Tizenhat nyár

IV összesen Kanapétörténetek a karanténból

Fejős Éva

Erawan (2020)

Címke: Romantikus, Kisregény

Romantikusttt Kisregényttt

Míg Szaszi Puerto Ricóban várja a nyitást, és hogy legyen egy járat, ami a csoportjával hazarepíti Magyarországra, addig Klau látogatóba érkezik Elenához. Elenánál előkerül a görög istenes jóskártya, és amikor a görög lány Klau anyjára is kihúz egy kártyát, nagyon meglepődnek…

De persze Klau másra vár válaszokat a görög istenektől és istennőktől. Például arra, hogy kollégájával, Misivel “látja-e” őket együtt a kártya, és hogy Martina, főnővér mennyira zavarhat be a képbe.

Csak később kerül szóba, hogy vajon a karanténkorszakban hová tűnhetett Niké?

Fejős Éva

TIZENHAT NYÁR

KANAPÉTÖRTÉNETEK

A KARANTÉNBÓL

4. kisregény

A képzeletbeli görög kártyalapok értelmezésében R. Kövér Balázs barátom, angyalkommunikációs szakértő, az Őrangyalaid üzenete minden napra kártyacsomag alkotója segített.

Elena

– Nézd már, ennek semmi értelme – legyint. Ismét végignézi a kártyákat, és elröhögi magát. – Egyébként sem szoktam ilyesmit csinálni… de most megkért mindenki valamire. Anyám. Szaszi. Adri. Érted, mindenki azt hiszi, én fogom beteljesíteni a dolgaikat, holott itt vannak nekem az enyémek. Vagyis a saját problémáim. Meg kérdéseim.

– Nyugi – javasolom neki, és tovább rendezgetem az asztalon a lapokat. Szilárd szerintem kinyírna, ha ezt látná. Mindegy, a jó barátnőmről van szó, és az ő életéről. Szilárd pedig ott bulizik valami titkos bárban San Juanban, ő maga árulta el. Hogy magyar nő a tulajdonos, de amikor már úgy voltam vele, hogy kitekerem a nyakát a telefonon keresztül is, akkor elárulta, hogy a tulajnak nagyon jó pasija van, akivel együtt vezetik a bárt. Na mindegy. Tehát nélkülem bulizik, azon a helyen, ahová annyira el akart vinni magával. Igaz, hogy nem most, és az is igaz, hogy nem is volt szó róla, hogy majd ott kötnek ki. Csak hát mindig vannak meglepetések egy utazásban, ezt nekem nem kell elmagyarázni. Balin én is ott voltam, amikor a könyvelőnk zokogva kirohant egy táncelőadásról. Egy felnőtt férfiról beszélek, nem egy tizenéves kislányról. Azóta úgy nevezzük egymás között, hogy Kálmán, Akifélaszörnyektől. De Szilárd szerint most már Tengeribetegis. Most az utóbbi volt a meglepetés, Balin az előbbi. Kíváncsi vagyok, legközelebb mivel áll elő. Már ha lesz legközelebb, barátom, mert eléggé úgy néz ki, hogy minimum erre az évre lőttek a nagy utazókedvnek, és ez engem például duplán is érint. Na mindegy. Itt a barátnőm, és kétszemélyes karanténbuli van kilátásban, azért csak kétszemélyes, mert Niké… ezt persze nem kell tudnia Szilárdnak.

– Jó, bevallom, nem is a családtagjaim problémái érdekelnek most elsősorban – vonja meg lazán a vállát. Fiatal, de most, esküszöm, többnek látszik huszonötnél. Oké, hogy harminckettő, de ne látsszon már harmincnak, ha más napokon legfeljebb huszonötöt nézek ki belőle! Egy hajszálvékony ránc a szája sarkától az orra tövéig húzódik, biztos a sok nevetéstől, de eddig sosem vettem észre. – Azért nem mentem volna bele ebbe az… őrületbe – nevet újra, és a kártyára néz.

– Akkor mi érdekel?

– Hát tudod te azt – suttogja. – Az a pasi.

Megkönnyebbülten sóhajtok. Akkor van még jövőkép. Mert már attól tartottam, tényleg csak a műtétek meg a kórházból kirakott, gyógyulófélben lévő, de amúgy kórházba való betegek érdeklik. Hogy csak a missziójával van elfoglalva. Így azért más a helyzet. Klaudia, hál' istennek, teljesen normális.

– Oké. A doki, igaz?

– Ő bizony. A kollégám.

– Igen. Katalavaíno – bólogatok. Vagyis értem. Megkeverem a lapokat. Igazából ez már nem egy ógörög rítus, hanem abszolút modern kártya, de az amulettek például az ógörögöktől jönnek, és a ráolvasások is.

– Akkor segíts. Mi a fene van az esélyeinkkel? Esélyeimmel, pontosabban – könyököl az asztalra. Megfog egy sütit, és majszolni kezdi. Mindig tudtam, milyen sokat számít, hogy tele legyen a gyomor, de azért elhúzom, amikor a másodikat is kivenné. – Bocs, eleszem a kajátokat? – rémül meg.

– Nem. Csak rituálé előtt nem esszük magunkat… hogy is mondjam? Demeszre.

– Degeszre – javít ki.

– Igen. Ne tömd tele a hasadat, mert kevésbé leszel fogékony.

– Oké. – Azért elmosolyodik, mint aki nem hisz az egészben. – Szóval az a helyzet – nyeli le az utolsó falatot –, hogy egyáltalán nem tudom, van-e valakije. Mert ha van, akkor hagyjuk – legyint. – Na, ezt ki tudja deríteni a te rituáléd, meg a kártyád? Ott van a főnővér. Egy hülye kis picsa, már elnézést. Róla is meg kell tudnunk egy-két dolgot. Nagyon kihúzta nálam a gyufát. Csakhogy sajnos nem szakmailag. Érted, amit mondok? Figyelsz rám egyáltalán?

– Csak rólad tudok infót. De figyelj, Klau…

– Igen?

– Ezekről a dolgokról nem beszélhetsz Szilárdnak.

– A pasiról? Sosem beszéltük meg a szerelmi dolgainkat a testvéremmel – húzza ki magát önérzetesen. – Egyáltalán nem hiszem, hogy érdekelné, másrészt pedig szerintem a saját problémája a legégetőbb.

Ettől egy kicsit bizseregni kezd az arcom, ha pirulós lennék, biztosan elvörösödnék, de így csak a bizsergés marad. Sosem tudhatom biztosan, Szilárd mit beszél meg a testvéreivel. Különösen az ikrekkel, akik korban legközelebb állnak hozzá. Ráadásul Klaudia a legkedvesebb tesója. Bár gyanítom, inkább valóban húzzák egymást, mint hogy a magánéletüket kitárgyalják.

– Nem a pasiról, hanem arról, ami most következik – felelem. Tulajdonképpen elég nehéz volt rávennem magam, hogy Klaut behozzam most abba a körbe, a mágia körébe, ahová egyébként elég sokan tartoznak, de egyikük sem a családból. Épp elég volt, hogy Szilárd anyja sosem akart elfogadni. Én magamban csak Doktornőnek, meg néha görögül giatrósznak hívom, pedig a keresztneve is könnyen kiejthető még nekem is. De a Doktornőnek egyáltalán nem tetszett, hogy bejött a családjába egy görög lány, aki csinos is, meg nem is teljesen hülye, annak ellenére, hogy nincsenek diplomái meg a falat betöltő mindenféle oklevelei. Aztán amikor megmutattam a szépségverseny tévéfelvételét, akkor el is ájult. Valószínűleg egyébként nem örömében.

– De miért, Szaszi nem tudja, hogy értesz ehhez? A spiriséghez?

– Tudod, a Doktornő miatt. – Kicsit ingoványos terepre merészkedtem, hiszen mégiscsak az anyjáról van szó, de Klau csak mosolyog.

– Pedig azt hittem, megvívtad a harcot anyánkkal. Egyébként is, Szaszi csak nem árulná el neki, nem?

Inkább nem válaszolok. Mert persze, nem árulná el neki, de ettől még szar lenne nekem, ha Szilárd tudná, hogy ez azért tartós hobbi számomra, és egyáltalán nem óhajtok erről a Doktornő családtagjaival beszélni. Akik mellesleg jó ideje már az én családtagjaim is.

– Értem – bólint, látva szótlanságomat. – Szerinted tehát jobb, ha nem rontunk ajtóstul a házba.

– Egyébként hogyan vetted rá magad, hogy megkérj erre? – érdeklődöm, még mindig a kártyákat keverve.

– Hát tudod… én sosem voltam ilyen spiri, vagy hogy nevezzem ezt az egészet.

– A mágia ókori tudomány – világítom meg elméjét. Mert az oké, hogy, ahogy szokta mondani, bármikor megoperálja bárki prosztatáját – már ha szükséges –, de úgy látom, az orvosláson kívül más tudományokkal egyáltalán nincs tisztában.

– Jó, persze – hagyja rám. – Hogy miért? Mert valami nagyon érdekes dolog történt velem.

– Tényleg? – Szkeptikus vagyok, mert Klauval többnyire az történik, hogy bemegy a kórházba kora reggel, este meg hazamegy, és közte műtőbe járkál meg a kórtermekbe. Az érdekes jelzőt többnyire műtéti eljárásokra alkalmazza. És még talán akkor használta, amikor Adriánnal szakítottak. Igen, szinte biztos vagyok benne, hogy az érdekes is ott volt a jelzők között. És tuti, hogy nem szakítottak volna, ha Klau nem az operációknak szenteli az összes figyelmét, hanem időnként Adriánra is. Na, utána azért volt egy kis magába zuhanása, akkoriban sok-sok estét töltött nálunk, és azon voltam, hogy össze kellene hoznom egy normális görög sráccal. De hát a görög srácoknak legalább annyi odafigyelésre van szükségük, mint a magyaroknak. Szóval, Klau most a lehető legjobb helyen jár, ha a kollégájára irányul a figyelme.

– Igen. Képzeld el, állandóan Misiről álmodom.

– Na, ez haladás. Adriánnal az is gond volt, hogy nem volt elég erős benned a vágy, nem?

– Hagyjuk már Adriánt! Úristen, micsoda hülye voltam, hogy azt hittem egy percig is, hogy működni fog! – neveti el magát. – Hát mit keresek én egy futó mellett, aki minden hétvégén versenyre megy? Na most mondd meg, hogy mit.

– Azért nem voltak szerencsések a hétvégi versenyek, mert te legfeljebb hétvégén voltál időnként szabad – emlékeztetem.

– Jó, de egyébként is. Az, hogy futó, egy csomó mindent meghatározott. A sport. Azt, hogy mit eszik; hát emlékezz vissza, nem lehetett egy normális ételsort végigenni vele. Anyuéknál is, hát mit turkált a kajában? Mert neki csirke kell és rizs, fehérje az élet, érted.

– Emlékszem – bólintok. Azért volt nekem Adrián személye mégiscsak nyereség ebben a családban, mert a Doktornőnél az utálat tárgya nem egyedül én voltam akkoriban, hanem Adrián is, a folytonos rizsigényével és persze leginkább azzal, hogy valami homályos területen dolgozott. IT, hát az valami gyanús dolog a Doktornő szemében, informatika, na hiszen, még a digitalizált betegadatokkal sem boldogult, mindent feljegyez a mai napig a kartonjaira, mert azokban bízik. És akkor besétál az egyik lánya jövendőbelije, aki azt mondja, informatikával foglalkozik! És amikor kimondta az első húsvéti ebédnél, amikorra meghívást kapott, hogy „backend-fejlesztő”, na, akkor nevettem magamban igazán. Természetesen én sem értem, miről van szó, de legalább van egy elképzelésem. Mondjuk én úgy vetítettem ezt magam elé, hogy egy weboldalnak a hátsó részét fejleszti. Nem azt, amit mi látunk, hanem valami olyasmi lehet, mint a színpadon a backstage. De egyébként tök mindegy, mit csinált, főleg most már, akkor viszont jól jött, hogy a Doktornő utálata legalábbis megoszlott köztünk.

– Szóval Misiről álmodom, és képzeld el, folyton azt álmodom – halkul el, mintha bárki is lenne itt rajta kívül –, hogy szexelünk. Igen, állandóan szexuális álmaim vannak vele.

– Remek.

– Igen. És innen jön a spiri utad iránti érdeklődésem… Ugyanis Misi álmomban folyton azzal gyötör, hogy ugye szedek fogamzásgátlót – meséli. – És ez annyira meghatározta már a napjaimat, hogy bementem egy patikába és vettem magamnak egy doboz pirulát.

– Még mindig az álomnál tartunk?

– Nem, ez már a valóság. A kórházi patikában kiváltottam a gyógyszert azzal az elhatározással, hogy bár még nincs semmi alakulóban, azért én elkezdem szedni, ha már erről álmodom.

– És?

– És a repülőn trombózist kaptam.

– Milyen trombózist? – hüledezem.

– Az álmomban.

– Lisous María, Klau, te aztán eléggé kevered a fazont a szezonnal.

– Értesz mindent, tizenhat éve itt élsz!

– Tehát, összefoglalom: álmodban jókat kuffantasz a Misi nevű kollégáddal, akitől álmodban sem akarnál teherbe esni…

– Bocsánat, ő kérdezi mindig, hogy ugye szedek fogamzásgátlót? Ki beszél itt arról, hogy én mit akarok?

– Tzez, Klau, de ugye tisztában vagy vele, hogy ez a TE álmod? – Bocs, nem akarom felemelni a hangomat, de hát mondja meg nekem valaki, hogy lehet az, hogy itt egy tanult, egyetemet végzett, szakvizsgázott, olvasott ember, és ennyire gőze sincs arról, mi történik a saját lelkében? Egy orvos, doktor, akinek talán a holisztikus gyógyászatról sincs elképzelése? Hogy a testet és a lelket együtt kell kezelni? – Ne haragudj. De ez az álom nem róla szól, hanem rólad. A fogamzásgátlás a te problémád e szerint az álom szerint, és nem az övé.

– Ó. Gondolod? – töpreng, és a süteményemmel néz farkasszemet.

– Nem gondolom. Hanem egészen biztos vagyok benne. Tehát neked Misi talán valóban csak szex, és kész. Nincs ezzel semmi baj – vágok egy kis grimaszt, és arra gondolok, hogy egyrészt engem másképp neveltek, másrészt Klau igencsak meglepődne, ha tudná, hogy… – És azzal sincs baj, hogy nem őt képzeled el a gyereked apjának.

– Na, hát akkor minek vettem fogamzásgátlót? Akkor ennek így nincs semmi értelme.

– Hogy a kalósz életbe ne lenne? Hát pontosan azért vetted, mert nem akarsz gyereket tőle.

– Most nem is ez a lényeg – feleli, holott szerintem eléggé lényeges, már csak amiatt is, hogy az önismeretével probléma lehet. – Hanem az, hogy a repülőn, amin álmomban utaztunk, én trombózist kaptam, és nyilván a fogamzásgátló szedése miatt.

Sóhajtok. Lehet, hogy az a probléma, hogy mások a gyökereink, és sosem érthetjük meg egymást.

– Tehát most végig az álmodról beszélünk. Álmodban sem akartál gyereket, pirulát szedtél, és ettől trombózist kaptál? Kiderült, hogy emiatt kaptál trombózist?

– Pontos a leírás. Azt meg én következtettem ki, hogy a gyógyszer okozta a bajt.

– Tehát mégsem akarod szedni.

– Na figyelj, Eleni! – az Elena az Eleni becézett alakja, ezt Klau már rég tudja, és most nem akar becézni. – A lényeg, hogy elővettem egy pár hónappal korábban készült laborvizsgálatom eredményét, amit akkor, amikor megérkezett e-mailen, elfelejtettem megnézni. És a helyzet a következő: fokozott trombózishajlamom van, ezért nem szedhetek fogamzásgátlót!

– Ó.

– És azért jöttem most a kártyatudományod miatt meg amulettért, amin persze korábban talán mosolyogtam, mert úgy érzem, ez az álom mentett meg attól, hogy a valóságban is veszélyeztessem magam azzal, hogy a Leiden-mutációm ellenére fogamzásgátlót szedek. Vagyis, egy kicsit spiri lettem, erre következtetek az egészből. És így már nyitott lehetek a titkos tudományodra. Érted?

Kutya legyek, ha értem, de nem erőltetem tovább a témát.

Nézegetem az osztást. Mindegyik kártyalapon görög istenek szerepelnek, ez egy személyes kártya, amit még Athénban vettem egy asszonytól azon a nyáron… mielőtt Szilárddal találkoztam volna a szigetünkön.

Első lap.

– Ez az anyádról szól – mondom, és magam is elámulok.

– Akkor ezt hagyjuk a végére.

– Jó. – Máskor azt mondom, nem véletlen a sorrend, de most én is kíváncsi vagyok, mi sül ki ebből a végén. És hát most úgy néz ki, hogy ez a legérdekesebb lap az osztásból.

– Melyik a pasilapom?

– Ez – csapom elé az Apollónt ábrázoló lapot. Egyébként persze én már nem lepődöm meg semmin. Azt, hogy a Klau-Misi kapcsolatnál a férfi lapjára Apollón érkezett, természetesnek is vehetem.

– Oké. Apollón? – olvasgatja a nevet a lap alján. – Nem a költészet istene? Vagy valami művészeté?

– Igen, és a gyógyításé is. És most, összevetve a lapoddal, a téged ábrázoló lappal, az a meglátásom, hogy… na ne menjünk előre ennyire. Apollónnál az örökség is fontos lehet.

– Az örökség?

– Például hogy Zeusz fia.

– Hogy jön ez az egész a szexuális álmaimhoz? – fogja meg a fejét. – És hogy jön ki ebből, hogy lesz-e jövőnk, van-e valami a főnővér kis picsa meg őközötte, és még sorolhatnám…

– Jó, akkor nincs mitológia óra, hanem mondom, amit látok. Például azt, hogy ez a férfi valamilyen örökös.

– Esetleg a főnökünk nyugdíjba vonulása után ő lesz az osztályvezető?

– Például. Ez jó gondolatmenet. Csak úgy általában, mivel másodikként húztam ki, és a képben viszont csak a negyedik helyre illeszkedik, azt kell mondanom, hogy…

– Várj! – babrál a mobilján. – Rákerestem Apollónra. Itt azt írják, hogy rengeteg szerelmi kapcsolata volt. Beleillik tehát nekem a főnővér is. Figyelj, hallottál már olyanról, hogy sorozatszereplő neve legyen, és harmincévesen főnővérként dolgozzon valaki, aki egyébként bombázó?

– Mi az a sorozatszereplő név?

– Martina.

– Oké, én pedig Elena vagyok. És te Klaudia. Bármelyik beillik sorozatszereplő névnek. Na, figyelsz rám? Ezek a görög istenek a lapokon nem azonosítandók egy az egyben a létező személyekkel. Egy szituációt segítenek megoldani egy képletben.

Már látom, hogy az alapoktól kell kezdenem, ezért nem is akarok kitérni minden istenség nevére meg arra, hogy a mitológia szerint mit kell tudni róla.

Elrendezem a lapokat, kiveszem Klau kezéből a mobiltelefonját, lerakom a kijelzőjével az asztal lapja felé, és sorolom.

– Ez a lap arra utal, hogy ez a férfi, akiről szó van, nagyon népszerű a nők körében, és sok nő közül válogathat. És a többi lapból megtudjuk, összejöttök-e, ha igen, akkor odaadással figyel rád és meggyógyítja a korábbi kapcsolataidból származó sérüléseidet is.

– És a többi lap szerint lehet kapcsolatunk? – suttog ijedten.

Megkeverem újra a maradék kártyát, majd kihúzok egy lapot, és lefordítva, hogy még én sem látom, ráfektetem a Klaut és a Misit szimbolizáló két lapra.

– Ez a te lapod, Apollón pedig a doktorodé. Nézzük, összeköthet-e titeket valami.

Majd szépen felfordítom a lapot.

– Ó – folytatom. – Nézd, ez itt Aphrodité, a szerelem istennője. Lehet köztetek nagy lángolás, meg lehet néhány szex is. Egyvalami biztos: nem lesz érzelemmentes, mert Aphrodité szenvedélyes archetípus. Nem tudom, lesz-e ebből párkapcsolat. De valamiben biztos vagyok – ráncolom a homlokomat.

– Mi az?

– Hogy a fogamzásgátlás-sztori nem az ő vágyait tükrözi.

– Vagyis?

– Vagyis Apollónnak egy rakás gyereke van. Nem egy rakás, hanem rengeteg. Mondhatom, hogy minimum nyolcvan gyereke van, szóval ez a „nem akar gyereket”-kérdés valószínűleg nem nála aktuális.

– Hanem?

– Hanem nálad. Ahogy mondtam is, ez nem róla szól, hanem rólad.

Hallgatunk egy darabig. Klau emésztgeti a hallottakat.

– És anyám? – kérdezi később. Tudja, hogy nem vagyunk a legjobb viszonyban, nem is néz rám. Róla nemigen szoktunk beszélgetni. És, ami a legnehezebb, a Doktornővel kapcsolatban még sosem húztam lapot, nem véletlenül.

De ma ennek is eljött az ideje.

Érdekes, hogy tizenhat év után most kezdenek a mozaikok egy nagy képpé összeállni bennem. A Doktornő lapja az egyik alvilági istennőé. A sötétség úrnője. Az éjszaka úrnője. A boszorkányok úrnője.

– Itt a kártya – mutatom fel a lapot. – Hekatét ábrázolja.

– Sosem hallottam róla.

– Azt mutatja, hogy hatalmas ereje van. A görög mitológiában ő az az istennő, akitől még Zeusz is fél. A felesége, Héra a másik ilyen – magyarázom. Hekaténak kígyók-bogarak vannak a hajában, három arca van, de ezeket inkább nem tárgyalom meg Klauval, még ha a jó barátnőm is, hiszen az anyjáról van szó. Meg azt sem, hogy Hekaté barlangban lakik, és az én olvasatomban nagyon hajaz az európai erdei gonosz boszorkányokra. Ismeri a természet titkait, ami jó, de ott van ennek a másik olvasata: méregkeverő is lehet.

Nem véletlenül húztam ma lapot. Ugye, hogy nincsenek véletlenek.

– És még?

– Akit ez a lap szimbolizál, hatalommal, ősi képességekkel rendelkezik, és ha ezt megtanulja jóra használni, rengeteget segíthet, de ha nem tanulja meg, akkor mindent lerombol. Romboló erővé válva magát az embert és a környezetét is mérgezheti.

– Anyám orvos, gyógyít. Másokon segít. És hogy kapcsolódik hozzám, meg ehhez az egész szituációhoz?

– Olyan pozícióba érkezett ez a lap, ami arra utal, hogy édesanyád nem minden energiáját tudja jóra fordítani, és a maradék energiájával a körülötte lévőket a hatalmában akarja tartani. Akaratával esetleg egy sínen tart embereket – keresem a szavakat. – Tudod, mint a vonat, hogy nem térhet le a sínről, mert akkor valami baj történik.

– Engem is egy rögzített pályán tart? – gondolkodik el.

– Te szinte ugyanolyan erős vagy, mint ő – ingatom a fejem. – Legalábbis érzem benned az erőt, és téged nem fog egy olyan vágányon tartani, amit nem szeretnél.

– Klassz. És milyen a mi viszonyunk?

– Egyelőre, mivel ebbe a pozícióba jött a lap – mutatok a legfelső kirakási helyre –, az ő akarata jobban érvényesül. Viszont téged nem fog lenyomni… mert erős vagy.

– De van, aki gyenge? – kíváncsiskodik. Nem válaszolok. – Na, mondd már!

– Most rád húztuk a lapokat.

– Jó, jó, értem – bólogat. – Ehetek már sütit?

– Igen.

– Szóval… mondd már meg. Mire gondolsz?

– Én mindent elmondtam, amit érzek a lapok kapcsán.

– De kit nyom le anyu? Kire kényszeríti rá az akaratát? Kit tart rajta egy olyan sínen, amiről nem lehet letérni? Téged?

– Engem? – hörrenek. Nehogy már ennyire gyengének tartson, hiszen a barátnőm, csak ismer már! – Ugyan.

– Jó, akkor… jézusom.

– Mi az a jézusom?

– Rá gondolsz, ugye?

– …

– Lolára – böki ki végül.

Annyira rossz érzés, hogy csak most lettem biztos a dolgokban.

Jóval előbb kellett volna már lapot húznom a Doktornőre.

– Lehetséges – felelem.

– Basszus. Végig azt éreztem… és tudod – fogja a keze közé a fejét –, nemrég éppen az anatómiavizsgával kapcsolatban beszélgettem vele, meg hogy be kellene járnia a boncterembe és a többi, mondtam, hogy nekem mennyit jelentett, ő meg konkrétan úgy nézett rám, mint egy… mint te.

– Mint én? – meredek rá.

– Igen. Mint egy… civil, érted, aki nem orvos, meg nem az orvosira jár, és az egész témától kirázza a hideg. Ő is így nézett rám. Pontosan.

– És ebből mire következtetsz?

– Hát hogy… az a cirkusz, amikor majdnem másik pályát választott, meg az otthoni balhék… hogy azok nem arról szóltak, hogy nem akar keményen tanulni, hanem… mondjuk arról, hogy nem akar orvos lenni.

Végre. Végre valaki más is látja azt, amit én éreztem. Ők testvérek, bár elég nagy a korkülönbség közöttük. Mégis, vagyis mégsem… Klau mégsem látta, hogy a húga, Lola a háta közepére sem kívánja az orvosi pályát. Én pedig már gyanítottam. Pedig hozzám csak a lányomon keresztül jut el mindaz, amit a két barátnő megfogalmaz. Lola és Niké jó barátnők, van köztük négy év, de lassan összeérnek korban is.

– Igen, lehet.

– Beszélnem kell vele erről.

– Ne hivatkozz a kártyára!

– Dehogy. Dehogy hivatkozom. Milyen furcsa, hogy van valami, amiről tudom, hogy te néhanap csinálod, és aztán hozzád fordulok, kicsit poénból, kicsit kétségbeesésből, egy pasidolog miatt, és aztán megvilágosodom a testvéremmel kapcsolatban. Hihetetlen – rázza a fejét.

– Van más – folytatom. – Látod, itt a karrierlap is, utalás arra, hogy a karriered jól fog alakulni.

– Melyik isten a karrierlapom? – csodálkozik.

– Itt van – mutatom. – Pallas Athéné, Zeusz gyermeke, a bölcsesség istennője. A kézművesség istene is, ha ő a karrierlapod, akkor a munkádban minden rendben van.

A fejét ingatja, hiszi is, nem is ezt az egészet. De lehet, hogy most már inkább hiszi, mint nem.

– Azért, mert a barátnőm vagy, adok neked valamit, és ezzel a hitedet is erősítheted – mondom később, miután visszaraktam a kártyalapokat a tartójába. A konyhaszekrény mélyéről húzom elő a kis dobozkámat, amit tulajdonképpen csak a beavatott néhány kliensem számára tartok fenn. Előveszek belőle egy aranyozott, hattyú alakú kis medált. – Ezt tedd egy vékony bőrláncra, és hordd a csuklódon vagy a nyakadban tizenhárom napig – tanácsolom. Klau arcán átfut egy hitetlen mosoly, aztán átölel.

– Szóval nem tudni még, hogy lesz-e köztünk valami. – Nem eldöntött, hogy kérdezi vagy mondja. – Miben segít ez nekem?

– Azért adok neked egy hattyú amulettet, mert az egyszerre idézi meg Apollón és Aphrodité energiáit az életedben, és most erre van szükséged, hogy megtanuld harmóniában kezelni ezt a kétféle energiát: szabadon engedni a nőiességedet, és megtanulni a hódítani akaró, csábító férfi vadász energiáját is kezelni. Hogy az süljön ki belőle, ha akarod, meg is tudd tartani ezt a férfit, ne gyűrjön maga alá az apollóni férfienergiájával. Hanem maradjon meg a döntési lehetőséged és az erőd ebben a helyzetben.

Később esti caffé lattézunk a kertben, már langyos az este, és Klau nézegeti a most nyíló virágokat a kertünkben. Erre büszke vagyok, a mediterrán kertre. Már kint vannak a leanderek, némelyik nyílik is, a clementisek is nyílnak, sok a zöld, és – hát ezt Szilárd is elnézte már nekem – van néhány görög szobor a kertben. Mindig kint vannak, némelyik kaspót tart. Én így szeretem. Ha már eljöttem, új hazát választottam egy férfi miatt, akkor legyen meg legalább a hazai hangulatom.

– Remélem, Szasziék mielőbb haza tudnak jönni – mondja Klau.

– Hát én nem tudom. Ismered, kedveli, ha vannak megoldandó problémák.

– Aha – dünnyög, majd leteszi a csészét az asztalra. – Tudod, a kártyahúzásod nem hagy nyugodni.

– Miért?

– Mondtam, hogy anyu és Adri is kért tőlem valamit.

– Igen?

– Igen. Anyuéról akarok beszélni. Beszélhetek veled anyu kéréséről?

– Persze – felelem, de belül egy kicsit kételkedem.

– Szóval… de ez titok. Szaszi előtt is. Meg persze Niké előtt.

– Persze.

– Anyám azt kérte, hogy – mivel ő karanténban van –, vigyek el valamit egy bizonyos helyre.

– Igen? – kérdezem. Kicsit hamisan cseng a hangom, magam is érzem. És nem azért, mintha ne lennék kíváncsi arra, amit Klau mondani fog, hanem azért, mert van egy sejtésem a folytatásról.

– Igen. Kirakta a postaládájukba, és fel volt címezve. Egy kis doboz volt.

– Értem.

– Egy háziorvosi rendelőbe kellett elvinnem, végül is nem volt benne semmi különös. Ott be kellett raknom szintén a postaládába.

– Vírus idején, karantén idején erre való a futárszolgálat. – Csak nem bírtam ki szurkálódás nélkül.

– Hát anyunak én voltam a futárszolgálat. Természetesen én is azt szeretném most már, ha visszacsinálhatnánk az egészet, és futár vitte volna el a csomagot.

– Miért?

– Anyám és az a háziorvos… – suttogja.

– Mi van velük?

– Szeretők.

– Ó. – Tényleg remélem, hogy őszinte csodálkozás van a hangomban. De hiszen én ezt már tudom. Véletlenül láttam meg őket, de tudom. Ha nem tudnám, még rosszabbul bánna velem a Doktornő. – Ezt a háziorvos mondta?

– Nem. A háziorvos karanténban van. A felesége mondta. Aki, bármilyen furcsa is, nincs karanténban, csak önkéntesben. Mivel a férje találkozott koronavírusos beteggel, és lettek tünetei, a felesége nem érintkezett a betegekkel.

– Részleteznéd? Mi a lényeg?

– A lényeg, ahogy kivettem az egészből: anyu küldött egy kis ajándékot a háziorvosnak, talán meg is beszélte vele, hogy majd berak valamit a postaládába, nem tudom. De megérkeztem, kijött az ajtón egy nő, és megkérdezte, mi járatban. Mondtam, hogy XY doktornak hoztam egy csomagot. Erre a nő megkérdezte: Te vagy a lánya, igaz?

– Mármint kinek a lánya? – rémülök meg. Ez még az általam kiderített sztoriban sem szerepel, hogy Klau apja…

– Hát anyué. Rögtön, ahogy rám nézett, tudta, ki az anyám. És azt is, hogy anyu meg a férje már néhány éve… szeretők.

– Ffffú. Hát… nem tudom, mit mondjak.

– És nagyon igaz, mert a feleség szépen képeket mutogatott, amiket a férje telefonjáról fotózott ki. Anyu meg a doki, leveleik, e-mailjeik és a többi. Érted?

– Persze.

– És akkor jött a lényeg, hogy amikor megsemmisülve, de valójában úgy hagytam el a terepet, hogy két felnőtt emberről van szó, nekem ehhez mi közöm, még anyunak is el kellett volna mondanom, mi történt.

– Hát még jó. Ő küldött el, csak el kell mondani neki, nem? Hogy felkészüljön a következményekre.

– Igen.

– És mit szólt?

– Semmit.

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy nem szóltam neki.

– …

– Ne nézz ilyen csodálkozva. Igen, jól érted, nem mondtam el neki, hogy mi történt.

– Nem mondtad el?

– Nem.

– És akkor a pasitól tudta meg? Vagy a feleségétől?

– Nem. Az történt, hogy velem úgy beszélt, mintha már nem lenne lényeges. Szerintem a pasi megkapta, megbeszélték… és tudod, mire jöttem rá?

– Fogalmam sincs.

– Arra, hogy a pasi felesége is hallgatott. Mindenki hallgat, mintha nem lenne semmi. A nő tudja, hogy szeretők, még bizonyítékokat is gyűjtöget, és nem borít. Még az is lehet, hogy apu is tudja, és hallgat.

– Lehet. És ebből mire következtetsz?

– Jézusom, arra, Elena, hogy te egy kibaszott nagy boszorkány vagy! – mondja, és kesernyésen felnevet.

– Miért?

– Miért? Mert egy órával ezelőtt te magad húztad ki a kártyát, és mondtad el egészen pontosan, hogy anyu mit művel velünk. Az egész családdal, a környezetével.

– Én ezt nem mondtam.

– De, ez a Héra, vagy ki az istennő…

– Hekaté…

– Igen. A méregkeverő, a mindenkin uralkodó.

– Igen…

– Aki senkire sem hallgat. Szóval ő az, aki a kártyalapokat osztja. Nem a te kártyalapjaidat, hanem az összes kártyát.

– Figyelj, azért Hekaténak is van két ellenpontja – emlékeztetem.

– A görög mitológiában? Mert abban nem vagyok valami járatos.

– Nem. A családodban – felelem.

Tanakodik percekig, de van olyan hiú, hogy ne kérjen segítséget.

Aztán végül megszólal.

– Niké az egyik – böki ki.

– Igen – bólintok.

– Azért nem fura, hogy egy tizenhat éves lány tudja megállítani az anyámat?

– Nem fura.

– Hát nem tudom. Ott van például Lola, húszéves, ő is nagyon mai lány, de amint az ábra mutatja, ő nem az ellenpontja. Ő beült abba a vonatba, ami anyám sínpárján száguld.

– Niké szabad – rázom a fejem mosolyogva. – Niké szabad ember, aki nem függ anyádtól, senkitől. Nem volt könnyű, tudod, hogy Szaszi is ezer csáppal kötődik a szüleidhez, de Niké megtanult úgy kötődni, hogy ne akarjon mindenben megfelelni.

– Igen, és ki a másik?

– A nagyapád.

– A nagyapám már elmúlt nyolcvan, nyugdíjas, és anyám szó szerint őrült spanyolnak tartja, még akkor is, ha híres tudós. Még most, a víruskorszakban is, hiába a nagyapám Európa egyik legnagyobb tekintélyű virológusa, anyám nem fogadja el a véleményét, és a tanácsai sem érdeklik – foglalja össze, miközben a virágaimon legelteti a szemét.

– Igen. Akkor is ő az, aki elég erős. Ő a másik ellenpont.

– Jó – sóhajt nagyot. – Akkor majd vele fogok beszélni Loláról.

– Nem kell mindent megoldanod – vetem oda kedvesen.

– Akkor miért mondtad ezt az egészet?

– Hát, tudj róla. Az is változtat valamin. Másképp áramlanak majd az energiák, ha tudod, hogy nem minden fekete és fehér, hanem vannak színek meg árnyalatok is.

– Jó, én nagyon szeretném, ha nem kellene Lolának megszenvednie ezt a dolgot. Szaszi megoldotta, ő makacs volt, fiú volt, nem kellett megfelelnie. Nem is akart. De nézd meg Adrit. Ő az ikertesóm, aztán…

– Nem azt mondom, hogy ne szólj a nagyapádnak, hogy ne beszélj Lolával erről a dologról, csak ne te akarj mindent megváltoztatni.

– Oké. Most úgyis össze kell szednem a gondolataimat. Szóval… mit gondolsz arról, hogy szeretője van? Meg sem vagy lepve.

– Nem vagyok.

– De miért nem?

– Mert… benne volt a pakliban – felelem. Mégsem árulhatom el, hogy évek óta tudomásom van róla! – És mert amúgy sem tudod, tudjuk, hogy milyen dinamikája van a kapcsolatuknak apáddal. Róla alig esik szó. Ő a kis szürke állatorvos, aki ott rendelget, aki feláldozta a klinikai karrierjét, aki mindent a hátán visz. Aztán mindenki a Doktornő előtt tiszteleg.

– …

– Jó, ne vedd sértésnek. Túl messzire mentem – visszakozom.

Látom, hogy gondolkozik, hogy olyan összefüggéseket talál, amelyekre sosem gondolt korábban.

– Mindegy. Egy kicsit összezavarodtam – vallja be. Majd megkérdezi: – És Niké hol van? Hát nem karanténban van ő is?

Niké az én szerelemgyerekem. A mi szerelemgyerekünk. Akkor fogant meg, amikor visszaértem Alonissosra, az imádott szigetünkre. Hogy hol jártam előtte? Hát Athénban. Gyerekkorom óta mindig elvitt az apám Athénba nyáron, ott egy jósda, a jósdában a testvére, aki nemcsak a jövőt látja, hanem szívesen kereskedik zöldség-gyümölccsel is… Na jó, viccelek, ma már nem a jósdában dolgozik, hanem az egyik piacon, és persze jósol is, de már egy irodaház jósdájában. A lényeg az, hogy nekem ezek a nyarak, amikor Eleinikénél jártunk, meg beutazhattuk a nagyvárost, a legszebbek voltak, és nem is akartam kihagyni soha többé őket.

Ezért járunk mi a mai napig Szilárddal és Nikével Athénba. Hányszor lehettem ott? Hát minimum egyszer nyaranta. De mióta Szilárddal vagyok, azóta van egy rituálénk. A kikötőtől a belvárosig bejárjuk Athént, megvan a kedvenc éttermünk, felmegyünk mindig az Akropoliszra, és megköszönjük az isteneknek, de legfőképpen a mai napon Klau kapcsán is foglalkoztatott Aphrodité istennőnek, hogy segített nekünk egymásra találni, és segített, hogy Niké, a mi szerelembabánk megszülessen.

Ugyanúgy imádja őt Szilárd is, mint én.

És ugyanúgy félti. Ő nem hisz az amulettekben, és a görög istenekben is kevéssé, tehát az száz százalék, hogy nem engedte volna el Nikét egyedül az anyámékhoz Alonissosra tavaszi szünetezni.

Hát ahogy Szilárd kint ragadt Puerto Ricóban, úgy ragadt kint Niké Alonissoson.

De semmi ok aggodalomra. Alonissos az én szülőhelyem, egy gyönyörű, picike sziget, ahol egyébként Niké az elmúlt nyarakat töltötte, egy részüket természetesen velünk. És még Athént is ismeri, tizenhat nyár Görögországban, nem kell félteni. Én jobban féltem Lolát, mint Nikét, mert az én lendületes görög lánykám vagy megoldja a dolgot saját maga, vagy mer segítséget kérni.

Sajnos, és ez tényleg már rólam szól, hogy az apjának nem merem bevallani, hogy Niké ebben a nehéz időben nem velem, az anyjával van. Mondjuk, naponta beszélünk, de talán így most jobb is. Nem feltétlenül kellene reggelente látnia engem, az anyját, aki nagyokat hány ébredés után. Mert ez van. Mióta gyereket várok… erre a gyerekre még csak kártyát sem merek vetni.

Csak egy új amulettet hordok, hogy vigyázzon a családra. Ennyi.

– Niké a görög nagyszüleinél ragadt – mondom később. – De ezt Szilárd nem tudja.

– Hát hallod, jó sok a titkod Szaszi előtt – ámul el Klau.

– Ez talán így tűnik. De mivel Szilárd kint ragadt a világ végén, nem akarom felizgatni azzal, hogy Niké nincs itthon. Nem lenne jó, ha aggódna érte.

– És nem szoktak Facetime-olni, meg ilyenek?

– Dehogynem. Olyankor Niké beül egy fehér fal elé a nagyanyjánál.

– Szóval átveritek?

– Majd amikor valamelyikük végre hazajöhet, akkor megmondom. De addig nem idegesítem vele. Van elég baja – gondolok a kint ragadt csoportra. Ott van velük valami blogger csaj, aki összevissza videózgat, már a fél sajtó így is velük foglalkozik, már amikor nem a járvány hazai vetületeit boncolgatja.

– Jó, talán igazad van. De azt aztán nem értem, anyu előtt hogyan tudja Niké titokban tartani, hogy nincs itthon. És Lola előtt.

– Lola tudja. Anyád meg… gondolom, nincs is oka azt feltételezni, hogy Niké külföldön lenne.

– Hát jó. Van még valami érdekesség nálatok? – mosolyog hamiskásan.

– Van.

– Tényleg?

– Gyereket várok.

Na itt jön be egy óriási csend. Talán azon gondolkozik, hogy akartuk-e, vagy valami hasonlón. Mit is mondhatnék? Igen, akartuk. Vagyis, bocsánat. Én akartam. Niké a mi boldogsággyerekünk, szerelemgyerekünk, és imádtam a születésétől kezdve minden pillanatot. Azt is, amikor Szilárd – ahogy a mai napig hiszi – elrabolt minket. Valójában alig vártuk a szüleimmel, hogy eljöjjön értem. Az én szüleim mások, mint Szilárd szülei. Ezért is telt úgy tizenhat nyarunk, hogy sokat voltunk ott. Utazási főszezon, mégis más állt be olyankor az irodába helyettesíteni. Mert internetezni egy görög szigetről is lehet, meg levelezni, utazásokat, repjegyeket intézni.

De az érzés, amit végigcsináltunk Niké születésétől, az összeköltözésünktől, az olyan erős és letaglózó volt, hogy én, a vallásos görög lány még csak esküvőre se vágytam. Mert minek? Itt az én emberem. Lehet, hogy néha seggbe kell rugdosnom, meg kvázi fenyegetőznöm, de köztünk minden működik.

És még a kártya is ezt mondja, bár semmi szükségem rá.

Még napokkal ezelőtt törte meg a csendet. Amúgy a csend nem jellemző Szilárdra, de amikor megtudta, hogy gyerekünk lesz, bizony visszavonult. Más nők zaklatni kezdték volna a helyemben, én viszont tudtam, hogy neki most csendre van szüksége. Csendre ahhoz, hogy meghallja a fejében azt a hangot, ami irányt szabhat az életének.

Úgyhogy csendben voltam, és igyekeztem eljátszani Klau előtt, hogy minden rendben van Szilárddal, miközben éheztem Klaudia híreit róla. De persze tudtam, hogy rendben mennek a dolgok, Szilárd görög istene Poszeidón, szóval egy tengerparton sosem kell féltenem őt. Igen, Peruban, a Machu Pichun, ott kell, és nem is véletlenül féltettem, ugye ott került kórházba is, bár aztán szerencsére nem volt törés a lábában, csak rándulás. De mondom, nincsenek véletlenek. Poszeidón egy tengernél, meg a tengeren vigyáz rá.

Pontosan ezért sikerült az a kalózhajós utazásuk is. Szilárd, bár nem hisz igazán a görög mitológiában és az én, mondjuk így: jövendöléseimben sem igazán, de annyiszor hallhatta már, hogy a tenger vigyáz rá, hogy tökéletes lazasággal vágott bele a kalandba, hogy egy lélekvesztővel és igazi szakképzett legénység nélkül elhajózzon a társaival a semmibe Kolumbia partjaitól.

Lehetett volna rossz vége is, mondta, amikor végre felhívott Puerto Ricóból telefonon, közvetlenül a nagy kaland után. De szerintem inkább csak megértést akart és egy kis sajnálatot, együttérzést.

Én meg mondtam neki, hogy Poszeidón vigyázott rájuk, nyugodjon meg, ez így is marad.

Szerintem San Juanból Európáig is elhajózna anélkül, hogy egy szemernyit is értene a hajózáshoz, mert tudja, hogy van egy isten, aki vigyáz rá.

Ennyit arról, hogy nem hisz ebben az egészben.

– Elena, gondolkoztam a hajón – mondta akkor. – Már persze csak amikor hagyott ez a társaság. Kálmán például végig öklendezett…

– Igen, mondtad.

– Jó, szóval. Itt van nekünk egy tök szabad életünk. Megvalósítottuk, amit akartunk. Vagyis… én azt szerettem volna, ha független vagyok hamar, ha nekem is van egy olyan imádott szakmám, mint a nagyfaternak, mint az anyáméknak, és nem az orvosi pálya… tehát megvan mindenünk. Niké.

– Niké – ismételtem meg, és kicsit tartottam tőle, hogy vele is azonnal beszélni akar.

– És amikor mondtad, hogy terhes vagy, akkor rögtön arra gondoltam, és még most is arra gondolok, elsőre legalábbis, hogy mi van, ha nem lesz olyan jó fej, olyan okos, mint Niké? Akit imádunk…

– Ó, Szilárd, ezt nem hiszem el. Mindenre gondoltam, de erre nem. Hogy juthat ilyesmi eszedbe?

– Igen. Hogy nem fogom annyira rajongva szeretni, mint Nikét.

– Ó, anyám, ne már! Ez teljesen őrültség!

– Azt mondod…?

Na, ennek már pár hete.

Akkor sem mondtuk ki, és azóta sem, hogy várjuk őt, Niké testvérét, de igenis, várjuk. Mind a ketten.

És én már azt is tudom, hogy fiú lesz.

– Úgy örülök! – borul a nyakamba Klau. Karantén meg távolságtartás ide vagy oda, ő már másodszor teszi ma, pedig amikor felhívott, hogy hamarosan átjön, akkor ezerszer megkérdezte, hogy nem félek-e tőle, nem tartok-e attól, hogy magával cipeli a vírust.

Én azt mondtam, amit érzek.

Hogy itt vagyok egyedül hetek óta, mert csak egyetlen emberrel találkoztam, és hiányzik az ölelés, az érintés. És így, ahogy most élünk, nem lehet élni. Persze, ha Niké itthon lenne, ha Szilárd itthon lenne, akkor az érintés nem hiányozna annyira. De én, aki az utazási irodánkban is tovább beszélgetek mindenkivel a szükségesnél, és szívesen megérintem, sőt akár meg is ölelem az embereket, kegyetlenül szenvedek a találkozások és az érintések hiányától. Stay at home, stay safe, de azért már nagyon-nagyon unom, és szinte fizikai fájdalmat érzek, mert nincs kézfogás, simogatás, érintés.

Úgyhogy hagyom az ölelést, visszaölelem. Szorítjuk egymást, és ez olyan jó.

– De rajtunk kívül más persze nem tudja – vigyorog.

– Hát nem nagyon.

Nem akarom említeni azt az egy embert, aki tudja, és aki bármikor bármit képes elintézni.

A nagyapját.

– Tudod, Elena, a főnővérről még nem is beszéltünk. A kártyavetésed során sem. Legalább valami ráolvasásban segíthetnél – neveti el magát újra.

– Ráolvasás? Hagyd már. Mit érdekel téged?

– Hát mert ráolvad Misire. Folyton őt nézi értekezleteken.

– Azt hittem, már túl vagyunk azon, hogy mit kell tenned. Hordd a medált, és hagyd, hogy kibontakozzon belőled a nő. Nehogy már egy másik nővel foglalkozz!

– Könnyű neked. Te olyan vagy, mint egy címlapcsaj. Komolyan, irigyellek. Harminchat leszel, és nézd meg magad, gyönyörű, sötét, kreol csaj, formás, magabiztos…

– Fejezd már be! Ne csináld ezt velem.

– És még valami, Elena. Oké, nem foglalkozom a főnővérrel, vagy legalábbis megpróbálom. De akkor még mindig ott van Helén.

– Ki a fene az a Helén? – kérdezem.

– Hát az ápolónő, aki még mindig velem lakik. De most elköltözik… hazaköltözik.

– Hála az égnek. Miért lakott veled?

– Mert voltak gyanúsaink, tudod. Nem akart úgy hazamenni. De most már csak szűrt és negatív betegekkel találkozik.

– Oké. Akkor minden rendben, nem igaz?

– Hát nem. Mert az a tetű férje megcsalja, és Helén ott akarta hagyni. De most meg hazaköltözik, mert a gyerekek, blabla, meg a férje megígérte, hogy más lesz minden…

– És?

– Hát hogy a fenébe engedhetném, hogy megint tönkretegye az életét?

– Klau, ez nem a te dolgod. Értsd meg, hogy ez nem a tiéd. Nem oldhatod meg mindenki problémáját. Az az ő útja.

– De… nem küldhetném el hozzád legalább kártyára…?

– Nem.

Nem. Ebben maradunk. Nevetünk, megnézünk az Apple tévén két részt a The Morning Show-ból, aztán Klau hazamegy, én pedig elindulok zuhanyozni, és arra gondolok, hogy egy nappal megint közelebb vagyok ahhoz, hogy újra lássam Nikét és Szilárdot. Ez jó érzéssel tölt el. Ha mindketten simán hazaérnek, és ha majd megint lehet utazni – remélem, még a nyáron –, akkor elmegyek Athénba, és egy fényes irodaházban megköszönöm a nagynénémnek, hogy mondott egy-két dolgot a kártyavetésről, hogy tanulhattam tőle ezt-azt. Előfordulhat, sőt biztos, hogy semmit sem értek a kártyához, de másokon, látjuk, így is segítek. Talán nincsenek véletlenek. És biztos, hogy ez sem véletlen.