nekem? Azért, mert nagyon-nagyon rosszul érint ez a mostani helyzet. Én nem tudok hinni ebben a nagy járványban, még ha elfogadom is, hogy van egy vírus, ami gyorsan terjed az emberek között. Szerintem egy csomó érdek mentén zajlik ez az egész, és az érdek nem a miénk, nem a kisembereké, a munkavállalóké… nagyon sokat gondolkodom rajta. De a legnagyobb problémám az, hogy nem lehet nagy rendezvényeket tartani, kicsik is alig lesznek, két hónapja nincs semmi, és ez engem nagyon rosszul érint, mert hozzászoktam, hogy majdnem minden hétvégén van egy vagy két titkos programom. És hozzászoktam ahhoz, hogy akkor visszakapom azt az énemet, amit szeretek, még ha ciki is, amit csinálok. De mégis örömöt nyújt, nemcsak nekem, hanem másoknak is.

– Tudom, hogy nehéz mindenkinek – mosolyog az öreg szeme. – És még az sem lehetetlen, hogy elszabadult egy laborból egy ott vizsgált koronavírus, bár a jelentések szerint fontos genetikai eltérés van az új és az ott vizsgált koronavírusok között. És igen, mint egy fikcióban, az is elképzelhető lehet, hogy emberi sejttenyészeten vizsgálnak valamilyen denevérből származó koronavírust, ami a helyzethez egyre jobban alkalmazkodva akár véletlenszerűen úgy mutálódik, hogy emberek között tudjon terjedni. És ha egy ilyen vírus megfertőzi az egyik kutatót, aki azután kimegy a vuhani halpiacra, akkor máris a nyakunkba szabadulhat egy járvány. Ezek mind eshetőségek, csak mondd már meg nekem, miért lesz jobb neked, ha bármelyikre is tétet rakunk? Miért?

– Mert nem szeretem nem tudni a dolgokat – mondom ki, amire gondolok. Most előbb beszéltem, mint ahogy gondolkodtam volna.

– Akkor hát, ha tudod a dolgokat, miért nem teszel rendet? – kérdezi kis csend után az apósom. Rámeredek.

– Mire gondolsz?

– Sejtheted. – Ennyit mond, és tényleg sejtem. De ő vajon honnan…?

– A lányodra gondolsz?

– Naná. Hát persze.

Amikor a gyerekek már nyűgösek, és a kerti hintaágy sem szórakoztatja őket, hazaindulunk. Az első keresztutcánál elnyomja őket az álom. Egész úton azon gondolkozom, hogy az apósom honnan tud mindenről.

A lehetőségek:

Egy. Viola elmesélte neki az egészet.

Ezt nem akarom elhinni. Viola nem az a nagy igazmondó, amikor számára kellemetlen dolgokról van szó. Ráadásul még most is annak látszatát kelti, hogy minden rendben van a családban. Biztos, hogy rajtam kívül senki sem tud a szeretőjéről.

Kettő. Valakitől hallotta.

Igen ám, de kitől? Hát éppen az egyes pont zárja ki ezt a kettest.

Három. Kitalálta. Magától rájött.

Bármilyen hihetetlen is, ez látszik a legvalószínűbbnek.

És egyben felveti a kérdést: vajon rólam mennyit tud? Sejt-e valamit? Tud-e valami biztosat?

Most jövök rá, hogy ez jobban érdekel immár, mint hogy a járvány hogyan indult és mikor, és van-e mögötte valamiféle aljas indok.

Együtt vacsorázunk. Lola is megjelenik, éppen csak beesne egy pár falatra, de természetesen az anyja nem hagyja.

Nálunk a vacsora a karantén alatt többnyire főtt étel volt, de most visszaállunk a könnyedebb esti étkezésekre, vagyis sajt, sonka, gyümölcs, aztán a tévé előtt csokoládé. Illetve most az sem, mert nem jönnek rám a nadrágjaim, márpedig az azért gyanús lenne, ha most felújítanám az egész ruhatáramat.

– Tessék rendesen vacsorázni! Van egy kis burgonyás bagett is, hazafelé vettem – tessékeli az asztalhoz a lányunkat Viola. Van egyébként ebben valami jó, hogy Lola esténként be szokott ugrani. Ugyanis nem kell Violával felszínes beszélgetéseket folytatnunk, melyekben mindketten rosszul érezzük magunkat. Hiszen mind a ketten tudjuk, milyen jól elbeszélgettünk néhány évvel ezelőttig. Milyen jó barátok voltunk. Én csak azóta nem tudok vele beszélgetni, mióta megtudtam, hogy szeretője van. Egyébként ő már akkor egy ideje sokkal távolságtartóbb volt velem, talán már régóta megvan neki az a nyápic háziorvos, aki mellesleg elkapta a koronavírust, és most tényleg sajnálkoznom kellene magamban, de sajnos nem megy. Egyébként az elméletemet alá is támasztja, hogy ismereteim szerint nincsenek nagyon súlyos tünetei, vagyis mivel munkaképes, nem kerül sokba a társadalomnak, sőt, ő termel, a vírus valójában csak átszalad rajta. De ha már az apósom, aki virológus, sem ért egyet az elméletemmel, akkor ezt nem fogom többet hangoztatni, legfeljebb csak továbbgondolom.

– Nem akarok nagy feneket növeszteni – vigyorog a lány. Ő a mi lányunk, imádott legkisebb gyerekünk. Mindent megtennék, hogy boldog legyen, és remélem, boldog is lesz. Az orvosi pályát választotta, hát legyen boldog ott. Ő a mi szórakoztató, édes kis utolsó babánk, aki tényleg záráskor csúszott be, de nagyon boldogok voltunk, hogy megfogant.

Aztán később, amikor Szaszi nagyjából kamaszkorában, vagyis húszévesen bejelentette, hogy egy görög szépségkirálynő gyereket szül neki, hát az én feleségem majdnem elájult. Egy négyéves gyerek anyjaként nagymama lesz! Nemigen érezte érettnek magát a szerepre, dühös volt Szaszira, és szerintem a dühe máig sem csillapult. Utálja Elenát, a szép görög lányt, de persze Nikéért, az unokájáért a tűzbe menne. Nagy franc az a lány, de Szaszi jól járt vele. Jól járt ezzel a családdal. Ha valaki megkérdezné tőlem, hogy melyik gyerekemnek ért révbe az élete, habozás nélkül Szaszit mondanám. Pedig simán lehet, hogy Adri is boldog, de ott sajnos sok mindent befolyásol az a piperkőc mellette, aki pedig mindent megad neki, mégsem fogom megszeretni soha. Úgy vagyok vele, mint Viola Elenával.

– És mi van a tévés Petronellával? – kezdi a társalgást Viola, miután tányért tesz Lola elé. – Tudsz róla valami újat?

– Hát, láttátok ti is a tévében – vonja meg a vállát. – Valami elszúrt plasztikákról szóló műsort fog vezetni. Egész jól helyrehozta ez az Endrődi prof. Egyébként ismeritek?

– Nem – vágja rá a feleségem. Én sem ismerem, de miért is lényeges ez? Ja, hogy társalogjunk.

– És neked, apa, mikor indul újra a kártya? Vagy már nem fogtok összeállni?

– Figyelj rám nagyon – nézett a szemembe szúrósan a producer, akkor régen. – Neked sokkal egyszerűbb dallamokra van szükséged, a hangod miatt. És még azért is, mert az embereknek fülbemászó dallamok kellenek. Olyanok, amit el tudnak fütyülni. Mondj egy dalt, amit el tudsz fütyülni!

– Maradj velem – jutott eszembe egy Korál-dal, ami nem is olyan rég lett nagy sláger.

– Jó. Még könnyebbet. Még könnyebben megjegyezhetőt. Az a sláger, tudod, amit a szobafestő a spaklival a kezében, rádió nélkül is fütyül.

– Nem tudok élni nélküled – feleltem egy kis gondolkodás után. Aztán még hozzátettem: – Vagy az Elhagyom a várost.

– Bravó. Na most, ha azt csinálod, amit mondok neked, akkor ezeknél is könnyedebb dalokat fogsz írni, és letarolod az egész országot.

Hát így kezdődött a zenei karrierem.

A mulatós zenei karrierem.

És a titkos életem.

– Emlékszel a görög kenyérre? – jut eszembe, ahogy törjük a kenyeret. Viola csodálkozva néz. Most látom, még mindig olyan világoskék a szeme, mint akkor volt… mindegy. – Hát hogy az milyen isteni volt…

– Csak a lányok miatt mentünk – szögezi le.

– Csakis. De azért jó volt – válaszolom. – Nem igaz, Lola?

– Én még kicsi voltam – intézi el vállvonogatással. – Mondjuk úgy hat-nyolc lehettem.

– Vagy inkább tíz – feleli az anyja. Ezen összevitatkoznak, nem mintha ne lenne tökéletesen mindegy. Én csak arra emlékszem, hogy akkor nyaraltunk jól utoljára. Igaz, hogy Violával kellett esténként pár percig szapulnom Elenát meg a szüleit, akik egyébként szállást biztosítottak nekünk, de akkor is jó volt. Meghitten voltunk együtt. Hihetetlen, hogy ennek már tíz éve. Az akkor három hét volt, ha jól emlékszem, egy virágzó, zöld görög szigeten, Nikével és Lolával, meg mi ketten, és még arra is emlékszem, milyen jól elszabadultunk, és hogy egyszer valami romokon, meg egyszer még a tengerben is egymásnak estünk teljes vehemenciával.

Ahogy elnézem Violát, most is nagyon vonzó. Már nem olyan rettenetesen, sportosan vékony, mint lánykorában, de teljesen megőrizte a formáit, csak mindenhol egy pár centivel vastagabb, ami még mindig a formás kategória. Legalábbis nálam. Én nem tudom, milyen krémeket használ, de az arca is egészen fiatalos. Ami változott, az a tekintete. Az lett hidegebb. Régen, amikor már a családja is befogadott, meglágyult a tekintete, aztán most egy jó ideje, mióta szeretője van, megint hűvös lett. Tulajdonképpen nem is értem, miért nem hagyott el. Persze ezen nem kellene gondolkodnom, mert a végén még megteszi.

– Akkor ízlett ennyire a kenyér – mondom, és remélem, hogy ő is felidézi a régi emlékeket.

– Akkor még nem látszott meg rajtad – veti oda. Lola békítően ismételgeti: „Jaj, anya!”

Úgy bukott le, hogy véletlenül megláttam őket. Tudom, ez annyira béna meg banális, de így volt. A pasas a feleségem kocsijába szállt be az Oktogonnál, ahol éppen a piros lámpánál álltam. Már majdnem dudáltam neki, de aztán meggondoltam magam. Legyen inkább az, hogy megnézem, mi sül ki belőle, erre jutottam.

Alighogy a fickó becsapta maga mögött az ajtót, összehajoltak. És az én tökéletes és pedáns feleségem szépen, akkurátusan megcsókolta azt a férfit. Végignéztem a csókot, szerencsétlenségemre hosszú volt a piros. Aztán a nyomukba szegődtem.

Sokáig nem hittem el. Már tudom, milyen az, amikor az ember nem hisz a szemének. Hát ez pontosan az volt. Napokig, sőt egészen addig, amíg újra meg nem bizonyosodtam arról, hogy találkoznak, nem akartam elhinni azt sem, amit láttam.

Pedig akkor a feleségem azt az embert a saját rendelője előtt tette ki. Nem tartott sokáig, hogy kinyomozzam, kinek a rendelője, és az interneten még képet is találtam róla. Nagyon hasonlított a fuvarozott emberre. Később néhányszor lesben álltam a rendelőnél, volt, hogy követtem őket. Na, az a fickó is jó kényelmes volt, Viola helybe érkezett neki, és ő bérelt egy lakást két utcával odébb. Oda szoktak járni.

Elég rendesen összetört bennem valami.

És akkor megint felidéztem, amit Viola anyja az esküvőnkön kérdezett: nem tartok-e attól, hogy ennek a családnak nem leszek elég? Mert hiszen nem orvos vagyok, csak állatorvos. A csak-ot kihangsúlyozta.

– Te pedig táncos vagy – merészeltem a szemébe mondani. Ő kihúzta magát – egyébként is nagyon egyenes volt a tartása –, büszkén nézett rám, ám a pillantásában volt valami… mondjuk távoli, vagy a reménytelenség… Nem tudom, de az biztos, hogy mást mondott a szeme, mint amit ő.

– Én más vagyok. Én védett vagyok – felelte, aztán óvatosan megpofozgatta az arcomat.

Ő volt a legszebb nő az esküvőn.

Mármint Viola után.

Pár évvel később lelépett az apósomtól, máig tisztázatlan, hogy miért maradt Amerikában, amikor a férje kivitte egy kongresszusra. Az mindenesetre tény, hogy azután ő lett az egyik legismertebb musical-koreográfus, és néhány nagyszabású táncos világturnét is ő koreografált. Amikor utoljára olvastam róla, Hawaii szigetén készült egy nemzetközi produkcióval.

Viola természetesen hallani sem akar azóta az anyjáról.

– Sziasztok! – halljuk az előszoba felől. Adri és Klau hangja szinte teljesen egyforma, legfeljebb a hanglejtésben van egy kis különbség. Ebből tudom, hogy Klau érkezett, meg hát abból is, hogy Adri sosem jön át vacsoraidőben. – Gondoltam, most, hogy már elkezdődött a lazítás, én is átszaladhatok újra.

Megöleli először az anyját, aztán Lolának ad egy puszit, majd nekem.

– Örülök, hogy itt vagy újra – mondja neki az anyja. Igen, hát Klau az, aki mindig behozza hozzánk a fényt. Érdekes ez, mert itt van Lola, a mi szerelemgyerekünk, meg itt van Adri, aki négy unokát is adott nekünk – hogy csak a lányainkat említsem –, aztán mégis Klau az, aki behozza nekünk a napfényt. De mindig is így volt. Ő az, aki mindig talpra áll, aki mindig képes kihozni mindenből a jót, aki, bármennyit csalódik, kezdi az egészet újra, ő az, aki mindenkit meg tud nyugtatni, aki a jelenlétével gyógyít. Tudjuk ezt mindannyian, hogy Klau a mi nagy kincsünk. Nincs olyan, hogy egyiket vagy másikat jobban szeretem, de olyan van, hogy az egyik a jelenlétével tud segíteni a többin. Hogy elhiteti velük, velünk, hogy még van remény. Nagy szerencse, hogy orvos lett. Ha valakinek, hát neki ott a helye az orvosi pályán.

– Mit eszel, drágám? Látszik rajtad, hogy alig-alig táplálkozol. Lassan elfogysz.

– Anyu, dehogy. Ma is ettem két szendvicset, meg egy almát is.

– Akkor itt az ideje, hogy meleget egyél. Nem, ne tiltakozz! Összedobok egy rántottát. Addig ülj le.

Beszélgetnek egy ideig, de valami feszültséget érzek a levegőben. Nem tudom, mi ez, nem is vagyok biztos benne, mégis érzem, hogy valami nem stimmel. Valami nincs rendben.

Pedig Klau mosolyog, Lola felnéz rá, Viola süti a tojást, egy normális életkép.

Mégis valami furcsaság van a dologban.

Olyan ez, mint a vihar előtti csend.

Szurdok Barabás, a zenei producer, és Kovács Nelly turnészervező csinált belőlem sztárt.

Az első fütyülős slágerem, a Veled holnap minden (igen, pontosan, és kérem, hogy egyetlen nyelvész se kérje rajtam számon ezt a címet, ez lett az első slágerem, és pont, és ha ez elárul bármit is a házasságkötős népekről, akkor legyen az ő bajuk) mindenhol befutott. Csak és kizárólag tévébe nem voltam hajlandó menni vele. Ugyanis az álnevem DJ Herold lett, és erről isten bizony nem én tehetek, sőt semmi közöm hozzá. De az arcommal mindezt nem vállalhattam, ezt bárki beláthatja.

Főleg nem egy ilyen családban, mint a miénk. Képzeljük csak el, milyen lenne, ha Viola meglátna a tévében lakodalmas pop-rockot énekelni!

Hát azt hiszem, abban a pillanatban meg nem történtté tenné az egész kapcsolatunkat, a házasságunkat. Még azt se vette be könnyen, hogy nem vagyok orvos. Neki az volt a fejében, hogy egy orvos lesz a férje, orvosok a gyerekei… Lehet, hogy ezért kezdett félrelépni egy háziorvossal, isten tudja. Mindenesetre az már sok lenne neki, ha kiderülne, hogy a férje lakodalmi zenész. És hogy nem kártyán nyerem a pénzt, nem is a fán terem, hanem a fellépéseimen.

Az első tévés szereplésemre persze nem kellett sokáig várni: Barabás és Nelly kitalálta, hogy ezentúl parókában leszek, és még egy eszement jelmezt is húzok, hol rocksztárnak, hol konzervatívabb popzenésznek öltözöm. Álbajuszom is lett. De persze senki se úgy képzelje, mint egy rossz detektívfilmben, hanem igazi maszkmester készítette el a klipekhez a fazonomat.

A klipek, még ha ez számomra is hihetetlen, elsöprő sikert arattak, és attól kezdve minden szombaton lagziban énekelek, rohadt sok pénzért. A saját számaimat játszom, amiért jogdíjat kapok rendszeresen, nem is keveset. És péntekenként bulikirály vagyok, három-négy számmal járok Nellyvel és Barabással (akik immár egy pár, és jóformán csak belőlem élnek) születésnapi bulikba meg leánybúcsúkba zenélni-énekelni. Van egy szintetizátorom, tudja mindenki, láttatok már ilyet. Na, ez vagyok én péntek este és szombaton.

Van aztán, amikor elegáns partiba hívnak, arra is van repertoárom, hasonló dalok, mint a Karády-számok voltak. Egy kicsit retrósak ezek a partik, a lényeg, hogy ott is ott vagyok, és mondhatom, jóval nagyobb sikereket érek el, mint amikor állatorvosként tényleg jól sikerül egy-egy műtétem.

De hát a világ ilyen.

Egyébként én is szégyellem magam, nem véletlenek az álcáim, ezeknél sokkal, ezerszer jobb és vállalhatóbb dalokat tudok írni, és nálamnál sokkal profibb előadók megszólaltatásában azok igazán sikeresek lehetnének. Csakhogy Nelly és Barabás azt mondja, az egy nehéz út, főleg az én múltammal és jelenemmel, bármit is jelentsen ez. A lényeg, hogy én már mulatós sztár lettem, és bár ciki, amit csinálok, mégis igényem van rá. Hogy miért és hogyan alakult ki bennem, nem tudom. De ha kimarad egy hét, akkor már mennék, hajt valami belül, iszonyú hiányérzetem támad. És nem a pénz miatt, ugyan már. Ingyen is elindulnék, annyira kell mennem.

Most pedig lehet, hogy elvállalok egy élő tévészereplést. Rizikós, mert nem szeretném, ha bárki is felismerne. Közben meg alig várom, hogy ott legyek a kamerák előtt.

Furcsa ez az egész, igaz?

Ezért gondolom, hogy valami baj lehet velem.

Még táncolni is tanulgattam az ügy érdekében.

Hát ez az én titkom.

Senki sem ismer rád, mondja olyankor Nelly, amikor elpanaszolom neki, hogy kettős életet élek, és ez olyan, mintha kettéhasadtam volna.

És hát tényleg. Amit ott művelek, az nem a hétköznapi énem.

Kötve hiszem, hogy bárki, aki régóta ismer, megértené, amit teszek. Hiszen én sem értem.

– Nagyon finom – kóstol bele Klau a rántottába, és felém kínálja. Mindannyian a fejünket rázzuk. Én már befejeztem.

– És mi újság, Klau? – kérdezem. Esküszöm, teljesen ártatlan a kérdés. Erre csak olyasvalamit lehet felelni, hogy „ez és ez történt”, esetleg annyit, hogy „semmi”.

De az én lányom így szól:

– Mikor látjátok már be, hogy Lola nem akar orvos lenni?

Csend. Döbbent, néma csend.

Aztán Viola sírni kezd.

Lola átöleli, és vele sír.

Hát mondja már meg nekem valaki, mi történik ebben a családban.