FEJŐS ÉVA

Az ajándék

Copyright © Fejős Éva, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

ISBN 978-615-5469-78-7

Elektronikus változat:

Békyné Kiss Adrien

A következő írás szereplői kitalált személyek,

és a történet szintén a fantáziám szüleménye. Ha valaki

ennek ellenére felismerni vélné magát, ismerősét,

rokonát stb. valamelyik szereplőmben, akkor boldog vagyok,

hiszen ez azt jelentheti, hogy az illető hisz az álmaiban.

A ház lakói

Földszint:

Norbert és Zsombor

Erzsike és Feri

Emelet:

Adrienn és Melinda

Ádám

Tetőtéri lakás:

Egyelőre üres, de valaki megvette

December 7.

Zöld szoknya

Szolidan kopog a cipősarkam. Imádom ezt a hangot. Gyerekkoromban a filmekben kopogott a színésznők cipősarka. Végigrobogok a folyosón, benézek minden ajtón, itt maradt-e még valaki rajtam kívül. Persze sejtem, hogy nem. Mindenki ajándék után rohangál, és nekem kutya kötelességem elengedni őket, hogy beszerezzék a huszonötödik haszontalan dolgot az anyósnak, testvérnek, akár a férjnek. Benézek Katiék szobájába. Szép rend van az egyik íróasztalon, csak egy fotó áll rajta keretben, családi idill, mosoly. Le merném fogadni, hogy amikor a kép készült, már megvolt Katinak a szeretője, a közjegyző. Nem az én dolgom, csak a vállamon sírta ki magát, amikor kiderült, hogy a pasi felesége beintett nekik.

A másik asztalon barnuló banán, meg egy csomag gumicukor. A banán illata belengi a szobát. Nálam fahéj-és narancsillat van, na nem magamnak köszönhetően, mert én még nem tudtam beleélni magam a karácsonyi hangulatba, majd amikor vége a rohamnak, és az idei utolsó munkánknak – hát akkor. De Emő mindig gondoskodik róla, hogy megteremtse nekem a „megfelelő” körülményeket.

Nincs szívem kidobni a banánt, elhatározom, hogy meglepem a lányokat, és megkeresem a hajszárítót, holnapra kivilágosítom a gyümölcsöt, a neten láttam, hogy működik. Kicaplatok a fürdőszobába, kezemben a banánnal, és kísérletezni kezdek. Tíz percet cseszek el, a végére a banán már szétmállik a kezemben, de egy kicsit sem lett világosabb. Így higgyen az ember a szuper videótippeknek.

Kihúzom a hajszárítót, és a mosdó fölött lassan lehúzom a gyümölcs héját. Kívül-belül barna, lágy, illatos. Beleharapok, aztán felnézek a tükörbe.

Nem itt kellene kísérleteznem a túlérett banán kivilágosításával. December van, össze kell szednem az utolsó bulvársztorikat, hogy felhívhassam velük az újságírókat, meg néhány főszerkesztőt, akiket próbálunk naponta lekenyerezni, hogy az ügynökségünk által képviselt sztárokat rakják a lapjukba, lehetőleg a címlapra. Nem tudom, mikor lett belőlem efféle ügynök. Nem tudom, hogyan volt egyáltalán bátorságom belevágni egy vállalkozásba, amihez még hitelt is felvettünk. Nem tudom, hogy van még mindig három alkalmazottam és folyton új gyakornokaink. Komolyan mondom, fogalmam sincs, hogyan éltük túl az elmúlt éveket, amikor ma már szinte csak tehetségkutatókban meg show-műsorokban felbukkanó fiatalokat lehet PR-ezni. Ki vevő egy színészre? Talán ha elvetemült híre van, sok nőt dug meg, és hülyeségeket beszél. És mégis. Fiatal, bizakodó színészek, egy-egy sportoló és tévés műsorvezető, énekesek. Ők az ügyfeleink, sokan csak addig, amíg kereskedelmi tévékben szerepelnek. Ha vége a tévézésnek, általában nem működik tovább a képviselet sem, mert az életben maradásért küzdenek, és már nem tudnak fizetni nekünk. A céljuk egy önálló tévéműsor, zsűritagság, filmszerep, bármi, amivel primer ismertséget garantálhatnak maguknak hosszabb távra.

Amúgy nem panaszkodom. Túlélők vagyunk, eddig legalábbis. Minden este könyörögve kérem az angyalokat, arkangyalokat meg az unikornisokat (nem mintha hinnék bennük, de még mindig jobban, mint hogy istenhívő legyek), továbbá a programigazgatókat, hogy segítsenek az új tévéshow-k indításában, meg olyan műsorokéban, ahová meghívást kaphatnak az ügyfeleink.

Karikás a szemem. Harmincöt múltam, harmincnak nézek ki jobb napjaimon, de ma a pontos életkorom jelenik meg az arcomon. Most találtam egy rúzst, egy olcsó rúzst, ami egész nap ott marad nyomokban a számon. Szeretem. Azért hangsúlyozom ki, hogy olcsó rúzs, mert eddig mindig volt egy klassz prémiumrúzsom, ami húsz perc alatt eltűnt a számról, akár ettem, akár ittam, akár nem. Akár csókolóztam, akár nem. Persze utóbbit nem, már elég régen. Ez nem panasz. Nem Meli és nem is magam miatt nem vagyok nyitott a közeledésekre. Hanem a történtek miatt, meg az életben maradásunk miatt.

Nekem két és fél éve a túlélés biztosítása a feladatom. Mindig kreatív voltam, szerettem kitalálni a dolgokat, kampányokat, most meg folyton a számokat nézem, az újságíróknak írom egyik-másik nagy cikket, ha sikerül kikönyörögnöm egy ütős sztorit valamelyik sztárunkból. Már rég nem ott tartok, mint frissen végzettként, amikor újságíró-gyakornok voltam egy hiteles lapnál. Akkor lehánytam volna magam, ha olyan cikkeket gyártok (igen, gyártok), mint most, és könyörgök az újságíróknak, szerkesztőknek, főszerkesztőknek, hogy rakják be a lapjukba. Csokit és virágot küldök, ebédeltetek, exkluzív sztorikat ígérek. Az egyik lány elmeséli, hogy felépült az anyja egy súlyos betegségből, a másik műsorvezetőnek új szerelme van, a harmadiknak esedezem, hogy vállaljon egynapos önkéntes munkát, amivel karácsonyi címlapot kaphatna, de csak akkor „ér rá”, ha az egyik kereskedelmi tévétől is kijönnek forgatni, vagy behívják egy beszélgetésre.

Kicsit kezdem unni. A főszerkesztők velem ülnek le, sosem a kollégáimmal. Mert tudják, hogy én maradok. Én meg általában tudom, hogy ők nem maradnak sokáig főszerkesztők, de reménykednek benne, és amíg lehet, élnek is a hatalmukkal. Kitalálok nekik összeállításokat, amelyekbe más sztárokat is bevehetnek, címlaptörténeteket ötlök ki, naponta szállíttatom a megható és tanulságos, emberi sztártörténeteket az online magazinoknak, rádiós és tévés műsorvezetőket hívok meg ebédelni, hogy alanyokat ajánljak nekik. És már ha álmomból felébresztenek, akkor is bárkinek kitalálok egy olyan történetet, amivel képes azonosulni. Csak magamnak nem.

Persze nem panaszkodom. Szeretem a munkámat, de ilyenkor év végére általában kipurcanok, és alig várom, hogy beválthassam a barter utazást valamelyik wellnesshotel-partnernél. Ha lehet, akkor Sárvárra mennénk januárban, persze csak a második felében, mert szilveszterkor nem működik a munkakapcsolat meg a barter.

Azonban már csak tíz nap, és megáll itthon az élet, és addig ki kell maxolnom a karácsonyt, vagyis mindent kihozni belőle, amit csak kihozhatunk a sztárjainkkal. A két ünnep közti uborkaszezon a mi időszakunk, akkor minden hírt beengednek a lapok, főleg az online magazinok. Csak hát ehhez most kell elkészítenünk a karácsonyozásos sztorikat.

Az órámra nézek, lenyelem az utolsó falat banánt, megmosom a kezem, és már rohannék is, de látom, hogy a zöld bőrszoknyámra, ami a kedvencem, ráragadt a mosdó széléről egy szappandarab. Óvatosan lekaparom, és közben azon tűnődöm, jó ötlet volt-e egy fiút felvenni gyakornoknak ebbe a közösségbe. Tele van telefontöltőkkel az asztala, ha hoz valami kaját, azt hetekre a hűtőben felejti, a szappant sosem a tartóba rakja, és amióta itt van, titokban naponta két-háromszor körültörlöm a vécét (nem mintha bármit látnék körülötte, de igyekszem nem is nézni), és este mindig vár néhány mosatlan kávéscsésze a mosogatóban. Robi persze jól ír, meg lendületet hozott a csapatba. De azért mégis. Majdnem maradandó foltot hagyott a kedvenc szoknyámon.

Még egy pillantás a tükörbe, csak megszokásból, mert ma már sehogy sem kell kinéznem, hazarohanok, és esküszöm, főzni fogok. Jó, csirkemellcsíkokat sütök serpenyőben, meg zöldséget, Meli reformgyerek, nem akar rántott húst enni sült krumplival. Ma az apja hozza haza az edzésről.

Mielőtt lecsuknám a laptopomat, pittyen. Megnézem a levelet. Egy egykori valóságshow-hőstől jött, most nem nyitom meg. Pár éve még az ilyen műsorok szereplői közül is képviseltünk két fiút és egy lányt, de irányíthatatlanok voltak, és olyan atombombákat robbantottak a sajtóban, amelyeket vagy 1. nem kellett volna, vagy 2. nem ott, nem úgy és nem akkor kellett volna tálalni. Még mást is tudnék mondani a velük való munkával kapcsolatban, mint ahogyan egy nagy vidéki szépségverseny nyerteseiről is, de ha valaki hallaná, azt mondaná, hogy csak féltékeny és irigy vagyok. Nem, ma már nem is pazarolok erre időt. Kit érdekel, Juliána (ahogy magát nevezte) végül akár a köszönetemet is fogadhatná azért, ami történt.

Lecsukom a laptopot, tétovázom kicsit, hazavigyem-e, egy kiló az egész, és természetesen belefér a táskámba. Aztán vállat vonok. Meli nem értékelné, ha ma este is a gép előtt ülnék. Jön a karácsony, ami nem csak azt jelenti, hogy még meg kell szereznünk minimum két online címlapot, és megetetnünk valamelyik trendi japán étteremben egy csomó ostoba kis picsát – akik divat-meg szépségbloggereknek nevezik magukat, tizenhat az átlagéletkoruk, tíz-meg százezres követőtáboruk van az Instagramon, és muszáj náluk is szerepeltetnünk az ügyfeleinket. Nem, mást is jelent, amire még halványan emlékszem. Meli miatt vissza kell hoznom az emlékeimet a meghitt karácsonyról, az adventről, az előkészületekről.

Két perccel később már a gázt nyomom, és egy kicsit meglepődöm, amikor meglátom, hogy már nemcsak a bevásárlóközpont öltözött karácsonyi díszbe, hanem az egész főút. Ennek fele sem tréfa. Bő két hét van karácsonyig, és minden, de minden olyan bonyolultnak látszik.

Gyorsan és számomra is váratlanul bekanyarodom a bevásárlóközpont parkolójába.

Sziklakert

Senki sem vigyáz erre a házra. Becsapják az ajtót, nekidőlnek a fehér falnak a lépcsőházban, nyáron majd újra festetni kell, és lefogadom, hogy már megint el akarják halasztani a festést a költségek miatt. A szórólapok ott hevernek a kukák mellett. Az ég szerelmére, összesen öt lakás van ebben a házban, aztán még így is milyen nehéz betartatni a rendet!

Nekidőlök a kapunak, és nézem a kertet. Lassan szállingózik a hó, a lámpák fényében gyönyörű. De persze így nehéz lesz. Nem tudom, mi fog történni velünk karácsonykor, ha itt a hó. Nem az én dolgom lenne, hogy beosszam a hóeltakarítást, szerencsére. Csakhogy hiába van kiírva a lista a lépcsőházban, az egyik nincs itthon, a másik kificamítja a bokáját, a harmadik elfelejti… Ahhoz bezzeg volt eszük, hogy a festésnél rápakoljanak két zsákot a sziklakertre, amit évek alatt szépen megépítettem. Még mindig nem az igazi, és mennyi energiámba került helyrehozni. Kertész! Még hogy kertészt hozattak volna, csak hogy engem „megvigasztaljanak”! Dehogy akarnak ezek bárkit is megvigasztalni.

Meg aztán engem nincs is miért.

Hát most kicsit nehéz, hogy a férjemet, Ferit hazaengedik, és most tanulhatja újra a járást. A fájdalmai már erősek voltak, de az új térdével meg kell tanulnia mindent. Már a műtét másnapján felkeltették. Speciális szerkezetet is hoznak a térdéhez, éjszaka azon kell tartania a lábát, meg napközben, ha pihen.

Na, mondom, hogy szép karácsonyunk lesz. Nem is tudom, mit csináljunk a fával. Még tavalyelőtt is hazacipelte. Már nehezen tudott járni, de azért elvitt a piacig, aztán az árus elhozta a kocsihoz a fát. Felajánlotta, hogy hazahozza, és bár a Feri tiltakozott, én igent mondtam. De most mi legyen, menjek oda egyenesen, és kérjem, hogy hozzák haza?

Aha, persze. Ha Attiláék… de mindegy. Nem fognak miattam hazautazni már karácsony előtt abból a völgyből. Örüljünk, ha 24-én megérkeznek. A világ végén laknak. Három évre szerződött, talán jobban keres, mint egy másodosztályú focista, persze nyilván többet is dolgozik és kiváló a szakmájában, és nem is tudom, honnan jött ez a futballhasonlat. Esetleg onnan, hogy folyton futballstadionokról szólnak a hírek. Attila a fiam, Gréta a felesége, Kisgréta a lányuk, másfél éves, és én még egyszer sem láttam.

Az egyik ismerősöm szerint Attiláék nem fognak hazaköltözni. Egyik szemem sír, a másik azért mosolyog. Mert a fiamnak jó dolga van ott Amerikában. Hívott többször is, de mondtam neki, hogy az apja miatt nem tudunk utazni. Ha valakinek nincs porc a térdében, az nem tud repülőtereken várni, meg nem is vagyunk azok a nagy utazók. Egyszer jártunk Tunéziában, de végig gyomorrontásunk volt, még a tengert is csak az erkélyről láttam, hiszen általában a vécén ültem, és csak akkor lettem jobban, amikor a szálloda orvosa közölte, hogy infúziót fog adni. Akkor azért megijedtem. Summa summarum, az utazás már nem két nyolcvan felé közeledő embernek való. Még akkor sem, ha Feri lába az orvosok ígérete szerint javulni fog, amit nehéz elhinnem, mert azért mégiscsak a saját ízület az igazi, még akkor is, ha kopott, legalábbis szerintem. Persze a tudomány csodákra képes, és lehet, hogy az én térdnyavalyával küszködő férjem a végén majd megint eljár kártyázni nyáron a térre. Mondom: lehet, de ha a véleményemre kíváncsiak, hát nem valószínű.

Persze nekem is hasogat itt-ott, de mindig történik valami galiba a házban, és olyankor elfelejtem a saját gondjaimat-bajaimat, hiszen ki tudná megoldani a dolgokat rajtam kívül? Ez a ház már összedőlt volna, ha néha nem fegyelmezném meg a lakókat.

Megnézem a postaládát. Rémes, hogy az új lakó csak hetente üríti a sajátját. Egyébként sem kedvelem, mióta a munkásai szétverték a sziklakertemet. Ő vette meg a lakást Sesztákéktól, akik végre elköltöztek a két gyerekkel meg a kutyájukkal a város szélére, egy kertes házba. A kutya is a sziklakertem ellensége volt, még pórázról is odapisált, láttam az ablakból, hiába is tagadta Seszták.

Az új lakó, aki már majdnem egy éve itt lakik, egyébként elég gyanús egyén, mert sosem jár hozzá senki, és alig látom. Beparkol a hatalmas kocsijával, aztán szellemként oson be a lépcsőházba. Férfi, vagy negyvenéves lehet, és nem tudok róla semmit. Persze az én fiam sem kezdte korán a nősülést, de legalább barátnői voltak. Egyszer kérdeztem az új lakót:

– Van családja?

– Öööö… – nyökögött. – Egyedül költöztem ide.

Hát azt látom, apukám, akartam mondani, de végül legyintettem. Most valóban, nekem nincs bajom az agglegényekkel, de azért furcsa, ha valakit senki sem látogat. Nincsenek barátai? Nincs felesége, de még csak barátnője sem? A gyerektől az emeletről azt hallottam, hogy az új lakó valahol a város másik végén dolgozik, orvos, de persze a gyerek akár fantáziálhatott is, hiszen egy árva „dr.” nem díszeleg a postaládáján. A gyerekkel nem lenne bajom, mert mindig udvariasan köszön, de az anyja állandóan hangosan becsapja a bejárati ajtót, tűsarkúban kopog már kora reggel, az apjáról meg ne is beszéljünk, folyton kapukulcs nélkül jön be, és berregteti azt a rohadt kapunyitót. Már gondoltam, hogy elrontom, de Attila nem volt hajlandó távsegítséget adni.

Idén muszáj lesz nagy karácsonyfát hoznunk. A piacos talán segít hazaszállítani ez évben is. Mert nagy újság van: Attiláék itthon fognak karácsonyozni! Végre látom az unokámat!

Csak az tudja, milyen nehéz ez, akinek szintén messze lakik a gyereke. Nusi barátnőm lányáék Ausztriában dolgoznak, havonta egyszer hazajönnek, Nusi ennek ellenére szenved a hiányuktól. Mindig kérdezem is tőle, hogy akkor mit szóljak én? Megszakad a szívünk, ez a mi közös beszédtémánk, a gyerekek, meg a távolság, és a volt kolléganőnk, Mara. De nekem nehezebb, mint Nusinak, mert Amerika sokkal messzebb van. Nagyon örülök, hogy a fiunk ilyen sokra vitte, és abban a híres völgyben dolgozik, nem hittem volna, amikor itthon ült a számítógépe mellett, hogy egyszer majd abból fog élni. Attól féltem, hogy le sem fog érettségizni, ha egyfolytában játszik azon a gépen. Aztán tessék. Ha megkérdezik, mi a munkája, hát bizony nem tudom megmondani. De valami számítógépes dolog, amiben kiváló, és amihez nagyon ért, annyira, hogy több ezer jelentkező közül őt választották.

– Csókolom! – hangzik a hátam mögül. Kicsit megijedek, aztán intek Zsombornak. Ha nem tudnám, mi a helyzet vele, talán kedvelném is őt, de egy Norbert nevű fiúval él együtt, és ez azért óvatosságra int. Hiába mondta a fiam, hogy ott Amerikában senkit sem érdekel, hogy ki kit szeret, de ugye nem akarják velem elhitetni, hogy ez is normális? Még jó, hogy nem fogják meg nyilvánosan egymás kezét, de azért bele sem akarok gondolni, mit művelnek a lakásukban. Persze ez az egész egy kicsit kíváncsivá tesz, továbbá borzongok tőle, és alapvetően természetesen rosszallom az egészet. Még akkor is, ha ők ketten a legrendesebbek, szerintem a hóeltakarításban is csak rájuk számíthatunk majd.

– Jó estét. – Nem bírom hozzátenni, hogy „Zsombor”. Nem bírom kimondani a keresztnevét, félek, hogy belekeveredem abba a melegdologba.

– Este társaság lesz nálunk, lehet, hogy egy kicsit zajosak leszünk – mondja.

– Aztán ne túl hangosan! – morgok. Nyilvánvalóan Zsomborék az egyetlenek a házban, akik egyáltalán bejelentik, ha hangosabbak, mert a többiek szarnak a ház többi lakójára, és azt kell feltételezzem, hogy ők is csak azért szólnak, mert hátrányos helyzetűnek érzik magukat. Pedig aztán ebben a házban…

Öt lakás van a társasházban, és egyik lakóval sem vagyok maradéktalanul elégedett. A nő hajnalban rohan a gyerekkel az iskolába, a gyanús férfi szintén korán eljár, a tetőtéri lakás pedig üres. Hát ez a lakás nagy kérdőjel ebben a házban. Eladó volt, de lekerült a tábla. Új tulajdonos meg sehol. Ki hallott már ilyet?

Bemegyek a lépcsőházba, aztán belépek az előszobába, és hallom, hogy csöng a kis telefonom. Sosem viszem magammal, pedig Attila azért küldte, hogy mindig nálam legyen. Általában elfelejtem. Internet meg ilyenek vannak rajta. Éppen mire megtanultam használni azt a Skype-ot, addigra jött ez az új telefon, és már nincs szükség a számítógépre, mert FaceTime-olunk, bármit is jelentsen ez, és bárhogy is kell ejteni. Attila a számítógép monitorán jelentkezett be, és ott tanította meg, hogy kell használni. Néha persze elfelejtem, meg összekeverem a Viberrel.

– Attila? – szólok bele.

– Anyu, már megint a füledet látom! – Hopp, megőrjít ez a ketyere, hogy a kamera miatt a kezemben kell tartani. Gyorsan az arcom elé kapom.

– Na már itt is vagyok. Apád a napokban hazajöhet. Ki gondolta, hogy ilyen gyorsan kiengedik a kórházból, nem igaz? – hadarom. – Remélem, elboldogulunk majd. Főzök neki gulyáslevest, azt már nagyon hiányolja bent, de biztos leenné vele azt a szakadt kórházi ágyneműt. De nem baj, mert mindjárt itthon lesz…

– Anya – szakít félbe. – Azért hívlak, mert Gréta ma a korcsolyázásnál elesett, és kitört a vállízületéből egy darab. Most fogják megoperálni.

– Hogy engedhettek korcsolyázni egy másfél éves gyereket? – kérdezem, miközben a torkomban dobog a szívem. Egy kisgyerek, akit műteni kell…

– Nem a lányunkat operálják, hanem a feleségemet.

– Ó. Sajnálom – nyögöm. Igazából Gréta tehet arról, hogy Attila elfogadta azt az állást, ezt sosem szabad elfelejtenem.

– Igen. És ez azt is valószínűsíti, hogy bármennyire szeretnénk… valószínűleg nem tudunk karácsonyra hazamenni.

Mike és Molly

Apa mániája, hogy berregteti a kaput. Azt mondja, ezzel sok bajt lehet megelőzni, mert jelez a lakásban, és anyu tudja, hogy bejöttünk. Már többször mondtam neki, hogy minden lakásban lehet hallani, amikor berregteti, és Morgó asszony utálja ezt a hangot, de nem érdekli. Persze amikor felmegyek a lépcsőn, Morgó asszonyság általában kilép, és szúrós tekintettel végig követ, ahogy szedem a fokokat. Többnyire csak morog, pedig rendesen szoktam köszönni.

Apa nem akart ma feljönni, egyébként sem kísér fel gyakran a lakásunkig, azt mondja, még nem rendeződtek anya érzései az irányában, és úgy érzi, anyu neheztel rá, amiért elköltözött. Én is neheztelek rá, de ezt nem mondom neki, meg már hozzá is szoktam, hogy nem lakik többé velünk. És azt sem mondtam ma neki, hogy anya még nincs itthon, mert ha itthon lenne, látnám a kertben a kocsiját. De most üres a helye, lassan belepi a hó. Szóval még örültem is, hogy ma legalább megnézhetem nyugalomban a Mike és Mollyt, nagyon sokat nevetek rajta, de anya utálja, ha sorozatot nézek, mert azt mondja, az olyan, mintha rászoknék a cigire, és többet nem tudnék leállni vele. Mindig felveszem a kedvenc filmjeimet, csak én tudom az IP-tévét kezelni, legalábbis a rögzítés és lejátszás funkcióját. Anyu állítja, hogy nincs szabad rész az agyában arra, hogy hülyeségeket tanuljon meg.

– Mondanom kell valamit – közölte apu, miután belökte a bejárati ajtót. Megállt még kint a kertben, én már felléptem a lépcsőfokra, tartotta nekem az ajtót, és a szemembe nézett. Azalatt, hogy beértünk a kaputól, a fekete haján megmaradtak a hópelyhek. Szívem szerint a karjai közé vetettem volna magam, de már rég leszoktam az érzelgősségről. Csak állt ott tétován, az ajtót már én támasztottam a hátammal.

– Tessék – bátorítottam. Vajon azt fogja mondani, hogy többet nem jön? Bármi előfordulhat. Nem valószínű, de akár ezt is mondhatja. A fülemben hallottam a saját szívdobbanásaimat, de igyekeztem fapofát vágni, és megesküdtem magamnak, hogy azért sem fogok bőgni.

– Testvéred lesz – bökte ki nagy lélegzetvétel után. Elkerekedett a szemem. Anyunak gyereke lesz? Kitől? Miért nem ő mondja meg nekem? Aztán persze leesett a tantusz. Apa meg a szépségkirálynő barátnője, nekik lesz gyerekük.

– Miss Röfitől? – csúszott ki a számon. Aztán el is vörösödtem; megígértem anyunak, apa nem tudja meg, hogy így hívjuk otthon. – Vagyis… izé.

– Julitól – bólintott. – Tudom, anyád nem akarja, hogy találkozz vele, de sokkal könnyebb lenne mindannyiunknak, ha megismerhetnéd. Jöhetnél hozzánk, és nem kellene folyton moziba, kajáldákba meg meccsekre járnunk. – A röpimeccseimre célzott.

– Nem tudom – ráztam meg bizonytalanul a fejem. Anyunak megígértem, hogy nem fogok Miss Röfivel találkozni, mert nem kell követnem az „életpályamodelljét”, ahogy anya fogalmazta, és bár elég sokat olvasok, meg sorozatokat is nézek titokban, de ezt a szót még egyik könyvben vagy filmben sem használták, úgyhogy csak tippelek, mit jelenthet. Aztán eszembe jutott, amit anyu szokott mondani azoknak, akik telefonon gyötrik, hogy találkozzanak. – Majd ha lemegy ez a mostani hajsza, valamikor akkor…

Izzadt a homlokom a sapka alatt. Utálom a sapkát. Apu szomorkásan elmosolyodott.

– Nem sürgetlek, csak mindannyiunknak jobb lenne. Neked is. Juli nem ellenség… – Egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát. – És… anyádnak ne mondd el, kérlek. Majd én megmondom neki valamikor.

Hát oké, csak én ne legyek ott akkor, mondtam volna, de hallgattam.

Végül adott egy puszit, és megígérte, hogy szerdán is ő hoz haza edzésről, és ha akarom, pénteken suli után elvisz moziba.

Bólintottam, és befordultam az ajtón. Addig ott álltam, amíg be nem csapódott, aztán még utána is egy kicsit. Közben elaludt a lámpa.

Most indulok fel a lépcsőn, váratlanul gyullad fel a lépcsőházvilágítás. Valaki felgyújtotta. Már látom is. Morgó asszony áll a lakásuk előtt, és hirtelen arra gondolok, hogy tutira régóta ott van. Nem tudom, mit hallott, de most én mormogom a csókolomot, ő meg hallhatóan köszön, még a keresztnevemet is sikerül felidéznie.

Molly írótáborba megy, Mike emiatt kiakad, és mindenki nagyon vicces. Csokit eszem, a kanapén hasalok, és egészen a filmben élek. Nem bánom, hogy anya nincs itthon.

Észre sem veszem, amikor megérkezik.

Ő meg észre sem veszi, hogy sorozatot nézek.

A kedvenc zöld bőrszoknyáját viseli fekete leggingsszel és fekete bokacsizmával, zöldes, csillogós, nagy pulcsival. Már levette a kabátját, épp a csizmából bújik ki, aztán odapattan mellém.

– Tudom, azt ígértem, hogy főzni fogok, de…

– Nem baj – tolom felé a csokit. – Ma nasi van vacsorára.

– Nem lehet, Meli. Muszáj egészségesen étkeznünk. Hoztam két adag salátát, aztán ehetjük a csokit.

Egy héten kétszer tutira salátát eszünk, amit általában a Vapianóban vesz, mert ott klassz dobozban adják, mindig kikeres valami újdonságot az ajánlatukból, de általában egész ehető, amit hoz, viszont utána csokizhatunk, mert a salátában alig van kalória, és pótolnunk kell. Bólintok.

Közben leállítom a sorozatomat, hogy majd innen folytathassam, amikor újra egyedül leszek, felelgetek, hogy igen, megcsináltuk a suliban a leckét, és igen, jó volt az edzés, igen, apu hazahozott, és igen, normális volt. A gyerekdologról hallgatok, mert még most is beleremeg a gyomrom a gondolatba. Meg hát ugye meg is ígértem apunak, hogy nem szólok róla. Mollyék története alatt már majdnem kiment a fejemből az egész, vagyis igazából persze dehogyis ment ki.

– Nézd, emiatt jöttem későn. Megálltam a bevásárlóközpontnál, és vettem – nevet anya, és diadalittas az arca. Két nagy szatyor karácsonyi díszt, gyertyát, koszorút, ünnepi kelléket tart a kezében. – Arra gondoltam, hogy feldíszíthetnénk a lakást. Hiszen advent van!

Na jó, a suliban az osztálytársaim már egy hete elkészültek otthon a díszítéssel. Nekem ez túl sokat nem jelent, templomba nem járok, a koszorúról a nagypapám temetése jut eszembe, a gyertyákról Harry Potter, de oké, díszítsünk. Hétfő este van, már majdnem nyolc óra, és mi most fogjuk elkezdeni az adventi lakásdekorációt (ami egyébként újdonság minálunk, csak fa szokott állni, mostanában az is kicsi, „praktikus szempontok alapján”).

Szóval megesszük a salátát, és egy nagy tábla mogyorós csoki társaságában fél tizenegyig lakást dekorálunk, úgy nézünk már ki, mint az az üzlet, ahol feldíszített műanyag karácsonyfákat árulnak, mert anya mindig átesik a ló túloldalára.

Közben elkotyogom neki, hogy Miss Röfitől testvérem fog születni, először káromkodik, elég hosszan, utána hoz egy pohár bort a konyhából, belekortyol, és nevetni kezd, legalább tíz percig nem bírja abbahagyni. Aztán átölel, a hajamat puszilgatja, miközben nézzük a gyertyafényben úszó lakást, és én arra gondolok, vajon mennyi idő alatt érnek ki a tűzoltók, ha netán beüt a krach, vagyis lángra kap a függöny.

Nem tudom, kiért aggódjak jobban. Anyáért, apáért vagy magamért.

December 9.

Vendégszoba

– Botond veled tölti a karácsonyt. – Bea minden szava koppan a fülemben. Feldobódom, de hallgatok. Az exfeleségével sosem lehet óvatlan az ember, pláne, ha az exe feldobta a NAV-nál, ha fél évig a rendelő összes bevallását ellenőrizték, vagyonosodási vizsgálatot kaptam (ugyan ez röhejes, még az ellenőr is mosolygott, hiszen a ház Beánál maradt, rajtam ott volt egy tizenöt éves hitel, amiből a rendelőt megcsináltuk – lekopogom, ma fizettük ki az utolsó részletet), és mindent számlázunk, de már mióta. Azért nem volt éppen kellemes, és a háborúnak ez csak egy apró jelenete. Mindez azért a felkavaró kalandért, meg a lebukásomért, de ennek már két éve, akkor búcsúztam el a házamtól és a kutyámtól. Beától nem, mert nem volt otthon. A gyerekektől sem, Kata már Szegeden tanult, Botond pedig előkészítőre járt Angliában, hogy ösztöndíjat szerezzen. (És szerzett, inkább, mint hogy a háborúzó szüleivel kelljen töltenie akár egyetlen napot is.)

– Nahát – felelem óvatosan, és lelassítok az ötvenes táblánál. Sötét van, nemrég vitték haza az utolsó mai pácienst is. Elhúzódott a rendelés, mint mindig.

– Nem örülsz, Ádám?

– Dehogynem – bólintok. Tavaly egyedül karácsonyoztam. Így alakult. Két éve még megvolt a barátnőm, de mivel a válás közepén voltunk, éppen menekülnünk kellett, és végül egy pomázi motelben ünnepeltünk, mert Bea őrültként követett minket a városban, csak Óbudán tudtam lerázni. Akkor egyébként is albérletben laktam – de persze nem mertem volna a válásomnak abban a szakaszában senkit sem hazavinni. Beát ismerve ez meglehetősen kockázatos döntés lett volna.

– Az a helyzet, tudod, már mondtam… Kata, anyu és Loránd jön Ausztriába. Ott foglaltunk szállást, síelünk, meg anyunak sem kell főznie egész nap… De Botond nem akar jönni. – Drámai sóhaj. Ebben Bea mindig nagyon jó volt. A legjobb szerepe, amiben láttam, a Makrancos hölgy volt, nem véletlenül. Igaz, az már régen történt, amikor ilyen szerepeket kapott. – Azt mondta, majd veled tölti a szentestét.

– Rendben – felelem. Valójában fel vagyok dobva. Húszéves a fiam, és már hetek óta nem beszéltünk. Néha egymásra csörgünk, de űr van köztünk. Haragudott rám, és haragudott az anyjára is a válás miatt, és inkább csak praktikus témákat dobunk be: vizsga, pénz, tantárgyak. Néha kérdez a munkámról, csak hogy mégis úgy tűnjön, ez valódi beszélgetés, és mégis veszélytelen a téma, nem kérdez, és nem beszél az anyjáról, viszont rendre szóba kerül a nővére. Róla a legveszélytelenebb beszélgetnünk, és persze Kata mindkettőnknek fontos, úgyhogy azért sosem torkollik hallgatásba egy-egy ilyen hívás. De fogalmam sincs, hogy mit kezdünk majd egymással egy egész este… éjjel. Talán még másnap is, igen. Persze, a fiam. Hirtelen megrohannak az emlékek, de elhessegetem őket.

– Jó. Remélem, nem mondasz semmi rosszat rólam.

– Az nem az én stílusom.

– Már megint kezded. Ha nincs az a kezdő orvosnő… ugye, akkor mi még együtt vagyunk, csak hát téged mindig alulról vezéreltek… – Na, helyben vagyunk. Valahogy mindig ide lyukadunk ki.

– Elváltunk, Bea. Boldogan élsz valakivel…

– Loránd a neve. Van neki neve.

– Igen, tudom.

– De mindez nem történt volna meg, ha nem lépsz félre, és nem esel bele abba a kis molett lányba…

– Botond mikor érkezik?

– Karácsony előtt valamikor. Remélem, legalább veszel valahol ünnepi menüt.

– Megoldjuk.

– Kérlek, hogy normális, ünnepi étel legyen. Mint amikor még családban éltünk.

Minden szavával odacsap. Nem emlékeztetem arra a karácsonyra, amikor nem volt kedve főzni, és az egyik ismerősömet, Boka kutya gazdáját kellett felhívnom, hogy hozhatunk-e az étterméből valamit, bármit. Meg azt a karácsonyt sem hozom fel, amikor úgy kiütötte magát délelőtt egy fellépés után, hogy csak huszonötödikén tért magához.

– Minden rendben lesz.

– Lesz helye a lakásodban? Gondoltál a gyerekeidre? Van szobájuk?

Gondoltam, amikor a szüleim házát rájuk írattam. Aztán akkor is, amikor segítettem nekik kiadni. Igen, gondoltam, persze. De nem ezt felelem, hanem csak egy ühömöt.

– Akkor majd beszélek vele – mondom végül.

– Egyébként… van valakid? Úgy értem, akivel együtt élsz? – kérdezi. Ismerem már ezeket az ártatlan hangon feltett kérdéseket.

– Én sem kérdezősködöm Lorándról. Elváltunk, Bea.

– Igen. De én még mindig szeretlek… egy kicsit – érzékenyül el. Valószínűleg ivott. A kocsi műszerfalán az órára nézek. Biztos most volt annak a sorozatnak a felvétele. Amikor egy szériával kész, akkor kiereszt.

– Jól van. Most mennem kell, van még egy betegem – füllentem.

– Hazudsz. Hallom, hogy kocsiban ülsz! Na jó, menj csak, de ne feledkezz el a fiadról. Készülj ajándékkal. – Bontja a hívást, és megkönnyebbülök.

Hazafelé azon gondolkozom, amit mondott. Van „vendégszobám”, de ez a lakás ideiglenes állomás az életemben. Ma van a nagy nap, amikor átutaltuk a banknak a kollégámmal és üzlettársammal a hitel utolsó részletét. Most éppen minden modern gépünk és eszközünk megvan, a kollégáinkat ki tudjuk fizetni, egyre többen kijönnek hozzánk a város szélére. Jövőre elkezdhetek házban és kutyában gondolkodni… még ha hitelt is kell felvennem hozzá. Mindig tudtam, hogy ez a lakás átmeneti lesz. Őszintén, nem kedvelem. Vagyis: utálom. Egy régi, patinás ház, be tudok parkolni a kertbe, senkivel nem találkozom, délután állítólag besüt a nap, mondta a volt tulaj, de ezt csak ritkán láttam, mert menekülök. A jelenemből. Nem mintha a múltam jobb lenne, de egész más volt oda hazamenni… és más így. Ide hazaérkezni, ahol a sötét lépcsőházban egy rigolyás öregasszony riogatja az embereket. Itt semmiről sem érzem, hogy az enyém lenne. Megengedtem a kollégám feleségének, hogy lakberendezzen, minimálstílust kértem, nem mintha izgatott volna, mert tudtam, reméltem, hogy átmeneti otthonom lesz. Nem panasz, mások biztosan boldogan költöznének ide, de én saját kertet, saját kutyát, saját teraszt szoktam meg, világos helyiségeket, hálószobát, ahová reggel besüt a nap. És amikor ezt látom magam előtt, azt is tudom, hogy azért is utálom a lakásomat, mert a magányomra emlékeztet.

Én tehetek arról is.

Befordulok az utcába. Egyirányú utca. A kaput a távirányítóval nyitom. Én csináltattam, mert különben még mindig lakattal zárnánk és nyitnánk. Ennyire azért nem akartam visszarepülni az időben. A gyerekkoromban apám nyitotta manuálisan a kocsibejárónkat, amikor beállt a Daciával. Ahhoz ragaszkodtam, hogy legalább a kocsimból kinyithassam, és leszartam a lakógyűlést, ahol erről döntést kellett volna hozni. Megcsináltattam, minden lakónak küldettem a céggel egy kapunyitót, aztán szevasz. Ja és a nagykapu alatt felszedettem a követ, most fűtés van alatta. Egyedül ott olvadt el rendesen a hó. A kert persze fehér, pedig mintha ki lenne írva valami a hóeltakarításról a lépcsőházban.

Beparkolok az első helyre. Az előző tulaj mondta, hogy minden lakáshoz van egy parkoló, nincs leosztva, de itt maguk között néha vitáznak, hogy ki hová álljon. Hát nem tudom, engem nem izgat, oda állok, ahol éppen üres helyet látok. Öt lakáshoz négy autó van, mindenki elfér, gondolom, és éppen leállítom a motort, amikor a tükörben fényszóró villan.

Még felnézni sincs időm, amikor hallom és érzem az ütközést.

A francba, valaki belém jött.

A kocsim az egyetlen egy ideje, ahol otthon érzem magam (a rendelőn kívül). Feltépem az ajtót és kilépek a hóra.

Egy szőke nő áll a kocsim hátuljánál, kapucnis kabátban, csizmában, farmerben, és rám üvölt:

– Maga szokott a helyemre beállni? Végre elkaptam!

– Azért még nem kellett volna összetörni – vizsgálgatom némileg megnyugodva a sárvédőmet. Csak egy vékony festékcsík látszik rajta. A nő japán autójának sárvédője viszont egy kicsit meggörbült.

– Miért áll mindig a helyemre? – teszi csípőre a kezét.

– Nincs lefoglalva – felelem.

– Oké, de értse meg, nem tudok tolatni.

Nem akarom hozzátenni, hogy a jelek szerint előre sem tud menni, hiszen akkor bevette volna a kanyart és nem csókolja seggen a kocsimat. Mit kell mondani ilyenkor?

– Értem – bólintok. Elmosolyodik.

– Akkor visszaadja a helyemet? Ezzel a bazinagy dzsippel biztosan simán meg tud fordulni a hóban.

Megoldom a problémát. Kitolatok a kocsijával, aztán az enyémmel, beállok a hátsó helyre, közben ő bemanőverez a legelső beállóba.

– Egyébként itt lakik? Hát, nyilván – motyogja. – Ki kell cserélni azt az elemet a kocsimon?

– Talán igen. Azt mondják, akkor biztonságos, ha nem tört meg. Meg kell nézetni – felelem.

– A francba. Erre aztán végképp nincs időm.

Mit mondjak. Nem ajánlhatom fel, hogy majd megcsináltatom, mert nekem sincs semmire időm. Majdnem egy éve lakom itt, de még nem láttam ezt a nőt, legalábbis úgy emlékszem.

És amikor már majdnem eszembe jut valami értelmes, amit ilyenkor mondani lehet, mielőtt elvonulnék keresni valami enni-és innivalót a frizsiderben, beállítani valami hülye műsort a tévében és elaludni a film előtt a kanapén, ott áll mellettünk egy tíz év körüli gyerek, akinek dől a vér a kezéből, bugyog a friss hóra – és máris tudom, hogy lőttek a filmnézésnek meg a hideg vacsorámnak.

Fényfüzér

– Anyáméknál karácsonyozunk – mondja Norbert, és hallom, hogy rémesen ideges. A vállammal a fülemhez szorítom a telefont, hogy közben szárítani tudjam a vendégem haját. – Muszáj elmennünk ebédre. Azt mondják, nem mehetek egyedül, mert tudják, hogy van valakim.

– Elég régóta – vigyorgok. Hat éve találkoztunk, két évig hol nála, hol nálam laktunk, aztán már nálam, és három évvel ezelőtt eladtuk mindkét lakást, hogy vegyünk egy közöset.

– Nehezményezi, hogy nem járt még nálunk. Ugye… ugye nem gondolja, hogy barátnőm van?

Norbert ügyfélkapcsolati vezető egy cateringcégnél, vagyis ő tartja a kapcsolatot a nagy megrendelőkkel, és szerez új nagy megrendelőket, nagyon pasisan öltözik, egy nagy mackó, akinek vigyáznia kell, nehogy a megrendelők beleszeressenek. Belém is belém habarodott már vendégem, holott sokan azért kiszúrják, vagy legalábbis gyanítják, hogy mi a pálya.

– Nem ismerem őt – felelem diplomatikusan. Mindig nagy fájdalom volt neki, hogy míg az én szüleim teljesen normálisan állnak a kapcsolatunkhoz, neki, ha rákérdeznek a „barátnőjére”, köntörfalaznia kell. Azt mondja, ott vidéken másképp gondolkoznak az emberek, és ilyenkor önuralomra van szükségem, hogy ne emlékeztessem Aranka nagynénémre, aki egy borsodi faluban él, de nagyon is jól elfogadta, hogy meleg vagyok. Sőt azok élete legboldogabb napjai, amikor elmegyünk hozzá disznóölésre, és napokig „színt viszünk a szomszédok életébe”, ahogy mondja.

– Figyelj, nagyon izgulok. Nem tudom, hogy fogadják majd, de…

– És szerinted muszáj ezt karácsonykor? – kérdezem óvatosan.

– Nem hallom.

– Hajat szárítok. Csak azt kérdeztem, hogy muszáj-e karácsonykor…

– Szerinted én találtam ki? De mit mondhattam volna, ha…

– Oké. Este megbeszéljük.

Már eléggé este van persze, de semmi kedvem a vendégem előtt belebonyolódni. Még szerencse, hogy Norbert szülei nem laknak messze, egy óra alatt hazaérünk, ha kirúgnak is minket. Szívesebben lennék otthon, vagy a saját szüleimnél, akik normálisak, de a barátnőink mindig mondják, azért irigyelnek minket, mert mindig mindent megbeszélünk.

Majdnem teljesen normális az életünk, ha valami elromlik, az rendszerint Norbert félelmei miatt van: volt, amikor attól félt, hogy az új főnöke kirúgja, ha rájön, hogy meleg (persze nem rúgta ki, és persze nyilván rájött), máskor volt egy olyan parája, hogy elütik a biciklin, akkor vett egy buszbérletet, majd megvettük a kocsit, ami többnyire otthon áll, mert egyikünk sem tud parkolni a munkahelye környékén. Aztán tart még különböző fertőzésektől, nem mehetek haza a „hajas” ruhámban, és az üzletben kell mosnom ezeket a cuccokat. Egy kicsit tart az öreglánytól a házban, szerinte előbb-utóbb hangosan lebuziz minket, szerintem meg ráférne egy hajfestés, és meglágyulna. Mármint az öregasszony. Végül Norbert legeslegjobban a szüleitől fél. Harmincnyolc évesen az a legnagyobb félelme, hogy az anyjáék megtudják, meleg, és többé szóba sem állnak vele. Szerintem ha ez a seb begyógyulna, akkor a többi félelme is megszűnne, és végre moshatnám otthon a „munkaruhámat”.

– Szereti a lakást, Zsombor? – kérdezi a vendégem, amikor kikapcsolom a hajszárítót. Akkor került eladósorba a lakása, amikor mi már aláírtuk a szerződést a miénkre, de nem bántam meg egy percig sem, hogy ezt választottuk.

– Nagyon. Most már minden úgy néz ki, ahogy megálmodtuk.

És tényleg. Jó érzés hazamenni. Van egy fenyőfánk dézsában az erkélyen, ma felrakom rá a fényfüzért. Odabent minden fehér és fekete. Hófehér konyha, hófehér fürdőszoba fekete káddal, fehér hálószobabútor, fehér nappalibútor, fehér bőrkanapé, két fekete bőrfotel, rajtuk piros párna. A kávéfőző piros, a frizsider fekete. Otthon érzem magam ott.

De mielőtt hazamennék, lesz még egy hajfestés, két vágás, és meglepem magunkat egy kínai vacsorával, amit hazafelé veszek Li-nél. Vagy Yu-nál. Sosem tudom megjegyezni a nevét.

Aztán hazafelé a kínainál veszek három adag ételt, kettőt magunknak, egyet a házban az öregasszonynak. Az öreglány férje holnap jön haza a kórházból – tegnap futottunk össze a kapunál, és megkérdeztem, mikor látjuk már a férjét. Persze azt hitte, velük akarom elcserélni a hóeltakarítást, és elég éles megjegyzést tett, hogy mindenki többet söprögethetne a „saját háza táján”. Ki kéne engesztelnem, nem bírom a konfliktusokat, remélem, nem utálja a kínai kaját.

December 10.

Sziklakert

– És annyi minden történt, hogy nem hiszed el! – mondom az autóban, mire végre beülünk. Én nem tudom, mi történt ezzel a fodrásszal, de tegnap megérkezett egy adag rettenetes, csípős, szagos étellel, és megkérdezte, mivel jön haza a férjem. Már majdnem odavágtam, hogy foglalkozzon a saját közlekedésével, de csak kinyögtem, hogy taxizni fogunk. Azt már nem, mondta.

Hát így történt, hogy a barátja (most ugye senki sem várja, hogy azt mondom: élettársa?) fuvarozott el a kórházba (a fodrász dolgozik), megvárta velem a zárójelentést, és kisegítette a Ferit a kocsiba. Norbertnek hívják a sofőrünket, azzal foglalkozik, hogy hidegtálakat, italt, süteményeket szervez fogadásokra. Ő csak az ügyeket intézi, nem készít ételt, és ráért délelőtt. A férjemhez hajolok, aki az anyósülésen ül, előttem, mert nem tudom, hol kezdjem. Neki persze az is furcsa, hogy ki jött érte, szerintem nem érti, hogyhogy egy szomszéddal autókázunk.

– Hát mi történt?

– A gyerek… fölöttünk… tegnap elvágta a kezét. Pont akkor jött meg az anyja, meg az a furcsa lakó, aki Norberték fölött lakik. Aki állítólag… orvos. Na, ő vitte kórházba, vagy ügyeletre őket. Csupa vér volt a hó… Mert senki sem takarítja – teszem hozzá halkabban.

– Melinda elvágta a kezét? Remélem, nem az apja miatt, nem szándékosan tette – morogja.

– Mit tudsz te róla?

– Hát csak amit elmondott, amikor együtt mentem vele a buszon. Az apja elment, beleszeretett egy vidéki szépségkirálynőbe. Melinda még sosem találkozott vele, mert az anyja nem engedi.

– Ezt tudtad, és sosem mesélted? – El vagyok képedve. A férjem többet tud a lakókról, mint én? Beszélget velük? Sosem gondoltam volna. Nem egy beszédes típus.

– Nem kérdezted – vonja meg a vállát. Na tessék, ezért mondom, hogy nem egy beszédes típus.

– Nem hiszem, hogy direkt vágta volna el – morfondírozom, bár ez is egy lehetőség, ami annyira érdekes, hogy majd el is mondom Nusinak.

– Hát már csak azért sem, mert szereti a röplabdát.

– A röplabdát?

– Hát persze. Meccsei vannak. Nagyon ügyes. A tizenkét évesek között, persze. Tagja az iskolaválogatottnak, meg egy egyesületben is játszik.

– Nahát. – A férjem tényleg többet tud, mint én.

– És Grétáról van valami hír? – kérdezi. Muszáj volt már tegnap elmondanom neki, ami a szívemet nyomta és nyomja. Hogy már megint kettesben fogunk karácsonyozni. Tulajdonképpen beleszakad a szívem, hiszen annyira szerettem volna látni Attilát és az unokámat. Nem lennék meglepve, ha Gréta direkt csinálta volna ezt a balesetet. Nem akart ő hazajönni, meg velünk ünnepelni.

– Otthon lábadozik. De persze nem emelhet, és mozogni is csak óvatosan. Képzelheted, hogy Attilán mekkora a teher.

– Hát majd jönnek szilveszterre, vagy az új évben – feleli a férjem, de hallom a hangján, hogy neki is fáj. – A fiam Amerikában dolgozik, tudja – fordul Norberthez.

– Igen, tudom. – Tudja?? Hát én sosem mondtam neki. Ebben a házban senki sem kíváncsi az én történeteimre, én meg a szomszédokra nem vagyok az. Aztán még a meleg fiúk is tudják. (Tegnap óta, amikor a fodrász fiú, Zsombor beállított a büdös kínai étellel, még gondolatban sem tudom őket „buzizni”, mert úgy érzem, szemétség lenne tőlem.) – Valami baj van a feleségével?

– Elesett. Korcsolyázott, elesett, és eltört a válla – meséli Feri, amit tőlem hallott.

– És nem jönnek haza karácsonyra?

– Úgy volt, hogy hazajönnek, de így nem valószínű.

– Sajnálom – feleli a fiú.

– Hát maga? A szülei…? – érdeklődik a férjem. El sem hiszem, hogy ilyen szófosó lett.

– Meghívtak minket ebédre – feleli bánatosan. – De nem lesz az olyan egyszerű…

– Hát sosem egyszerűek a dolgok.

– Az én szüleimmel főleg nem.

Innentől hallgatunk, egészen míg beérünk a kertbe. Most nem esik a hó, és meglepve veszem észre, hogy végre normálisan el van takarítva. Majd meg is nézem, ma ki a soros.

Norbert bekíséri Ferit, akinek még néhány napig járókereteznie kell. Nem merem megkérdezni a férjemtől azonnal a hazaérkezése után, vajon el tud-e majd vinni a piacra, hogy bevásároljak. Bár, ahogy a dolgok alakulnak, elég lesz két szelet hal, egy kis krumpli, meg némi belsőség a halászléhez.

A lakásunk bejárati ajtaján ott egy kis piros karácsonyfa, vesszőből fonva. Kérdőn nézek rá. Hát én biztosan nem raktam oda. Utálom az ilyen haszontalan giccseket.

Zöld szoknya

– Nem hibázott senki – szögezem le, és igyekszem higgadt maradni. Felállok, és becsukom a szobám ajtaját, semmi szükség rá, hogy a kollégáim hallják, ahogy összeveszem a volt férjemmel. – Meli neked és a ház lakóinak készített ajándékot, ajtódíszt, és megcsúszott a kezében a kés.

– Egyáltalán, hogy jut el odáig, hogy egyedül van otthon este nyolckor, és egy késsel a kezében farigcsál? Még csak tizenkét éves!

– Tizenhárom, mindjárt tizenhárom. Dolgoztam, mert mint tudod, a keresetemből élünk – emelem fel a hangomat. Oda csapok, ahol a legjobban fáj. Szemét vagyok, de milyen alapon akar lelkiismeret-furdalást kelteni bennem? Mit gondol, nincs bűntudatom a történtek miatt, a kései hazajárásom miatt?

– Értem én, hogy mindig támadással válaszolsz. Szerintem nem kell miattam túlóráznod. Amivel tudok, hozzájárulok… Persze majd jobb lesz. De most tényleg szarban van a cégem.

– Nem túlórázom, decemberben mindig ez van. Véletlen volt, és minden rendben lett.

– Nem értem, ilyenkor Meli miért nem lehet nálam.

– Nálad? – kapom fel a vizet. – Nálatok, drágám.

– És? Adri, ami történt, megtörtént. Egyikünk sem akarja már visszacsinálni a dolgot. Szép volt együtt, de mindketten továbbléptünk. – Tudnék csípős választ adni, de nincs hozzá kedvem. – Miért ellenzed, hogy Meli néha nálunk aludjon?

Aztán persze nem bírom tovább.

– Nem tud pihenni gyereksírás mellett.

– Jézusom… – szólal meg legalább tíz másodperc hallgatás után. – Tehát elmondta. Messze még az a gyereksírás…

– Gratulálok – mondom nagyvonalúan, egy kis kárörömmel. Juliána nem terhes állapotában is kibírhatatlanul hisztis volt, ezt egykori PR-eseként állíthatom. – Tudod mit, beszéld meg Melivel, és ha ő azt mondja, hogy szeretne elmenni hozzátok, vagy néha ott aludni, akkor legyen – felelem. Tudom, hogy előbb-utóbb úgyis kíváncsi lesz, de azt is tudom, alig várja majd, hogy hazajöjjön. Az nem létezik, hogy Miss Röfivel könnyen hangot találjon.

– Jó – nyögi a férjem. A VOLT férjem. Erre persze nem tud mit mondani. – Hát jó. Egyik este beugranék, ha most nem járhat edzésre… csak hogy lássam…

– Rendben. Ma nem ment suliba. Anyu van nálunk.

– Ó. – Haha, anyám szemébe nem mer belenézni, mióta kitört a balhé. – Azért majd hívom, és meglátogatom. A hétvége jó?

– Mondjuk holnap? – fogom a szaván. Szombaton lesz az egyik tévécsatorna karácsonyi partija. Több ügyfelem ott lesz, meghívtak, éppen le akartam mondani, amikor a gyerekem apja hívott. – Este el kéne mennem egy rendezvényre.

– Szombat este… – tétovázik. Gondolom, átfut az agyán, hogy Juliána hercegnő mekkora balhét fog rendezni, ha szombat este a szívszerelme nem tartózkodik otthon. Hát nem tudom, a pokolra kerülök-e ezért, de most élvezem a helyzetet. – Sajnos nem mehetek, nem tudok, mert már… programunk van.

Aha, hát persze.

Miután leteszem a telefont, kinyitom az ajtót. Kati behoz néhány kinyomtatott oldalt az egyik sztárunkról, ami már az egyik januári hetilapban fog megjelenni. Meg kell győzni őt, hogy nincs szüksége több retusra. Az ég szerelmére, még csak harminckét éves, és ráncmentesre, vagyis inkább vonásmentesre akarja retusáltatni az arcát! Két telefon: egy a főszerkesztővel, egy a sztárral. Hisztizik, le akarja tiltatni az interjút, ha ezekkel a képekkel jelenik meg. Nagyon kedvesen elmagyarázom neki, hogy épp fél perce tűnt fel egy tehetségkutatóban, na jó, ebben van egy kis túlzás, de mégsem lehet, hogy a farok csóválja a kutyát. Néha igen, de nem ilyen esetekben.

Telefonálok, osztom az észt, de nem megy ki a fejemből a tegnap esti történet. Csakis magamat okolhatom. Megbízom Meliben, okos, érett, sajnos kicsit koravén is talán, esküszöm, nagyobb a felelősségérzete, mint nekem. Meg akarta lepni az apját és a szomszédokat azzal, hogy egy, a Youtube-ra feltöltött videó alapján készít nekik karácsonyi ajtódíszt, de mivel fűrész helyett csak kést talált, arra gondolt, azzal is menni fog.

Ha nincs ott a szembeszomszéd (aki egyébként mindig elfoglalja a parkolóhelyemet), akkor nem tudom, mi történt volna. Rendkívül szakszerűen látta el, számomra csak a kórházban derült ki, hogy nem is humánorvos, hanem állatorvos. Nagyon normális volt. Már nem tudok rá haragudni, amiért a helyemre parkolt. Amikor hazaértünk, bekísért minket, és pár perc múlva becsöngetett, a kezében két pohár bort tartva.

– Koccintsunk arra, hogy minden rendben van. Hat öltés nem sok, és nem ért ideget a vágás – magyarázta, muszáj volt elnevetnem magam. Az ajtóban állva koccintottunk és ittuk meg a bort. Vagy tíz percig álltunk ott, Meli hívta be, de nem jött, nekem meg eszembe sem jutott. Viszont a fejembe szállt az ital.

Meli végül a hálószobámban aludt, a franciaágyon, nem ő akarta, hanem én. Mintha csak jóvátehetném ezzel a bűneimet. Mintha jóvátehetném, hogy folyton egyedül hagyom.

Hajnalban arra ébredtem, hogy a tévében azt a sorozatot nézi, amiben egy túlsúlyos házaspár a főszereplő. Félálomban megkérdeztem, nem fáj-e a keze, azt felelte: nem. Hozzábújtam és aludtam tovább.

Nem tudom, jó anya vagyok-e. Még az anyám is elképedve hallgatta, hogy Meli este nyolckor egyedül volt, és akár el is vérezhetett volna (kis túlzással). Nem, nem vagyok jó anya.

Ma korán megyek haza. Nem érdekel, hogy egy vacsorán kellene részt vennem. Majd elmegy a gyakornokunk. Meg kell próbálnom rendezni a dolgaimat, és arra figyelni, ami fontos.

Jézusom, nem hagyhatom ki azt a vacsorát. Legalább az elejére oda kell mennem. Különben leshetjük a jövő évi megjelenéseket.

December 11.

Mike és Molly

A szomszédunk állatorvos. Én csak azt tudtam, hogy orvos, mert egyszer, amikor ő ment el, én jöttem haza az edzésről, hallottam, hogy telefonon beszél, és azt mondja, hogy másnap hat műtétje lesz. Arra gondoltam, biztos vakbeleket műt, később arra jutottam, hogy inkább orr-és mellplasztikákat csinálhat, mert a plasztikai sebészek ilyen jóképűek a sorozatokban. És most kiderült, hogy kutyákat operál, meg macskákat, és néha még hörcsögöt meg görényt is. Sokkal izgalmasabb, mintha mellnagyobbításokat végezne.

Örülök, hogy ő volt kint anyuval a kertben. Amikor megcsúszott a kezemben a kés, leszaladt a bal karomig, belevágott a húsomba. Első pillanatban azt hittem, nem lesz nagy baj. Láttam a húst, ahogy szétnyílt, a csontot is láttam, az is fehér volt. Csodálkoztam, milyen fehér minden odabent. Aztán egyik pillanatról a másikra dőlni kezdett a sebből a vér, és mivel végignéztem a Vészhelyzet összes részét, tudtam, hogy azonnal el kell szorítani és orvost keresni. A pulóveremet szorítottam rá, de persze be kellett zárnom a lakást (megígértem anyunak, ha kijövök, mindig bezárom), és le akartam menni a földszinti fiúkhoz. Ők nagyon aranyosak. Együtt élnek, mindig dumcsizunk egy kicsit, tegeződünk. Nem mondom, hogy a szomszéd, a sebész nem jutott eszembe, de biztos voltam benne, hogy nincs itthon, úgyhogy lerohantam. Mivel a fiúk nem nyitottak ajtót, és Morgósnéhoz nem mertem becsöngetni, kirohantam a kertbe. Nem tudom, miért. Valószínűleg meg akartam nézni a kocsikat, hátha a sebész mégis otthon van.

És akkor ott álltak anyuval, hű, de megkönnyebbültem!

A doki, akit Balogh Ádámnak hívnak, amikor meglátta a kezemet, felszólította anyut, hogy kapcsolja be a zseblámpát a telefonján, megnézte a sebet, megdicsért, amiért leszorítottam, kinyitotta a csomagtartóját, és hamarosan gézpólya díszelgett a karomon. Aztán anyut kellett támogatnia, mert el akart ájulni, de végül csak beültünk mindannyian az autójába. Menet közben hívta egy doki ismerősét, megjegyeztem a nevét, mert ő vezeti azt a kórházi osztályt, ahová vittek: Endrődi Péter. Ki volt írva óriási betűkkel a kórházban. Na ő nem volt bent, de egy doktornő már várt minket. Adott egy csomó injekciót a kezembe, és összevarrta a sebet. Azt mondta, gyönyörű lesz, nyoma sem marad majd, csak egy vékony csík. Kaptam egy tetanuszoltást is a kés meg a pulcsi miatt, hiába mondtam, hogy sokszor elmosogatok anyu mosogatása után, mert eléggé nagyvonalúan értelmezi ezt a tevékenységet, tehát a kés tiszta volt.

És amikor mindennek vége lett, anyutól megkérdezték, kér-e gyógyszert, megmérték a vérnyomását, ami rendben volt, de sápadtnak találta a dokinő, úgyhogy felszólította, amint hazaér, igyon egy kortyot, hogy megnyugodjon.

Na és ivott is, Balogh Ádám, a kutyadoki áthozott neki egy pohár bort, amit az ajtóban állva kortyoltak el. Sajnos anyának vannak hülye dolgai, kicsit szégyelltem magam, amiért nem hívta be, igazán kíváncsi lettem volna a kutyás történetekre. Már nagyon régen letettem arról, hogy kutyánk legyen, de néha még mindig azt álmodom, hogy a kezemben tartok egy fehér, puha szőrű kiskutyát. (Anya szerint Morgó asszony megmérgezné, meg egyébként se vinnénk le időben pisilni. Szerintem egyik sem igaz, illetve csak az a része, hogy ő nem vinné le időben, de én biztosan. Morgó pedig sok mindenre képes, azonban nem gyilkos!)

Ma a nagyival vagyok itthon. Végighallgattam, hogy anya kicsinálja magát, meg apa milyen felelőtlen volt, és meg fogja még bánni, hogy elhagyta anyut azért a szépségkirálynőért (vagyis Miss Röfiért). Elég sok mindent mondott, amivel nem értek egyet, például anyuról, hogy most már fel kellene nőnie, továbbá közölte: nem lenne szabad annyit edzésre járnom, meg esténként egyedül lennem itthon, mert veszélyben vagyok, főleg, ha internetezem.

Nagyi az internetet veszélyforrásnak tartja, ami őt tekintve igaz is lehet, hiszen a Facebookon összevissza kommentel minden ismerőse oldalára. Már ezerszer elmondtam neki, hogy a „Mi van veletek, Icukám?”-típusú kérdéseket inkább üzenetben tegye fel az ismerőseinek, de ilyenkor arra kér, hogy oldjam meg a helyzetet. Persze amikor az ő hibáit javítom, nem veszélyes számomra a net. Senki sem tudja elképzelni, milyen ámokfutást végez, még a suliban a szünetekben is törölgetnem meg javítgatnom kell utána a Facebookon. Amúgy pedig nem az internettel foglalkozom a legtöbbet, szeretek olvasni, és szeretek jó filmeket nézni. Ma például együtt néztük a Jim szerint a világot, én már unom meg kinőttem belőle, de neki nagyon tetszett, mondta, hogy nem szokott a Comedyre kapcsolni, amitől eldobom az agyam – hát akkor milyen adót szoktak nézni a nagyapámmal?

Végül is szuper napom volt. Nem kellett suliba mennem, és a nagyi csinált rántott húst krumplipürével. Anyunál a köret (ha főz egyáltalán) többnyire saláta. A nagyi krumplipüréjénél nincs jobb.

Anya azt ígérte, megpróbál ma korán jönni. Persze nem fog, mert megnéztem a telójában a naptárt, és ma van egy bloggeres vacsorája. A bloggerek pedig fontosak, ezt én is tudom. Követem néhányukat az Instán, igazi megmondóemberek. A divatbloggereket, főleg a svédeket nagyon szeretem, tőlük lesem el, hogy milyen fura módon lehet párosítani a cuccokat. A kutyás blogokat is követem. Inkább az Instán, egyet-kettőt a Facebookon, de magukat a blogokat csak ritkán olvasom. A képeket szeretem, a szöveget illetően, ha mondhatom, kicsit igényesebb vagyok, és könyveket olvasok. Regényeket, olyanokat, amik még nem nekem valók.

Szóval a nagyi azt ígérgeti, megvárja anyut, ha korán jön. Én tudom, hogy ebből lesz egy kis balhé, mert anyu nem ér haza korán.

Aztán anyu telefonál hat körül, hogy a nagyi nyugodtan elmehet, mert mindjárt indul haza. A nagyi gyanakvóan kérdezgeti, de én szélesen mosolygok és megnyugtatom.

– Ha anyu azt mondja, hogy mindjárt jön, akkor az úgy is van – magyarázom. Holott az fix, hogy nem ér haza nyolc-kilenc előtt. De engem nem zavar, majd megkeresem és letöltöm a netről azt az állatorvosos sorozatot.

Este nyolckor csöngetnek. Hű. Nem szabad senkit sem beengednem.

Azért odasettenkedem az ajtóhoz, és kinézek a kémlelőn. A doki az, az állatorvos. Elfordítom a kulcsot a zárban.

– Anya még nincs itthon.

– És te? Jól vagy?

– Igen, tessék bejönni.

– Tegnap már mondtam, hogy tegeződjünk. Nagyon furcsa, hogy csókolomot köszön nekem valaki.

– Engem erre tanítottak – vonom meg a vállam, mire elneveti magát.

– Nem jövök be, csak kíváncsi voltam, hogy jobban vagy-e. Nem fáj a kezed?

– Nem, de tessék bejönni. Vagyis… mert kíváncsi vagyok az állatos történetekre.

Nevet, és bejön.

A nappaliban ülünk le, megkínálom sós mandulával, kólával, vízzel, ahogy anyutól láttam, és felteszem a nagy kérdést.

– El tudnád intézni, hogy legyen egy kutyám?

Fényfüzér

Norbert szerint az öreg, a szembeszomszéd jó fej, ő már régen is mondta. Az az igazság, hogy én nem bírom a feszültséget meg a konfliktusokat, és amióta saját üzletem van, ahol a magam főnöke lehetek, meg is szűntek a feszültségek az életemben (nagyjából). Szóval Norbertnek elmondtam a tervemet, amikor elmesélte, hogy mit tudott meg.

Szerinte nem vagyok normális, de nevetett. Az anyjának vettem egy könyvet, de Norbert szerint legfeljebb a billegő asztal lába alá tenné, úgyhogy most vettem egy CD-t – nem is gondoltam, hogy az iTunes korszakában még árulnak CD-t. De Norbert megtiltotta, hogy az iTunes-on vegyem meg és rárakjam egy üres CD-re a karácsonyi slágereket, mert az anyja azt hinné, hogy csak úgy szereztem valahonnan. Kell neki a borító is.

Az apjának viszek egy üveg whiskyt. Nem valami nagy fantáziára vall. Norbert már csak ezen pörög, hogy mit szólnak majd az anyjáék. Holott eddig nemigen érdekelte. Hát pontosan ezért nem kell ilyen sokat várni a coming outtal, szerintem most, karácsonykor nem lesz éppen a legjobb ötlet, de azt teszem, ami neki – szerinte – jó.

A kislány a házban elvágta a kezét. Tudom, mert már második napja én lapátoltam el a havat (most nem esik, hála az égieknek), és vöröslött a hó, mint valami krimiben. Kénytelen voltam megkérdezni az öreglányt (Erzsike néni, mint kiderült), hogy gyilkosság történt-e az éjjel. Azt felelte, nem, de a kislány elszenvedett egy késes balesetet. Az a jó, hogy bár látszólag senki nem beszél senkivel ebben a házban, mégis mindenki mindenről tud, vagy tudni vél.

Tegnap végül nem raktam fel a fánkra a fényfüzért, mert nem találtam. Tuti, hogy Norbert rakta el valahová, de állítja, hogy nem.

Így aztán ma, amikor hazaérek, a tárolóba vezet az utam. A tároló valójában a pincében van, és minden lakáshoz tartozik egy kis helyiség. A miénkben mindaddig katonás rend volt, amíg én pakoltam, de amint Norbert elkezdte lehordani a használaton kívüli dolgait (ősrégi síléc, biciklikerék, pumpák, barkácsláda még kamaszkorából és még sorolhatnám), azóta teljes a káosz. Én vagyok a rend, ő a rendetlenség. Semmi baj ezzel, mert én szeretek rendet rakni a lakásban, még a kocsit takarítani is szeretem, de a pincében utálok rendezkedni. Hiába szigetelt, mindig van egy kis fanyar szag, a régi házak pincéjének szaga, és bevallom, tartok attól, hogy egy egérrel fogok farkasszemet nézni.

Úgyhogy ott pakolászom ímmel-ámmal, az izzóknak egy kis műanyag dobozban kell lenniük, de persze sehol sem találom. Közben szép lassan kezd kialakulni a rend. Át-, fel-és lepakolok, rendezgetek, megtalálom a régi motorosgatyámat, akkor még azt hittem, jó ötlet, ha veszek egy motort – megtalálom a motorosdzsekimet is, egész használhatónak tűnik. Az izzósor már eszembe sem jut, annyi kincs akad a kezembe. Norbert érettségi bizonyítványa. Jeles, jó, jeles, jó, közepes. Régi fodrászmagazinok, már tízévesek. Ki kell dobni őket, csak porosodnak itt, meg a helyet foglalják. Egy illatgyertya, még a romantikus korszakunkból. Sakktábla, amit lehoztunk, mert egyikünk sem bírta elviselni, ha vesztett. (Megjegyzem, általában Norbert vesztett.)

Elmegy az idő, méghozzá elég gyorsan.

Kapirgászás, összerezzenek. Egeret vizionálok, de Norbert az. A konyhaasztalra tettem a cetlit, hogy lent vagyok a tárolóban.

– Azt hiszem, mégsem ide raktam az égőket – vigyorog. – Hanem az ágy alá, egy dobozba – lenget meg egy műanyag dobozt.

Gyorsan megcsókoljuk egymást, aztán kilépünk a tárolóból. Legalább már rend van.

– Mit csinálnak itt? – Az öregasszony hangja éles késként hasít a visszhangos pincében. A folyosón sötét van, kialudt a lámpa.

– Csak mi vagyunk – felelem. – A karácsonyfaizzókat kerestük.

– Ki az a mi? – kérdezi, és ebben a pillanatban felgyullad a villany. Izzó szemmel áll ott a szomszédasszony.

– Hát mi – mondja Norbert. Őt látva az öreglány megenyhül, de azért figyelmeztetően felemeli a mutatóujját.

– Nem itt kellene, ez nem szép dolog. Mutassák az izzót, ha azt keresték.

Norbert felemeli a dobozt, és felé mutatja. Az öregasszony vág egy grimaszt, aztán felcammog a lépcsőn. Biztonságos távolságból követjük.

Vendégszoba

Tesztet állítok össze egy tizenkét évessel arról, hogy „Milyen kutya való neked?”. Ez lesz a dolgozat, amit bead magyarórán. Tetszés szerinti műfajt választhatnak, és végül a teszt mellett döntöttünk. Bármilyen furcsa is, jól érzem magam. Mesélek a kutyákról, holott az elején közöltem, hogy nem kutyakiképző és nem is etológus vagyok, de azért persze egy kicsit konyítok hozzá, hogy milyen kutyának milyen gazda való. Vagy fordítva.

Az értékelésből természetesen kiderül, hogy Melindának egy fehér, puha szőrű, barátságos szuka lenne jó társa, hát igen, már tegnap mondta a kórházban, hogy minden vágya egy golden retriever. Kicsit úgy is alakítottuk a válaszokat, hogy hozzá a golden passzoljon, ahogy ő mondta: a világos golden, nem az aranyszínű. Jó játék volt.

Mire végzünk, megérkezik az anyja. Automatikusan az órámra nézek: fél kilenc. Egy dobozt tart a kezében, lerúgja a csizmáját, és amikor meglát, hátrahőköl.

– Nem jövök mindig ilyen későn haza – mondja köszönés helyett.

– De igen – suttogja Melinda. – Dolgozik. Olyan, mint te. Mind a ketten korán mentek és későn jöttök.

Mintha csak Beát hallanám. Gyakran a szememre hányta, hogy a munka fontosabb számomra, mint a család.

– Hoztam vacsit. Egy étteremben volt egy rendezvény, de én csak az előételig maradtam. És hoztam haza néhány szelet kacsamellet, salátát… Velünk tart?

Nagyot nyelek, aztán a fejemet rázom.

Végül rábeszélnek, és hármasban vacsorázunk.

– Holnap este nem érsz rá? – kérdezi Adrienn, miután megbeszéltük, hogy tegeződünk. Kicsit meglepődöm, de igyekszik gyorsan tisztázni. – Egy partira kellene elmennem. Kicsit munka, kicsit kikapcsolódás. Melit vittem volna, de… és nincs kedvem egyedül menni. Még az is előfordulhat, hogy szórakoztató lesz.

– Nem fogok nyakig kötéssel menni – mutatja fel a bal kezét a kislány. – Tiszta égő lenne, mindenkinek el kéne mondanom, mi történt velem.

– Semmi égő nincs benne. Tudod, hányszor harapott már meg kutya? És egyszer egy ló is – fordulok hozzá. Aztán elmesélem az emlékezetes harapások történetét. Legnagyobb sajnálatára csak egy sebhelyet tudok felmutatni, az is az alkaromon van.

Aztán igent mondok a felkérésre. Úgyis csak a tévé előtt ülnék, kezemben egy pohár borral.

Zöld szoknya

Nem tudom, hogy jutott eszembe, hogy pont a szomszédot hívjam el a buliba. Örültem, hogy ott van, mert így nem kellett bocsánatot kérnem Melitől. Persze ő mindig megbocsát, helyesebben sosem haragszik. Emiatt még rosszabbul érzem magam. Megtehettem volna, hogy nem megyek el a mai vacsorára, aztán mégis máshogy döntöttem. Rossz anya vagyok, rossz háziasszony vagyok, megbízhatatlan vagyok. Rettegtem, hogy anyám még itt van, és valójában megkönnyebbültem, amikor a szomszédot találtam itt anyu helyett. Ugyanakkor arra gondoltam, már ő is olyan rossz anyának tart, hogy inkább felügyeletet vállalt Meli mellett.

Változtatnom kell az életemen.

December 12.

Fényfüzér

A fényfüzér nem világít. Este minden egyes izzót végignéztem, egy tartalék izzóval egyesével kicseréltem őket, de semmi. A vezeték nincs megtörve, mégsem világít. Már reggel nyolctól a megoldáson töprengek, olyan nincs, hogy kifogjon rajtam. Bár szombat van, Norbert korán elment, mert egy nagy fogadást készítenek elő estére. Én ráérek, csak megtalálom a megoldást.

Akkor marad a kábel, azzal kell variálni egy kicsit, nem vagyok ügyetlen, még barkácsszakkörbe is jártam. Igaz, már vagy harminc éve, de akkor is.

A mű kész.

Most bedugom a konnektorba, aztán egy jó lattéval megünnepelem magam.

Durr.

Nem kis durr, hanem nagy, szikrázás kíséretében.

A lejátszó elhallgatott, néma csend.

A fényfüzér sötét.

Ezt elbasztam.

Dörömbölnek az ajtón. Hát persze, a csengő sem működik.

Az öregasszony az, rám szegezi a mutatóujját.

– Áramszünetet csinált?!

Fel nem fogom, hogyan jött rá, hogy én voltam.

Bejön, és amikor kihúzom a füzért zavart magyarázkodás közepette, szinte felsikít:

– Ne nyúljon hozzá!

Meghalok?

Nem. Semmi sem történt. De az áram sem jön vissza. Ahogy az öregasszonyt elnézem, az egész házban ez lehet a helyzet.

– Meg kell szereznem az Elmű telefonszámát – mormogom.

– Hát csak gyorsan. A férjem pont tizenkettőkor ebédel. És a fűtéshez is áram kell.

Eltrappol, én meg a mobilon hívom az elektromosokat.

Tizenegy óra, nagyon úgy néz ki, hogy az öregúr szendvicset fog ebédelni.

Sziklakert

Komolyan mondom, senki sem normális ebben a házban. Még a meleg szomszédok tűntek leginkább beszámíthatónak, de akkor a Zsombor nevű elkezdett fenyőfaizzót szerelni, biztos a kínai piacról van, holott évek óta hallgatjuk a híradóban, hogy lakástüzeket okoznak ezek az ázsiai fényfüzérek.

Az egyik lakó éjjel jár haza a gyerekéhez, aki megcsonkítja magát, a másik megszünteti az áramot, és örüljünk, hogy nem gyújtotta fel a házat, aztán tegnap idejött egy idegen, felment a tetőtéri lakásba, mert belső átalakítások lesznek hamarosan. Arról ne is álmodjanak, hogy reggeltől estig kalapálnak majd, és rádobálják a sittet a sziklakertemre!

Nem beszélve a három fenyőről a kertben. Nem lesz alattuk lerakóhely. Gyönyörűen megnőttek, mióta itt lakunk. Szóval majd összehívom a lakógyűlést, és megbeszéljük, hogy mit engedünk, és mit nem. Mit enged a házirendünk, és mit nem…

– Szerintem ne legyen nagy karácsonyi főzés – mondja Feri, amikor belépek a szobába. – Ketten vagyunk, eszünk egy halászlét, egy szelet rántott halat…

– Ne emlékeztess erre. Utálom ezt a karácsonyt – bukik ki belőlem.

– Akkor nem lesz nagy ünneplés, ugye?

– Ha minden igaz, már ma sem lesz ebéd. Amikor majd összeszeded magad, rendet kell tennünk a házban, nem normális, ami itt folyik – ingatom a fejem. Muszáj magam mögött tudnom a férjemet.

– Ugyan már, rendesek a szomszédaink. Lehet, hogy kiment az áram, én megszerelném persze…

– Neked pihenned kell.

– Járnom kell, tudod.

– A járkálás nem szerelés.

– De mégis ő hozott haza a kórházból…

– Nem ő, hanem a… barátja.

– Kicsit légy megértőbb.

Legyek megértőbb? Helyes. Akkor ma nincs ebéd.

Hangosan csapom be magam után az ajtót.

Fél órával később:

– Hová csoszogsz?

– Zsomborékhoz.

– De hiszen még botozol, küszöbön kell átlépned…

– Már alig fáj. Erőltetnem kell.

– Te tudod.

Makacs férfiak. Most már azon is aggódhatok, hogy mindketten áramütést kapnak.

Újabb fél óra múlva:

– Kapcsold fel a villanyt!

Felkapcsolom.

– Rendben van, nálunk is ég, Zsombikám!

Zsombikám. Egy ámokfutó gyújtogató lakik a szomszédban, a férjem meg becézgeti.

– Na, nem is kell tovább várnunk! Mindent megoldunk!

Virul és nevet a férjem. Mióta itthon van, most nevet először, eddig olyan savanyú képet vágott, hogy rossz volt ránézni.

Mike és Molly

A hadművelet elkezdődött. Már rég kinéztem a szomszédot anyunak, csak akkoriban voltak kételyeim, mert sosem állt le beszélgetni velem. Természetesen most is vannak kételyeim, mert ők ketten külön-külön is alig vannak itthon, ha véletlenül összejönnének, akkor aztán még ennyit se látnám a saját anyámat, mint most.

Persze anyu ezerszer elmondta már, hogy neki apu volt a nagy Ő, meg ilyenek, de én a nagyinál láttam olyan fotókat, amiken egy másik fiúval van (pontosan két másikkal, külön-külön fotókon), és nagyi felvilágosított, hogy ők voltak anyu korábbi szerelmei. Szóval nincs minden veszve.

Mondjuk feláldoztam miattuk egy szuper estét, mert azért a tévécsatorna karácsonyi buliján részt venni igazi kiváltság. Tavaly például láttam, amikor Vella és Tibó, a két, mindenki által ismert műsorvezető, akik mindketten házasok, egymással smároltak a vécé előtt, meg láttam, amikor a fele társaság kiment a kertbe (anyu kollégájától megtudtam, hogy füvezni mentek ki), kihallgattam, amikor az egyik énekes csaj a telefonján kirúgta a pasiját, aki aztán a következő héten egész máshogy tálalta az esetet az újságokban.

Tehát a lényeg: az év legérdekesebb eseményéről mondtam le azért, hogy anyu és a doki összejöjjenek. Nagyon remélem, hogy tudják, mi a teendőjük. Anyu néha olyan elveszettnek látszik.

Én pedig már nagyon szeretnék szerelmes lenni, de egyelőre nincs jelöltem. Nagyon elcsesztük a suliválasztást, az osztályunkban csak öt fiú van, persze őket is látni kellene, aztán mindenki egyetértene velem: okkal várok még az igazira. Ahogy a nagyi mondja: az első igazira.

Azonban anyu számára lehetne a doki a negyedik igazi.

Vendégszoba

Délutánig rendeltem, Edina helyett ugrottam be. Tulajdonképpen azért mondtam, hogy majd bejövök én, és ketten elvisszük a szombatot Péterrel, mert úgysem volt programom, és nem akartam azon gondolkodni, hogy vajon milyen típusú kísérőként gondol rám Adrienn ma este. Mert nyilván van valakije, hiszen nagyon csinos. Viszont akkor miért engem hívott el?

Tehát, hogy elejét vegyem az egész napos filózásnak, bejöttem rendelni. Pezsgő kutya megint megjelent, ő a rendszeres takaróevő a praxisomban, most egy labdát kajált be, de miután megröntgeneztük, nem a műtét mellett döntöttem, hanem a gazdája megfigyelése alá helyeztem. Macskák, egy görény, egy papagáj, több kutya, varratszedések, röntgenek, két diszplázia-előszűrés, aztán egy szendvics ebédre, és a délután gyorsan elrepült.

Most itt állok a tükör előtt egy sötét öltönyben, amiben a múltkor előadást tartottam egy kongresszuson a kutyák csípőízületi diszpláziájának korai kezeléseivel kapcsolatban, és úgy döntök, hogy nyakkendőt nem veszek. Az már túlságosan hivatalos megjelenést kölcsönözne, márpedig ez egy parti, ahol a tévében látott hírességek fognak megjelenni mindenféle vad öltözetben (legalábbis így sejtem, persze van némi fogalmam is róla még a régebbi időkből).

Adrienn átcsönget és közli, hogy taxi jön értünk, mert az ilyen bulikon kötelező legalább egy pohárral inni.

Elég furán érzem magam. A taxiban ülök a szomszédasszonyommal, és olyan helyre megyek, ahová mindig is utáltam járni. És ha jobban belegondolok, mindig hazudtam valamit Beának, hogy miért nem érek rá elmenni vele. Most meg egy félig-meddig idegen nő kísérője vagyok, és nem érzem rosszul magam.

Persze még sejtelmem sincs, hogy mi vár rám azon a partin.

Fényfüzér

Egész nap rendezkedtem, a lakásban égnek a karácsonyi fények, és amikor este Norbert hazaér, koccintunk az adventre. Szeretem az ünnepeket, boldoggá tenne, ha Norbertnek is fontos volna a rákészülés. Szerintem minden ünnepből ki kell hozni, amit csak lehet, ezért vagyok a vágott fenyő ellen. Néhány nap után hullatni kezdi a tűleveleket, ráadásul fájlalom, hogy egy csomó fát kivágnak emiatt a pár nap miatt. A mi fenyőnk lassan kinövi a teraszt, de ha valóban kinövi, majd kiültetjük.

Persze az is eszembe jut, hogy régen ilyenkor elmentem bulizni, eszméletlen helyeken jártam, néha jó volt, máskor nem, megint máskor csak a mának éltem és belementem veszélyes kalandokba is, de örülök, hogy mostanra normális életem és normális élettársam van. Sokan, akiket ma már csak a Facebookon látok, még mindig egyik kalandból a másikba mennek bele, és tudom, hogy szerencsém van, amiért nem tartozom azok közé a melegek közé, akik egész életükben csak álmodnak egy normális párkapcsolatról, de vagy nem sikerül megtalálniuk, vagy már hozzászoktak az egyéjszakákhoz, a reggeli, sietős elváláshoz, a felismeréshez, hogy ebből sem lesz kapcsolat. Így hát, mivel nekem megvan, amit szerettem volna, igyekszem az ünnepekből is kihozni a legtöbbet.

Szóval most, hogy mindennel végeztem, a kádban ülök, zenét hallgatok a telefonomról, és csak egy illatgyertya ég a kád szélén. Azt hiszem, ma csomó hasznos dolgot csináltam, és még a fényfüzért sem kellett kidobnom, mert az öreggel megjavítottuk. Helyesebben: ő javította meg, úgy látom, ért a villanyszereléshez.

Elégedetten bóbiskolok a kádban, és hirtelen nem tudom hová tenni a zajt, amit hallok. Kintről jön? Az ajtó irányából?

Igen. Az ajtón dörömbölnek. Már megint. Pedig működik a csengő, és senkit sem várok.

Kiugrom a kádból, magam köré csavarok egy fürdőlepedőt, és a bejárathoz megyek.

Amikor kitárom az ajtót, a házban lakó öregasszony ijedten hátraugrik, aztán kiabálva mégis a lakás felé mutat.

– Ne meztelenkedjen itt nekem, hanem azonnal nézze meg, mit csinált! És hívja gyorsan a tűzoltókat!

Berohanok, és a nappaliból látom, hogy lángol a teraszon a fenyőfánk a dézsában. Kinyitom az ajtót, és kirántom a konnektorból a zsinórt.

Az öregasszony ott sopánkodik, elrohanok mellette, és a konyhaszekrény alatt található két nagy vödröt megtöltöm vízzel, közben igyekszem a törülközőt magamon tartani.

A kannával a kezemben átrobogok a fehér szőnyegen, kitárom az erkélyajtót, és pont amikor öntöm a vizet az egyik vödörből (a fürdőlepedő persze leesett, mert nem vagyok polip, hogy még azt is tartsam), vastag sugárban jéghideg víz zúdul rám fentről.

Ott állok meztelenül, nyakig vizesen, egy majdnem teljesen leégett fenyőfa mellett. Az erkély mellett sötét a fal, de úgy nézem, megúsztuk, és nem ég le a ház.

Mike és Molly

Tényleg levágtad a kezed? Az üzenet akkor érkezett, amikor anyu még készülődött. A Facebookon jött, és egyből szaporán vettem a levegőt. Erik az, a serdülő I. fiúcsapatban játszik az egyesületünkben. Magas és vicces. Jövőre gimis lesz, GIMIS! És írt nekem!

Nem egészen. Belevágtam, véletlen volt.

– Mondd, Meli, tényleg nem baj, hogy itthon hagylak?

– Nem, már mondtam. Azt ígérted, megnézhetem a Modern család teljes hatodik évadot.

– Honnan van az meg neked?

– Honnan lenne, letöltöttem. Magyar felirattal.

Milyen mély?

– És… nekem fogalmam sincs, miről szól. Szerinted már nézheted? Még csak tizenkettő vagy!

– Majdnem tizenhárom.

Csontig vágtam, éles volt a kés.

– Az tizenkettő, hivatalosan.

– Nincs rajta karika.

Hú, az király. És most mi van?

– Mit vigyorogsz? Muszáj folyton a kezedben lennie a telefonodnak?

– Tőled láttam.

– Jézusom, nem hiszem el, hogy csak a rossz dolgokat tudom megtanítani neked…

– Nem csak a rosszakat.

Összevarrták hat öltéssel. Van rajta egy nagy kötés.

– Jó, de legalább mondj valamit, miről szól. Vagy muszáj lesz utánaolvasnom?

– Arról, hogy van egy nagy család, elváltak, újraházasodtak satöbbi, hadd ne soroljam fel az összes szereplőt, és mindenki nagyon vicces benne. Az a pasi az egyik főszereplő, aki abban az ódivatú Rém rendes családban volt, amit a nagyi máig imád. – Remélem, hogy ezzel sikerül megnyugtatnom.

– Aha. Hát nem tudom. Jó, persze, nézd meg. Szex nincs benne?

– Anyu, ez a film amerikai – hangsúlyozom. – És tévésorozat. Délután adják ott is. Szerinted van benne szex?

Nagyon menő. És mikor jöhetsz edzésre?

– Olyan okos vagy. Kicsit túl okos is, nehogy aztán az osztálytársaid azért ne barátkozzanak veled, mert okoskodónak tartanak.

– Anyu! Készülődj, mert el fogsz késni!

Hát a varratszedésig biztos nem. Azt mondták, már csak januárban. Rossz helyen van, nem kéne megütnie a labdának.

– Mit gondolsz arról, amit mondtam?

– Anyu, nem gondolok semmit. Szeretnek az osztálytársaim, nem tartanak okoskodónak.

Az nem jó, akkor nem is látom a kötésedet?

– Nézz rám!

– Igen?

– Milyen vagyok így?

– Jól áll ez a ruha. Talán túl testhez simuló. De nagyon menő. Kicsit kihívó.

– Ez, kihívó? Hát még csak nincs is dekoltázsa. Ez egy sima, kötött, fekete ruha.

– De minden domborulatod látszik benne.

Az edzésen tuti nem. De küldhetek róla egy fotót.

– Most akkor jó vagy sem?

– Szerintem tök jó.

– Kivel sms-ezel?

– Az egyik röplabdással.

– Hiányzol a csapattársaidnak, igaz?

Küldjél. Most!

– Aha.

– Most mit csinálsz?

– Lefotózom a kezem. A kötést. És elküldöm.

– Ne fotózzalak le?

– Ez a lényeg. Karszelfi.

– Jézusom.

Tessék, itt a kezem.

– A sminked is nagyon szép.

– Tényleg? Nem túl erős?

– Nem. Szép ez a rúzs.

Olyan nincs, amin azért több látszik?

– Köszönöm.

– Nem tudnál mégis lefotózni? De várj… ne így. Ne nézzek ki hülyegyereknek. Várj, kicserélem a pulcsimat…

Anyu végre elmegy, én pedig elküldöm Eriknek a fotót. Na nem azt, amit anyu csinált, azon úgy nézek ki, mint egy gyogyós. Az előszobában a gardróbszekrény nagytükre előtt lőttem magamról vagy harmincöt-negyven képet, mire egy tűrhetően sikerült. Maga a kompozíció is komoly fejtörést igényelt, hiszen a léc magasan van, mióta az Instagramon bóklászom és látom a fotókat. Sajnos természetes fényben lenne a legjobb, mert akkor nincs árnyék, és a színek is szebbek, de azért raktam egy szűrőt a kamerára (csak úgy mondom, hogy Chrome szűrővel minden sokkal jobban fest a fotón), de végül csak sikerült vállalható képet küldenem.

Szerintem meg kéne néznem, amíg még rajtad van a kötés. Sebésznek készülök, haha.

Ez mégis mi a fenét jelent? Randi?

Hát basszus, végül is már egyszer majdnem volt egy randim. A suliban, a párhuzamos évfolyamból Nikolasszal, csak nem mentem el. A barátnőmtől megtudtam, hogy Nikolas sem ment el. A barátnőm figyelt a helyszínen, vagyis a lakásuk ablakából odalátott a térre, ahol találkoztunk volna.

Aztán ezt ennyiben hagytuk Nikolasszal, egy darabig kerültük is egymást, de most már újra morgunk valamit köszönés helyett.

Hát jó, de műteni nem hagyom :)

Remélem, vicces voltam.

Oké, hétfőn suli után egy hamburger?

Jézusom, ez randi! Azonnal írnom kell Andinak, a barátnőmnek.

Rohanok az erkélyre, mert olyan melegem van, hogy egy kicsit le kell hűtenem magam. Életem első randija, amire el is fogok menni!

Furák a fények, és füstszag van. Nem látok semmit, de közelebb megyek a korláthoz. Csak akkor veszem észre, hogy gáz van a fiúknál, amikor kihajolok. Ég a fenyőfájuk a teraszon.

Pánikba esem. Mindig akkor történik valami, amikor egyedül vagyok itthon.

Szinte azonnal eszembe jut a slag, az a vékony, könnyű slag, amit anyu a nagyinak vett karácsonyra azzal, hogy könnyen fel tudja szerelni a telken, és le is tudja venni, nem fogják ellopni, mint a régit, amit kint hagyott. Rohanok a hálójába, kidobálom a ruhásszekrényéből a dobozokat, mire megtalálom. Feltépem a dobozt, és szaladok a fürdőszobába, reszkető kézzel felcsavarom a slag végét, arra nincs időm, hogy a fejet is rárakjam, és áthúzom a nappalin a locsolócsövet. Lelógatom, a lángok már a fenyő tetejét nyaldossák, hallom, hogy a házban kiabál Morgós asszony, aztán újra ki a fürdőbe, kinyitom a csapot, és mire visszaérek az erkélyre, már el is ér a víz a cső végéig, a fiúk teraszára és a fenyőre irányítom. Akkor látom meg, hogy valaki rázúdít egy vödör vizet a fára, de nem látom, hogy ki az, takarásban van. Mindenesetre az én vizem oltja el a lángokat.

Úristen, mindezt bekötött kézzel oldottam meg, és még csak el sem ázott a kötésem.

Zseni vagyok.

Hová tűntél?

Most veszem a kezembe a telefont.

Tüzet oltottam.

El kéne zárni a csapot.

Lángolsz?

Ó, ez hülye.

A szomszéd fenyőfája gyulladt ki az erkélyünk alatt.

Hopp, elment az áram.

Hát veled nem unalmas az élet.

Dörömbölést hallok. Talán az ajtónkon?

És vajon ezt miért írja, még azért nem kéne összeköltöznünk.

Várj, ajtót kell nyitnom, kopognak.

– Helló, Meli. Mindent köszönök, de elzárnád a vizet? Most már tényleg elaludt a tűz… Anyukád nyitotta ki? – Zsombor áll az ajtónkban egy fürdőköpenyben.

– Ó, persze, bocsánat. Anyu nincs itthon.

– Én kérek bocsánatot. És persze elnézést. Elment az áram, és… de már jönnek a szerelők. Én tényleg, de tényleg nem akartam, és…

– Figyelj, semmi baj, nyugodj meg.

– Muszáj megmondanod, hogy mivel tehetném jóvá. Mit szeretnél karácsonyra? Megmentetted a házat!

– Én… semmit. De tényleg.

– Gondolkozz rajta, felöltözöm, és visszajövök.

– Oké, de tényleg mindenem megvan.

Írd meg, hogy mi történt!

Elzárom a vizet, biztos, ami biztos. A végén még alámosom a házat.

Minden oké. Tűz eloltva, áram nincs, víz elzárva, de tényleg jól vagyok.

Összetekerem a csövet. Már nem biztos, hogy befér a dobozába, ki kéne szárítani.

Akkor hétfőn, háromkor? A Mammutnál?

Direkt nem akarom megnézni a dobozokat, amiket kihajigáltam anyu szekrényéből. Még jó, hogy tudom, hol szokta rejtegetni az ajándékokat.

Azért egy tornacipős doboz feltűnik. Vajon rózsaszín, magas szárú?

Nem akarom megnézni, de persze mégiscsak akarom. Még szerencse, hogy nincs áram, és a telefonomat nem akarom teljesen lemeríteni azzal, hogy használom a világítást.

Gyorsan betolom a szekrénybe a cipősdobozt a többi dobozzal együtt.

Ott leszek.

Mire végzek, újra kopognak.

Anyu küld közben egy sms-t:

Minden rendben?

Zsombor áll az ajtóban, immár farmerben és pulóverben.

– Szerencsére nincs baj, kiment két biztosíték, a vezetékek rendben vannak. Viszont Norbert hozott egy kis kaját egy rendezvényről, és gondoltam… A kertben partizunk. Ígérem, nem gyújtok tüzet. A szerelő meg végez addigra.

Így esik, hogy a kertben, kapucnis dzsekiben, hótaposóban vacsorázom egy kempingszékben Norbi, Zsombor, Morgó asszony és Feri bá társaságában. Lazacot eszünk, hideg libamájat ropogós kenyérrel, meg szalámis szendvicset, tojássalátát, és sütiket egy kempingasztalról, papírtányérokból. Egy gyertya biztos, ami biztos, ég az asztalon, de Morgó asszony személyes felügyelete alatt áll. A többiek bort isznak, én kólát, és csak amikor végzünk, és már nagyon fázunk, akkor jut eszembe, hogy nem válaszoltam anyunak:

Persze, minden rendben.

Zöld szoknya

A lehető legjobb döntés volt, hogy Ádám jött velem. Egyrészt nagyon kedves, másrészt nagyon jóképű, harmadrészt mindenkinek feltűnik, és végre azok is észrevesznek, akik egyébként nem szoktak.

Fogadás pezsgővel, el is döntöm, hogy maradok már a pezsgőnél, más alkohollal nem keverem, aztán hidegtál libamájjal, lazaccal, saláták, kis pohárkákban csokoládémousse meggyel, és egy csomó ismerős arc.

Ádám úgy kapcsolódik be a semmitmondó beszélgetésekbe, mint egy igazi társasági ember. Nem is értem, hogy lehet, hogy ott lakunk egymással szemben, és soha egy szót sem váltottunk, sosem hallottam, hogy társaság lenne nála, sosem láttam, hogy vendége érkezne, de az igazat megvallva őt magát sem igen vettem észre, olyan feltűnésmentesen él.

Az persze nem lehet, hogy egy normális pasinak nincs valakije.

Na, nem mintha érdekelne, és nem mintha beleférne az életembe, csak megállapítottam, mint tényt.

A sztárok egy része késik. Ma már nem menő késni, ezt mindig meg is mondom a saját sztárjaimnak, de persze csak nagyon kevesen hiszik el, hogy a pontosság is hozzájárul, hogy később kapnak-e rendszeresen jó feladatokat. Emlékszem a régi karácsonyi partikra, a tévéknél, magazinkiadóknál… nem is olyan nagyon régen, a válság előtt mindenhol dőlt a pia, dőlt a pénz, mindenki taxival járt mindenhová, mindenki késve jött a találkozókra, a partikra… De azóta észszerűbb lett minden, és nem ömlik ki az ablakon is a pénz. Ezt persze én is érzem, de meg kell mondanom, a változtatások nagy részével egyetértek. Még mindig szerencsés helyzetben vannak az ügyfeleim, hiszen foglalkoztatják őket (általában), és a keresetük még mindig kiemelkedően magas.

Amikor kettesben maradunk az egyik ablak előtt, mesélek Ádámnak a régi dőzsölésekről – nem látszik meglepettnek.

Nagyon jól érzem magam. Kilépünk a partira kibérelt villa teraszára, amit fűtőgombákkal melegítenek. Oda járnak cigizni a celebek, de most majdnem üres. A kertben a fenyők még mindig havasak, holott most már napok óta nem esett.

Odakint, a kertben súlyos a csönd, mint az igazi téli estéken. Olyan, mintha nem is a városban lennénk, hanem valahol vidéken.

Most megállhatna minden. Lelassulhatna, csak egy kis időre.

És akkor jön a nő, akit sosem bírtam. Egyenesen felénk tart. Egyszer régen megkérdezte, helyrehoznánk-e a megtépázott imázsát, amit egy részeg éjszakának köszönhet, de nemet mondtam, mert nem bíztam benne. Nem gyakran mondok nemet, hiszen ebből élek, de ez a nő mindig ellenszenves volt nekem, és tudtam, hogy irányíthatatlan. Hiába kiugró a tehetsége, ahogy telik az idő (ami egyébként fog rajta, nyilván az alkohol is közrejátszik), egyre rigolyásabb és kezelhetetlenebb. Nem hiányzik nekem az állandó balhé.

Felénk tart, mint egy dúvad. Pezsgőspohár van a kezében.

Nem tudom, mi baja velem, a hátamat automatikusan a korlátnak támasztom, és már előre égek a várható jelenet miatt Ádám előtt. Csak nem fog egy évekkel ezelőtti elutasításért jelenetet rendezni ez a nő?

Átlép a küszöbön, már egy lépésnyire van, visszatartom a levegőt, nem tudom, mi következik, és hogyan előzhetném meg.

Aztán Ádám arcába önti a pezsgőt, majd kiabálni kezd:

– És még letagadtad, hogy van valakid! És pont ő az! Hát milyen férj vagy te? Milyen apja vagy a gyerekeidnek?

Pár szó fut át az agyamon: anyám, segíts, és még ez is: bazmeg.

Sziklakert

Komolyan mondom, gyámot kellene kinevezni ezekhez a fiatalemberekhez. Felgyújtják a lakást! Sajnos nem tudom magam rendesen kitombolni, mert a férjem ugyanolyan vastagon hibás a tűz miatt, mint ez a Meztelenkedő Meleg Szomszéd. Rettenetes volt ám, amikor megláttam, hogy leesett róla a törülköző tűzoltás közben!

És a kislány uralta a helyzetet. Ki sem néztem belőle, hogy ilyen határozott, gyors és hatékony döntést képes meghozni. Persze megint egyedül volt itthon. Láttam ám, hogy az anyja meg a gyanús személy együtt mentek el egy taxival. Hát én nem tudom, mi várható még ebben a házban. Máskor elmeséltem volna az egészet töviről hegyire Attilának, de most nem keresem, megvárom, amíg ő hív. Az az igazság, hogy meg vagyok bántódva, és legalább egy bocsánatkérést várok tőle. Már hónapokkal ezelőtt megígérte, hogy hazajönnek karácsonyra.

És a fiatalembereket mindenképpen meg kell rendszabályozni. Alá kell íratni velük, hogy nem szerelnek, nem barkácsolnak, nem végeznek villanyszerelési munkálatokat. Ez utóbbit a férjemmel is alá kell íratnom. Már vele kiabálok a kétbalkezessége meg a súlyos következményekkel járó villanyszerelése miatt, amikor kopognak.

Norbert az, a másik fiatalember.

Kerti partira hív minket.

Hát ebben a házban senki sem normális?

Csak azért tartok velük, hogy elmondjam a szabályzatot.

De aztán máshogy alakul.

Beszélgetünk, pedig bárki elhiheti, hogy nagyon hideg tud lenni a kertben december közepén, egy nyugágyban ahhoz, hogy az ember „partizzon”.

Na de végül, akármennyire bolondok is itt a lakók, a következőkben állapodunk meg:

– a fiatalemberek eljönnek velem az egyik áruházba, ahol veszünk (az ő pénzükön) egy megbízható tanúsítvánnyal ellátott, hosszú izzósort, földeltet, vagy nem is tudom, hogy kell ezt mondani, tehát biztonságos kinti izzósort, és felrakják a kerti fenyők egyikére (mert az ő fájuk… hát hogy mit ne mondjak, kinyiffant)

– nekünk veszünk egy műfenyőt, olcsón, hogy azért bent is legyen fánk

– nincs több itthoni barkácsolás, villanyszerelés.

Közben eszünk, nagyon előkelő ám az étel, és finom is. Feri viccelődik, a kislány elmeséli, hogyan vágta el a kezét, és azt is elmondja, hogy az anyja a kedvenc tévécsatornám által rendezett karácsonyi partin van. Erről hosszan faggatom, csak most tudom meg, hogy az anyja sztárokkal dolgozik együtt! Ha jól értem, ő találja ki azokat a történeteket, amiket a pletykalapoknak mesélnek. Nahát! Amikor én olvasom ezeket az újságokat, nem gondolom, hogy jó esetben is csak a fele igaz annak, amit leírnak. A Feri persze mondja, hogy ez már az ötvenes években is így volt, és a politika világában azóta sem változott, hát mit csodálkozom, hogy a celebek is eltanulták?

Szóval meglepődöm, amikor megtudom, hogy milyen hírességekkel találkozik nap mint nap ez a nő, aki folyton rohan, figyelmetlen, és rosszabbul vezet, mint a férjem, pedig az már nagy szó. Hát még, amikor a kislány azt is elmeséli, hogy a gyanús egyén valóban orvos! Igaz, csak állatorvos.

Azzal zárul a mi kis partink, amikor már degeszre ettük magunkat, és egy kicsit be is csíptünk, hogy igennel felelek Melinda kérdésére. Pedig a kérdés így szól:

– Meg tetszik engedni, hogy legyen egy gyönyörű, puha szőrű, fehér kutyám?

Azért még ezt is hozzáteszem, miután rábólintok:

– De nem végezheti a dolgát a kertben.

Közben a fejem rázom, annyira nem értem magam. Végtelenül engedékeny vagyok.

Vendégszoba

Annyira laza és gyanútlan vagyok Adrienn mellett, hogy én is meglepődöm. Beával utáltam ezeket a helyzeteket, most pedig szórakoztat… Érdekes, nem is tudom, hogyan nem sejtettem előre, hogy lehet itt még galiba, hiszen a volt feleségem szerepel a csatorna egyik produkciójában. Azt hiszem, az a baj, hogy nemigen nézek tévét.

Így aztán időbe telik, mire összerakom a képet. Bea közeledik felénk, mint egy fúria, és én, aki annyi évig együtt éltem vele, nem tudom felmérni, mire számítsak, úgyhogy valójában meg is lep és nem is, hogy az arcomba önti a pezsgőjét.

Azt üvöltözi, hogy rossz apa és rossz férj vagyok, meg hogy megcsaltam, és az élettársa, Loránd, a színész (a feleségemnél nyolc évvel fiatalabb, de mivel kevésbé élhet élvezeti szereken, már most jóval fiatalabbnak tűnik ennél is) sehol sincs, hogy megpróbálja csitítani Beát.

De hát nem megy az olyan könnyen. A volt feleségem igazi primadonna, azt imádja, ha mindenki rá figyel, főleg, amikor még iszik is. Nem telik néhány másodpercbe, mire azt is felfogom, hogy Adriennt is becsmérli.

Az arcomnak akar esni, már volt részem a vörös műkörmökkel való találkozásban, úgyhogy lefogom a kezét, de akkor meg rúg, a térdével ráadásul, és hát nem a legkellemesebb, ahol a rúgás ér. A biztonsági őrök jönnek, nyomukban egy-két fotós. Ezt nem hiszem el. Örökre ennek a házasságnak a nyomait fogom viselni, most alakulhatott volna talán egy kapcsolat, és akkor…

Bea üvölt, a fotósokat Adrienn terelgeti vissza, aztán megérkezik Loránd, és csitítani kezdi Beát, aki éppen azt kiabálja, hogy milyen szemét vagyok, direkt őt provokálom, hogy egy sztárokat anyagilag megrövidítő pióca nővel vagyok itt. Végül Loránddal bemennek, és elkeverednek a tömegben.

Mire kettőt fordulok, és tiszta a terep, Adriennt sehol sem találom.

Hát így ért véget, ami még el sem kezdődött.

Veszem a kabátom, és kimegyek, hátha találok egy taxit a környéken. De amilyen peches vagyok, taxi sehol, úgyhogy gyalog indulok le a hegyről.

Zöld szoknya

Lónyai Beáta a volt felesége Ádámnak?? Akkor már értem, miért tűnt ismerősnek. Talán láttam is róluk közös fotókat régebben. Hogy a fenébe tudott együtt élni azzal a nővel? Igen, jó színésznő, de emberileg… rémes. Rettenetes hisztérika.

Nem tudom, mit szokás tenni ilyen helyzetben. Mármint úgy értem, magánéletileg, hiszen azt pontosan tudtam, hogy mint PR-esnek, tüzet kell oltanom, és az a lényeg, hogy a lehető legkevesebben tudják meg, mi a helyzet. Nem mintha mindig tartanám magam a „pozitív PR-hitvallásomhoz”, vannak esetek, amikor akár még jól is végződhet egy ilyen hírverés, de ez most nem az a helyzet. A fotósokat megkérem, hogy töröljék ki a képeket. A csatorna PR-ese ott van mellettem, és ugyanez a kérése. Szerencsére ő is tudja, hogy ezt a történetet nem lehet úgy tálalni, hogy az idősebb korosztály által kedvelt sztárjuk jól jöjjön ki belőle, és talán van benne egy kis együttérzés is felém. Régóta dolgozunk együtt, nyilván kölcsönösen segítünk egymásnak. Valószínűleg meg fogja kérni Beáta élettársát, hogy vigye haza, mert senkinek sem jó, ha tovább folytatja az ivást és kitör egy újabb balhé.

Miután végzünk, bemegyek a mosdóba, kicsit össze kell szednem magam.

Nem tudom, hány percet tölthetek ott, de amikor visszatérek, Ádámot sehol sem találom.

A francba. Kikérem a kabátomat, kimegyek az utcára, de nincs sehol. Épp jön egy taxi. Nekem jó lesz. Hazaindulok, Meli úgyis otthon vár rám, persze megnyugtatott sms-ben, hogy odahaza minden rendben. Hát remélem is.

Vendégszoba

Egy foglalt taxi húz el mellettem, majd nagy fékezés, és visszatolat. Adrienn ül a hátsó ülésen, és kinyitja az ajtót.

– Ugyanarra a helyre megyünk – mondja.

Szégyellem magam, de beülök mellé.

Egyszerre szólalunk meg, és mindketten ugyanazt mondjuk:

– Ne haragudj.

Nem értem, ő miért mondja. Az én exfeleségem csinálta a balhét, belekeverve őt is.

Hazáig hallgatunk. Egész biztosan ő is azt gondolja, amit én. Hogy vége annak, ami még el sem kezdődött.

Együtt ballagunk fel az emeletre, szótlanul. Meglehetősen zavarban vagyok.

Aztán az emeleten, az ajtó előtt ránézek, ő mosolyog.

És akkor, a fene tudja, honnan veszem a bátorságot, de magamhoz ölelem, és megcsókolom. Legfeljebb kapok még egy tökön rúgást.

December 24.

Fényfüzér

Komolyan, hatvan kilométert autóztunk, és a legrosszabb rémálmaimat is felülmúlja, ami itt történik.

Pedig olyan szépen indult a nap. Erzsike engedélyével meggyújtottuk a kerti fenyőn az izzókat, mert minden reggel ő ellenőrzi a… mit is? Nem tudom, de csak akkor tekinthetjük érvényesnek az aznapi égőgyújtást, ha leokézza.

Utána becipeltük a fát, amit vett és mi hazahoztunk (mert végül természetesen úgy döntött, hogy kell a fenének a műfenyő, és ha karácsony, legyen nagy, vágott fenyő, hiába próbáltam környezetvédelmi szempontokat felsorakoztatni), azután Meli megérkezett a díszítésre, immár kötés és varratok nélkül. Mialatt Feri és Meli díszítettek, én befestettem Erzsike haját. Ma reggelre mondta rá az „áment”, a múltkor még elhajtott a fenébe, amikor felajánlottam neki, hogy visszaadom a hajának a természetes színét. Öreg ő már ahhoz, hogy bohócot csináljon magából, meg ilyeneket mondott, ma mégis megengedte, sőt még azt a vágást is. Kérdeztem, mit szólna egy Jane Fondás, kicsit tépett frizurához, jó a tartása a hajának, nagyon előnyös lenne neki. De csak akkor bólintott rá, amikor mutattam fotót az idősödő színésznőről a laptopomon.

Náluk végeztem a hadműveletet, hiszen Norbert nem bírja a hajazós dolgokat, de most mégis megengedte, hogy a „hajas” cuccomat majd otthon mossam ki.

Délelőtt kimentünk a kocsihoz a csomagokkal. Összefutottunk a dokival és Adrival, akik vihorászva érkeztek haza, valószínűleg a cukrászdából, mert tortadobozokat hoztak. Nagyon úgy látom, hogy ez már kapcsolat.

És akkor elindultunk.

Csupán hatvan kilométer, vagy még annyi sem, de esküszöm, tényleg egy másik bolygóra érkeztünk. Norbert szüleinek arcáról lefagyott a mosoly, amikor megláttak (az apja már eleve nem is mosolygott), és amikor Norbert kimondta: „lakótársak vagyunk”, az apja elfordult, és azóta nem is tért vissza közénk.

Két órája ülünk az ebéd mellett, szótlanul, és kezdem úgy érezni, hogy elegem van. Természetesen Norbert miatt ki kell bírnom, azonban semmi jóra nem számítok.

Norbert anyja behordta a fogásokat, az apját nem is láttam azóta, hogy megtörtént a bemutatás. Pedig abban, hogy lakótársak vagyunk, még semmi rossz nincsen. Persze sejtették ők, nyilván…

Norbert próbál beszélgetni. Szomszédokról, a munkájáról, de az anyja szája keskeny csíkba feszül.

Az ajándékozás sem valami oldott.

Nem is vagyok rá kíváncsi, vágyom már vissza az életünkbe.

Úgy búcsúzunk el, hogy Norbert apja nem kíváncsi ránk. Még akkor sem kerül elő, amikor a kapuban elköszönünk az anyjától.

Boldog karácsonyt.

Hazafelé én vezetek. Próbálok valami vigasztalót mondani, de csak annyi jön ki a számon, hogy majd megenyhülnek, meg hogy sejtetted, hogy így lesz.

És akkor az én negyvenhez közeledő párom sírva fakad, és csak sír, mint egy gyerek.

Boldog karácsonyt.

És egyben bassza meg mindenki.

Nagyon szomorú vagyok.

Mike és Molly

Sosem gondoltam, hogy egy húszéves felnőttnek fogok mesélni az első szerelemről. De hát tudnom kell, hogy mit gondol róla.

– Nem csókolóztunk – szögezem le.

– És ő akarja? – kérdezi Botond, és nézi, ahogy díszítem a fát. Nem hajlandó segíteni, meg is értem, nem az ő fájuk. De azért a habcsókokra rárakja az akasztót. Botond az állatorvos Ádámnak a fia.

– Igen. Én nem akarom, érted.

– Még fiatal vagy.

– Te mikor csókolóztál először?

– Én? – Elvörösödik. Nahát. – Tizenhat évesen.

– Ó. Basszus. Az még kicsit több, mint három év. De persze az a te idődben volt…

– Hát figyelj, miért nem akarsz csókolózni vele?

– Mert azért az gusztustalan egy kicsit, nem?

– Na. Látod. Amíg így érzed, addig semmi értelme csókolóznod. Érted?

Ezen elgondolkozom.

– Azt hiszem, igen – felelem végül. – De addig mi van? Mert nem sok a közös témánk.

– Majd lesz valakivel.

– Neked van valakivel?

– Most éppen nincs.

– És nem hiányzik?

– Nemtom.

– Aha.

Hát így. Ezek szerint húszévesen sem sokkal okosabbak az emberek.

Majd talán anyuval megbeszélem. Ő nem találja gusztustalannak a csókolózást, hiszen amikor hazajöttek a buliból, csókolóztak a lépcsőházban Ádámmal. Tudom, mert hallottam a lépéseket, és kinéztem a kémlelőnyíláson. Szerencse, hogy magasra nőttem. Ott smároltak, pont Ádám ajtaja előtt. Összejött, amit kiterveltem nekik.

– Holnap este apuval karácsonyozom. Náluk! – mondom hirtelen. Nem tudom, mitől lett közléskényszerem, Botond olyan megbízhatónak tűnik. – Most először mehetek majd hozzájuk. Egy volt szépségkirálynővel él együtt, akit anyu utál. Miatta váltak el. Gyerekük lesz. Most fogok megismerkedni Miss Röfivel.

– Így hívod?

– Így. – Vállat vonok. – De majd ezt nem mondom neki. A nevén fogom szólítani.

– Az jó. Azért ma itthon leszel?

– Hát még jó hogy! – pislogok rá. Azt hitte, tizenhárom évesen elmegyek bulizni, vagy mégis mit képzelt? – Ki nem hagynám az itthoni karácsonyt!

– Akkor, ahogy elnézem a dolgokat, együtt fogunk ünnepelni.

Vendégszoba

– Jó volt tegnap?

– Hogy érted?

– Hát a fiaddal. Sörözni mentetek.

– Furcsa volt. Először söröztem vele. Kifejezetten normális gyerek, pedig a körülményeket tekintve…

– A körülményeket tekintve Melinda is lehetne problémás. Aztán a világ legjobb gyereke. Én meg a világ legrosszabb anyja.

– Dehogyis.

– Alig vagyok itthon.

– Irányításmániás vagy te is.

– Haha.

– Nélküled nem működik a cég, ugye?

– Ne froclizz, nélküled sem működik a rendelő.

– Működik, mert januárig nem dolgozom. Na jó, két napot rendelek…

– Januártól bevonom Katit a nagy projektekbe. Átadok neki néhány nagy falatot… akarom mondani, feladatot. Eldöntöttem. Egy héten háromszor már ötre hazajövök.

– Oké.

– Tényleg.

– Jó, akkor elmegyünk pár napra síelni?

– Napozni szeretnék.

– Akkor napozni.

Eljátszik a gondolattal, látom rajta, ahogy csavargatja a haját. Remélem, hogy nem gondolja komolytalannak az ajánlatomat.

– Rendben. Megszervezem.

– Nem.

– Miért nem?

– Mert a kontrollmániádat kezeljük éppen.

– Oké – nevet. – Akkor szervezd meg. Mondd, hogy mikor kezdjek csomagolni.

Sziklakert

Nem tudom, hogy alakulhattak úgy a dolgok, hogy hajnal óta fő a halászlé, és nem kétemberes adag, nem bizony! Zsomborék rábeszéltek, hogy mivel ők nagybelűek (ki hívta őket, az ég szerelmére?), és Meli is mondta, hogy az anyja egyáltalán nem tud főzni (jesszusom, erre mit mondjak? – de hát sztárok menedzsere, vagy mi a fene, végül is benne van a pakliban, hogy nem konyít a főzéshez, csak hát milyen ételen él az a szegény gyerek?), ráadásul a doktornak is itt a fia, szóval ha megtenném, hogy főzök egy nagyon nagy adag halászlét, ami nyolc-tíz emberes… Norbi hidegtálat hoz, a doktor meg állítólag a kacsasütés bajnoka. Mindegy, én azért vettem egy csomó halszeletet, és lesz rántott hal, tört krumpli, a nyáron eltett savanyúságom, cékla, de még bizony mákos guba is.

Ennyi ember egy házban, és mind bélpoklos, még a kislány is, mert a minap úgy ette a pörköltömet, mint aki már hetek óta nem kapott enni.

Hát sok a dolog, de ez valahogy pörgőssé tett. Kevesebbet tűnődöm Attiláékon. Feri kitalálta, hogy lepjünk meg mindenkit a házban egy kis ajándékkal. Úgyhogy csokoládés kekszet sütöttem mindenkinek. Úgy értem, csokoládédarabokat szórtam bele, és áfonyát is.

Apropó, a férjem. Említettem már, hogy bot nélkül jár? Na jó, a lépcsőzésnél kapaszkodik a korlátba. De bot nélkül, délcegen sétálgat, nem mintha itt bárki is engedné, hogy a kertben botorkáljon, még csak az hiányzik… Azt hiszem, fájdalmai azért vannak, mégis eljátssza, hogy milyen fitt. Hát nagy színész, amúgy mindig ilyen hiú volt.

Megint esik a hó. Nem is emlékszem rá, mikor volt utoljára ilyen fehér a december. Leesik, elolvad, leesik, elolvad, közben meg persze takarítani kell. Lássanak csodát, a múltkor a doktor lapátolt!

Délután kezdenek gyűlni az emberek. Miért pont nálunk, nem tudom, de emlékeztet azokra az időkre, amikor Attila még kicsi volt, és a férjem testvére sem költözött le vidékre: jöttek ők is a családdal, annyian voltunk néha, hogy magam sem értettem, hogyan tudok mindenkit jóllakatni.

Elsőnek Melinda és az anyja érkezik, a nyomukban természetesen a doktor. Aztán az a lakli gyerek, akit a napokban betörőnek hittem, és ki is hívtam a rendőröket. Aztán tisztázódott, hogy a doktor fia. Sőt az egyik újságból azt is megtudtam, hogy ki az anyja, hát az a színésznő, aki egy fiatal, léha celebbel él együtt. Hát nem mondom, biztos nem büszke a doktor arra az újságcikkre, de számomra érdekes volt. Nem tudom, hogyan kérdezhetnék rá Adriennél, hogy mi az igazság, mi történt azon a rendezvényen, mert az újság szerint a doktort tökön rúgta a színésznő. Még egy kép is megjelent róluk, onnan ismertem fel a doktorunkat.

Mike és Molly

Nincs ember, aki képes ennyit enni. A nagyszüleimnél délután volt az ünneplés, de csak sütikkel, mert a nagyi mindig 25-én készül ebéddel. Rengeteg sütit ettem, és most Morgóéknál kezdhetném is elölről. Még szerencse, hogy nem szeretem a halat. De azért elég jó az étvágyam, máskor sincs vele baj, azonban most még jobb.

Szóval az van, hogy csókolóztam Erikkel.

Tudom, hogy délelőtt még azt állítottam, hogy gusztustalan, meg minden. Tudom, hogy Botond azt mondta, hogy akkor még nem állok rá készen. Tudom, hogy még nem vagyok tizenhárom éves, és részben a kíváncsiság hajtott, meg hogy nekem is legyen „egy”. Aki velem egyidős, tudja, hogy mit jelent ez az „egy”. Az elsőt, meg hogy kezdek felnőtté válni.

Hogy milyen volt? Hát nem biztos, hogy jó ötlet volt hagymát reggeliznie, még ha utána rágózott is. De ezt nem fogom elmondani a barátnőimnek, mármint a hagymát. Nem undorodtam, de nem volt az a nagy szerelembe esés sem. Amikor egyszer anyut kérdeztem, milyen az igazi csók, azt mondta, olyan, hogy az ő száját a sajátodnak érzed. Hát én nem éreztem annak, mindvégig kicsit idegen volt, vagyis nem is kicsit, és jobb lett volna, ha nem dugja át a nyelvét.

Viszont így átestem a tűzkeresztségen. Tudom, miről beszélnek a nagyobb csajok az öltözőben. Jobb nő lettem, bár anyu erre azt mondaná, hogy túlzás, ha már nőnek tekintem magam. Ezért el sem mondom neki a csókot (legalábbis egy ideig).

Ja, egyébként végeztem Erikkel.

Nem tudom, miért. Biztos a hagyma is közrejátszott, meg hogy a nyelvét a saját szájában kellett volna tartania.

A nagyiéktól kaptunk egy ötéjszakás síutat, amiben a szilveszter is benne lesz. Anyu kicsit sokkban volt, mert bár tud, de nem szeret síelni. Én apuval voltam régebben néhányszor, és egész jól ment. Nevettem ám anyun, mert láttam rajta, hogy kiborult. Persze nincs min csodálkozni: ilyen a nagyi nevelési módszere. Kitalálta, hogy anyu legyen többet velem, hát elutaztat bennünket.

A nagyi ugyanolyan kontrollmániás, mint anyu. (Azt, hogy kontrollmánia, Ádámtól hallottam, anyunak mondta azért, mert mindent az ellenőrzése alatt akar tartani.)

Most összegyűlünk Morgóéknál. A ház összes lakója, plusz Botond. Anyu szerint azért van ez az összejövetel, hogy elvonjuk a figyelmüket arról, hogy nem utazik haza a fiuk Amerikából.

Jó ez a buli, és mégis arra gondolok, hogy itt senki sem tudja, de már felnőtt nő vagyok. Van egy nagy titkom.

Fényfüzér

– Majd megbékél – mondja Norbertnek Erzsike. Hát ide jutottunk. Ülnek a konyhaasztalnál, sutyorognak, és még ő vigasztalja Norbertet, pedig hónapokig megesküdtem volna arra, hogy csak a két buziként emleget minket. Most meg már az elfogadásról beszél. – Egy anya mindig megbékél – vigasztalja tovább. Lehet, hogy igaza van, de én egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy egyhamar közeledni fognak egymáshoz. Főleg az apjával nem.

Késő este a szüleimmel karácsonyozunk. Majd ők feldobják Norbert hangulatát, nagyon szeretik egymást.

Hat után tíz perccel megjön az sms, amit vártam. Beterelem az embereket a nappaliba, szólok Norbertnek, aztán kimegyünk a lakásból.

Visszafelé jövet lecsapom a biztosítékot az ajtó fölött, de mire Erzsike felháborodna, Norbert besiet a nappaliba, kezében csillagszóróval.

Amikor leég, felpattintom a biztosítékot, és Erzsike sírva fakad.

Sziklakert

Hát mégis eljöttek. Nem tudok mit mondani. Újra itt a fiam, és végre itt az unokám… Még szerencse, hogy van elég étel. Még szerencse, hogy ilyen sokan vagyunk itt együtt. Boldog karácsonyt, mondják, amikor lassan elszivárognak, és csak mi maradunk, Attilával, a feleségével, és az unokámmal, akit most látok először.

December 31.

Mike és Molly

Feladó: Vértes Melinda

Dátum: 2015. december 31. 09:12

Címzett: Tóth Andi

Tárgy: Erik

Hahó, hát igazad lett, Erik azóta, hogy miszlikre szabdaltam a karkötőt (amit karácsonyra adott, és ugye kiderült, hogy már ezt kapta tőle korábban Saci is, aki visszaadta neki), folyton írogat a Messengeren. Nem emésztette meg, hogy elküldtem neki a szétvágott karkötő fotóját. Még nem tudom, mit kezdjek vele. Szerintem végeztünk. Anyu szerint viszont drámakirálynő vagyok.

Most jó itt, Ausztriában, bár anyu nyűglődött, hogy nem bírja a hideget, de érdekes módon, amikor kiderült, hogy Ádám is velünk tart, máris jobb kedve lett. Ádám fia otthon maradt, mert van egy csomó bepótolnivaló találkozása a barátaival. A rigolyás alsó szomszéd mondta, majd szemmel tartja, nehogy drogtanyát rendezzen be.

Szóval itt vagyunk hárman (azt hallottam fél füllel, hogy elmennek még valahová tavasszal, vajon én is velük tartok majd?), külön szobában alszom, de sajnos nem tudok sokáig tévézni, mert a síelés és vacsora után gyorsan elnyom az álom. Panzióban lakunk, a szobámban van egy feldíszített karácsonyfa, és ha kinézek az ablakon, a havas hegyeket látom.

Az idei egyébként minden szempontból jó karácsony volt. Találkoztam apu barátnőjével, aki élőben sokkal normálisabb, mint ahogy anyu lefestette (de azért azt meséltem anyunak, hogy valóban lehetetlen egy nő, és szar a sminkje is, hogy megnyugodjon).

Anyu pedig tényleg rendesen összejött Ádámmal.

Éééés: megkaptam a legklasszabb ajándékot, itt adták át: egy fotót egy négyhetes golden retrieverről. Lénának fogom hívni, és egy hónap múlva az enyém lesz! Tudom, hogy Ádám győzte meg anyut. Úgyhogy bármit tesz is, mindig a szövetségese maradok.

És még valami, amit mindig el akartam mesélni. Norbiék megszervezték, hogy a házban az egyik lakóhoz, a rigolyás nőhöz és a férjéhez meglepetésként érkezzen a fiuk Amerikából a családjával. Annyira szép volt. Én utálom a megható dolgokat, meg tudod, még a csókolózást is utálom, de ez szép volt. Ja, és én már tudom (Norbitól), amit a szülők még nem, mert szilveszteri meglepetés lesz nekik: a tetőtéri lakást a fiuk vette meg, arra az esetre, hogy amikor majd hazaköltöznek, ott lakjanak. De Norbi szerint egyáltalán nem biztos, hogy valaha is haza fognak költözni.

Ma lesz a szilveszteri buli itt, a hegyen. Nem tudom, mit kezdjek ezzel a dologgal, az ember nem bulizik az anyjával és az anyja barátjával – hacsak arra nem jó ez az este, hogy ismét közelebb kerülök egy nappal a tizenharmadik születésnapomhoz. Amúgy tuti, hogy uncsi lesz a szilveszter.

Puszi, Melinda

Feladó: Vértes Melinda

Dátum: 2015. december 31. 17:20

Címzett: Tóth Andi

Tárgy: Erik

Képzeld, van itt egy helyes fiú. Nem tudom a nevét, de a panziónkban lakik, és felsegített, amikor elzúgtam a pályán. Tök helyes. Talán mégis izgi lesz a szilveszter.

Puszi, Melinda