FEJŐS ÉVA

KRIMI RIMINIBEN

A Következő történet minden szereplője költött személy, és az egész cselekmény a fantáziámban született meg, a valósághoz semmi köze. Ha mégis hasonlóságot mutatna egy kitalált karakter vagy a kitalált cselekmény a valóságoshoz, az mindenképpen a véletlen műve.

– Emlékszel még? – böki ki a kérdést. Majdnem leejti a telefont a saját bátorságától.

– Mire? – kérdez vissza a másik. Jesszus, gondolja, milyen régen volt! Milyen régen. Mikor is? Nézzük, pörgeti vissza az éveket magában. Most 2023-at írunk, akkor… jesszus. Tizenöt éve!

– Hát Riminire – mondja végül. Érzi, ahogy borzolódnak a pihék a bőrén. Hogy volt bátorsága kimondani?

Élete legszebb nyara volt, nem túlzás.

A csodás, homokos part, a sekély, langyos tenger, a fagyik, az éjszakai bulik, a diszkók, a csókok.

A kirándulás San Marinóba, ott álltak a kőfalnál, a mellvédnél, nézték a tájat, és lecsókolták egymás arcáról az izzadtságot. Az utazás, a velencei megálló…

És a lánykérés.

Jesszus, de hát csak húszévesek voltak!

Milyen rég volt.

– Hmrbr.

– Ez mi?

– Emlékszem.

– És…?

– És annak semmi köze ahhoz, ami most van.

Hát ja. Így gondolkozik egy pasi, fut át az agyán. Mindennek mindenhez köze van.

Két nappal később ott áll a születésnapján, egy hatalmas parti közepén, és nem akar hinni a szemének.

Be is kell szaladnia a házba, otthagy mindenkit a medence partján pezsgőzni.

Áron utánamegy, hallja, ahogy szól a többieknek: – Lilla megszökik, visszahozom!

Érzi a férfi tenyerét a nyakán, aztán a száját az ajkán. Prosecco-és kaviárízű az ajka. Kicsit szúr, mert már nőnek a borosták a szája alatt. Az inge frissen vasalt, összekeveredik Áron niche kölnijének illata az ingből kipárolgó amerikai öblítő illatával, szigorúan keserűvanília és csokoládés szivarfüst, fut át Lilla agyán, ahogy összeadódnak az illatok, már megint valami jó jön ki belőle.

Kibújik az ölelésből.

– Hagyd, meg akarom nézni újra!

Az étkezőben állnak, a hatalmas, modern tölgyfaasztalra borítja a vadonatúj Gucci táska tartalmát. Oké, a táska is gyönyörű, bár van már hasonlója, de ami benne van!

Jézusmária. Egy ház fotója. Nem akármilyen házé!

A ház a tengerpartra néz. Egy olyan tengerpartra, ahol húszévesen megkérték a kezét.

Áron, személyesen.

Kölcsönpénzből utaztak, egy egycsillagos szálláson aludtak, Áron apjának Fordja kétszer robbant le az úton, de mindkétszer jöttek segítőkész magyarok, ami fura, de így történt.

Pizzán éltek, nem étteremben ettek, hanem egy szeletelve pizzát áruló bódéban, mert ott olcsóbban adták.

Pizzán és fagyin éltek, utolsó este vettek csak a kisboltban egy üveg akciós proseccót, és a tengerparton megitták.

Akkor kérte meg Áron a kezét.

Úristen, de jó volt!

Azóta sok víz lefolyt a Dunán.

A fotón egy csodás hotel Riminiben, ennél jobb nem lehet, mint hogy ott töltsenek egy hetet. Visszatérnek tizenöt évvel később, és – Lilla ebben reménykedik – újrakezdik onnan, ahonnan akkor kellett volna kezdeniük.

Mindent újrakezdhetnek.

– Ez nem egy hotel! – nevet fel Áron, amikor Lilla érdeklődik, mikorra fizette be magukat. – Ez egy ház, lakásokkal.

– Az is jó – bólint. – Apartman, majd megoldjuk, mint… akkor.

– Félreérted, Lilla – veszi két tenyerébe a nő arcát. – Ez egy új ház, és a fölső szint a tiéd.

– Enyém?!

– Igen. Szintenként van három lakás, ezt viszont egybenyitották, de végül nem költöztek be, hanem eladták. És én megvettem. Születésnapodra.

– Ne… ne már…

– Lilla, ha nem tudtam volna megvenni, nem veszem meg.

– …

– És persze ha nem lett volna jó üzlet! – neveti el magát. – Na, örülj már, ne csodálkozz!

Csak néz a férfira.

Hát hová változtak?

Elmosolyodik.

– Oké, és kiadod?

– Ez a tiéd, Lilla! Fogd fel! És gyorsan mondd meg, mikor hívsz oda nyaralni?

– Ahhh. – A fejét rázza. Tudja, hogy Áron milyen messzire jutott. Nem akar minden részlettel tisztában lenni, de… de ez akkor is… nagyon sok. – Bármikor. Felőlem holnap indulhatunk.

– Úgy is lesz – csókolja keményen szájon a férfi. – Csak előbb még el kell intéznem valamit, ugyanannál az irodánál, amelyik a lakásod megvételét az én részemről segítette. Adj egy-két napot.

– Rendben.

– Szeretlek. És tudod, hogy minden rendben lesz. Most már minden rendben lesz!

– Oké.

Hiszi is, nem is, hogy minden rendben lesz.

Vannak nehéz dolgok, és Áron szinte mindig ilyesmibe fut bele, gondolja.

1.

– Ez honnan van? – töri rám az ajtót Lea. Hirtelen azt sem tudom, hol vagyok. – Te alszol?! – csodálkozik rám.

– Jaj, bocs. Tegnap nagyon elhajoltunk a srácokkal.

– Aha, emlékszem.

Áll, egy kis csücsöri grimasszal az arcán, amire mindig csók a válaszom, csak most tényleg kiütve érzem magam, és a kezében tart egy kutyaszart formáló valamit. Illetve én már tudom, hogy nem igazi, de…

– Ezt… ezt… áhh… Janka hozta.

– Gondoltam – emeli magasba, majd pottyantja bele pontosan a kukába. – Vicces a húgod.

– Valamit forgattak, amihez kellett. Azt remélte, meglephet vele.

– Haha, na mindjárt hívom is. Egyébként… mikor értél haza?

– Te már aludtál.

– Aha. De mikor?

– Valamikor kettő körül. Nem tudom.

– Jó, de ez a műszar egy kicsit erős volt itt a bejáratnál. Mi lett volna, ha ma jön egy ügyfél? A húgod egy kicsit megkomolyodhatna.

Az ajtót támasztja, mintha még nem lenne vége. Őszintén, semmit sem titkolok előtte, mert úgyis kiszagolná már az első percben. Ráadásul szeretem, és tényleg nem sokon múlt a múltkor, hogy nem szakítottunk, ráadásul egy akkora baromság miatt, hogy még csak gondolni sem tudok rá.

– Okés. Dénes még nem ért be? – kérdezem. Ugye ez az ő őrülete volt, hogy miért is ne lehetne pasi a jogi asszisztensünk. Nyilván féltékeny lenne minden nőre, és ez már az én nagyvonalúságom, hogy rábólintottam. Dénes huszonhét éves, és minden szempontból alkalmas, hehe.

– Még nem – fogja össze a haját egy gumival, aztán közelebb vonul hozzám. Ma egy színes, szűk ruha van rajta, amiben tökéletesen látszik az alakja, és igazán elégedett vagyok a látvánnyal, amit nyújt. Bár Lea alacsonyabb nálam – ami nem nehéz, mert elég colosra nőttem –, mégis hosszú a lába, és a Balatonon a múlt hét végén barnára sült. Valamivel fényezheti a bőrt magán, mert szinte csillog. Egy kígyófarokban végződő, fehérarany csillogású szandállal ijesztget, a kígyó feje valahol a lábujjainál található. Egyébként tényleg nagyon menő lány, és örülök, hogy ő a barátnőm.

– Na akkor csókolj meg – kérem, és ki is szedem belőle a csókot.

– Egyébként majd elmondod, mi volt este? – kérdezi távozóban. Tudom, hogy sejt valamit. Vargára gondol, igen.

Bár én vagyok kettőnk élő lelkiismerete, mert Lea sokkal lazábban veszi a dolgokat, nem vagyok egészen biztos benne, hogy örül-e majd, ha megtudja, mi történt.

– Naná – mondom. Majd hozzáteszem: – Ne felejtsük el, hogy voltaképpen miattad lett az ügyfelem.

Visszanéz, komolyan, még forgatja is a szemét, aztán már csak azt hallom, hogy beindítja a kapszulás kávéfőzőt.

Csöng a telefon. Látom, hogy Varga hív, és eszem ágában sincs felvenni. Tegnap épp elég ideig szórakoztam vele. Azonban hamarosan, nem sokkal azután, hogy Dénes megérkezik és már tesz-vesz, sőt már az első kávémat is megkaptam, váratlanul ér, hogy csöngetnek. Nem tudom, hogy Lea vár-e ügyfelet, én még nem, úgyhogy meglepődöm, amikor Dénes bevezeti hozzám Vargát. A férfi most nem mosolyog úgy, mint ahogy megszoktam. Becsukja, sőt, konkrétan bebassza maga mögött az ajtót. Pont úgy viselkedik, mint ahogy a bátyám szokott, amikor valaki felhúzza őt – és megszólal:

– Ha tényleg szétbaszod az életemet, és nem hozod helyre ezt a hibát, akkor nagyon-nagyon nagy csávába kerülsz.

– Tessék? – kérdezem. Pörög ám az agyam rendesen. Miről beszél? Éppen tegnap kötöttük meg a szerződést, és olyasmibe mentem bele, amibe egyébként nem szívesen mentem volna. De hát nem nagyon volt más választásom.

Varga elém csap egy papírt.

– Figyelj, tudod te, mibe tenyereltél? – kérdezi, és kutató szemmel néz rám. – Ha ezt a szart nem hozod helyre öt napon belül… Érted? Maximum öt napod van, és ha nem elég… akkor neked véged.

Nem tudom miért, de most valahogy hiszek neki. Nézem ezt az embert, akiről tényleg sokáig nem tudtam semmit, és kurvára meg vagyok ijedve, de azért igyekszem nem mutatni, mert én már sok mindent megéltem. Én már találkoztam olyan emberekkel, akik majdnem elgázoltak traktorral, és meg akartak ölni. Valójában az ügyvédi pályafutásom, hogy úgy mondjam, nem indult zökkenőmentesen. De most, ahogy Varga néz rám, a makulátlan kis öltönyében meg ingében, amiben majd hamarosan nyilván államtitkárokhoz megy jópofáskodni, van a szemében valami fenyegető, amiért elhiszem neki, amit mond. Sőt, hogyha nem is a szemét nézem, hanem csak úgy a publikus múltját pörgetem le magamban, hozzágondolva amit beszélnek róla, hát akkor is el kell hogy higgyem. És azon gondolkozom, hogy vajon miért mentem bele ebbe az egészbe? Valószínűleg azért, hogy imponáljak Leának, vagy hogy kipróbáljam magam nemzetközi területen. Vagy miért? Egyáltalán azt se tudom, mi a probléma. Mit veri itt a balhét ez az ember?

– Konkrétan mi a gond? – érdeklődöm, visszanyerve a lélekjelenlétemet. Utoljára tavaly volt egy hasonló esetem, amikor kirendeltek egy büntetőügyben egy faszi mellé, aki ellopta és legyilkolta a szomszédja nyulait bosszúból valami beszólásra. Na, ő úgy rám ordított a tárgyalás végén, hogy még a falak is remegtek. És azt is közölte, hogy nekem annyi lesz. Ő mondjuk egy kapagéppel vagy mivel akart kinyuvasztani, és hát végül most van ideje gondolkodni a kommunikációs stílusán is a büntetés-végrehajtóknál. Mindegy. Voltak már nehézfiúk az életemben, na. Ezért is járok edzőterembe néha. Meg kosarazni.

– Hogy mi a gond? Ezt így, ebben a stílusban kérdezed?

– Igen, mert fogalmam sincs, mi a probléma.

– Az a probléma, hogy a lakás, amit a feleségemnek vettem a te segédleteddel… a lakás Riminiben, na az a helyi főnök érdekeltsége. Mondhatjuk, behatoltunk a sötét zónába, amikor aláírtuk a szerződést.

– Nem egészen értem, hiszen az építő cég adta el az ingatlant.

– Oké, de ez a lakás őt is érdekli. Ezt a lakást meg akarta venni magának. Valami buzgó faszfej csinálta, de nem ez a gond. Hanem az, hogy ki akar engem túrni onnan.

– Nem teheti meg – ingatom a fejem. – A jog az jog, kint is, itthon is.

– Nem teheti meg? – néz rám sajnálkozva. – Hát pedig megteheti. Csak a helyzet az, hogy hiába akarja megvenni tőlem, én nem adom. Ezért most elkezdett kekeckedni. Például szétszedik az ügyvédjei a szerződésemet…

– Minden szabályos – nyugtatom.

– Hát pedig kurvára nem az – tenyerel rá az íróasztalomra. – Szabálytalan ez a szerződés, mert vannak benne hiányosságok. Nem tudom, szándékosan tetted-e… – néz rám kérdőn. Még mindig nem értek egyetlen szót sem az egészből. – Tehát, iderakták ezt az angol nyelvű faszságot, amit te jóváhagytál. És tudod, mi van benne? Az, hogy a telekből nulla, azaz nulla az enyém, nulla telekhányad, és én aláírtam, hogy nem is lesz a feleségem tulajdonában! Csak a lakás! Vagyis, hiába van a tengerparton, a feleségem nem napozhat a kertben, nem élvezheti a strandot, csak ha a főépületből kilépve megkerüli az utcán az egész tömböt! Érted már?! És te hagytad, hogy ezt aláírjam! A faszi pedig megüzente, hogy a lábát nem teheti a telekre, mert akkor kampec, és ezt neked köszönhetem!

Nem tudom, hogy történhetett. Kételkedem, valahogy nem áll össze, hogy valóban én hibáztam. Előfordulhatott, hogy átsiklott a figyelmem egy ponton, bár ezt nem tehettem volna, de hozzátartozik, hogy az olasz ügyvéd által készített szerződés angol fordítását olvastam, és egy csomó mindenben kiegészítettem.

– Utánanézek, egy kis türelmet kérek – nyögöm ki. Meg kell néznem, hogy mi történt. Mindenesetre nem hangzik túl jól, amivel az ügyfelem előállt, de utána fogok nézni, mi történhetett. – Egy kis időt kérek – mondom neki, mert még mindig az íróasztalomon tenyerel és farkasszemet néz velem.

– Hát azt nagyon ajánlom is, hogy nézz utána. A másik ügyvédem, aki nem is foglalkozik ingatlanszerződésekkel, közölte, hogy ezt elcseszted. – Felegyenesedik, végre. – Most elmegyek, öt napod van, öt napod, és tudod, a feleségemnek ez a születésnapi ajándéka – hadarja. – Nagyon sokkal tartozom neki, nem véletlen, hogy ezt az ajándékot kapta, és ha ezt nem szerzed vissza, akkor kurva nagy bajba kerülsz.

Ezzel távozik. Nem szokásom, de most bénultan állok és nem tudom, hogyan tovább, mert valójában eddig nemigen hibáztam, és hozzáteszem, hogy ez egy rutinfeladat, egy szerződés megírása, még akkor is, hogyha külföldi ingatlan vásárlásáról van szó. Valahogy, valamin átsiklott a figyelmem, de most mindjárt utánanézek, és csak baromira bízom benne, hogy Varga téved, és nem én.

2.

– Hogy vagy, kislányom? – fogadja az apja. Lea egy csillogó, gyönyörű klinikára érkezett, az apja legújabb játékszere ez a magánklinika. Amióta az apja komolyan ezzel foglalkozik, azóta egy egész hálózatot épített ki a különböző befektetőtársaival. Lea most ott ül az igazgatói irodában. Úgy tűnik, apja a legjobban ezt az irodáját szereti, valószínűleg a régi, réges-régi álmait teljesíti be ezzel, gondolja. Lea úgy tudja, hogy annak idején az apja gyerekként arról álmodozott, hogy orvos lesz. Hát a fehér köpeny az nem sikerült, de egy gyönyörű irodát fenntart egy gyönyörű klinikán. – Szóval, mi a helyzet, kislányom?

– Hát minden oké, apa, egész jól működnek a dolgok – válaszolja. Igazából nem is érti ezeket a heti megjelenéseket. Úgy érzi mindig, mintha az apja raportra hívná. De hát az ő múltjuk ismeretében ezen nincs mit csodálkozni. Apja a szíve szerint még mindig a gyerekszobájában tartaná őt, mert azt hiszi, Lea nem képes egyedül élni az életét.

A lány jobban örülne, ha inkább az étteremben találkoznának, de az apja mindig behívja a munkahelyére, valószínűleg szeretne elbüszkélkedni azzal, hogy mit teremtett meg. Ami egyébként nem is kevés. Egy magánklinika-hálózat, az aztán menő. Jókor kezdett belenyúlni, mert mostanra az egyik legnagyobbá nőtték ki magukat. Persze, gondolja Lea, ehhez táptalaj volt az is, ahogy szétesett az elmúlt években az állami egészségügy. Az apja mindenesetre a nyertesei közé tartozott, még ha nem sejtette is, amikor belevágott, hogy ennyire szalad majd vele a ló.

– Egy kicsit bővebben? – kéri, miközben fogadja a lány pusziját.

– Hát, apa, minden rendben van, működik az iroda, jól érzem magam, a bontópereket egyre jobban vágom, de tudod, a környezetvédelmi ügyeket szeretném legjobban. Balázs pedig büntetőzik, egy-két szerződés és ilyesmi mellett.

– És a magánélet? Na, beszélj! – fogja meg erős kezével a lány karját. – Hogy vagytok azzal a gyerekkel? Jól bánik veled?

Gyerek, az apja mindig gyereknek nevezi Balázst. Holott ő egy felnőtt férfi, aki ügyeket old meg, dolgozik, fenntartja magát, az apja mégis lenézi, mert nem tud annyit keresni, mint ő. Talán nem is akar. Mindenesetre az apjának az, hogy valakit eltartasz, azt jelenti, hogy mindent megteremtesz, hogy ne kelljen a nőnek dolgoznia. Lea márpedig gyerekkorától tudta, hogy ő szeretne dolgozni.

– Balázs jól van, köszönöm. Van több ügye, dolgozunk.

– És mentek valahová nyaralni?

– Nem tudom. Múlt hétvégén a Balatonon voltunk.

– Igen, tudod, hogy nem ezt álmodtam meg neked – sóhajt az apja. – Mehetnétek a nyaralónkba is. Bárhová. – Aztán feláll, egy hatalmas forgószékben ült addig, abban trónolt.

Lea végignéz rajta: úgy öltözik, mint ma minden tipikus menedzser. Egy szűk gatyában van, öltönynadrág, ami egy kicsit a bokája fölött ér véget. Lea nem tudja eldönteni, hogy röhögjön vagy szomorkodjon, hogy az apja ennyi idős korára úgy néz ki, mint egy huszonéves bróker faszfej. Fehér ing, betűrve a nadrágba, de látszik azért ingen keresztül is egy kis háj, hiszen a gatya olyan szűk, hogy alig ér össze rajta, és most belebújik a zakóba. Természetesen a csuklóján villog egy márkás óra. Lea nem nagyon ért az órákhoz, úgyhogy ez nem érdekli, de biztos benne, hogy több milliós játékszer fityeg az apja csuklóján.

Ezek a dolgok őt nem érdeklik. A ruhákat szereti, de az ékszerek, órák nem az ő terepe. Ő nem úgy él, mint a szülei, és nem is szeretne úgy élni, mint az apja, már élvezi azt a szabadságot, amit megteremtett magának. Nem volt könnyű, ugyanis az apjáról leválni nem volt neki egyszerű, mert a férfi – még csak észre sem véve – szinte megfojtotta őt a szeretetével. Lea sokszor gondolt arra, hogy pont az ellenkezője a gyerek-apa kapcsolata, mint Balázsnak. Balázs küzdött az apja szeretetéért sokáig – és ki tudja, ma mi a helyzet –, ő pedig a saját apja szeretetétől fulladozott egész gyerekés fiatal felnőtt korában.

Az apja kocsijával mennek el egy étterembe, át kell autózniuk Budára. Ez a baj ezzel a főhadiszállással, hogy Pesten van, az apja életviteléhez jobban passzolna, ha Budán lenne, de így is felmennek a hegyre és egy olasz étterem teraszán ülnek le. A kocsiban, útközben zene szól, az apja imádja a soult, meg az R&B-t, ami egyébként meglehetősen jó ízlésre vall.

– Hogyhogy nem Rod Stewart karácsonyi albuma szól? – mosolyog rá.

– Anyád mondta, hogy már nagyon uncsi. Márciusig az ment.

Lea bólint. Az apja, ha megkedvel valamit, nemigen lehet lebeszélni róla. Ez az ő fura ragaszkodása, inkább elpuskázza a karácsonyi hangulatot azzal, hogy egész évben karácsonyi számokat hallgat. De ez az év más, tessék, itt a május, és soulzenét hallgatnak, köze sincs a karácsonyhoz.

Idén május végén már meleg van, forrón süt a nap, az apja kinyitja a tetőablakot, miközben fújatja magukra a légkondit, és a nagy batárral, ami csillog, ragyog, tiszta fekete kívül, belül pedig hófehér bőrülései vannak, leparkol az étterem előtt. A teraszra két pincér vezeti őket, és akkor az apja felteszi azt a kérdést, amit tulajdonképpen Lea már sokszor várt.

– És esküvő mikor lesz? – kérdezi hirtelen a férfi. Még az étlap átolvasásán sincsenek túl, nemhogy a rendelésen, és máris belevág egy ilyen témába. – Nem kell elkapkodnod.

– Harminc leszek idén.

– Jó, de huszonhárom voltál, amikor elváltál.

– Ja.

– Szerintem ne kapkodd el a másodikat.

– Oké – feleli. Tudja, hogy az apja mennyire szerette volna elválasztani őt Gábortól annak idején. Talán azért is maradt vele sokáig együtt, legalábbis tovább, mint ameddig kellett volna.

– Én még szeretnék egy-két ügyet egyedül megoldani, úgyhogy még nem szeretnék családot, esküvőt – húzza fel a vállát. – Majd szólok, ha eljött az ideje.

– Jól van. Nem kell rohanni. Most hallottam, hogy Nelli is válik.

– Nelli?

– Igen. Hazajött az anyjáékhoz.

– Huhh. Két gyerekkel hazaköltözött?

– Nem tudom, hogy végleges-e. Anyád mondta, hogy válnak.

Hallgatnak. Nelli a gyerekkori barátnője volt, két házzal arrébb nőtt fel, mint Lea, és hol náluk, hol Nelliéknél játszottak. Akkoriban azt tervezték, mindkettejüknek nagy családjuk lesz. Ami Nellinek be is jött. Lea nem bánta, hogy ő még vár.

– Előbb kell egy ház, amúgy is.

– Nekem nem kell ház, apa.

– Dehogyisnem. Egy férfi megteremt egy házat egy nőnek, meg a családjának.

– Okés. – Örül, hogy Balázs nincs itt ezen a beszélgetésen, mert teljesen másképp gondolkoznak életről, lakásról, mindenről. – Majd később.

Az apja sóhajt egyet, majd elővesz egy papír zsebkendőt és letörli a homlokáról az izzadságot.

– Nem igaz, hogy nem lehet ezt a teraszt valahogy hűteni. Hát hogyha télen fűteni lehet, akkor most is lehessen hűteni – közli, és már keresi is a pincért. Lea azt kívánja, most ne következzen már egy balhé az étteremben is. De mire az apja odaintené a pincért, egy vékony kis alak integet nekik.

Hátizsák van a hátán, egy hosszú copfba összekötve a vörösesbarna haja, vigyor ül a keskeny arcán, térdnél szakadt farmert visel, egy fehér pólót, piros, kopott tornacipőt, úgy néz ki, mint egy átlagos gimnazista, pedig már rég nem az.

– Heni! – kiáltja Lea. – Úristen, de rég láttalak!

– Pedig Nyíregyháza nincs olyan messze.

Heni a féltestvére, az apjának egy – hogy is szokták szépen mondani – liezonjából született. Most már vagy húszéves lehet, Lea nem is tudja pontosan, hogy mennyi, az biztos, hogy már érettségizett.

A lány odapattan hozzájuk.

– Na, mit szólsz a meglepetésemhez? Mit szóltok ehhez, lányok? – kérdezi a férfi. Lea átöleli Henit. A két lány egy ideig nem ismerte egymást, aztán sokáig nem voltak jóban, de egyszer csak, amikor az a kirándulás volt, megtört a jég. Lea valójában az anyja miatt nem kedvelte Henit, de az a nap, az a személyes találka mindent megváltoztatott.

– Te hogyhogy itt vagy Budapesten?

– Hát, tudod, feljöttem egy kicsit látogatóba, vagy mondhatjuk úgy is, hogy szerencsét próbálni – legyezi meg Heni a copfjával Lea vállát.

– Én ezt nem szeretem, amikor az én gyerekem csak szerencsét próbál – szól közbe a férfi. – Én jobban szeretném, hogyha te most már valóban elvégeznél valami iskolát. Mert az, hogy érettségid van, tudod, semmit nem jelent – mondja az apja, és Lea szemet huny a tény fölött, hogy az apja inkább csak vizet prédikál, de bort iszik.

– Okés, most azért vannak események az életemben, meg egyébként is dolgozom. Valahogy pénzt kell keresnem.

– Na jó, ezt hagyjuk – mondja az apja. – Majd erről beszélünk még. Van egy ötletem, de nem tudom, mennyire vagy rá vevő.

– Jaj, sok mindenről kell majd beszélnem még Leával is. Olyan régóta találkoztunk!

– Akkor először rendeljünk! – javasolja a férfi. – Itt nagyon jó a spagetti rákkal…

– Rák? – nevet fel Heni. – Na még csak az hiányozna! Nincs egy sonkás pizza? Azt imádnám. Kukoricával!

– Na és tényleg, mennyi ideig maradsz itt? – kérdezi később Lea.

– Nem tudom, max pár napig – vonja meg a vállát Heni. – Feljöttem, egy kicsit találkozom a régi barátnőmmel, aki ide költözött, lehet, hogy egyszer majd itt próbálok szerencsét. Tudod, itt több a munka – vallja be.

– Én pedig azt szeretném, ha tanulnál, ha jövőre felvennének valamelyik főiskolára! – szól közbe a férfi határozottan. – És tudod, akkor támogatnám a tanulásodat.

– Oké, oké, megbeszéljük, jó? – feleli gyorsan Heni, nem akarja, hogy az apja ráakadjon erre a témára.

– Jól van, lányok, örülök, hogyha megtaláljátok egymással a hangot.

– Hát, mindig megtaláltuk egy ideje – vágja rá Lea.

– Igen, már amióta jóban vagytok.

– És mi ez a nagy összeesküvés, hogy elhívtál ide minket ebédelni? – érdeklődik az idősebbik lány. Lea nem hiszi, hogy az apja csak úgy, minden cél nélkül találta ki ezt a hármas összejövetelt.

– Tudjátok, ismeritek az előzményeket – kezd bele a férfi, aztán elhallgat, amikor látja, hogy két pincér tart feléjük.

Megérkezik az étel. Heni egy illatos, hatalmas, vékony tésztájú sonkás pizzát kap, úgy húzza maga elé, mint aki farkaséhes.

Lea és az apja ugyanazt eszik, mint mindig. Már megint ugyanazt a kaját és ugyanazt az életet szeretné neki az apja, mint ami a sajátja – állapítja meg Lea. Mindenesetre belekóstol és ízlik neki a rák, roppanós, finom. A spagetti is pont jó állagú, de hát nyilván ez is az apja kedvenc étterme, ahol úgy kapja az ételt, ahogy szereti. Az apja kér a tésztához parmezánt, Lea anélkül eszi.

Amikor túl vannak az első falatokon, a férfi megszólal.

– Tudod, Lea, nagyon nagy bánatom, hogy itt vagytok ti ketten, és mégsem tudtatok egy családban felnőni.

– Hát ebben nincs semmi fura – válaszolja Lea óvatosan –, hiszen mi ketten két anyától születtünk. És mivel Magyarországon egyelőre nem legális a bigámia, így furcsa lett volna, hogyha egy családban növünk föl.

– Igen. – A férfi vág egy grimaszt, iszik egy kortyot az ásványvízből, majd megköszörüli a torkát. – Történt, ami történt, van két gyerekem, és nem egy a családom.

– Hát apa, ezen korábban kellett volna gondolkodnod – kezd újra enni Lea.

– Most viszont azt szeretném, hogyha ti lányok összefognátok.

– Ó – néz rá meghökkenve Lea. Heni csak eszik tovább, a pizzáját méregeti, és arra gondol, hogy ő csak egy ebédre jött az apjával meg a féltestvérével, és most fogalma sincs, mi fog ebből kikeveredni.

– Igen. Szeretném, hogyha… Lea, nézz rám egy kicsit!

– Rád nézek – meregeti a szemét a lány. Más helyzetben Heni elnevetné magát a grimasz láttán, de ez a helyzet nem az a helyzet.

– Oké, akkor egy picit hagyd abba az evést. – Jézusom, gondolja Lea, az apjának milyen stílusa van, már rég elszokott ettől, de azért engedelmesen leteszi a villát.

– Igen. Így jó. Szóval én azt szeretném, ha valahogy óvatosan beszélnél anyáddal. Előkészítenéd, felkészítenéd arra, hogy Heni is a gyerekem, és én nem akarok róla lemondani.

Lea eddig úgy tudta, hogy az apja egyáltalán nem támogatja Henit, akinek azt ígérte, hogy akkor ad neki munkát és valami támogatást – legalábbis Lea tudomása szerint –, ha elvégez egy főiskolát vagy egy egyetemet. Viszont az anyja úgy tudja, hogy nincs is kapcsolatuk.

Lea arra gondol, körülményeit tekintve nem csoda, hogy Heni eddig nem tudott továbbtanulni, viszont az ő anyja egész biztosan tiltakozna mindenféle támogatás ellen, ha egyáltalán tudomására jutna. Talán nem jutna. Az is csoda, hogy lenyelte ezt a békát, hogy az apjának született még egy gyereke. Mindenesetre az, hogy az apja azt kéri, ő agitálja az anyját, hogy szeresse meg, vagy legalábbis fogadja el Henit, hát ez szinte lehetetlen vállalkozás.

– Ebben nem hiszem, hogy segíthetek – szólal meg. – Ismered anya véleményét. És most ne bántódj meg, Heni, mert nem rólad van szó, nem a személyed ellen irányul, hanem egyszerűen a helyzet ilyen, tudod. A helyzet pedig az, hogy apának – bocsáss meg apa, de ez az igazság –, tehát hogy neked volt egy másik szerelmed abban az időben, amikor anya már a feleséged volt, sőt.

– Jó, most ne mondd fel ezt a leckét, nem azért hívtalak és kérlek valamire, hogy kioktass, hanem azt szeretném, ha anyáddal valahogy meg tudnád azt beszélni, hogy fogadja el Henit, legalábbis fogadja el a létezését. Azt, hogy ő van, azt már nem tudjuk megváltoztatni, és nem is akarom – néz rá a lányra, és egy kis melegség költözik a tekintetébe.

– Rendben, apa, megteszek mindent, és bár kedvelem, sőt szeretem Henit, de igazából nem tudok semmit sem ígérni.

– Mind a ketten jól fogtok járni, hogyha ez sikerül.

Atyaég, gondolja magában Lea. Már megint az apja és a biznisz. Az apja mindenben bizniszt lát, abban is, hogy ő megkedveltesse a saját anyjával az apja balkézről született lányát, ami szinte lehetetlen.

– Oké, megteszem, amit tehetek, de ma nem fogok anyával találkozni.

– Tudom, ki is találtam nektek egy találkozót, és nem fog rájönni, hogy én szerveztem.

– Oké, köszi, apa, de meg tudom oldani egyedül is, hogy az anyámmal találkozzam.

– Tudom, hogy meg tudod oldani, de amiben segíthetek, abban segítek is.

A téma aztán nem kerül szóba egész ebéd során, majd a lányok elérik, hogy a férfi csak a belvárosig vigye el, és ott kitegye őket egy fagyizónál a sarkon.

Lea hosszan integet az apja után.

– Jézusom, te mindig ezt csinálod? – kérdezi Heni, amikor már eltűnt a fekete terepjáró a szemük elől. – Harmincévesen integetsz az apád után?

– Igen – neveti el magát, aztán úgy érzi, magyarázatot kell adnia. – Szeretem őt, nagyon-nagyon erősen ragaszkodott mindig hozzám… – Ám aztán rájön, hogy nem is olyan jó, hogyha ezt elmeséli Heninek, hiszen ő tulajdonképpen apa nélkül nőtt fel. Közös az apjuk, de Henire nyilván nem fordított annyi időt, és talán nem is szerette őt annyira, mint Leát. Ebben Lea nem lehet biztos, mert nem ismeri a kettejük viszonyát, de úgy dönt, jobb, ha nem mondja tovább.

– Hát persze – bólint Heni. – Én csoki-vaníliát kérek… – mondja a pultosnak, majd visszafordul Leához –, de amit ő kért… hogy én valami sulit elvégezzek, hát, az szerintem lehetetlen – mondja.

– Ugyan már, nincsenek lehetetlenek, majd nézünk együtt valami iskolát. Ha apa azt ígéri, hogy támogatni fog téged, akkor szerintem fogadd el. Egyáltalán most hogyan élsz, hol laksz?

– Majd elmesélem.

– Hol dolgozol? Nyíregyházán van a munkahelyed?

– Van egy kisebb szálloda, ott elvégzek dolgokat – feleli zavartan.

– Miféle dolgokat?

– Lea, ezt neked tuti nem veszi be a gyomrod – grimaszol, és látszik az arcán, vívódik, hogy elmesélje-e. Aztán megszólal újra. – Nappal szobalány vagyok, este meg a bárban dolgozom.

– Jézusom! Ne már! Nappal takarítasz, este pedig italt adsz részeg pasiknak? Nem találsz valami normálisabb állást? Ez elég nyomasztó.

– Ezzel lehet keresni.

– Oké. Szerintem ilyen állást itt is találnál, vagy ennél sokkal jobbat. Olyat is, ami mellett lehet tanulni.

– Jó, de hol laknék? Mert a barátnőmhöz mégsem költözhetek be, és jelenleg nem keresek úgy, hogy Budapesten lakást bérelhessek.

– Értem. Oké. Hát, akkor szerintem meg kéne fogadnod azt, amit apa ajánlott. Ha továbbtanulsz, akkor biztosan fogja finanszírozni a koleszt, vagy bármilyen lakhatást.

– Nem hiszem, hogy bárhová is felvennének, a középsulit is csak úgy végeztem el, hogy… érted, az érettségire tanultam, előtte csak átbukdácsoltam, aztán mindegy.

– Dehogynem tudnál tanulni, és fel is vennének.

– Oké – legyint. – Nem biztos, hogy minden úgy megy nálunk, mint nálatok. De nem panaszkodom, mert nincs is miért.

– Tényleg?

– Hát. Fogjuk rá. Van egy kis probléma, de nem gond, kinek nincs? – kérdezi, és a szemére tolja a napszemüvegét.

– Akkor most bajban vagy, vagy jól mennek a dolgaid? Eléggé ellentmondásosan beszélsz.

– Van egy kis adósságom, de azon dolgozom, hogy vissza tudjam fizetni minél előbb. És igen, lehet, hogy igaza van apának, hogy fel kéne készülnöm, és jelentkeznem kellene egy főiskolára. Igen, talán ezt fogom tenni. De előbb itt ez a nyár, és a nyaram biztosan arra megy rá, hogy dolgozzak, pénzt keressek. És tökre örülök egyébként, hogy apa kitalálta, hogy az anyukád fogadjon el engem, de azt abszolút megértem, ha nem akar elfogadni. És tudom is, hogy ez egy baklövés volt, hogy megszülettem. Egy hiba – vonja meg a vállát. Lea csendben nézi a lányt. Olyan, mint egy kis tini, mint egy tizenöt éves. Fiatalabbnak látszik a koránál, és bár elég vagány képet szeretne mutatni magáról, mégis hihetetlenül sebezhetőnek tűnik.

– Ugyan már, ne mondd azt, hogy hiba, ez nem hiba, hogy megszülettél! Hogy nevezheted hibának? Heni, tudod, nincs is testvérem, és örülök, hogy te vagy, hogy a világra jöttél. És én tényleg segíteni fogok neked, amit csak lehet. De jó lenne, ha hallgatnál apára is, mert bár vannak fura dolgai, az biztos, hogy csak jót akar. Neked is, nekem is.

– Az a baj, tudod, hogy mi két külön világ vagyunk – vágja rá a lány. – Pont most történt, amikor jöttem az étterem felé, hogy szégyellve magam kiköptem a rágómat, mert rátok néztem, és az ütött szöget a fejembe, hogy ti biztos soha nem is rágóztok, mert nem tartjátok előkelőnek.

– Hogy jön ide a rágógumi?

– Nem tudom, de valamivel érzékeltetni akarom a helyzetet. Neked tök normális, hogy beszállsz egy ilyen hatalmas, nagy teherautó-terepjáró dzsipbe, ki tudja, hány tízmillióba került, és úgy pattansz be a fehér bőrülésre, mint akinek ez a legtermészetesebb. Én nem ezt szoktam meg. Én tök más világban élek. És te elvégeztél egy egyetemet, van egy normális állásod, adót fizetsz. Gondolod, hogy én nem egy tipikus adófizető állampolgár vagyok, nem? A fizum több mint a felét feketén kapom, meg az egész életem más, mint a tiéd. Lehet, hogy te nemsokára nyaralni mész, meg ilyenek, hát ha én nyaralni megyek, akkor max följövök ide az állatkertbe, érted?

– Jó, de most ezt fejezd be, nem vagyunk egyformák. Üljünk be mégis egy kávéra, és beszéljük meg, hogyan tudnánk egymásnak segíteni.

– Egymásnak segíteni? Hát mit tudnék én neked segíteni?

– Még nem tudom – ismeri be Lea, de vadul gondolkozik, hogy miben tudnának együttműködni. – Egyébként mennyi a tartozásod?

– Ötmillió.

– Mennyi???

– …

– Jézusom.

– Oké. Tudom. – Vállat von, aztán az orrát dörzsölgeti. – Most nem akarok erről beszélni. Inkább mesélj te valamit!

Miután elválnak, Lea beüti a telefonjába, a Google-ba a húga nevét, és mellé írja: tartozás. Nem mintha bízna benne, hogy meglesz a válasz, de egy esélyt még a keresőprogramnak is adhat.

3.

Károlyival, az ügyfelemmel próbáljuk összeszedni, hogy egy cégtársa hogyan lophatta el Károlyi találmányát – ami egyébként egy edzőcipővel kapcsolatos, és mint amatőr kosárlabdázót, valójában engem is érdekel, mert valami olyan rugalmas anyag van a cipő talpában, amivel magasabbra lehet ugrani. Nos, úgy tűnik, hogy a volt cégtársa ezt a talpat, ezt a sportcipőtalpat, ami az ügyfelem találmánya, eladta, vagy most próbálja eladni egy nagy sportszergyártó cégnek.

Nem lesz egyszerű az eset. Károlyi most van nálam harmadszor egy halom papírral, és hát egyelőre csak annyit tudtunk tenni, hogy figyelmeztettük a sportszergyártót, de közben meg kell tenni a büntetőfeljelentést ismeretlen tettes ellen, és most szedjük össze a dokumentumokat hozzá.

Ekkor csörög be anyám már harmadszor, úgyhogy – mivel, ha így rákezd, sosem hagyja abba –, elhatározom, hogy amint Károlyival végzünk, mégiscsak visszahívom.

Nincs vele egyébként semmi bajom. Sőt. Kifejezetten bírom az anyámat. Egyébként szexuálpszichológus és pszichiáter. De néha vannak őrületei, és most a legújabb őrülete egy közös nyaralás, amit szervez. Egyébként az élettársa, Tibi jó haverom, mondhatom, és velük még el is töltenék együtt pár napot, de anyám azt szeretné, hogyha összejönne a család. Úgy értem, szinte az egész család.

A családunk nagyon-nagyon bonyolult, ugyanis apámnak öt gyereke van velem együtt. Hát ugye ez egyértelmű, hogy csak a bátyám és én vagyunk egy alomból. És hát most anyám azt szeretné, hogyha apám legkisebb gyermeke is együtt nyaralna velünk. Sőt, már arra is utalt, hogy esetleg apám is meglátogathatna minket. Na most, valamennyire kibékültem apámmal, de nem volt egyszerű, és megbocsátani sosem fogok neki, azonban azt azért senki se képzelje, hogy együtt fogok vele nyaralni.

Így aztán, amikor Károlyi elmegy, tulajdonképpen egy csomó házi feladattal távozik, én ott maradok, hogy megírjam azt a büntetőfeljelentést, de persze mindig van okom félbehagyni az írást – ezért rácsörgök anyámra.

– Na, Balázs, hát téged is el lehet érni. – Van egy kis szemrehányás a hangjában.

– Anya, tudod, hogy mindig elérsz, csak hát dolgozom, van egy állásom, vannak ügyfeleim…

– Oké, ne mondd végig a litániát! Ugye tudod, hogy miről szeretnék veled beszélni?

– Sejtem, a nyaralásról, de még csak május van, úgyhogy adj egy kis időt, hogy átgondoljam, meg megbeszéljem Leával! – Valójában inkább lapítanék, de már rájöttem, hogy anyámmal a legjobb taktika, hogyha megpróbálok időt nyerni.

– Jó, de most lehet legjobban lefoglalni a nyaralókat és az apartmanokat, úgyhogy időben ki kell találni, hová menjünk, nem akarom dupla áron lefoglalni.

– Jó, anya, majd fizetem a különbözetet.

– Nem, nem, én nem akarok tőled pénzt, Balázs, hát hiszen még mindig nem vagy sehol, ugye? Az életedben. Azt gondoltam annak idején, amikor megcsináltad az irodát… – zúdítja rám az egészet, amit nem akartam. – Szóval akkor azt hittem, hogy egy-két éven belül megállapodsz, lakásod lesz – ehelyett most is csak egy olyan laza, vagány, kis csajozós életmódra vagy ráállva.

– Én csajozósra? Kikérem magamnak. Leával vagyok együtt már hat éve.

– Jó, de hát akkor is úgy élsz, mintha gimnazista lennél, vagy egyetemista, csak a haverjaiddal, meg Bozsóval kosárlabdázgatsz, meg újabban teniszezni jársz…

– Jó, anya, most ebbe ne menjünk már bele mélyebben, csinálom a dolgomat, és én úgy érzem, hogy haladok előre az életemben – felelem, de ugyanakkor elbizonytalanodom. Ki ne bizonytalanodna el, hogyha kívülről kap egy ilyen megjegyzést.

– Hát tudod, Balázs, azért azt gondoltam, hogy ennyi idős korodra lesz egy házad.

– Mi az, hogy ennyi idős koromra? Most harminchárom éves vagyok. És én városi ember lettem!

– Na ez az, krisztusi korban vagy. Krisztusi korban vagy, és ilyenkor már azért felelősen kéne gondolkodni a családalapításról, arról, hogy megőrizd magadnak azokat, akik fontosak, akik útmutatást adtak az életedre, akik melletted voltak akkor, amikor problémád volt. Ráadásul, elfelejted, hogy kertes házban nőttél fel!

– Anya, fejezd ezt be. De tényleg. Jól érzem magam így, ahogy vagyok, a belvárosi lakásban, nőtlenül.

– Ezt majd még megbeszéljük – mondja, és bár csendes a hangja, nekem totál fenyegetésnek tűnik. – Mikor jöttök haza? Leát is hozhatnád.

– Előbb-utóbb ott leszünk, mondjuk hétvégén hazaugrunk, jó?

– Remek, addigra ki fogom találni, hogy hova menjünk nyaralni. Egyébként beszéltél már a bátyáddal?

Én? Dehogy! Ne kezdd megint, anyu, tudod, mi jön ezután. Én nem beszélek a bátyámmal, és ez így a jó mindannyiunknak! – tulajdonképpen ezt csak mondani akarom neki, de nem öntök olajat a tűzre, úgyhogy ehelyett ennyit felelek:

– Nem. Miért kellett volna?

– Azért, mert a testvéred.

Nem válaszolok, mert ha bármit válaszolnék, azzal kirobbanna egy nagy vita. Az anyám, mint pszichiáter nagyon hisz abban, hogy a konfliktusokat felszínre kell hozni. Ennek következményeként a bátyámmal egyszer úgy a felszínre hozott egy konfliktusunkat, hogy egy orrtörés lett a végkifejlet. Szerencsére akkor speciel nem az én orrom tört el, de a kezem nagyon megérezte Laci orrát, és mi nem nagyon vagyunk jóban Lacival, úgyhogy anyám minden olyan próbálkozása, ami arra vezet, hogy mi együtt legyünk, az részemről falakba ütközik. Most azonban belőlem akar valamit előcsalogatni ezzel a provokációval.

– Anya, most nem érek rá, mert még jön egy ügyfelem – mondom, és zörgetni kezdek egy papírt, mintha tényleg valami iratot keresnék.

– Amikor kellemetlen számodra a téma, mindig ezzel rázol le, hogy nem érsz rá. Valamikor normálisan is beszélnünk kellene, és ahhoz lehet, hogy az lenne a jó, hogyha egyedül jönnél ki. Akkor talán azt is megtudhatnád, hogy miért keres Laci, és mi az, ami miatt találkoznotok kellene.

– Megjött az ügyfelem.

– Egyébként pedig Tibinek van egy új receptje. Egy új kajarecept, olyan étel, amit Lea is szeretne, mert tudom, hogy Lea szereti a húst meg a zöldséget együtt. És most egy olyan ázsiai wokos kaját csinált Tibi. – Tibi egyébként főszakács a Vad Tyúkban, ami egyébként egy nagyon jó étterem, és hát Tibi megjelenése a mi életünkön annak idején nagyot változtatott, mert az anyám általában leégett kajákkal vagy háromnapos, ki tudja, honnan szerzett főtételekkel tudott minket megkínálni esténként, és még el is várta, hogy dicsérjük a főztjét. Nálunk a feketére sült pirítós, azért valljuk be, mindennapos volt. Úgyhogy Tibi egy olyan minőségi változást idézett elő a gasztronómiánkban, hogy örökké hálás leszek érte.

– Rendben, megbeszéljük Leával, és akkor a hétvégén megyünk.

– Jó, de azt javaslom, hogy hívd vissza a bátyádat.

Most már egy laza helló, és kinyomom. Nincs is lelkifúrom, mert pontosan tudja, milyen a viszonyom a család többi férfi tagjával. Nem kell ezt erőltetni.

Mivel Lea most nincs az irodában, elkezdek rendet rakni, legalább az asztalomon, hátha tényleg ez lesz a legjobb módja, hogy kitisztuljanak a gondolataim. Lea ugyanis valahol azt olvasta, hogy az ember az életében csak akkor tud rendet tartani, hogyha maga körül is rend van, vagyis az íróasztalán, a fiókjaiban, a szekrényében, a polcain, és hát én nem vagyok egy túl rendes típus. Mostanában, amikor azon gondolkozom, lehet, hogy ebből a bérelt lakásból tovább kéne lépnünk, akkor nagyon is aktuális a rendrakás. De még nem is beszéltem róla Leával. Hogy miért nem, anyám biztos azt mondaná, csak azért nem hozod ezt szóba, mert félsz az elköteleződéstől. És igazából én nem az elköteleződéstől félek, hanem egy új életformától. Annyira jól összeszoktunk Leával, de valahogy van egy időtlenség ebben a kapcsolatban. Úgy értem az időtlenséget, hogy nincs papírunk, nem tudhatjuk, hogy meddig lakunk ebben a lakásban, nem kell hitelt visszafizetni. Tehát mindig megvan a szabadság lehetősége.

Tudom, hogy Leának is megvan a lehetősége a szabadsághoz, és ha ő egyszer úgy dönt, mint ahogy Dorina döntött, akkor én valóban a padlón leszek, de nagyon nehéz elhatározásra jutnom még csak egy ilyen költözést illetően is.

Mindenesetre felhívom az egyik ügyvéd haveromat, mert láttam egy lakáshirdetést, ami tetszett, el is mentem, és személyesen is klassz volt, és hát ki tudja, talán meg kellene nézni még egyszer. Elbizonytalanodom, hogy vigyem-e magammal Leát vagy sem. Aztán amikor már rend van az íróasztalomon, akkor az is tudatosul bennem, hogy ezt az egészet Varga miatt csináltam, ezt a mai rendet, ugyanis a fejemben rendet kell raknom. Először is utána kellene néznem, hogy Vargának ki a másik magyar ügyvédje. Úgyhogy aktuálissá válik, hogy valóban felhívjam egykori évfolyamtársamat, akivel a lakásvételi szerződést szándékozom majd megíratni.

– Na, helló, Balázs, milyen rég nem hallottalak.

– Szia, Bulcsú, bocs, hogy nem jelentkeztem, de folyton van valami.

– Igen, ezt ismerem. Munka vagy barátkozás? – kérdezi.

– Munka… első körben. Van egy ügyfelem, elég ismert a pasi. – Bemondom Varga nevét. – Nem tudnád valahogy a kapcsolataidon keresztül megnézni, hogy ki lehet a másik ügyvédje?

– Másik ügyvédje? Miért?

– Azért, mert valami ellentmondás van, kettő ügyvéddel dolgoztat. Most én voltam az, aki bedőltem neki, aki egy ügyben képviseltem, és most egy másik ügyvédre hivatkozik, akit szeretnék egy kicsit feltérképezni.

– Rendben van, és mikor ülünk le egy sörre?

– Hát, ugorjunk össze, mondjuk pénteken?

– Oké, a péntek nekem is jó. Aztán nem tudok sokáig maradni, mert szombaton megyünk vitorlázni.

– Aha, az jó – mondom. Eszem ágában nincs mostanában vitorlázni, lassan már a kosárlabdára se jut időm. Talán azért, mert már normálisabb családi életet élek. Nem tudom, mert anyám szerint ez nem is normális családi élet. Mindenesetre régebben elhatároztam, hogy minden héten elviszem egyszer Leát vacsorázni, és most rájövök, hogy ma lesz az a nap a héten, úgyhogy be is nyomom a számát a telefonomba.

4.

– És komolyan kaptál tőle egy nyaralót Riminiben? – hüledezik Eszter. A csajok együtt ünnepelnek. Lilla magukhoz akarta meghívni őket, de aztán Áron felvetette, szerinte egy igazi csajos hétvégét kellene kitalálni. Hát nincsenek sokan, mindössze négyen, akik régóta összejárnak. Nem nagyon értette, hogy Áron mire gondol. Először úgy tervezte, hogy akkor lehívja őket a Balatonra, de Áron előállt négy repjeggyel. Négy repjeggyel Barcelonába.

– Érezzétek jól magatokat, ez még a kis kiegészítés – mondta.

Így aztán most ott ülnek Barcelonában a tengerre néző panorámás medence mellett a nyugágyon, fülig bekrémezve naptejjel, és élvezik a májusi napsugarat. Kezük ügyében a kis asztalon egy üveg felbontott prosecco, ami nem fog sokáig tartani, és arra gondolnak, hogy jobbkor nem is lehetne Lilla születésnapja. És jobb helyen nem is ünnepelhetnék ezt a napot.

– Igen, kaptam egy apartmant Riminiben, egy lakást.

– Rimini, úristen! Emlékeztek? – kérdezi Eszter.

– Mire? Sosem jártam ott – feleli Kata.

– Mindannyian emlékszünk rá, hogy a suliban Gabi minden nyáron ott nyaralt. Tudom, nekem is onnan jött a nagy Rimini-őrületem – mosolyog Lilla.

– De hogy kaphatsz egy nyaralót külföldön a férjedtől? – kérdezi tőle Sára, akinek mindig a legnehezebben ment a fantáziálás, és a leginkább racionális négyük közül. – Hogy lehet az, hogy a férjed vesz neked egy nyaralót külföldön? Nem a pénz részét kérdezem, mert az egy dolog. Hanem azt, hogy egyáltalán minek?

– Á, belőled az irigység beszél! – nevet Eszter. – Szerintem egy ajándék nyaralónak mindenki örülne, nem igaz? Legfőképpen az olasz tengerparton!

Együtt jártak gimnáziumba. Úgyhogy ők igazán húzhatják egymást azzal, hogy irigyek-e vagy sem. Mert mindenen együtt mentek át, tényleg majdnem mindenen.

Hárman közülük családanyák, és igazából Sára az, akinek a nagy magyar valóságból elég sok kijut.

Harmincöt éves, de már kétszer elvált, és azt mondja, többször nem is lesz pasi az életében. Amit persze a többiek nem hisznek el, mert Sára néz ki a legjobban közülük, és itt Barcelonában, amikor előző nap végigmentek a sétányon, minden pasinak megakadt rajta a szeme.

– Ez most egy ilyen Szex és New York-os út, csajok, nem? – kérdezi Kata.

– Nem – feleli Lilla –, először is azért nem, mert mindannyian férjnél vagyunk.

– Nem, én nem vagyok – kéri ki magának Sára.

– Oké, rajtad kívül mind a hárman férjnél vagyunk, úgyhogy ez abszolút nem Szex és New York-os út, hanem ez a szülinapom ünneplése az egyik kedvenc városunkban.

– Tudjátok, én még sosem jártam itt, de most már, hogy elhoztál, nyugodtan mondhatod, hogy a kedvenc városunk – mosolyog Kata. – Szóval mesélj erről az egész dologról, mert ez az Áron-ügy egy ideig úgy nézett ki, hogy mégsem működőképes.

Sára bólogat.

– Igen, tudod, egy időben úgy nézett ki, hogy külön mentek.

– Tudom, hogy úgy nézett ki, de látjátok, együtt maradtunk.

– És boldogok vagytok?

– Jézusom, most miről szól ez a hétvége? Hát persze, hogy boldogok vagyunk, különben elváltam volna, nem?

– Hát nem tudom, de te voltál az egyetlen, aki azt mondtad, amikor érettségi előtt álltunk, hogy téged semmi más nem érdekel, mint a boldogság, meg a sok gyerek, meg az, hogy te tanítsál.

– Oké, lehet, hogy így volt, de ma már nem akarok tanítani. – A gyerekre nem tér ki. Igazából meg is lepődött, hogy ezt Sára megemlítette, mert bármennyire jó barátnők is, azért vannak tabutémák, és az egyik az, hogy nekik miért nincs gyerekük. Az igazságot csak ő tudja. És a férje. Ők ketten, de Áron azt mondta, hogy nem szeretné, hogyha bárkinek mesélne erről. Meg azt is mondta Áron, hogy majd ő megoldja. Áron azt is mondta, hogy majd lesz gyerekük.

Lilla minden nap elszomorodik, ha erre gondol, és nem tud nem gondolni rá, hogy hiszen lehetett volna gyerekük. És ha lehetett volna, és ha lett volna, akkor… ki tudja, most itt lenne-e a három egykori gimis barátnőjével… és hogy hol lenne. Vajon Áron mellett? De most már mindegy, harmincöt évesen néhány dologgal leszámolt az életében – de most egy új világ jön, amikor nyáron akár hónapokat tölthet a férjével az olasz tengerparton.

Két dolog zavarja egy kicsit.

Egy. Eddig is tölthettek volna ott hónapokat, mondjuk egy apartmanban. Már amennyiben, ugye.

Kettő. A férje ráér-e? Egyáltalán nem biztos, hogy ráér, mert Áronnak egyre több a feladata. Ahogy egyre jobb, egyre könnyebb az életük, úgy egyre több a feladata. És egyre több dolog van, amiről nehezen beszél Áronnak, de ők akkor, amikor az a bizonyos dolog történt, megfogadták, hogy nem fognak hazudni egymásnak. Ők ketten szövetségesek, jóban, rosszban. Lilla időnként elgondolkozik azon, hogy az ő értékrendje már mennyire nem érvényesül az életükben, de valahogy ez is múlt időbe került már, az ő egykori értékrendje. Ma már bármilyen nehéz elfogadnia, Áron értékrendje lett az övé is.

Még nem voltak húszévesek, amikor egymásra találtak. Egy buli volt, egy tánc, egy csók… és meglepő módon másnap randi, aztán minden nap randi.

A helyes srác közgázra járt, focizott mellette, és sportolóként elég nagy jövő állt előtte.

Meg talán szakmailag is, ezt nem lehetett akkor eldönteni. Mindenesetre találkozott a közgazdász hallgató a bölcsész hallgatóval, és óriási volt a szerelem.

Semmi másuk nem volt, csak a szerelem. Pénzük sem igen volt, de megoldották.

Mennyit szórólapoztak a Váci utcában! Lilla egy galériában dolgozott egész nyáron, de sokszor odament még az egyetem után is, ott ült egy-két órát, ismerkedett művészekkel, élő művészekkel, halott művészek festményeivel, ismerkedett a vásárlókkal, befektetőkkel, próbálta megismerni a gondolkodásukat. Jó időszak volt, minden-minden lehetőséget megragadtak Áronnal, hogy pénzt keressenek. Majdnem egy év év telt el, mire sikerült együtt bérelniük egy lakást, de már az első nyáron elutaztak a spórolt pénzükből. Húszévesen elutaztak saját pénzből Riminibe.

Hogy hogy jött Rimini? Valószínűleg egykori osztálytársnője, Gabi hatására találta ki Lilla, hogy utazzanak az olasz tengerpartra. Gabi volt az, aki annyit mesélt róla, hogy Lilla végül ezt a focista fiút is meghülyítette Riminivel, pedig Áron már akkor is gyakran utazott a csapattal, de Riminiben sosem járt. Mi van Riminiben?, mindig ezt kérdezte tőle. Csak tengerpart van Riminiben, nem? Ő pedig mindig felvilágosította a fiút – mint bölcsészlány –, hogy Fellini városáról beszél, arról a városról, ahol Federico Fellini született, arról a városról, amelynek van egy nagyon klassz, színes, forró nyári arca, meg van egy sötét arca is.

– Na, te honnan tudod, honnan ismered a sötét arcát? – kérdezte játékosan Áron. Lilla sokat olvasott Fellini életéről, olvasott a városról, és abból ő sejtette, vagyis akkoriban tudta, hogy Rimininek van egy sötét arca. És meg is villantotta ezt a sötétebb árnyalatot előttük, amikor ott nyaraltak. Nagyon emlékezetes nyár volt, nem csak emiatt. Ma már nem tudja, hogy jól döntötte, amikor Áront választotta, amikor Áronnak mesélt arról, hogy Riminibe akar utazni, amikor Áronnal osztotta meg az álmait és viszont – mert ezzel egymáshoz kötötték magukat. Persze minden egyes nap elmondja magának, hogy mindent egybevéve: jó élete van, de akad benne hiányérzet.

– Na jól van, akkor koccintsunk megint Lillára, igyunk arra, hogy mindannyian voltunk vagy leszünk harmincöt évesek! – nevet föl Kata, és koccintanak. Bikiniben, a napon Barcelonában. Négy barátnő, akik közül hárman azt hiszik, hogy mindenki mindannyiukról mindent tud. Egyedül Lilla biztos benne, hogy az ő titkait senki más nem ismeri, csakis Áron.

– Ma este buli lesz. Ugye, csajok, elmegyünk, rákot eszünk a parton, és utána valahol táncolunk, táncolunk a tengerparton, és megünnepeljük a harmincöt évemet, mindannyiunk harmincöt évét. Mit szólnátok hozzá?

– Benne vagyok. Kerítünk valami zenét is.

– Hát zenét ma már, tudod, nem kell úgy keríteni – torkolja le Kata Sárát –, mert az itt van velünk a telefonunkban, sőt, hoztunk hangszórót is, úgyhogy csinálhatunk magunknak zenét.

– Csak hát kérdés, hogy harmincöt évesen bulizik-e így az ember – grimaszol Lilla.

– Igen, harmincöt évesen pontosan így bulizik az ember – feleli Kata.

5.

A férfi, farmerban, pólóban, foncsorozott, fél arcát takaró napszemüvegben, borostásan kiszáll a kocsiból és körülnéz. Szereti ezt a helyet. Nagyon megszerette, itt nőtt fel. Aztán egy ideig Rómában lakott, később élt is több helyen, de most már ismét itthon van. Újra itt van a gyerekkora. Visszatért a helyszínére. Igaz, még fiatalnak és élettel telinek érzi magát, de sok minden van a múltjában. Élvezi, ahogy befogadja a város színeit. Színes és élettel teli minden, pedig még csak május van, de már érkeznek a nyaralók, ez az előszezon, jönnek a kisgyerekes családok külföldről, és megjelennek a parton az idősebbek. A helyiek természetesen már leszivárogtak a partra. Az öregek ott támasztják a bárpultot egy kávé mellett, amikor reggel arra jár és odaköszön nekik. Integetnek: Csáó, Alberto! Kedvelik őt. Valószínűleg azért szeretik és tisztelik igazán, amit elért. Nem kevés, ameddig eljutott a sportban, ezért elfogadják őt a városban, azzal együtt, hogy évekig nem otthon élt.

A színes, vidám homlokzatok mögött, már tudja, hogy olyan történetek vannak, amelyeknek semmi közük nincs a turisták szórakozásához.

A szépség és a turizmus álarca mögött létezik egy sokkal-sokkal sötétebb Rimini. Őt is fenyegette ez a sötétség, de sose tudta legyőzni, hiszen ő már idejekorán úgy döntött, hogy megváltoztatja a saját történetét is. Az élet túl rövid ahhoz, hogy árnyékban sétáljon. Úgy határozott már gyerekkorában, hogy inkább a fény felé fordul.

Ahogy körülnéz, látja az életet az utcákon, látja a tengert, a finom homokot a parton, érzi a sós pára illatát. Ő még észreveszi az összes szépséget ezen a helyen, nem úgy, mint azok, akik mindig itt éltek, és akiknek ez természetes. Alberto érzi azt az erőt, amely itt mindenkit összekapcsol. Lehet, hogy Rimini nem a tökéletes hely, de az élet mégis szép itt, főleg egy olyan ember számára, mint amilyen ő. A semmiből, a nulláról, az abszolút nulláról kezdte az egészet, és most ismert ember, behívják gyakran a tévébe, bekerült a képviselő-testületbe, hatalma van, és úgy éli az életét, ahogy neki jó.

Ráér még a családalapítással is, inkább kiélvezi Riminit, meg amit a város most már adhat neki. Sokat utazik, de egyre hosszabb időt tölt a városában, hiszen itt kapott most nagyon fontos feladatot. Mindenki megismeri már az autóját, minden lakos Riminiben könnybe lábadt szemmel néz rá, legalábbis a férfiak – a sikerei miatt, a nők pedig… talán mert ismert, talán mert jóképű… Alberto szerint ő olyan, mint a csapattársai, szereti a feltűnést. Ugyanakkor sötét napszemüveg mögé bújik. Ott van este a bárokban, ott van a strandokon, mindenhol ott van, ahol az üzletek köttetnek. És nagyon nem tetszik neki, ahogy egyesek manapság elkezdték kiárulni a várost. Riminiben már az ő szava is számít. Nem kell ide annyi külföldi, nem kellenek ide a befektetők. Van itt pénz, van elég pénz Olaszországban, cégeknél, magánembereknél, bankszámlákon. Itt van az erő, meg a szív. Nem véletlenül volt hosszú évekig az olasz válogatott tagja. Ő nem bírta az idegenlégiósokat, ezt be is vallotta. Persze, a barátai között vannak külföldiek, Omárral, a marokkói sráccal például gyerekkora óta jó barátok, de hogy Rimini idegen kézre kerüljön, azt nem nagyon szeretné. Itt a szállodasoron is megjelentek a kínaiak. Hát, ha valamitől, akkor ettől herótot kap. Ebben a gyönyörű városban ne legyen ennyi idegen üzlet. Maradjon meg olyannak, mint amilyen egykor volt, amikor a nagyok laktak itt, és most már talán ő is nagynak nevezheti magát. Úgyhogy az a legfőbb szándéka, hogy ez a város érintetlen legyen. Ide a külföldiek legfeljebb nyaralni jöjjenek, hozzanak pénzt, vásároljanak minél többet, de ne vegyék meg a várost, mert nem eladó! Ez az ő városa, ez az olaszok városa, ez az olaszok gyöngyszeme, majd egyszer az ő gyerekei is itt fognak felnőni. Itt fognak élni. Lehet, hogy ők is elmennek majd világot látni, de vissza fognak ide jönni, és akkor Rimini még jobb lesz, még szebb lesz, még olaszabb lesz.

Kifizeti a kávéját, elrak egy borítékot, aztán visszasétál a sportautóhoz.

Beül a kocsiba, kinyitja a tetőt, így megy végig az úton, lépésben, nézi az épületeket, és tudja, hogy ott van a sötétség a házfalak mögött, de ő akkor is felvirágoztatja, kiszínezi, és olyanná teszi ezt a várost, amilyennek gyerekkorában álmodta.

6.

Hol van már? – nézegeti az óráját Áron. Nem bírja, hogy a nők folyton megváratják. Egy kicsit később, pár perces késéssel megérkezik. Majdnem úgy néz ki, mint a tévében, csak most copfban viseli a haját, és egy baseballsapkát húzott a homlokába, s még napszemüveg is takarja a szemét.

– Helló. Mi van, álcázod magad? – fogadja.

– Nem, de tudod, hogy már egy tízezrest fizetnek az újságok azoknak, akik lefotóznak valami hírességet, és mivel te is az vagy, meg én is, hát engem ne fotózzanak le.

– Engem pont nem érdekel – mondja a férfi, de azért kicsit közelebb húzódik a falhoz. – Ebben az étteremben senki nem fog minket lefotózni – teszi hozzá. Hiszen egy olyan helyen vannak, ahova paparazzók biztosan nem juthatnak be, bár ki tudja, hogy a többi ott ebédelő esetleg titokban nem készíte róluk fényképet. Áron arra gondol, hogy ő nagyjából mindig a zöld zónában jár, legalábbis, ami Lillát illeti. Úgyhogy akár be is kerülhetnek Zitával bármelyik újságba.

– Na, mesélj! – A nő leül, és még mindig úgy néz ki, mint egy kémfilm szereplője.

– Vedd már le ezt a napszemüveget, meg ezt a sapkát, hát röhejes ez az egész, ahogy kinézel.

– Oké, de nem szeretnék ezzel rákerülni holnap a Story vagy a Blikk címlapjára.

– Ugyan már, miért kerülnél rá? Azért, mert együtt ebédelsz egy neves üzletemberrel?

– Igen, egy neves üzletemberrel, akinek mindenhova kapcsolata van.

– Jó, hát ezért ülünk itt, nem igaz? Te kérted a találkozót. Mit szeretnél a kapcsolataimtól?

– Először rendeljünk vizet, mert kiszáradt a szám.

– Oké. – Odainti a pincért, kér két üveg szénsavas vizet, meg egy étlapot. A nő csak nem szólal meg, úgyhogy ő kezdi: – Tudod, mostanában nem nagyon nézek tévét, úgyhogy nem tudom pontosan, hogy mi van veled.

– Volt idő, amikor gyakran láttál – feleli a nő egy kicsit kissé kacéran.

– Volt, de ennek mi köze ehhez az egészhez?

– Hát szerintem csak leültünk ide, hogy beszélgessünk. – Belekortyol a vízbe. Áron csendben figyeli. – Áron, te olyan nagy ember lettél – mondja Zita, miután megissza az egész pohár vizet. Turkálja a hullámos kis barna hajfürtjeit, és sötét szemmel nézi a férfit. – Nagyon nagy ember vagy, és biztos tudsz egy-két dologban segíteni. A helyzet az, hogy valami hülyeséget csináltam, és szeretnék kikeveredni belőle… már próbálkoztam, sokféle irányban kerestem magánnyomozót. Voltam ügyvédnél, de nem sikerül rájönnöm, hogy jó helyre fektettem-e be a pénzemet.

– Lehet, hogy tudok segíteni, ha ismerem a befektetési formát, akkor sanszos, hogy tudok valamit mondani, de igazából én mostanában a befektetésekkel kevésbé foglalkozom.

– Úgy hallottam, hogy ipari ingatlanjaid is vannak, meg egy csomó cégformát futtatsz, úgyhogy, figyelj, bevallom neked, hogy mi történt. Beleszerettem egy pasiba, aki ajánlott egy befektetést, oda betettem a pénzem, valami virtuális szar, a pasi eltűnt, és a pénzem is. Úgy néz ki, hogy semmit sem ér.

– Aha. És mit tehetek érted, hogyha te már ezt ilyen biztosan tudod, hogy a pénzed sem ér semmit?

– Két dolgot tehetnél értem. Az egyik, hogy a pasit egy kicsit móresre kéne tanítani.

– Ugyan már, Zita! Figyelj, én emlékszem azokra az időkre, amikor mi egymás mellett sportoltunk. Egykori kézilabdásként nagyon máshogy láttad a világot, mint most. Meséld már el, miért akarnám én a te volt hapsidat móresre tanítani? Becsüllek, szeretlek, de ne haragudj, nekem ennyit nem ér, hogy egy pasit megverjek vagy elkapjak, aztán meghurcoljanak. Én nem fogok egy csaló faszkalap miatt sittre menni.

– Vannak kifinomultabb módszereid is, nem?

– Nagyon vicces, amit mondasz. Igen, és mi a másik, amit vársz tőlem?

– Hát a másik pedig az, hogy a pénzemnek legalább egy részét szeretném visszaszerezni. Nem kevés volt. Amióta ezeket a tévés dolgokat csinálom, egy csomó pénzt félreraktam, és mindet odaadtam befektetni.

– De a pasi vitte el, vagy ez a befektetés?

– Na, hát ez az, amit pontosan nem tudok. A pasi befektette a pénzemet valami bitcoin-féle virtuális pénzbe, és cseszhetem az egészet. Nullát ér a portfólióm.

– Zita, eléggé zavaros ez a sztori – gondolkozik el a férfi –, de majd kitalálom, hogy tudok-e valamit segíteni. Esetleg tudok neked keresni egy kicsit menőbb magánnyomozót, aki talán jobban utánanéz, mint akivel te voltál kapcsolatban. Tudok ügyvédet is, és tehetsz a volt pasid ellen egy büntetőfeljelentést is, talán, de jobb, ha ezt egy ügyvédtől kérdezed meg.

– Nem tehetek, mert én voltam a hülye, sajnos.

– Oké, hát figyelj, megpróbálok segíteni – ígéri, de közben saját maga is tudja, hogy hazudik. Ma már nem segít mindenkin, mert más miatt ő nem megy börtönbe.

– Áron, egyébként tudok neked valamit ajánlani azért cserébe, hogy segítesz nekem.

– Igen? És mi az?

– Rendeljünk, együnk, és aztán elmondom.

7.

– Ma elég enerváltan játszottál – mondja Bozsó, amikor már ott ülünk a szokásos helyükön, ahol én csak egy limonádét kérek.

– Mi van, villantani akarsz egy lapos hasat Leának? – kérdezi Zoli.

– Az van mindenhogyan – mondom magabiztosan. Nem véletlenül kezdem a napot pár perc plankeléssel. Ma például öt perc volt, de az utolsó egy már rohadtul fájt. Lea mindig röhög, amikor rám nyit a fürdőszobában, és a kád előtt talál fekvőtámaszpózban.

– Ma nem voltál a pályán. Legalábbis fejben – köti az ebet a karóhoz Bozsó. Most fel van zselézve a haja. A legnormálisabb haverom, egykori évfolyamtársam, aki végzett jogász létére ígéretes tévériporterként kezdte a pályáját, aztán beszippantotta őt a szórakoztatóipar. Azt mondja, ebben a világban úgysem lehet hitelesen tudósítani. Ezért aztán inkább pénzt keres főműsoridőben. Vicces tehetségkutató show-t vezet, de nem arra büszke, hanem a kábé húsz hallgatóval rendelkező podcastjára. Kulturális podcast, ahová Jankával kemény rostán engedik csak át az alanyokat. Én még sosem tudtam a podcastjaiból két percnél többet meghallgatni, Lea szerint azért, mert nem vagyok igazi kultúrlény.

– Semmi különös, csak az anyám egy kicsit felbaszta az agyamat.

– Mivel?

– Mindennel – röhögöm el magam. – De tulajdonképpen apámmal, meg a bátyámmal. Csak azzal, hogy említette őket – vallom be, aztán legyintek, mert valójában témát váltanék.

– Na jó, akkor ezt nem is mondom meg a húgodnak. – A féltesóm, Janka és Bozsó már több mint hat éve egy párt alkotnak, és sok-sok zűr után most várják az első közös gyereküket. A terhességről egyébként apánk még nem tud, legalábbis információim szerint.

– Nem mondta még Janka meg a faternak, igaz?

– A gyereket?

– Naná.

– Javasoltam, hogy mivel ebben semmi titok nincs, és úgyis kiderül most már mindjárt, szóljon neki.

– Oké, csak akkor én nem szeretnék egy gyerekváró családi bulit, mert az anyám már így is állandóan össze akar hozni a bátyámmal.

– Úgy ismered a húgodat, mint aki összehoz egy konvencionális gyerekváró bulit?

– Nem tudom – felelem. De valójában tudom. Igaza van Bozsónak. Janka egy örök lázadó, öltözködését, megjelenését tekintve is folyton provokál. Szerencsére igen jó testbe bújt az okos kis húgom, mert ez a test a legdurvább cuccokban is jól mutat, a tetovált hasával, a köldökpiercingjével. Persze hogy egy terhesség mennyit fog változtatni a megjelenésén, azt nem tudom. Úgy néz ki, mint egy fiatal Lady Gaga. Fehérszőke haja a füle alá ér, és ha visel sminket, akkor az többnyire csak rúzs. Hol lila, hol pink, hol fekete. Az ő gyerekváró bulijára csak olyan beugró lehet, hogy mondjuk végig kell rohannod az égő parázson, és akkor bejutsz. Szóval nem kell aggódnom, hogy apám vagy a bátyám tiszteletét teszi, mert féltenék a Boss zoknijukat.

Jankával ellentétben Bozsó mostanra már igazi ficsúr lett, ahogy Tibi mondja azokra a srácokra, akik mindig tökéletesnek néznek ki. Bozsó, mióta a szórakoztatóiparra nyergelt, a megjelenését az aktuális trendekre alapozza. Nem mondom, hogy gáz. Néha én is szeretnék olyan menő lenni, mint ő, de aztán persze rájövök, hogy a legjobb nekem a saját életemben.

– Nem hinném, hogy lesz bababuli. Főleg ebben a zűrös családban – szögezi le Bozsó.

– Ja, hát mindenhol van zűr – okoskodik Zoli. – Na, mondjad, hogy mi van, mert eléggé kiakadtnak látszol.

– Elszúrtam egy szerződést, nagyon úgy tűnik. Most majd még utánanézek egy-két helyen, de elég kemény menet.

– Hogy érted, hogy elszúrtad? – kérdezi Bozsó. – Hát azért te már nem ügyvédjelölt vagy. Egy csomó kemény ügyet megnyertél.

– Ezt most elrontottam, egy sima adásvételi szerződést, ráadásul olyasvalaki a megbízó, akinél nemhogy nem lett volna szabad hibáznom, hanem egyenesen tilos! Nem kellett volna elvállalnom ezt az egészet. Nem is tudom, miért hozzám jött – fakadok ki, aztán legyintek: – Lehet, hogy iszom még egy sört én is.

– És akkor most mi lesz? Mindent lehet korrigálni, nem?

– Mivel együtt végeztünk a jogon, nem akarom elhinni, hogy nem fogod fel, amit mondok. Úgy szúrtam el, hogy már végleges, szerintem pillanatokon belül bejegyzik. És nem nálunk, érted a problémát? Itt még tudnék variálni rajta, de ott már nehezen. Fel kell vennem a kapcsolatot a csóka másik ügyvédjével is, mert többekkel dolgoztat.

– Hova nyúltál, valami oligarcha, vagy mi a franc?

– Varga Áron, ismered?

– Fuhh, baszd meg – néz rám álmélkodva Bozsó.

– És most ő az ellenséged? – csodálkozik Zoli.

– Öt napig még életben hagy – mosolygok erőltetetten. Ők is nevetnek, aztán lassan mindannyian elkomolyodunk. – És ez nem vicc.

– Ó, baszd meg, Balázs, elég nagy szarban vagy! – néz rám még mindig elképedve Bozsó.

– Ez a Varga elég sokszor szerepel a vagyonával a hírekben. Hányadik is a száz leggazdagabb magyar listáján? – kérdezi Zoli.

– Nem tudom, szerintem benne van az első húszban. Nem is ez a lényeg, hanem hogy elrontottam valamit.

– És akkor ez most azt jelenti, hogy el vagy keseredve, hogy nem fogsz tudni változtatni, nem fogsz tudni tovább dolgozni vele, vagy mi a probléma? – faggat tovább Zoli, miután megérkezik az én söröm is.

– Nem, a probléma az, hogy ez a Varga Áron kurva ideges, öt napot adott, hogy kijavítsam a hibát, de amit elkövettem, az olyan hiba, amit nem tudnék korrigálni, még ha akarnám sem.

– De miért nem akarod?

– A francba ne akarnám. Rosszul fogalmaztam. A probléma az, hogy úgy kötöttem meg egy szerződést, hogy a telekrész nem jár ahhoz a lakáshoz, amit megvett az illető.

– Szólsz az eladónak, és kész – mondja Zoli.

– Az a helyzet, hogy egy külföldi ingatlanvásárlásról van szó. Ismerem az ottani ingatlanjogokat, és ezzel együtt is belefutottam egy olyan hibába – részükről nem is hiba –, amit az eladó valószínűleg szándékosan követett el, vagy az ügyvédje javasolta így. Mindenesetre sokkal kevesebbet ér így az ingatlan, és ezt nevezhetném szándékos megtévesztésnek is, de én vagyok az ügyvéd, miért nem rágtam át magam az ő szerződéstervezetükön?

– Nem a vevő szokta vinni az ügyvédet?

– A vevő ügyvédje voltam, de ők kész szerződésekkel árulják a lakásokat. Úgy képzeld el, mintha itthon vennél egy új építésű lakást, amihez mindenkinek ugyanolyan adásvételi szerződése van.

– És mindenkinek ugyanolyan, amúgy? – kérdezi Bozsó.

– Többek közt még ezt sem tudom.

– Na, hát akkor ess neki! Ha bármiben tudok, segítek! – Bozsó az egyetemi éveink kezdetétől a barátom, vele együtt csináltunk már egy csomó mindent, például annak az emlékezetes környezetvédelmi bűnügynek a felderítését is, és bár az első pillanattól nem gyakorolja a jogot, mégis száz százalék, hogy sok mindenben tud segíteni. Ráadásul ő a húgom szerelme.

Janka egy igazi pink őrület, egy őrült csaj, akit nagyon szeretek. El sem tudom képzelni anyának. Igaz, hogy én a mi családunkban senkit nem tudok szülőnek elképzelni, beleértve a saját anyámat és a saját apámat is, aztán tessék, apámnak ott van az öt gyereke. Igaz, a nevelésből csak akkor vette ki a részét, legalábbis nálunk, amikor le kellett szúrni minket.

Anyámnak csak mi ketten vagyunk a gyerekei Lacival, és hogy mennyire volt jó anya, arról néha igyekszik vitát nyitni, hiszen komolyan hisz a konfliktusokban, meg hogy azok majd elsimítják a mélyben forrongó problémákat – nekem ő egyáltalán nem volt rossz anyám, de azért, hogy úgy mondjam, furcsább anya volt, mint mondjuk az osztálytársaim szülei. Kezdve azzal, hogy például a szexuális felvilágosításomat néhány éves koromban megkezdte, mert az az elve, hogy nem lehet elég korán kezdeni. Igazán félve gondolok arra vissza, hogy egyszer ő tanácsolta, hogy amikor fürdöm, nyugodtan fedezzem fel a testemet. Szerintem még óvodás voltam. Na, mindegy, ezzel nem akarok foglalkozni. Lehet, hogy pontosan miatta lettem egy kicsit prűdebb az átlagnál, vagy legalábbis a haverjaim sokkal szabadszájúbbak a szex tekintetében, mint én vagyok. Nem is nagyon beszéltem senkinek azokról a lányokról, akikkel valaha együtt voltam, és az is az én magánügyem, hogy Leával milyen a szex. Elég, ha én tudom, hogy jó nekem vele.

Mindenesetre az anyám azért néhány dologban ahelyett, hogy elősegítette volna, inkább hátráltatta az érésemet. De amúgy jó anya volt, szórakoztató típus, és tényleg nem ment otthon a titkolózás, mindenről lehetett beszélni. Az nem volt probléma, hogyha mondjuk rossz jegyet hoztam haza, azt mondta, majd kijavítom, semmi gáz, sőt arra is bátorított, hogyha valakivel az osztályban konfliktusom van, akkor még aznap beszéljük ki, vagy oldjuk meg – és az „oldjuk meg” egészen furcsa módon nála akár azt is jelenthette, hogy játsszuk le a meccset fizikailag, ha másképp nem megy. Szóval kicsit fura nő az anyám, aki egyébként úgy öltözik, mint egy huszonéves csaj, és roppant vonzó a nagy vörös hajkoronájával, de valahol azért benne van az az őrület is, ami belőlem hiányzik.

– Oké – térek vissza a jelenbe. – Nem tudom, mit tudnál segíteni, de ha szükségem lesz rád, szólok.

– És akkor is, ha rám lesz szükséged!

– Rendben, és köszi – bólintok Zoli felé. Zoli egy családfakutató céget vezet, a hobbijából lett egy hatalmas vállalkozása. Már vagy tízen dolgoznak neki, és nemcsak magyaroktól, hanem külföldiektől is felvesz megrendelést: Ausztriában, Németországban és az USA-ban vannak partnerei, de pont a múltkor mondta, hogy ausztráliai magyarok is megkeresték családfaügyben. Nyilván lövése sincs az én ügyemről, de méltányolom, hogy felajánlotta a segítségét.

– Na, srácok, én megyek – állok fel a pulttól. Nem hagy nyugodni a dolog. Sejtem, hogy korai, mégis, ahogy kilépek a szabadba, felhívom Bulcsút, megtudott-e valamit.

Nem lenne szabad, hogy ennyire megviseljen egy ilyen hiba, nyilván úgysem tud velem semmit sem csinálni ez a Varga azon túl, hogy feljelent a kamaránál.

De közben van egy rossz érzésem.

Már útközben vagyok, hazafelé sétálok a szuper új lakásunkba, ami azért új, mert mi voltunk az első bérlői, amikor négy éve beköltöztünk. Mint jó időben mindig, a Jászairól hazagyalogolok. Néha útba ejtem a Tátra utcát, ahonnan indultam. Az is egy bérelt lakás volt, de fényévekre a mostanitól. Szerettem azt is, de ez világosabb, új, meleg, és látszik benne a női kéz nyoma.

Általában a Pozsonyi úton megyek, mert ott van élet. Lea szerint át is költöztethetnénk valahová a tizenharmadik kerületbe az irodát, de engem egy csomó minden odaköt, a Bécsi útra.

Már az Ipoly utca környékén járok, elsétálok a szépségszalon mellett, aminek a tulaja egy fiatal csaj, aki valami szerelmi valóságshow-ban szerepelt egy baromi sikeres magyar teniszezővel. Somlay Ariel a példaképem lett, mióta újra teniszezni járok – régen apám taníttatott, de akkor sikerült sok évre megutálnom egy edző miatt a sportágat.

Benézek, de nem látom a csajt, akit szinte minden magyar ismer, akinek tévéje van.

Épp elhagyom a szalont, amikor csöng a telefonom. Zoli az.

– Sejtettem, hogy tudok valamit erről a Vargáról, de csak most jutott eszembe, hogy mi az. Eldobod az agyad.

– Na. Megölt valakit?

– Az sem kizárt. De amit én tudok róla, az a családfája.

– Viccelsz? Lekutattad a családját, és elfelejtetted?

– Nem, az egyik kollégám kutatta, de hogy meddig jutottak, ha jutottak is valahová, azt nem tudom. Mindenesetre befizetett nálunk egy rendes összeget, de a megbízás részéről nem tudok.

– Túl nagyra nőtt a céged, nem? – kérdezem, és elképzelhetetlennek tartom, hogy én ne tudjak egy megbízás részleteiről, amit az irodám kapott. Tény, hogy mi minden ügyet egyeztetünk is Leával. Kivéve Vargát, hogy miért voltam ilyen hülye… azért volt okom rá, persze.

– Igen. Hárman vannak alattam, teljes jogkörrel. Mármint kutatói jogkörrel, mert a cégügyekben én döntök.

– Azért utánanézel? – kérdezem. – Van valami értelme utánanézni?

– Persze. Belenézek. Nem tudom, segít-e neked valamit, de ez az a fajta srác, akivel nem érdemes összerúgni a port.

– Kösz. Már megtörtént.

Elbúcsúzunk, és újra megerősítem magamban, hogy nem kell minden percemről beszámolnom Leának. Nem kell tudnia Vargáról, elég lesz akkor szólnom, ha valami nagy gáz van.

8.

Úgy telt el az egész nap, hogy rohangált – megbeszélésekre, meghallgatásokra, arcmutogatásos találkozókra, baráti találkákat intézett. Sok régi ismerős, régi barát kereste, egy kicsit mindenki arra számított, hogy Alberto majd segít az üzletmenetét fellendíteni, vagy legalábbis jó lesz majd együtt felidézni a régi emlékeket. Be kell vallania, szívesen ül le újra a régi barátaival.

Lassan vége a napnak, de estére is összegyűlt néhány találkozó, úgyhogy Alberto folytatja, méghozzá egy hangulatos, színes napernyős bárban a tengerparton, egy aperol spritz mellett. Természetesen arra már az előző hetek tapasztalatai alapján rájött, hogy ezt így nem lehet csinálni. Nem lehet folyton kávézgatni, meg aperolozni, mert ezt a külseje fogja bánni. Márpedig nagyon hiú magára, úgyhogy újra elkezdett reggelente futni, és egy pohár gyöngyöző spritz kitart két-három találkozón keresztül is, főleg, ha ásványvizet is fogyaszt mellé. Mert lemegy a délután, esteledik, és jön a másik, zavarba ejtően és olaszosan hosszú program, a vacsora. Valójában amióta itt van, jó egy hónapja, szinte csak a gasztronómiának él, sosem volt ilyen fontos az evés az életében, mint itt, ezekkel az emberekkel. Persze régen az étel egyáltalán nem érdekelte, mivel sokszor olyan fogásokat kellett elfogyasztania, amiket a csapat dietetikusa előírt neki. Bár kedveli az ízeket, annyira nem szeret enni, mint amennyire hiú, úgyhogy ismét tudatosítja magában: a kalóriákkal vigyáznia kell.

Azért is, mert már hónapok óta nem is járt futballpálya környékén.

– Hogyhogy nem lettél edző? – kérdezte egyik nap az egyik régi haverja.

– Hát úgy, hogy az edzősködés nemcsak arról szól, hogy tudod, kinek mit kell tennie a csapatban, és azt hogyan fogja elérni a segítségeddel, hanem minden egyes játékos személyiségének megfelelő kommunikáció a célravezető. Úgy kell szót értened az embereiddel, hogy elfogadjanak, szeressenek, de ugyanakkor minden pillanatban ugorjanak, amikor te egy parancsot adsz nekik – felelte. Aztán elgondolkodott ezen a mondatán, hiszen most ő ugyanezt csinálja Riminiben, legalábbis szeretné, ha így történne. És hogy miért nem a futballban teszi ezt, amihez valóban nagyon jól ért? Talán azért, mert most másfajta elismerés adna neki örömöt. Már nem a stadionok tapsa, meg a nézők őrjöngése az, amit szeretne, hanem ismerjék el őt, a felnőtt férfit, azt a felnőtt férfit, aki már túl van a sporton, aki abból annyi mindent profitált, hogy hasznára lehet a tudásával a szülővárosának.

A délutáni találkozó gondolatától már akkor libabőrös a háta, amikor kiszáll a sportkocsiból, hiszen azzal az emberrel fut össze, aki gyerekkorában a legjobb haverja volt, akivel a legnagyobb meccseket játszották egymás ellen. Aki akkor rendre több gólt lőtt, mint ő. És talán még tehetségesebb is volt a fociban. Giorgio az, akinek az élete teljesen máshogy alakult, mint az övé.

A bár a parton fogadja majd a strandolókat, most elég kihalt még, a műanyag székek üresek. Egyik részén már nincs kő járólap lerakva, hanem a székek a finom, puha homokban helyezkednek el, világos napernyők alatt. A bárpult mögül szól a zene, éppen Miley Cyrus üvölti az alkalmazott fülébe, hogy tud magának virágot venni. A srác gyümölcsturmixot készít egy, kókuszos naptej illatát árasztó bikinis nőnek, aki a pultnál áll, háttal a tengernek. Rendel egy italt, és a pultra rak egy ötöst.

Giorgio az egyik asztalnál, a tenger felé fordulva újságot olvas. A haja most egész rövid. Alberto emlékeiben egy hosszú göndör hajú srácként él, akinek a hajtincsei mindig lekunkorodtak a nyakáig, néha froclizták is emiatt. Igen, visszaemlékezve rémlik, még azt is mondták neki, hogy biztos a fiúkat szereti. De hát Giorgio volt a legnagyobb csajozó közöttük. Persze aztán Alberto átvette ezt a szerepet.

– Na, helló, Giorgio!

– Helló! – Giorgio arca barnára sült, leveszi a napszemüvegét, a szeme derűs, feláll, és megöleli Albertót. Az alakja a pólóban, farmerben olyan, mintha még ma is rendszeresen sportolna.

– Hát jó régen találkoztunk.

– Nagyon.

– Mi történt veled?

– Velem nem sok. Azt viszont tudom, hogy veled mi történt. Figyelemmel kísértem a karrieredet, és drukkoltam is neked. Örültem a győzelmeidnek, meg a bajnoki döntőknek.

– Köszi – feleli Alberto és kicsit szégyelli magát. – Na és veled mi van?

– Biztosan hallottál az ügyemről – von vállat egykori focis társa. Ki ne hallott volna róla? Még ő is, aki más városban élt, tudta, hogy mi történt Giorgióval. – Azóta elég nehezen találok magamra, de most már van egy-két vállalkozás megint, kezdem újraépíteni magamat.

– Az jó. – El sem tudja képzelni, hogy milyen lehetett az a két év Giorgiónak, és nem is szeretné elképzelni. Két év sitten, az azért durva.

– Durva lehetett – mondja ki végül.

– Tudod, hogy engem kemény fából faragtak. Néhány dolgot átgondoltam. És nagyon sokan mellettem vannak itt a városban. – Elhallgat. Alberto elgondolkozik ezen az információn. Meg azon is, hogy milyen jó barátok voltak annak idején. Aztán egyszer csak porszem került a gépezetbe.

– Emlékszel? – kérdezi Giorgio, mintha csak olvasna Alberto gondolataiban.

– Persze hogy emlékszem. Sose felejtem el, amikor szétlőttük azoknak az idióta jesolóiaknak a kapuját! – Nagyot nevetnek, és kérnek egy-egy italt. Alberto szerint az aperol spritz nőies ital, de mióta visszatért Riminibe, megfigyelte, hogy ez itt egyfajta laza, kávézós, délutáni szokás, hogy a férfiak is aperoloznak. Nem baj, majd holnap többet fut. Ahogy elnézi Giorgio alakját, ő egyetlen napot sem lazsál.

– Sokan maradtak mellettem, és sokan addig is támogattak, amíg bent voltam. Támogattak engem és a családomat – folytatja Giorgio. – És tudod, itt a család…

– Azt tudom.

– Neked még nincs családod.

– Hát azért nem mondanám ezt, itt élnek szüleim.

– Oké, de feleség, gyerek…

– Egyelőre nincs. Egyszer majdnem volt, de aztán mégis máshogy alakult az életem – mondja gyorsan.

– Kár, hogyha majd kipróbálod, rájössz, hogy már sokkal előbb kellett volna. Nekem három gyerekem van.

– Igen, hallottam.

– Apám is sokat tett a városért. – Furcsa ezt hallania Albertónak, hiszen amíg ők a legjobb barátok voltak, addig a szüleik a legnagyobb ellenségek.

– Igen, tudom, hogy mit tett a apád Riminiért.

– Persze, hogy tudod. Mindenki tudja.

Hallgatnak.

– Egyébként milyen volt hazatérned? – érdeklődik Giorgio.

– Nagyon jó. Nagyon jó. Szeretem ezt csinálni. Nagyon bírom.

– Mi változott, amióta elmentél? Látsz valami változást?

– Talán úgy mondanám, hogy minden, és semmi. Az érzéseim a szívemben nem változtak. A város viszont teljesen más. Sok a modern, magas épület, már-már felhőkarcoló, talán túl sok építési engedélyt adnak ki.

Giorgio beharapja a szája szélét. Albertónak azonnal leesik, hogy valamibe beletenyerelt, ami nem nagy meglepetés, mert azt már régóta tudta, mivel foglalkozik Giorgio apja.

– Szerintem pedig jót tesz a városnak a fejlődés, kell a növekedés. Képzeld el, mi lenne, ha még mindig azok az egy-két szintes szállodák állnának itt, mint harminc éve. Az egész város fejlődik, színes, virágzik, és ezt nekünk, fiatalabb generációnak köszönheti. Jó, hogy hazajöttél Alberto, remélem, hogy képesek leszünk majd együtt kitalálni és megvalósítani dolgokat.

Alberto hosszan nézi az italt, narancssárga, gyöngyöznek benne a buborékok.

– Hát nem tudom – mélázik el. – Nem tudom, mit tudnánk együtt kitalálni, főleg megvalósítani.

– Nekem lennének ötleteim. Azok mindig voltak, és most is van rengeteg.

Alberto sóhajt.

Nem szeretné visszahozni azt a tinédzserkori versengést, mert könnyen háborúba torkolhat.

De közben vonzza is a verseny. Mert győzni, azt aztán már megtanult a pályán.

Igaz, veszíteni is.

9.

– Úgy örülök neked, Heni! – öleli át Vera. – Olyan rég láttalak! Nem ugyanaz ám telefonon beszélni meg csetelni!

– Tudom, én is szeretnék gyakrabban találkozni veled, de borzasztó nehezen tudok elszabadulni – simítja hátra a haját, miután kibontakozik az ölelésből. – Fáradtnak látszol, buliztál?

– Nem, csak moziban voltam tegnap, aztán nem tudtam elaludni, úgyhogy netflixeztem. Látod, itt Budapesten nem kell megszakadni a munkában. Ez nem olyan, mint neked, hogy két műszakban nyomod.

– Tényleg, hogy jött be a telefonos cég? Szereted?

– Bejött. Semmi különös, ülök az ügyfélszolgálaton, fogadom az ügyfeleket, végül is elég jól tudok beszélgetni emberekkel, tök egyszerűen megoldom a dolgokat. Általában elégedetten távoznak, mindig megnyomják az öt csillagot, a mosolygó arcot, úgyhogy már prémiumot is kaptam. Nem akarsz te is Budapestre költözni? Szerintem téged is felvennének a céghez.

– Tudod, hogy nem tehetem – rázza a fejét Heni.

– Na gyere, menjünk el valahová, ahol lazítunk ma este.

– Oké, tudsz valami jó helyet?

– Aha, van itt egy-két bulinegyed, meg a belvárosban néhány bár, pub, oda szoktunk néha elmenni barátnőkkel, meg haverokkal, de egyikük sem olyan jó barát, mint te vagy. Két éve itt élek, és szerintem sosem lesznek olyan jó barátaim, mint te vagy a Csilla – meséli, miközben ledobja a felsőjét, és felhúz helyette egy kivágott topot. – Tudod, Matyit nem egyszerű kiheverni.

– Hát igen, vannak ilyen fazonok, ez nekem is rémlik, de mesélj már valamit erről a Matyiról. Szűkszavúan beszélsz róla telefonon.

– Hát, focizik.

– Jézusom, Vera, összejöttél egy focistával?

– Miért, mi van abban szörnyű? De egyébként nem jöttem vele össze, vagyis már éppen nem vagyunk együtt.

– Éppen nem, vagy már nem vagytok együtt?

– Hát, most éppen nem vagyunk együtt, de lehet, hogy holnap kibékülünk.

– Uhh, akkor ez valami folyton szakítós dolog?

– Az időbeosztásunk nem stimmel. Van egy pár pont, amin össze tudunk veszni. Na, várjál! Hozok egy dzsekit.

– Minek dzseki májusban?

– Azért, mert későn fogunk hazajönni. Na, gyere, kérsz te is? Van még egy farmerdzsekim, szívesen kölcsönadom.

– Köszi, nem vagyok fázós. Na, szóval Matyival vége van? Vagy nincs? Érdemes tudnom róla valamit?

– Jelenleg vége van, de szerintem nem örökre. Hiszek benne, hogy volt értelme a találkozásunknak.

– Olvasod még mindig a Coelho-idézeteidet? Emlékszem, a suliban fejből idéztél mindenfélét tőle.

– Azóta hallottam, hogy a magánéletben közel sem az az imádni való és elbűvölő ember, mint amilyennek hisszük. Például együtt él a feleségével és a szeretőjével.

– Most Matyiról beszélsz? – Röhögnek.

– Nem, úgyhogy már nem vagyok Coelho-fan. Matyiról annyit, hogy hiszek benne, hogy minket egymásnak teremtettek. Voltam egy spirituális műhelyben…

– Spirituális műhelyben? Atyaúristen, mennyit fizettél érte?

– Huszonötezret, de egy egész napos tréning volt, és az a tematikája, hogy hogyan vonzhatod be azt az életedbe, akit szeretnél.

– Na jó, és volt erre huszonötezred, jesszus, ennyi pénz, és ilyen hülyeségre költöd – ingatja a fejét Heni –, tehát tényleg jól fizet ez a mobilcég.

– Igen, jól fizet a mobilcég, de ez a tréning tényleg megérte. Egy befektetés volt – mosolyog, aztán elröhögik magukat újra.

– Na igen, befektetés.

Később a bárban odaülnek a pulthoz, és rumos kólát isznak.

– Tudtad ugye, hogy ez valójában Cuba Libre, egy nagyon híres dél-amerikai pia?

– Nem szoktam alkoholt hinni, de gyakran vagyok a bárban, és szoktak tőlem rumos kólát kérni – magyarázza. – Lehet, hogy elfelejtetted, de otthon Nyíregyházán nem annyira „kubalibréznek” az emberek. Ott a rum meg a kóla. De nem jamaicai a rum, ne gondold.

– Kubai?

– Aha – neveti el magát Heni. Vera vele nevet, aztán elkomolyodik.

– Mikor fogsz ebből kiszállni? Ez egy olyan vékony jég, ez a biznisz, ez az otthoni vendéglátózás… Abba kéne hagynod.

– Nekem mondod? Utálom. Szerinted jó nekem a szaros lepedőket cserélni?

– Szarosak a lepedők? Ne már! Fújj, baszki, azonnal ott kellene hagynod azt a görényt a moteljével együtt.

– Ne tudd meg, hogy mi van egy ilyen kis motelben. Minden van a lepedőn, meg a szobákban. Gumikesztyűvel dolgozom, és maszkban. Pedig már rég vége a Covidnak. Nekem, esküszöm, felüdülés, amikor este beállok a bárpult mögé és adom a piákat. Ráadásul nem vagyok egyedül, Sanyi ott van, és így aztán nem kezd ki velem senki.

– És az a görény Sanyi sem?

– Dehogyis, hát tudod, hogy mi van vele. A prosztatája, vagy mi a fene. Úgyhogy esze ágában sincs.

– Na, ez a mázlid. Mindenesetre sokkal egyszerűbb lenne az életed, ha elköltöznél. Én tudnék neked itt is állást szerezni.

– Nekem annyi nem elég, ha itt lakást is kell bérelni. Tudod jól.

– Felesben bérelnénk, de… hallottam valamiről, ami nem Budapest ugyan, de sokat fizet. Nekem ajánlották, mert pöntyögök angolul, de engem nem érdekelt. Majd holnap ezt letisztázom neked.

– És mit kell csinálni angolul? Idegenvezetés? Mert akkor elfelejthetjük, annyi nem maradt meg nekem az angolból.

– Valami büfét vezetni külföldieknek. Vagy kisboltot.

– Nyíregyházán nincs túl sok külföldi, akivel gyakorolhatnám az angolt – vonja meg a vállát.

– Jó, de elpöntyögsz pár szót angolul, és máris egy csomó pénzt keresel. Baromi jó pénz, nekem is ajánlották, csak én már jobban szeretem Budapestet. Mondjuk jobb lenne, ha együtt bérelnénk lakást, mert az olcsóbb lenne nekem is.

– Tudod jól, hogy nem költözhetek ide.

– Tudom, hogy nem akarsz ideköltözni, de lehet, hogy egy vagy két évre elvállalhatnál egy tényleg jól fizető munkát.

– Igen, most találkoztam apámmal.

– Na, mesélj! És adott pénzt? Legalább kifizethetné az adósságodat.

– Nem, nem adott pénzt, de hogyha elvégzek egy főiskolát, akkor majd ad. Vicces a faterom, nem? Milyen főiskoláról beszél? Hogy tudnék én fősulit végezni?

– De tudja, hogy… Ilikéről tud? – hajol közelebb hozzá Vera.

– Nem tudja, még az hiányozna! – nyílik tágra Heni szeme, és Vera a félelmet olvassa ki belőle.

– Egyébként azt sejted, hogy apádnak körülbelül egy másodpercbe kerül, hogy feltérképezze az egész sztorit.

– Jó, de mivel otthon is úgy van tálalva, ahogy, így szerintem senki nem fog erre rájönni. Nekem otthon kell maradnom a kistesómnak segíteni.

– Okés, és a gyest kinek hozza a postás?

– Anyámnak, egyébként. De tudod, hogy nem véletlenül itt született, meg minden.

– Csak ezt a titkolózást… ezt meddig kell csinálni?

– Addig, amíg Kővári el nem tűnik a színről. Vagyis soha napjáig.

– Baszd meg, Heni – mondja kedvesen Vera, és szomorúan néz a barátnőjére. – Ebbe az egészbe belemenni…

– Jó, most már hiába mondod nekem. Hülye voltam. De Ilike a mindenem. Sőt anyámnak is a mindene.

– Tudom. De akkor… talán apád segíthetne. Nagy ember, nem?

– Nagy ember? A Kelemen család az egész Nyíregyházát a zsebében tartja. Nem hinném, hogy apám olyan nagy ember, vagy ha igen, akkor sem akarna ujjat húzni egy vidéki gengszterfőnökkel, nem? Aztán itt van még Kővári...

– Nem tudom. Nem vagyok biztos benne. De akkor azt kéne tenned, amit apád javasol.

– Tudod, ma ebédeltünk együtt vele, meg Leával. Lea a féltesóm, az ügyvéd csaj.

– Lehet, hogy ő is tudna neked segíteni. Nem maradhatsz Nyíregyházán abban a koszfészek motelban.

– De hát hotel már, valami egycsillagos panzió.

– Mindegy, hány csillag, az a motel egy nagy szar, egy koszfészek, tele bukott emberekkel, alkoholistákkal, te is tudod. Beszarnak éjszaka, meg odaspermáznak az ágyra, kurvákat visznek oda, és még a részeg embereket is szolgálhatod ki, és ez nem egy jövőkép, Heni.

– Jó. Tudsz valamit, ami segíthet? Tudsz valamit, ami úgy segíthet, hogy otthon is maradjak és ott keressek pénzt? Ilike most tölti be az egyet. Itt fogok szülinapi ajándékot vásárolni neki.

– Otthagyhatod azt a gyereket, ha pénzt akarsz keresni, hét közben nem leszel vele. Anyád neveli Ilikét, majd találkozik veled hétvégenként, és te hétköznap egy büfében halálra keresed magad.

– De hol van ez a büfé egyáltalán?

– Nem tudom, az is lehet, hogy hozzád közel van, hogyha akarod, akkor megtudok róla mindent, jó? Holnap lenyomozom.

– De milyen büfé, meg milyen külföldiek?

– Van valami akkumulátorgyár, az egyik tulajdonos magyar, de a gyárat koreaiak csinálják, és a büfé tulaja az egyik nagy ügyfelünk, és nekem ajánlotta a munkát egy ügyintézés közben. Pont két őrült írnek intéztem a mobilnetet, amit végigvárt. Megvan a száma. Mondtam neki, egy kicsit pöntyögök angolul, de én itt akarok maradni Budapesten, úgyhogy tovább nem érdekelt, csak azt tudom, hogy rohadt jó fizut ajánlott. Kérdezte, ha hallok valakiről, ajánlanám-e, mert két emberrel is bekrepált, és koreaiakat kell a büfében vagy kisboltban kiszolgálni, akik ott laknak a gyárban vagy a gyár melletti területen.

– Nem tudod most felhívni ezt az embert? Csak hogy legalább képben legyünk.

– Várj egy kicsit – keresgél a mobiljában. Aztán benyom egy számot a névjegyzékben.

Amíg ő beszél, addig Heni felhívja az anyját.

– Helló, anya!

– Szia, kislányom, hogy vagy, mikor jössz haza, mit intéztél?

– Majd elmesélem otthon. Ilike hogy van?

– Minden rendben van vele, jól van, vár téged haza. Meg én is.

– Oké, mondd meg neki, hogy puszilom, és majd hozok neki ajándékot. Egy szuper szülinapi ajándékot!

– Jaj, ne költsd a pénzed folyton ajándékokra meg játékokra, mert akkor tényleg soha nem tudsz továbblépni, Heni! Apáddal találkoztál?

– Nem – füllenti. – De Leával igen, aki az én tudod…

– Tudom, tudom, tudom – vágja rá az anyja.

– És majd holnap találkozom apámmal. Puszi neked, puszi Ilikének!

Elköszönnek egymástól, és nem tudja, vajon miért nem volt képes megmondani az anyjának, hogy találkozott az apjával. Arra gondol, hogy az anyja talán még mindig szerelmes egy kicsit az apjába. Pedig csak egy futó kaland volt a férfinak. Látja, hogy már Vera is letette a telefont.

– Mit mondott? Beszéltél vele? – kérdezi.

– Igen, tudom, hogy kit kell keresni. Itt van a száma, átküldöm neked sms-ben. Még mindig nincsen olyan embere, aki tudja a büfét vezetni. Egyébként valahol félúton van Nyíregyháza és Budapest között, szóval még jól is járnál vele.

– Tényleg?

– Aha, megkérdeztem, hogy mennyit fizet, és kapaszkodj meg: ötszáz nettó, hogyha non-stop ott vagy hétfőtől péntekig, néha hétvégén is, de meg kell kérdezned, hogy mit kell csinálnod pontosan, ha jól értem, kisbolt és büfé egyszerre.

– És ezért ötszáz nettó? – belekapaszkodik a pultba. – Ne viccelj már, hát ebből… úristen, ebből felépíthetem az életünket! Ebből kifizethetem Kővárit is.

– Még mennyi van belőle?

– Úristen! Ötszázezer nettó? Mondd még egyszer!

– Jól hallottad.

– Szuper lenne. Muszáj kifizetnem, amivel még jövök Kővárinak, de most ne beszéljünk erről. Most bulizni van kedvem.

– Oké, bulizzunk, de figyelj, Heni, nézd meg az állást, holnap hívd fel a fószert, legyél vele nagyon udvarias, neki a havi telefonszámlái több milliós összegre rúgnak, és különben pedig tedd azt, amit apád mond. Tedd azt! Jelentkezzél jövőre valami fősulira. Hát el tudod végezni.

– Lehet, hogy el tudom végezni, de mi lesz Ilikével? Ahhoz, hogy én valami fősulit végezzek, még ha dolgozom, akkor is a suli közelében kell legyek, meg a gyerek közelében… És Nyíregyháza nekem a biztonság is, meg el is akarok jönni. De akkor anyu sem maradhat. Pfu.

– Először az állás. Aztán a tanulás, felvételizel. Nem akarod úgy végezni, mint egy csomóan otthon – állítja, vagy inkább szuggerálja Vera. Heni bólint.

– Jézusom, előbb legyen meg az az állás! – kiáltja, de közben már nevet. Végre felszabadultan tud nevetni. Nem tudja még, mit hoz a holnap, de úgy érzi, hogy másnap, amikor felkel, egy új fejezet kezdődhet az életében.

10.

– Na, hogy ment a kosárlabda? – kérdezi Lea, és a nyakamba borul. Olyan jó most így privát találkozni. Nagyon jó nekem az is, hogy együtt dolgozunk, de néha olyan fura, hogy felöltözik csinosan, és úgy viselkedik, mintha a kollégám lenne. Hát persze tudom, hogy ő a kollégám.

– Szuperül.

– Na, mi a baj? Mondd el! – Na, még csak az hiányozna, hát Vargát nem fogom elmondani neki.

– Semmi, csak meghúztam a hátam – találom ki. Közben arra gondolok, hogy lassan úgy hazudok, mint egy profi. Miért kellett ezt mondanom?

– Meghúztad a hátad? Pontosan mi történt? Biztos már megint Jankán meg Bozsón gondolkoztál.

– Miért gondolod, hogy engem ez különösebben érdekel? Vagy hogy gondolkoznék rajta, és ezért nem figyelek a labdára? – hőbörgök.

– Hát azért, mert Janka a tesód, és mint tudjuk, Bozsónak elég sok nőügye volt Janka előtt.

– Amire utalsz, az már hét éve volt. Hét éve együtt vannak.

– Én ezzel tisztában vagyok, csak te jössz mindig elő azzal, hogy Bozsó mekkora nőcsábász volt, és vajon meg tud-e változni egy ilyen ember.

– Igen, mert tudod, hogy kit látok ilyenkor mindig magam előtt.

– Tudom: apádat. De azért, hogyha hozzátehetem – mondja halkan, de játékossággal a hangjában –, apád is megváltozott, ha jól tudom.

– Fogalmam sincs, nem érdekel a magánélete.

– Oké, azért ne felejtsük el, hogy ő is már, nem is tudom, mit mondtál, kilenc éve együtt van Dorinával?

– Muszáj volt ezt most szóba hoznod? Nem elég a hátam? – kérdezem, és már valóban úgy érzem, mintha meg is húztam volna a hátamat.

– Arra hoztam fel példaként, hogy az emberek megváltozhatnak.

– Oké, te ilyen kis naiv vagy, én meg nem hiszek benne.

– Hát figyelj, de ott van például az én apám.

– Az apád, aki minden pillanatodat árgus szemmel figyeli, és csodálkoznék, ha nem állított volna rád egy magánnyomozót. Emlékszel, amikor megismerkedtünk? Akkoriban mindenhova utánad ment – kezdem, és csak nagyon nehezen fogom vissza magam és nem árulom el neki, hogy mi történt, mert abban én is bűnös vagyok. Az apja úgy kereste őt egy este, amikor semmit sem tudott róla, hogy velem töretett be le a lakásába. A francba, erre még visszaemlékeznem is nagyon ciki. – A te apád azért eléggé komolyan félt téged, és őriz téged.

– Hagyjál már! Jó. Az emberek megváltoznak. Apa elfogadta, hogy mi együtt vagyunk, és még annak is örülne, hogyha örökre összekötnénk az életünket – mondja.

Döbbenten nézek rá, és szépen vágni lehet köztünk a csendet. Ez mi akar lenni? Én igazán jól vagyok együtt Leával, de ez most valami utalás? Megkéri a kezem, vagy ez mi lehet? Na, inkább erre nem reagálok.

– Egyébként apával ebédeltem, és itt van Heni is.

– Ez a titokzatos Heni néha megjelenik – mondom –, és még semmit sem tudok róla.

– Dehogynem, mindent tudsz, amit én tudok róla. Azért nem szóltam neked, hogy egy családi ebéd van, mert apám sem tájékoztatott engem arról, hogy Heni a városban van.

– Tök mindegy, én se ragaszkodom hozzá, hogy az én rokonaimmal találkozz – teszem hozzá, pedig ez nem igaz.

– Most miről beszélsz? Nagyon szeretem anyádékat, imádom őket.

– Tudom, tudom, anyám is nagyon csíp téged. Meséltem, hogy már akkor megmondta, hogy együtt vagyunk, amikor még csak három napja dolgoztunk együtt.

– Szóval apámmal ebédeltem, meg Henivel, és tudod, mit akar apám?

– Na mit?

– Azt, hogy valahogy intézzem el anyuval, hogy fogadja el Henit.

– Hát végül is ez részéről érthető.

– Igen, érthető kérés, hogy az apám a házasságából félrelép és csinál egy gyereket, és most a gyereknek az anyám legyen a mostohaanyja? Vagy mire gondolsz?

– Jaj, Lea, te ennél sokkal elfogadóbb vagy – felelem. – Nem azt kéri, hogy anyád öltöztesse és etesse, hanem csak azt, hogy fogadja el azt a tényt, hogy ő van, nem?

– Úgy gondolom, anyám elfogadta ezt a tényt, de én nem akarok ebbe az egészbe belemenni. Örülök, hogy nincsenek már otthon viták, vagy legalábbis nem tudok róluk. Azt el sem tudod képzelni, hogy volt olyan korszak az életemben, tizenéves koromban, amikor majdnem elváltak, akkortájt pedig napirenden volt az üvöltözés. Megesett, hogy anyu összepakolta apu cuccát, volt, hogy apu nem jött haza éjjel, és végül is az tette fel a pontot az i-re, amikor apám egy szilvesztert nem töltött otthon… Akkor tényleg kirakta a cuccait a ház elé. És ez volt az a pillanat, így utólag visszagondolva legalábbis biztos vagyok benne, hogy apám ekkor döntötte el, hogy minket választ, és nem Heniéket. Anyut meg engem, és nem Henit meg az anyját. De ne kérdezd, ki Heni anyja, mert róla semmit sem tudok. Illetve, amit akkoriban hallottam, abból az volt a legszebb, hogy az a rohadt kurva. Természetesen anyám szájából.

– És Heni?

– Bírom őt, igen, kedves csaj, de most mit csináljak? Hogy fogadtassam el anyámmal? Semmi szükségem rá, hogy összebalhézzon velem.

– Valahogy meg kellene próbálnod, nem? A család az család – mondom, és közben kínomban már röhögök magamon. – Bocsi. Tudom, nagyon álszent volt ez a két mondat, hiszen én sem fogadom el a saját testvéremet.

– Jó, de köztetek más van. A Heni egy nagyon helyes, normális csaj, és én úgy veszem észre, hogy mindent megtesz azért, hogy legyen egy kis pénze, de nem nagyon van. Képzeld el, valami nyíregyházi szálláson dolgozik, nem tudom, hotelnek mondta, de hát valami panzió, vagy lehet, hogy panziót mondott, mert nem emlékszem, de hogy ott szobalány, és este pedig a bárban kiszolgál. Most gondolj bele, hogy mi mehet ott.

– Apád nem akarja esetleg támogatni? – kérdezem, némi éllel a hangomban.

– De, apa azt mondta, hogy támogatja, hogyha Heni elvégez egy egyetemet, vagy legalább főiskolát. És nem tudom, hogy Heninek ez oké-e. Szerintem a húgom hozzászokott ahhoz, hogy dolgozik, és nem is tudom, hogy venné fel a tempót. Azt mondta, hogy talán megpróbálja.

– Nincs kedved elmenni valahova kajálni egyet? – váltok témát. – Már olyan rég lazultunk.

– Igen, én is szívesen megyek el veled, bár ma már egyszer étteremben ettem, és így holnap dupla futásom lesz.

– Oké. És mi lesz hétvégén, azt is megbeszéljük?

– Anyádékhoz megyünk, nem?

– Sanszos, beszéltem vele. Igen, nagyon reklamál minket, de hát össze akar hozni már megint Lacival.

– Nem kell összejönnötök nektek hármótoknak, ti, férfiak egy kicsit nehezen viselitek egymást ebben a családban. Most ne gondolj erre, odamegyünk, aztán lesz, ami lesz, jó? Lazák leszünk.

– Oké, de hová menjünk enni?

– Tésztát ebédeltem, most valami szusis dologhoz van kedvem. És aztán valahova ugorjunk be mondjuk egy italra. Néha nem árt.

Én is úgy érzem, hogy néha nem árt. Főleg akkor, amikor észreveszem, hogy a bátyám már megint telefonált. Szerencsére nem hallottam, úgyhogy nem hívom vissza. Azért ő nem hív engem föl, hogy helló, hogy vagy, mi újság, biztos van valami a háttérben. Inkább nem hívom vissza. A mi beszélgetéseink gyerekkorunkban is általában verekedésbe torkoltak, és nagyon úgy néz ki, hogy ez a jó szokásunk kitart felnőttkorunkra is.

11.

– Na, és mesélj, milyen Barcelona?

– Szuper! Most itt vagyunk a Ramblas-n.

– Odamentetek kiraboltatni magatokat? Azt javasoltam, hogy valami kis fancy helyekre menjetek.

– Áron, nagyon jól érezzük magunkat.

– Na, azt hallom. És amúgy milyenek a csajok?

– Nagyon örülnek az ajándékomnak, amit tőled kaptam. Figyelj, szervezzünk majd Riminibe is egy bulit. Mit szólnál hozzá?

– Részemről rendben, ha nem kell ott lennem – nevet.

– Na jó, ne szórakozz már! Mindenki jön. Oké, a barátaid is jöhetnek.

– Lilla, nem azért vásároltam neked Riminiben egy lakást, hogy mindenkivel ott partizzunk, itt van ez a ház, ide jöhet bárki, rendezhetünk vacsorákat, Rimini pedig egy titkos kis ékszer. Egyébként is Barcelonában vagy, most gondolatban is legyél ott, érezzétek ott jól magatokat.

– Te mit csinálsz?

– Van egy halom dolgom, amit most így este el tudnék intézni. Telefonálgatás.

– Egész nap folyton telefonálsz, nehogy valami baja legyen a fejednek tőle.

– Oké. Jó. Egyébként találkoztam Zitával.

– Zitával, te jó ég! Mit akar tőled?

– Valami hapsi lelépett a pénzével, amiket a műsorokból kapott. Szép kis összeget megspórolt, aztán valami pali behülyítette, és Zita azt akarja, hogy nézzek utána.

– De miért? Azt gondolod, hogy magánnyomozó vagy? – kérdezi Lilla, és Áron mintha egy kis féltékenységet hallana a hangjában.

– Ugye tudod jól, hogy Zita, meg én…

– Persze, és nem érdekel, csak olyan fura, hogy téged egy csomó ember csak akkor keres meg, amikor bajban van.

– Tudom, Lilla, és ez az, ami minket összetart… Hogy mi… Ne felejtsd el soha, hogy mi honnan indultunk. Én pontosan tudom, hogy mi honnan indultunk.

– Most is rád gondolok, amikor bulizunk.

– Én is rád. Azért is hívtalak. Egyébként Zita tett egy nagyon jó ajánlatot.

– Ó, istenem, nem hiszem el. Milyen tyúk, lelép a pasija, és rögtön már egy másik, egy nős férfit akar magának.

– Na, Lilla, ne legyél már gonosz! Nem ilyen ajánlatot tett, majd elmesélem, amikor itthon lesztek. És bulizzatok jól, lányok.

– Az lesz, puszi, szeretlek.

– Én is szeretlek.

12.

Egészen bekattanok attól, ahogy Lea a szusit eszi. Úgy fogja a pálcikát, mint aki a kezében evőpálcákkal született. Azóta, amióta volt egy kis életveszélyes, ám romantikus hongkongi sztorink, megkedveltük a kínai és japán és mindenféle ázsiai ételeket, s elhatároztuk, hogy az autentikus helyeken autentikusan fogunk mi is étkezni. Úgyhogy otthon néha gyakorolunk. Pálcikával szedjük fel a rizst, de szemenként ejtjük le, ám sosem járunk olyan sikerrel, mint itt az étteremben, ahol nyilván össze van valamivel ragasztva a rizs, legalábbis szerintem. Javasoltam már többször, hogy mi is ragasszuk össze valami kajaragasztóval.

Mindenesetre befalunk két szusitálat, és annyira szexi, ahogy Lea a szájába tesz egy egész makit, majd megtörli a száját, hogy arra vágyom, minél előbb rohanjunk haza és essünk egymásnak. De amikor felvetem neki ezt az ötletet, akkor kacarászik és azt mondja:

– Figyu, együtt élünk már több mint hat éve.

– Ez mit jelent? Kiábrándultál?

– Olyan jó, hogy ennyire őrült vagy.

– Én?! Szerintem a legnormálisabb vagyok mindkettőnk összes ismerősét és családtagját beleszámítva. Meg még a klienseinket is. – Nézem az arcát, ahogy csücsörít a szájával, és láthatóan sorra veszi az összes ismerősünket, családtagunkat, ügyfelünket. Végül bólint.

– Igazad van. Tényleg normális vagy. Ezért is szerettem beléd. És még most is szerelmes vagyok beléd, de lazítani is veled akarok, büszke lehetnél erre. Szerintem kibírunk még két órát, aztán ledönthetsz a lábamról, de most gyere, lazuljunk egy kicsit.

Elképzelem, ahogy ledöntöm a lábáról. Elég jó erre gondolnom.

Az, hogy lazuljunk, mindkettőnknek mást jelent, mert nekem a lazulás általában a srácokkal a kosárlabda.

A sport átmossa az agyam, amíg csak a labdára koncentrálok, addig minden ügyemet és minden ügyes-bajos dolgomat elfelejtem. Nagyon szívesen vacsorázom Leával, de ez nem a lazulás-kategória. Ez a párkapcsolat-kategória. A szerelem-kategória. Az pedig, amikor elmegyünk ketten egy pubba és iszogatunk, valamiért neki jelenti igazából a lazulást. Lea ilyenkor olyasmiket is elmond nekem, amit talán nem akart. Én meg úgy érzem, mintha betolakodó lennék a gondolataiba.

Amikor az összes szusi eltűnt a tálból, és már a kókuszgolyón vagy milyen édes golyókon is túl vagyunk – kizárólag Lea kedvéért fogyasztom, magamtól meg nem enném –, megfogjuk egymás kezét, és elindulunk a belváros belvárosába egy sétára.

Természetesen az egyik kedvenc helyünkön kötünk ki nem sokkal később, mert amióta a Károlyi-kert környéke ilyen szépen kiépült, és ennyire sok jó hely van körülötte, mind tele külföldivel, gyakran eljövünk erre, akár csak sétálni is.

Megszerettem a városban az életet, pedig amikor gyerek voltam, azt hittem, hogy majd kutyákkal, meg kertben fogok én is egy gyereket felnevelni. Na, de mindegy, ez már rég volt. Bírom ezt a környéket, kedvelem, hogy nem vág pofán a kipufogók füstje, és hogy multikulturális szigete a városnak.

– Az egyetemünk, nézd – mutatja a jogi kar épületét.

– Gondolod, szenilis vagyok?

– Nem, csak annyi minden változott. Például itt van ez a szökőkút a könyvvel. Pedig még csak pár éve végeztünk.

– Te később.

– Jó. Te előbb. Ehhez mit szólsz? – mutat az utca végén egy bárra. Bent szól a zene, kint székek, kis asztalok, teraszok. Olyan átmenet egy bulihely meg egy kávézó között. Gondolom, ezen a környéken nem lehet olyan nagy ereszd el a hajam!, mint a bulinegyedben. Felrémlik, hogy még joghallgatóként hány különböző helyen ültem itt a csoporttársaim némelyikével, és drukkoltunk, hogy ne húzzanak meg az aznapi vizsgán. Jó sok víz lefolyt azóta a Dunán, nekem még a Karib-tengeren is, mert azért az első kihívásom nagyjából a Karib-tengerre vitt. Na nem mindenki ilyen szerencsés, viszont számos esetben voltam életveszélyben a pályám kezdetén, úgyhogy ezt most szeretném kihagyni, de ahogy Vargával a dolgok alakulnak, abban sem lehetek biztos, hogy egy sima ingatlanügyet túlélek.

Kint ülünk le, én egy sört kérek, Lea a borzalmas színű koktélok fotóját vizslatja az itallapon, majd rendel valami Karibi álom nevű szörnyűséget – csakis St. Barts emlékére, jegyzi meg –, aztán felveti, hogy menjünk be, mert benn legalább szól a zene. Úgyhogy fél perc múlva a klassz meleg nyárból ott találjuk magunkat egy sötét kis lukban a bárpultnál, és egyszer csak Lea megragadja a karomat.

– Balázs, itt a húgom.

– Tessék?

Odamutat a bárpult másik szélére. Ott ül egy lány, fiatal, helyes, laza, emlékeztet is egy kicsit Leára a magas homlokával. Úgy öltözik, mint egy lázadóban lévő gimnazista, vagy mint egy első éves egyetemista, aki még nem találta ki magát, mellette egy másik csaj, nagyjából vele egyidős lehet. Előttük ital, és valami vicces dologról beszélgethetnek, mert nagyokat nevetnek.

Közben hátulról két ír vagy angol – én inkább íreknek nézem őket – pasi stíröli őket.

– Gyere, menjünk oda, bemutatlak.

Hát így alakul, hogy megismerem Lea húgát aznap, amikor felvetettem, hogy ez még nem történt meg. Ez jó hír, most, hogy Varga öt napot adott, minden kívánságom így teljesüljön.

– Helló! Szia, Heni!

– Szia! Hát te?

– Beültünk egy kicsit a párommal. Gyere, bemutatom Balázst!

– Helló – fogom meg a kezét –, örülök, már hallottam rólad.

– Igen, igen, én is – hazudja. – Ő pedig a barátnőm, Vera – mutatja be a másik lányt. Régóta ismerjük egymást, most Veránál lakom. A szomszédunk volt otthon – mondja.

– Aha, te is nyíregyházi vagy? – kérdezi Lea.

– Igen.

– És Budapesten dolgozol?

– Itt – bólint. – Egy mobilcégnél.

– Aha, de jó. És ebből itt meg lehet élni?

Hihetetlen, Lea aztán nem köntörfalaz.

– Hát, miért ne, meg lehet élni. Jobb a fizum sokkal, mint otthon lenne. Én szerettem volna Budapesten élni. Mindig vonzott.

– Igen, tudom – szól közbe Heni –, mindig is pesti lány akartál lenni.

– Igen, de te is lehetsz pesti lány.

– Jól van, hagyjuk.

– Egyetértek, lehetnél pesti lány – kapcsolódik be Lea. – Éppen ma beszéltünk róla.

– Talán jövőre megpróbálom, most már nem tudok felvételizni, mert már május van.

– Ja.

– Akkor te vagy Heni mostoha… tesója? – kérdezi a másik lány.

– Ja, ja, a gonosz mostoha! – neveti el magát Lea. – Igen, én vagyok a féltesója.

– Na, hát örülök, hogy megismertelek, már rólad is hallottam.

– Biztos gonosz mostohatesóként szerepelek.

– Dehogy!! Ha van valaki, akire Heni felnéz Budapesten, akkor az te vagy, azért, mert megvalósítottad magadat.

– Na jó, de ez az egész nem így sikerült volna, ha nem Balázs irodájában kezdem a munkát – mutat rám.

– Nekem köszönheted? Képzeljétek el, ő csak úgy beállított az irodámba, hogy itt lesz ügyvédjelölt. Hét éve történt – próbálok normálisan társalogni.

– Oké, akkor erre igyunk – javasolja a Vera nevű lány.

– Így történt, valóban kinéztelek, de csak azért, mert láttam, hogy te korrekt vagy, becsületes vagy, jó a szíved. És sejtettem, hogy jó ügyvéd leszel.

– Vajon ezt honnan tudtad, hogyha nem is ismerted? – kérdezi Heni.

– Egy rövid ideig együtt gyakornokoskodtunk – adok rá magyarázatot.

– Csak engem rövid úton kirúgott az a boszorkány – teszi hozzá Lea, célozva egykori munkaadónkra, akinél mindketten ügyvédbojtárként dolgoztunk, és nem volt semmi más dolgunk, mint kávét főzni, meg iratokkal rohangálni a földhivatalba.

– Mert féltékeny volt rád. Mit rendelhetek?

– Ó, mi Cuba Librét iszunk – emeli fel a poharát Vera. Brrr.

– Rumos kóla – egészíti ki a tudásunkat Heni, mintha meg kéne magyaráznia, hogy miből áll ez a koktél. Persze én maradok a sörnél, de Lea a színes koktél után rögtön egy kólással folytatja, szóval nem tudom, mi lesz ebből a görbe estéből. Mindenesetre jelzem neki, hogy reggel nyolcra jön egy új ügyfél.

– Hozzád vagy hozzám? – kérdi Lea.

– Jobban örülnék, ha hozzád jönne – felelek, nevetünk.

Érkezik a második söröm, amikor Bulcsú telefonál. Elnézést kérek, és kimegyek a zajból az utcára. Sötét van, de már kellemes meleg ez a májusi este.

– Megtudtam, amire kíváncsi voltál, vagyis azt, hogy ki Varga másik ügyvédje, de nem biztos, hogy örülni fogsz neki.

Bumm, bumm, bumm. Érzem, ahogy a szívverésem a fülemben dobol.

– Na mondd, csak nem a fater az?

– Nem, nem, Balázs. Jobb, vagy rosszabb, vagy ahogy akarod. Te tudod.

– Uhh. – Sejtem a választ.

– Varga Áronnak a bátyád a másik ügyvédje.

Sejthettem volna, a francba!

– Kösz. Kösz, Bulcsú.

Bár nem szokásom, de most visszamegyek és rendelek még egy sört, ha már ilyen szépen elbaszták ezt az estémet is.

13.

– Alberto, hidd el, szükséged van egy kis segítségre, azért hívtalak ide, hogy bevezesselek abba, hogyan működik itt a helyi biznisz. Ne érjen már váratlanul!

– Ezt hogy érted? Mindenhol egyformán működik. A biznisz az biznisz.

– Na nehogy már ezt gondold! Te aztán kozmopolita vagy. Láttál sok mindent, fociztál Angliában is, meg mindenhol. Pontosan tudod, hogy mindenfelé máshogy mennek a dolgok.

– …

– Láthattad, hogy nem ugyanolyan, ne nézz már ilyen csodálkozva! Mindenütt máshogy mennek a dolgok az üzleti életben. Riminiben is.

– Bevallom, nem foglalkoztam ezzel, mert nem vagyok érintett semmilyen bizniszben Riminiben, csak a városigazgatásban, haha. És az a helyzet, hogy sokat beszélhetnénk vállalkozásról, üzletről, amihez speciel én nem is értek igazán, és tudd, hogy kedvellek, a haverom vagy, de ugye azt kiemelhetem, hogy a múltad nem éppen arra predesztinál, hogy üzleti leckéket adj nekem?

– Viccelsz, Alberto – nevet fel a másik. – Pontosan tudod, hogy nem adócsalásért, vagy bizniszből bukásért ültem, de majd egy nap ezt is megbeszélhetjük. Egyszer majd elmesélek neked egy csomó mindent, ami újdonságként hat rád, és tökéletesen megváltoztatja az elképzeléseidet.

– Az én elképzelésem, vagyis, pontosítok: azt szeretném, ha Rimini benne lenne a világ top öt nyaralóhelyében, és még a lehető legjobb lenne itt élni az olaszoknak. Ennyi.

– Tudom, Alberto. Bár sok a különbség közöttünk, pontosan ismerem a beállítottságodat, tudom, hogy ugyanolyan nacionalista vagy, mint én – mosolyog.

– Nacionalista? Ezzel mit akarsz mondani?

– Naná. Te is azt akarod, hogy az olaszoknak legyen a legjobb, meg én is. Tulajdonképpen ezért akartam találkozni veled, mert bemutatnám neked azt a modellt, ami a világon sok helyen működik, és szerintem a városvezetés hathatós segítségével legalizálni lehetne, vagy kiterjeszteni rendeletben egész Riminire. Vagy talán a tartományra.

– Mi az? – néz rá értetlenül Alberto.

– Jártál Thaiföldön, ugye?

– Igen. Edzőtáborban.

– Nem tudom, mennyire vagy tisztában a thaiföldi, külföldiek számára biztosított ingatlanvásárlási lehetőségekkel, jogokkal és jogszabályokkal.

– Semennyire, mert nem vagyok jogász, meg thaiföldi ingatlanom sincs, így aztán nem is érdeklődtem, milyen jogszabályok érvényesek náluk. De miért is érdekes ez?

– Azért, mert Thaiföldön külföldi állampolgárként vehetsz nyugodtan magadnak egy lakást bárhol, bármelyik apartmanban, vagy épülő házban. A lényeg az, hogy a föld, a telek viszont nem lehet a tiéd. Nem lehet telekhányad a lakásodhoz, ha külföldi vagy.

– Értem. És?

– És náluk az a szabály, hogy kilencvenkilenc évre veszed meg az apartmant, vagyis az apartmanházban a lakásodat, vagy száz évre – de ugye nyilvánvaló, hogyha vásárló vagy, akkor biztos lehetsz benne, hogy száz év múlva már nem leszel olyan állapotban, hogy havonta repülgess Thaiföldre nyaralni. Szóval mindenki lenyeli a békát, vagyis az összes vevő aláírja a szerződést, és azzal nem is annyira foglalkozik, hogy a föld maga, amin a ház áll, nem lehet az övé. És akkor gondolj bele, hogy a telekből nincs hányad, ellenben, ha Olaszországban vásárolsz magadnak egy apartmant, akkor telekhányadot is kapsz.

– A thaiföldi jogszabály, ha szorosan értelmezzük, azt jelenti, hogy például nem mehetsz le a kertbe grillezni? Vagy most nem értem egyébként ezt az egészet… Még mindig nem tudom, miért fontos ez.

– Valójában azt jelenti, hogy lemehetsz grillezni, csak nem a saját tulajdonodon, nem a saját telkeden fogsz grillezni. Ez nem is az ottlétednél, hanem az eladásnál számíthat. Egyébként házat földdel nem is vehetsz ott. Családi háznak csak thai tulajdonosa lehet.

– Na, oké, hát akkor végül is így semmi gond, nem? Hogyha százéves koromig, vagy akármeddig használom azt a telket.

– Oké. Na én is így gondolom… Vagyis mi.

– Apáddal?

– Most ő vezeti a vállalkozásainkat. És feltételezem, hogy hasonlóan gondolkodik erről az egészről, mint én.

– Aha – feleli Alberto, és nem mondja ki, amit gondol: te ültél az egész családodért, szegény Giorgio, bedobtak téged a buliba. Azt ugyan nem érti, mi ez a hadoválás a thaiföldi ingatlanokról, de minél kevesebbet tud, annál jobb neki.

– Na, ez a modell fantasztikus! – lelkesedik újra Giorgio. – Van gógyijuk azoknak a thaioknak. És tudjál róla, hogy most ezt találtuk ki az ügyvédekkel, így adjuk el a külföldieknek a lakásokat. Nagyon nagy a külföldi érdeklődés, befektetők részéről, ezt te is tudod, és így adjuk el a lakásokat.

– Mármint a thaiföldi jogszabályoknak megfelelően?

– Hát, mondhatjuk így is, nem tilos egyébként.

– Nem tilos, de kurva nagy balhé lesz belőle, ha kiderül, igaz? – sóhajt. Már maga előtt látja, ahogy Giorgio megint bevonul a börtönbe, ő meg magyarázkodhat a külföldi sajtónak. Ennél már az is jobb, ha sérülten visszamegy a pályára.

– Nem tudom, lesz-e belőle balhé, viszont van egy hatalmas ötletem, ötletünk, amiből mindannyian gazdagok lehetünk.

– Hogy érted, hogy mindannyian? Én nem vagyok benne a bizniszetekben. – Szerencsére, teszi hozzá magában.

– Nem vagy benne a bizniszünkben, Alberto, és nem is kell, hogy papíron beszállj – feleli halkan Giorgio. – Nincs kedved sétálni egyet a parton? – vet egy jelentőségteljes pillantást a pult felé, majd letesz egy húszast a pultosnak és elindulnak.

– Jó ránézni a partra – mondja Alberto. – Szép és rendezett.

– Igen, és nemsokára benépesül. De már így is szép, hogy még nem használják… Na, akkor figyelj, van egy nagyon nagy ajánlatom. Ehhez te is kellesz, mert ezt egyedül nem tudom megcsinálni.

– Mire kellenék?

– Alig vannak szabad telkek.

– És?

– Menjünk le a vízig – javasolja Giorgio, és a homokba helyezett kék-fehér csíkos műanyag járdán lesétálnak egészen a partig, majd leülnek egy-egy fehér napozóágyra, egymással szemben.

Akkor aztán Giorgio belekezd egy történetbe, és Albertónak elkerekedik a szeme.

14.

Nem volt egyszerű elindulnunk, hogy fél nyolcra beérjünk. Lea több kísérletet tett arra, hogy visszafeküdjön, de felidéztem neki a régi mondást, amire csak legyintett: aki legény éjszaka… Legalábbis nekem anyám egyetemista koromban mondta ezt párszor, többek között ezért is költöztem el otthonról. Na jó, ez vicc. Lea útközben szeretett volna bemenni valamelyik kávézóba. Végül szerzett két kávét, amivel az irodáig feldobtuk magunkat. Aztán mire megérkezünk, kipakolunk, meg Lea egy kicsit életet lehel mindkettőnkbe, meg is érkezik az ügyfél. Döbbenten meredek rá, amikor Lea beengedi. Hosszú, szürkés, őszes haja hullámos, és egy féloldalas copfban a vállát verdesi.

Farmerban van és pólóban, és egy nagy-nagy aktatáskát csap le az asztalomra.

– Kán Géza vagyok, vegyészmérnök. Egy gyógyszercégnél dolgozom, dolgoztam – mondja.

– Üdvözlöm.

– Már tettem feljelentést a rendőrségen, de nem vették komolyan.

Hűha, már érzem, hogy Gézát úgy, ahogy van, át fogom adni Leának, aki persze elrohan, hogy behozzon neki is egy kávét, de szerintem csak ki akarja csöndben röhögni magát a konyhában.

– A szomszédom, a közvetlen szomszédom meg akar mérgezni.

Erre így nem voltam felkészülve. Nyolc óra kettő perckor. Szürreális, vajon ő is a húgomon, Jankán keresztül talált meg? Janka készíti a hirdetéseinket ugyanis. Valószínűleg meg fogom fojtani.

– Miből gondolja, hogy meg akarja mérgezni a szomszédja? Kérem, foglaljon helyet.

Géza, a vegyészmérnök leül, majd elkezdi, kinyitja a táskát, és elővesz belőle egy csomó cédulát, papírdarabot, és kiteregeti őket az íróasztalomon.

– Először is olyan környezetre veszélyes vegyi anyaggal permetezi a bokrait, amelyek átszállnak az én kertembe, és ott a levegő minőségét úgy rontják, hogy azzal már egy vegyi támadást indít felém. Megöli nálam a méheket! Ráadásul minden héten permetez. Tudjuk a szabályokat, nem kell minden héten permetezni, állítólagos tetvek miatt. – Lehet, hogy mégsem kellett volna felkelnünk ma reggel, gondolom. – Igen, és elemeztem a levegő minőségét. Azért jöttem önhöz, mert tudom, hogy egy megszállott környezetvédő, és tudom, hogy rács mögé juttatott pár ugyanilyen környezetkárosító bűnözőt, mint amilyen az én szomszédom.

– Megkérdezhetem, melyik gyógyszercégnél dolgozik?

– Már egy ideje nem dolgozom gyógyszercégnél.

– Akkor, ne haragudjon, megkérdezhetem, hogy most mivel foglalkozik?

– Igen, most a sarki trafikban árusítok, de hangsúlyozom, hogy pontosan ismerem a környezetkárosítást. Tudom, pontosan tudom, ha valaki arra hajt, hogy megmérgezzen.

– Hát rendben van, de most mit vár tőlem?

– Az a problémám, hogy meg akar ölni a szomszédom, már mondtam, nem? – néz rám bosszankodva. – Van egy fúrt kutam, és feltételezésem szerint a saját földjét mindenféle vegyi anyagokkal megszórva és locsolva a szomszédom az én kutamba juttatja ezt a halálos anyagot, arra gondolván, hogy majd én iszom belőle.

– De hol él ön, hogy fúrt kútból iszik vizet?

– Nem iszom a fúrt kútból vizet, nem használom a fúrt kutamat, de ha használnám és innék belőle, akkor meghalhatnék! – háborog.

Nem tudom, mit vétettem, hogy vele kezdődik a reggelem.

– A kutak vízminősége általában nem olyan, hogy emberi fogyasztásra javasolnák – préselek ki magamból egy mondatot.

– Igen, tudom, de a szándék, értse meg, ügyvéd úr, a szándékkal van problémám.

Ekkor csengetnek. Arra gondolok, bárki is az, felmentő sereg érkezik. Lea bejön, leteszi az íróasztalra gyorsan a két kávét, ez már nekem ma a második lesz, és kimegy ajtót nyitni. Hát mondjuk nem kellett volna. A szobába egy percen belül megérkezik frissen, kurvára illatosan és zord tekintettel Varga Áron. Talán mégis foglalkoznom kellene egy kicsit a fúrt kutakkal és a vízminőséggel, gondolom, de Lea sokatmondóan rám néz és megszólal.

– Az úrral és a kúttal majd én foglalkozom. Én is ügyvéd vagyok, együtt dolgozunk Balázzsal, úgyhogy jöjjön át nyugodtan a másik irodába.

A másik iroda egyébként egy leválasztott kis helyiség, de nem baj, irodának is nevezhető. Lea megszabadít attól az embertől, akitől kettő perccel ezelőtt még meg akartam szabadulni, de most, hogy Varga megérkezett, inkább foglalkoznék továbbra is az elmebetegekkel, mint a bűnözőkkel.

– Megtudtál valamit? – vág bele Varga. – Szerinted tudsz valamit csinálni?

Nem ül le, hiába mutatok a székre, hanem ott áll az íróasztalnál, úgyhogy én is fölállok.

– Dolgozom az ügyön – felelem.

– A feleségem nemsokára hazajön.

– Igen – válaszolok óvatosan, bár azt se tudom, hol lakik, vagy hol él, vagy mit csinál a felesége.

– Oké, hazajön Barcelonából, és amikor megérkezik, utána megyünk ki Riminibe. Te is jössz velünk, és hogyha ezt az ügyet nem fogod elintézni…

– Öt napot kaptam korábban, és még csak a második nap telik el. – Még csak a második nap kezdetén vagyunk, teszem hozzá magamban, enyhén másnaposan.

– Igen, igen, tudom, hogy öt napot mondtam, de úgy tűnik nekem, hogy semmit sem csináltál tegnap óta, tehát be kell gyorsulnod, és el kell intézned, mert nekem a telek is kell.

– Természetesen megpróbálok mindent megtenni, amit tudok. Már próbálom intézni – füllentem, bár elképzelésem sincs, hogy mivel javíthatnék a helyzeten. – Mindenesetre ez egy behúzós szerződés – mondom óvatosan. Arra gondolok, hogy ilyen még sosem történt, amikor ennyire lazán vettem volna a dolgokat. Ahelyett, hogy tegnap itt ültem volna, és végigolvasom százhússzor azt a rohadt szerződést, elmegyek Leával vacsorázgatni, bulizni, hogy az est többi részéről ne is beszéljünk. Szinte hajnal volt, mikor hazaértünk, és még most is büszke vagyok rá, amikor arra gondolok, hogy nekem hajnalban is megy a szex.

Na mindegy, most itt áll az irodában ez az agresszív ember, aki valójában szerintem simán lehetne a védencem egy büntetőügyben, de nem ábrándozom erről, mert pillanatnyilag nem nekem áll a zászló.

Megint csöngetnek. Nem tudom, ki lehet, mindenesetre még sosem éreztem ilyen megnyugtatónak a csengő hangját, talán most még nem fog lelőni az emberem, ha látja, milyen átmenőforgalom van nálunk. Emellett hozzáteszem magamban, amikor megyek ajtót nyitni, hogy Varga Áronnak komoly politikai kapcsolatai vannak. Államtitkárokkal szerepel a Google-on a fotókon, úgyhogy feltehetően nem áll neki kinyírni egy ügyvédet az ügyvédi irodában.

Egy lány áll az ajtóban.

– Jó reggelt! – nézek kérdőn Henire, Lea húgára.

– Helló, bejöhetek?

– Gyere. – Homályosan rémlik, hogy megadtuk neki az iroda címét, de nem gondoltam, hogy pár órán belül meg is látogat.

– Mizujs, jól elhajoltunk az éjjel, nem? – kérdi, és bevágtat mellettem.

– Ügyfél van nálam – csak ilyen feleletre futja.

– Oké, oké – bólogat, és lazán jön befelé, abszolút nem gondol vele, hogy le kéne talán ülnie a pici kis előszobában. Már benn is van az irodámban.

– Helló – veti oda az öltönyös pasinak. Varga végigméri, és nyilván úgy nevezi magában, ha egyáltalán regisztrálja a jelenlétét, hogy egy hátizsákos kiscsaj.

– Helló – feleli végül Varga.

– Én Balázs barátnőjének vagyok a tesója. Vagyis – néz rám kérdőn – az ügyvédnő tesója. Leáé – pontosítja a dolgokat Heni. Klassz, most már vörösödöm. Eddig legalább Varga Áron nem tudta, hogy ki az ügyvédnő, aki átvitte a másik ügyfelet, most már viszont azzal is tisztában van, hogy együtt alszunk. Fasza.

– Heni, ne haragudj, de egy megbeszélésben vagyunk.

– Oké, adsz egy kávét? Szomjan pusztulok. Ez a tegnap esti buli, ez borzasztó kemény volt. Én nem szoktam inni, és nem gondoltam, hogy a rum fejbe vág. A kóla az gyógyít, nem? Otthon legalábbis azt szoktuk inni, ha gyomorrontásunk van – hadarja, és már le is dobta a hátizsákját a kanapéra. – Akkor hát ez a Cuba Libre miért bánt így velem, nem is tudom. Szerintem egy kávé segítene.

– Ott van a kapszulás kávéfőző, keress kapszulát magadnak, mindenfélét találsz – sóhajtok, és az ajtómon túlra mutatok. – Ott az a kis főzőfülke, elkészítheted a kávédat, ahogy szereted, tej van a hűtőben.

– Mandulatej is van?

– Miért, mandulatejet iszol?

– Nem, csak kérdeztem. Érdekelt, hogy tartotok-e ilyen flancos tejeket – feleli, és végre elhúz a konyha felé.

Sóhajtok. Ez a jelenet sokkal-sokkal több, mint amit itt megengedhettünk volna magunknak egy ügyfél előtt. Ráadásul egy panaszos ügyfél előtt! Varga Áron arcán mintha egy kis mosoly jelenne meg.

– Nem is tudtam, hogy itt éled a magánéletedet – veti oda.

– Többnyire nem. Elnézést.

– Tegeződjünk nyugodtan, Balázs. Úgy látom, még egy darabig közös ügyeink lesznek. Legalább négy napig, aztán ki tudja…

Na, ez az, amitől féltem. Heni visszaérkezik egy kávéscsészével a kezében, és az egyetlen kanapéra ledobja magát, amin régen, réges-régen, néha én is aludtam időnként.

– Teljesen kivagyok ettől a tegnapi bulitól, ráadásul ma még vár rám egy találkozó, aztán megyek a vonathoz – informál. – Szeretnék majd beszélni veled, Balázs, ha megittam a kávét.

– Rendben van, Heni, de megkérhetlek, hogy most egy kicsit hagyj magunkra?

– Nem kell, fölösleges – mondja Varga, és már mosolyog. – Fodros Balázs ügyvéd úr már pontosan tudja, mi a feladata, úgyhogy, ha négy napon belül nincs eredmény, akkor a helyszíni megbeszélés következik – húzza fel a szemöldökét. Majd felteszi a napszemüvegét, és úgy libeg ki, hogy esküszöm, arra várok, hogy bye-bye-jal fog elköszönni. Végül egy viszlátot kinyög, majd Heni utánaszól:

– Na, helló!

Becsukom az ajtót.

– Ő egy rendkívül fontos ügyfelem – világosítom fel Henit. – Vagyis kettesben kellett volna maradnom vele.

– Oké, értem, hogy fontos, de mi a baj, mit csináltam? Tettem valami olyat, amit nem kellett volna?

– Például bejöttél egy bizalmas megbeszélésre, így azt nem tudtuk folytatni. Egyébként gondolom, hogy Leát keresed, de nála is ügyfél van, és kérlek, most ne menj be a másik szobába.

Már elképzelem, ahogy Heni berobban a másik irodába, és ott is előadja magát az elmúlt éjszakával kapcsolatban. Mondjuk lehet, hogy ezt kellene pontosan tennie, és akkor az őrült vegyészféle talán távozik, de hát ebben sem vagyok biztos. Heni elég kényelmesen elhelyezkedett itt az irodámban, nem úgy tűnik, mint aki pillanatokon belül megkeresi a testvérét.

– Tulajdonképpen azért jöttem be, mindegy, hogy melyikőtökhöz, mert Vera elment otthonról, nekem nincs kulcsom, és lesz egy megbeszélésem ma, és addig még el kell töltenem egy kis időt valahol. Jó volt veletek tegnap egy kicsit beszélgetni. Úgy örülök, hogy megismertelek téged is, Balázs. Nekem Lea nagyon-nagyon nagy példaképem, csak tudod, én nem vagyok olyan összeszedett, mint ő – hadarja. Most van egy kis szünet, amíg belekortyol a kávéjába, de aztán feldobja mindkét lábát a kanapéra tornacipőstől, és úgy mondja tovább. – Szóval nekem nem nagyon vannak úgy rokonaim. Tudod, otthon van anyu, meg a tesóm… és kész.

– Nem is tudtam, hogy van testvéred.

– Á, ezt hagyjuk, csak azt akartam mondani, hogy nincs nagyon sok kötődésem otthon. Már Vera is itt él Budapesten, együtt nőttünk fel, testi-lelki barátnőkként. Aztán most már ő is messze került tőlem. De az legalább jó, hogy Pesten Vera vár, és itt van Lea is, a tesóm. Amikor először találkoztunk, túl rendezett lánynak tűnt, aztán most meg már úgy gondolom, hogy egy kicsit tanulhatnék tőle – magyarázza. – Egy hotelben dolgozom, ahol mindenki után rendet csinálok. Igazából nem is hotel, hanem panzió vagy motel, mindegy, sok mindent látok ott. Én tartom a rendet a kócerájban, de valahogy magamban nincs rend, önmagamat is össze kéne kalapálnom – vallja be.

– Erről akartál beszélni velem?

– Hát nem is tudom. Inkább arról, hogy mennyire megbízható az apám? És hogy Lea szerinted megpuhítja az anyját?

– Huhh – fújtatok. – Erről nem tudok mit mondani. Apád nyilván megbízható, de hogy Lea anyja mennyire megbocsátó, arról semmit sem tudok. Elég ritkán találkozom velük.

– Miért?

– Nem tudom. Lea szívesen jön anyámékhoz, és sokszor nélkülem megy a saját szüleihez. Szerintem azért, mert őt akarják látni, nem engem.

– Na, az frankó, akkor nekem semmi esélyem ebben a családban.

– Azt nem tudhatjuk. Várd ki, mi lesz. Egyébként most mi a terved?

– Vera mondta, hogy lenne egy másik állás, ami nem Nyíregyházán van, hanem kicsit odébb, de jobban fizetne, és valószínűleg csak egy boltban vagy büfében kell kiszolgálni – meséli. – Este pultos vagyok ugyanazon a szar helyen Nyíregyházán, a panzióban, de hát elég köcsög a főnököm – mondja olyan hangosan, hogy arra gondolok, hátha végre elmegy a szomszédból a vegyész, és megkíméli Lea maradék idegeit –, és mindezek ellenére ott dolgozom, mert nála legalább lehet keresni. De ha igaz, amit Vera mond, és van jobb munkával jobb pénz, márpedig állítólag sokkal jobb, akkor megyek.

– De Lea apja, vagyis apátok azt ajánlotta, hogyha felvesznek valahová, akkor finanszírozza az egyetemet, meg a megélhetésedet is. Nem gondoltál arra, hogy mégiscsak ez lenne a jobb út?

– Jól hangzik, de most május van, hát már hova vetessem föl magam, ahhoz előbb kell felébredni – vonogatja a vállát.

– Előbb nem mondta?

– De, előbb is mondta, csak figyelj, Balázs, neked itt van ez a tuti jó kis irodád – mutat körbe abban a miniatűr irodában, amire egyrészt már ráférne egy jó kis felújítás, másrészt tudom, hogy el kéne innen költözni, vagy legalábbis meg kéne venni a szomszéd helyiséget, hogy bővüljünk és szépüljünk. Jólesik nekem, hogy tetszik Heninek az iroda, ugyanakkor meg is sajnálom őt. – De nekem nincsen ám ilyen jó dolgom. Szóval te, neked itt van a tutiság, tudom, tudom, hogy tanultál érte, sokat dolgozhattál érte. Hallottam, hogy volt az a nagy-nagy-nagy ügyed – ír le egy óriási kört a két kezével –, és biztos azóta rengeteg kliensed van már. És sokat is kerestél azzal az országos hírű üggyel.

– Ez is olyan munka, mint bármelyik másik – hebegem. Nem mondom el Heninek, mert úgysem érdekelné, hogy alapítványokba ment az a pénz, a munkadíjam nagy része, meg amit még sikerült szereznünk az ügy érdekében. Környezetvédelemre fordítottuk, nem véletlenül. Nem mintha ne szeretnék pénzért dolgozni, de azért az ügyért nem akartam, hiszen az indított el az utamon. Éppen elég volt, hogy jött egy csomó új ügyfelünk, és még egy alapot is létrehozhattunk, amiből az érintett falvakban teljes talajcserét lehetett végrehajtani.

– Oké. Anyám az egyik helyi cégnél könyvelő, és maszekol is. Tudod, kiknek dolgozik feketén? Nem meri vállalni a nevét náluk. Gondolj bele, micsoda adócsalások mennek ott. Én is feketén keresek. Főleg. Papíron annyi, amennyi – vonja meg megint a vállát.

– Ezt miért meséled el nekem? – kérdezem, és érzem, ahogy növekszik a zavarom. Egyszerűen nem tudom, mit kéne tennem. Támogatnom őt pénzzel? Vagy mit?

– Csak azért sztorizom itt neked, hogy megértsd, nem olyan egyszerű visszamennem diáklányba.

– De miért nem egyszerű? Hiszen édesanyád dolgozik, van keresete, nincs két-három gyereked, akikről gondoskodnod kell. Biztos vagyok benne, hogy apád finanszírozná a koleszt, vagy bármilyen szállást, és neked nem lenne más dolgod, csak hogy tanulj, elvégezz valamit, és ne kelljen oda visszamenned abba a motelba dolgozni – mondom, és tényleg nem értem, hogy mi a probléma.

– Te ezt nem értheted.

Na, ezt bírom. Amikor nincs semmi érve a másiknak, és ez a válasz. Akkor remélem, hogy nem is vár további tanácsokat. Ülünk csendben egy ideig, megissza a maradék kávét, majd felül a kanapén.

– Most úgy gondolom, hogy talán jövőre tényleg felvételizni fogok, és ha felvesznek, ha tanulok, ha képes vagyok rá, akkor megváltozhat az életem. Nem tudom, nem vagyok benne biztos, de hidd el, hogy azon vagyok. Hidd el, hogy én se ezt akarom, ami most van, meg nem így akarom. De ki tudja, hát ki a franc venne engem föl? Épphogy átbukdácsoltam a szakközépben. Szerinted fölvennének bárhova is? Mikor lennék én egy… egy ügyvéd, vagy egy tanár? – A plafont nézi, mintha csak onnan várná a választ. Kibontja majd újra becopfozza a haját, amíg a válaszomra vár.

– Gondolom, azt kéne megnézned, hogy mihez van kedved? Mihez van? Mihez érzel magadban kedvet, tehetséget? És akkor arra a szakra kéne jelentkezned.

– Tudom, mihez van tehetségem, de kedvem semmi: ahhoz, hogy a koszos lepedőt tisztára cseréljem, érted?

– Jó, de létezik Vendéglátóipari Főiskola, meg vannak ilyen sulik, ahol a vendéglátást tanítják felsőfokon, tudod? Tehát lehetsz szállodás attól még, hogy nem szobalány vagy. Ne az legyen a célod – osztom az észt –, hogy szobalány vagy pultos maradj, hanem az, hogy szállodaigazgató legyél.

– Szállodaigazgató? Te tök vicces srác vagy, most már sejtem, hogy Lea miért szeretett beléd. Igazán vicces vagy! – nevet, és nem tudom eldönteni, őszinte-e a nevetése vagy erőltetett.

– Miért ne lehetnél szállodaigazgató? Meg kéne tanulnod egy-két nyelvet, tudsz valamit?

– Hát angolul tanultunk, valahogy elboldogulok.

– Szóval erre lehetne most egy évet készülni – okoskodom, közben tudom, hogyha nekem valaki ilyet mondott volna pályaválasztás előtt, gimnazista koromban, hát valószínűleg leütöm.

Heni sötéten néz rám, végül bólint és azt mondja: lehet.

– Lehet, hogy az új meló esetleg, ha bejön, az olyan lesz, hogy mellette fogok tudni tanulni, nem tudom.

– De mi ez az új meló?

– Hát, nem tudom, valami gyár. Napelem, vagy a tök tudja.

– Mit csinálnál te egy napelemgyárban? – értetlenkedem.

– A büfét vagy valami kisboltot kellene vezetni, úgyhogy ottlakással menne a dolog. Hétfőtől péntekig. Néha hétvégén is.

– Hol van ez a gyár?

– Valami Littvérvár.

– Litvérvár? – hűlök el, és még kétszer megismétlem, mint valami rajzfilmhős. – Litvérvár… Litvérvár?

– Hát te ismered! – esik le neki a tantusz. – Ott volt valami ügyed, rémlik, olvastam. Na, annak a Litvérvárnak a közelében van.

– Atyaúristen!

– Miért, nem javaslod?

– Nem tudom, hogy javaslom-e. Semmit nem tudok azóta a Litvérvárról, amióta az az ügy véget ért, elég hosszan tartott, de három éve már vége az egésznek. A földet is kicserélték. Utánanézhetek neked, hogy ki most a polgármester, meg milyenek a viszonyok, és lehet, hogy ismeretségem is van oda, de adj egy kis időt, mert össze kell szednünk Leával a dolgokat. Elképzelhető, hogy tudunk neked esetleg segíteni, hogyha szállást keresel mert, gondolom, nem akarsz Nyíregyházáról ingázni?

– Vera azt mondja, ottlakós a sztori. Semmi mást nem tudok. Ma találkozom azzal a faszival, akié ez az egész. És aztán utána kiderül. Én annyit tudok Verától, hogy az ő ügyfele ez a csávó, aki ilyen kurva gazdag ember, és hogy övé részben ez a gyár. Azt mondta, hogy ez egy új dolog, koreaiak dolgoznak ott, és lakhatással keres valakit, aki hétfőtől péntekig ott van, ezért elég jól fizet, és nekem szükségem van pénzre, most hadd ne mondjam el, hogy miért, mert nem is akarod tudni.

Hoppá! Ezen meglepődöm. Aztán végigjátszom a fejemben néhány szitut, ami miatt Heninek szüksége lehet a pénzre, és úgy döntök, hogy igaza van. Valóban nem is akarom tudni, hogy miért kell neki.

– Intézd ma ezt a dolgot, én pedig utánanézek. Lea hamarosan végez, és akkor esetleg el tudtok menni egy szendvicsre, itt van a szomszédban egy kávézó. Hányra mész a meghallgatásra? És hol lesz?

– Tizenegyre valahová Budára, úgyhogy még van egy kis időm. Egyébként mi van ezzel az ügyfeleddel, aki itt volt reggel? – fordít egyet a beszélgetésen. – Elég szimpi volt.

– Nem tudom, de nős. – És szimpatikusnak sem nevezném, teszem hozzá magamban.

– Ja, és te fogod a válását intézni?

– Dehogy fogom. Egy lakásszerződéssel kapcsolatban jött – zárom le a témát –, nem szeretnék többet mondani róla.

– Oké, jó, értem, értem. Az ilyeneknek biztos van egy vagy két lakásuk, vagy talán több is.

Ráhagyom. Végszóra nyílik az ajtó és Lea lép be rajta. Megvárja, amíg becsapódik a külső ajtó, majd nevetni kezd, abba sem tudja hagyni.

15.

Az irodája a MOM Park közelében van – azért szereti ezt a budai helyet, mert innen egy perc alatt átér egy kávéra, és a klienseinek egy része ezen a környéken lakik. Most mégis az irodájában beszélget, mert nem akarja, hogy a másikkal együtt lássák valamelyik kávézóban. Egy bőrdzsekis, kopaszodó pasi, régi ismerőse. Együtt járnak edzeni ősidők óta, már amikor neki is van ideje lemenni a terembe. Azonban az ismeretségük nem az edzőteremből datálódik, hanem sokkal-sokkal régebbről, még a suliból. Az első találkozás óta sokat köszönhetnek egymásnak.

Az azért tény, hogy Áronnak Lillán kívül nem sok bizalmasa volt. De ez a kopasz haverja talán még Lillánál is többet tud róla, mert azért vannak olyan dolgok, amik nem a nőkre tartoznak, gondolja Áron.

Zsolt hozzájuk szokott menni, de Áronnak ma nem volt ideje hazaszaladni, és úgy gondolta, a legbiztosabb, hogyha itt ülnek össze, ebben az irodában. Zsoltot sokszor látják itt, van is egy látszatfeladata a cégben. Azt persze senki nem gondolja róla, hogy egy osztályt vezetne, vagy hogy a stratégiai feladatokban, a kidolgozásában venne részt. Zsolt egy lóti-futi, mások azt gondolják róla, hogy végrehajtó. És valójában igazuk van. Végrehajtja, amit Áron kér tőle.

– Ülj le – mondja, amikor Zsolt belép. – Nincs meleged ebben a bőrdzsekiben?

– Most nincs olyan jó idő, meg egyébként is tudod, ez elég nekem: télen, nyáron, napsütésben, hóesésben – mosolyog. – Mi a feladatom?

– Tegnap kaptam egy fülest. Lehetne egy plázám. Bevásárlóközpont.

Zsolt nem ül le, hanem csak bámulja Áront. És azon gondolkozik, hogy a főnöknek miért kellene, hogy legyen egy plázája. Végül, bár nem szokása a kérdezés, azért megszólal:

– És ez kell neked, főnök?

– Hát jó dolognak tűnik. Volt, aki ebben utazva nagy ember lett, nem hallottad? Ráadásul ez elég pörgős biznisz. Nézd meg a WestEndet…

– Oké, oké, de hát másban utazol, nem?

– Igen, de gondolj bele, egy pláza. Egy bevásárlóközpontot tele lehet tömni pénzzel, és aztán hozza is a pénzt – gondolkodik, és már Zsolt fején is átfut, hogy hogyan lesz a koszos pénzből tiszta.

– És mit kell tenni ezért, főnök?

– Most egyelőre semmi mást, csak szimatolj körül, jó? Itt van ez az ember, aki eladja, vagyis még nem tudja, hogy eladja, de el fogja adni, ha meg akarom venni.

– Oké. Mit tehetek érted?

– Hát odamész a helyszínre, kicsit körülnézel. Ez a terület, ez most egy magánszemélyé, illetve két magánszemélyé, de meg tudnának válni tőle. Nagyjából ennyi az infóm, és szeretném, hogy nézd meg a helyszínt, meg azt, hogy ezek, akik eladják, hol, hogyan élnek.

– Rendben, főnök. Szeretem a terepmunkát, tudod.

– És van itt egy másik feladat is. Úgy néz ki, hogy belefutottam egy idiótába.

– Hát az mindennapos szerintem.

– Igen, mindennapos, de az, hogy egy ügyvéd legyen idióta, na az már különlegesség. És elbaszta Lilla születésnapi ajándékát. Pedig nagyon-nagyon fontos Lillának, amit kapott tőlem.

– Rimini? – kérdi Zsolt.

– Igen.

– De hogy lehetett ezt elbaszni?

– Nem adták el hozzá a telket, úgy. Megvettem neki egy lakást, és nem adták el hozzá a telekhányadot, tehát elég szarul érzem magam emiatt, mert érted, ha nincs telekhányadod a házhoz…

– Teszem azt, leég, igaz, főnök?

– Teszem azt, leég, vagy bármi. A biztosító is máshogy köti meg rá a biztosítást. Úgyhogy nekem ez nagyon zűrös, és ez a hányaveti magyar ügyvéd srác volt a hibás. Azért mentem hozzá, ez vicc egyébként, mert ajánlották, hogy ő milyen nagy ász.

– De hát, főnök, van egy-két állandó ügyvéded.

– Na jó, erről majd később beszélünk. Ez az egész egy nagy katyvasz.

– Úgy érted, szarkeverés?

– Igen, úgy is mondhatjuk, hogy szarkeverés. Mindenesetre most ott tartunk, hogy van Lillának egy lakása, ami egy idegen csapat telkén áll, a helyi gengszter ráadásul vissza akarja venni, és tudhatod, nem az én stílusom ilyenekbe beszállni.

– Hát ezt pontosan tudom, főnök. És mit tehetek?

– Az ügyvéd körül kéne egy kicsit szimatolni, mert szeretném megszorongatni a tökét.

– Gondolod, hogy még vissza tudja fordítani? El tudják érni, hogy kijavítsák?

– Fogalmam sincs. De hogy ezt a kis hibát nem én fogom kifizetni, az is biztos. Úgyhogy szeretném az összes gyenge pontját megnézni. És lehet, hogy tudok hozzáadni valami segítséget.

– Szándékosan rontotta el a szerződést?

– Ugyan már.

– De hát akkor azokkal az olaszokkal is kezdeni kellene valamit!

– Jó, az jön a jövő héten. Most ezeket végezd el, Rimini utána következik.

– Oké, főnök, akkor mivel kezdjek?

– Szerintem ma nézd meg ezt a telket. Ezt a helyet, itt van Budapest környékén, Biatorbágy irányában, ahol a pláza felépülhet esetleg, és azután nézd meg a tulajokat. Az ügyvéddel ráérsz holnap is foglalkozni.

– Rendben. Van még valami?

– Most nincs, de ha bármi lesz, akkor hívlak. És te is hívj, ha találsz valamit.

Zsolt elmegy, Áron pedig kiszól a titkárságra.

– Jön két vendégem ma, egymás után. Ha meg lehetne oldani, hogy ne találkozzanak, akkor ezt megköszönném. Két külön tárgyalóban várjanak.

Nagyon sóhajt. Talán rendeződik minden. Lillával kellene elsősorban rendbe hozni a dolgokat, de ebben a pillanatban ez nehéz, mert ha ő rájön, hogy kamu ez az ajándék, akkor akár az eddigi életüknek is annyi.

Elkövetett már néhány hibát, de ezek közül csak egyet sajnál rohadtul. És ez az, amit nem nagyon tud jóvá tenni.

– Megérkezett az egyik… ügyfél, akit vár – szól be az egyik asszisztens.

– Rendben. Bejöhet.

16.

– Látjátok a távolban azt a hajót? – kérdezi Sára, és vágyakozva pillant a tengeren úszó, impozáns méretű óceánjáró felé.

– Igen – bámul el a távolba Lilla –, nagyon klassz dolog a hajózás.

– Egyszer úgy elmennék én is – ábrándozik Sára –, na de három gyerek anyjaként, sőt elvált anyaként nem hiszem, hogy ez valaha is összejön.

– Esetleg egyszer elmehetünk egy csajos hajózásra – szövi tovább az álmodozás fonalát Kata. – Ahogy most el tudtunk jönni a család mellől, talán egyszer egy hétre is el tudnánk utazni.

– Oké, de az elég sok pénzbe kerül – kapcsolódik be Eszter.

– Az biztos – vágja rá Sára. – Ráadásul, én nem tudok a gyerekeimtől, de az ár miatt sem eljönni egy hétre. Ti voltatok már ilyen hajón?

Hárman ingatják a fejüket, Lilla bizonytalanul bólint.

– Igen, mi már voltunk, de Áron nem nagyon szereti.

Ülnek a tengerparton, nézik a tengert, figyelik a távolban az óceánjárót, ami a partról csak egy pici csónaknak látszik, bár mindannyian tudják, hogy valójában hatalmas méretű és több ezer utast szállít, a három másik nő pedig ugyanarra gondol, aminek végül Kata hangot is ad:

– Lilla, ez hogy van nálatok, hogy minden mindig úgy történik, ahogy Áron akarja?

– Miért, ti nem hoztok kompromisszumokat? Valami úgy történik, ahogy én szeretném, más dolgok pedig úgy történnek, ahogy Áron szeretné. Mivel a munkája fontosabb, mint az enyém.

– Mégis, hogy mondhatsz ilyet? Hogy mondhat ilyet egy nő? Én ezt nem bírom hallgatni – fakad ki Eszter. – Ez nem te vagy, Lilla, te ennél sokkal kreatívabb vagy, mint hogy beállj a férjed mögé.

– Évek óta ott állunk egymás mellett. Én nem érzem, hogy mögötte állnék. – Aztán elhallgat és arra gondol, hogy Áron mindig „tudja”, hogy mi a jó kettejüknek. És ő tudja, hogy milyen jó vele lennie Lillának. – Persze lehet, hogy többször dönt Áron, mint én. Lehet, hogy többször mondja meg ő, hogy mi legyen, de ezt megszokta a munkájában. Ugyanakkor én is egyre kreatívabb vagyok mellette – bizonygatja a barátnőinek azt, amit nem is kell bizonygatni. – Például újra elkezdtem verseket is írni.

– Oké, de taníthatnál is.

– Igen, de nem tanítok.

– Ja – bólogat Sára. – Viszont a hajózás remek lehet. Egyszer jó lenne elhajózni az életünkből. Csak egy kis időre. – Lilla nevet. – Te is így érzed néha?

– Mindannyian – vágja rá Kata.

– Szívesen mennék én is hajózni, de… – tétovázik Lilla. – Nem pont az életemből akarnék elhajózni. Szeretem, hogy Áronnak egyfajta hátországa vagyok, nagyon sok mindent szeretek ebben az egész kapcsolatban.

Hallgatnak. Valahogy úgy fönnmaradt a mondat vége a levegőben. Egy „de” vagy egy „és” hiányzik, vagy egy szép kis ereszkedés és a mondat végén egy pont. Ezt mindannyian érzik. Soha nem kérdezik meg, hogy miért nincs gyerekük.

Lilla tudja, hogy neki csak a gyerek hiányzik, hogy minden rendben van ezzel a kapcsolattal, minden rendben lenne ezzel a kapcsolattal, mondja el magában még egyszer. Még úgy is egyek ők ketten, hogy tudja, a férjének milyen üzleti dolgai vannak. Együtt vannak már jó ideje. A stikliket elfogadta. Régebben más volt az erkölcsi mércéje, de most már erről nem beszélhet. Ezzel nem foglalkozhat. Bízik benne, hogy a férje megőrzi a saját józan ítélőképességét, és csak olyasmibe megy bele, ami még a jó erkölcs határain belül esik, értve ezt az üzleti életre és a pénzügyekre is.

Ha lenne gyerekük, akkor más lenne a történet. Olyan kár, hogy később jöttek rá, vagyis Áron maga később jött rá, hogy ő szeretne gyereket. Ez egy olyan nehéz sztori ma is, amiről nem beszélnek senkivel, még egymással sem sűrűn. Akkor, amikor összejöttek, persze egyiküknek sem volt egzisztenciája, nem volt annyi pénzük, ami biztosítani tudott volna bármit is a gyereknek. Hülyék voltak, elrontottak valamit. És Lilla minden egyes nap gondol erre. Élhet akármilyen luxusban, kényeztetheti, a tenyerén hordhatja őt Áron, meghozhat helyette fontos, nehéz döntéseket, de Lilla az élete minden egyes napján, és minden napja minden egyes percében tudja, hogy azt a gyereket nem lett volna szabad elvetetni, mert amiatt az abortusz miatt nem lehet többé gyerekük. És Lilla azt is tudja, hogy utólag Áron is nagyon-nagyon megbánta azt a döntést. Amit ő hozott meg.

Nem volt más lehetőségük, de Áron hozta meg a döntést.

És ez örökre összeköti őket, ez az elhibázott, elcseszett, elbaszott döntés.

17.

Alberto a szüleivel találkozik délután. Megesett, hogy messze voltak egymástól, ám ha az időeltolódás engedte, szinte minden este hazatelefonált.

Amikor Európában volt, főleg Olaszországban, akkor bizony mindig úgy indult el vacsorázni, vagy úgy feküdt le, hogy előtte azért beszélt a szüleivel. Ezt az aktuális barátnői is mindig megértették. És a mély családi kapcsolatukról több újság is cikkezett, hiszen a szülei Olaszországban minden meccsen ott voltak, és nem éppen csendesen drukkoltak Alberto csapatának.

Már végigették az előételeket, az anyja, aki tipikus, hetvenévesen is virágzó olasz nő, már sokadszor mondja, hogy az ő pastája ennél, amit most fognak felszolgálni, ezerszer jobb, ők pedig az apjával bólogatnak. Silvia nem egy olasz mamma, aki folyton főz, most is a fekete, hullámos hajával, kivágott nyári ruhában, magas sarkú cipőben ücsörög, de azért büszke a saját főztjére.

Alberto jobbnak látta, ha salátát rendel, de azt persze nem hagyta az anyja.

– Még a végén lefogysz! Hát kell az üzemanyag ezeknek az izmoknak! – tapogatta meg Alberto izmos karját, így aztán most megérkezik a spagetti rákkal neki is.

– Nagyon jó, de annyi idő után kicsit furcsa is, hogy itthon vagy. Nincs most barátnőd? – kérdezi az anyja. Silvia mindig beletrafál a dolgok közepébe.

– Nincs. Baj?

– Nem baj, Alberto, de ha lesz, akkor bemutatod?

– Hát persze, mama, be fogom mutatni.

– Ne mondd nekem azt, hogy mama, itt engem Silviának ismernek.

– Oké, Silvia, bocsáss meg! – mosolyog. Aztán az apjához fordul: – Találkoztam Giorgióval.

– Na, a fene a pofáját! Jó barátok voltatok, aztán már azt hittem, hogy eltűnt.

– Hát tudod jól, hogy eltűnt egy időre.

– Tudom, lesittelték, egy majom volt. Az apja bevonta a sötét bizniszeibe. Giorgiónak sose volt annyi esze, hogy ő saját maga találjon ki valamit.

– Hát nem tudom – néz fel Alberto a sötét égre –, szerintem azért fifikás gyerek ez a Giorgio.

– Na jó, és mit beszéltetek meg, mit akart tőled? Nehogy belemenj vele bármibe is. Giorgo sötét, mint az éjszaka, higgy nekem, fiam. Az apja sem egy észkombájn, de ahhoz mesterien ért, hogy hogyan vágjon meg embereket. Mit akar most Giorgio?

– Valami ingatlanbizniszben utazik – ingatja a fejét Alberto, azon gondolkozva, hogy nem lesz túl jó, ha elmeséli az apjának, miről beszélgettek. Ugyanis a fater egész Riminit ismeri, és igencsak nagy közszeretetnek örvend, mint egykori polgármester, akit csak a nyugdíjkorhatár állított fel abból a pozícióból. Örök ellenségek Giorgio apjával.

– Ja, hát az apja, az mindig kivásárolt mindenki alól mindent. Érted, Giovanni nagyapja még ki se hűlt, de ő már ott bizniszelt azzal a szegény sráccal, Giovannival. Emlékszel rá?

– Rémlik valami.

– Igen. Meg akarta venni bagóért az öreg telkeit. Gondolta, a szerencsétlen unokája odaadja majd neki gombokért… Szerencsére ott voltam én…

– Na még jó – motyogja Alberto. Most, hogy bekerült az önkormányzatba, valamiért olyan érzése van, hogy nem akarja azokat a dolgokat megismerni, amelyek akkor történtek, amikor ő éppen focikarriert épített.

– És? Mit akar tőled? Csak nem a családunk ingatlan…

– Nem. Azt kérte, szóljak neki, ha az önkormányzat eladna ingatlant. Olyan területeket keres, amelyek esetleg önkormányzati tulajdonban vannak.

– Haha, jól kitalálta ezt a Giorgio gyerek, mondom én, hogy ennek egy csöpp esze sincsen! – Már hahotázik az apja. – Hát nem itt nőtt föl? Mit gondol, a saját apja nem vásárolta fel azokat a telkeket, amik esetleg állami tulajdonból kerültek eladásra? Remélem, felvilágosítottad.

– Nem. Ráhagytam.

– Szóval, vigyázz, fiam, ez a Giorgio egy lókötő. Abban spekulál, hátha megszerez majd bagóért egy telket, amire felhúzhat egy harminclakásos társasházat. De semmi nem elég a családjuknak? Hát nekik az isten pénze sem elég? – dühöng.

– Hát, azt hiszem, hogy soha nem elég nekik semmi.

– Figyelj, Alberto! Tudom, hogy régen barátok voltatok. Tudom, hogy akadtak összezördüléseitek is, volt ott minden, de szerintem most már, hogy itthon számítasz valakinek, nem kellene Giorgióval találkoznod, barátkoznod, vagy egyáltalán mutatkoznod vele. Zűrös az a család. Nem beszélve arról, hogy ez a nagyeszű Giorgio barátod mégiscsak ült már börtönben.

– Rendben – hagyja rá az apjára.

– Tudom, tudom, vissza akarsz rázódni ebbe az itthoni életbe, de én azt javasolnám, hogy ha már az egykori focis társaiddal akarsz jóban lenni, akkor inkább valaki másfelé forduljál. Hogy is hívták azt a gyereket, akivel még jóban voltál, csak aztán nem lett belőle élvonalbeli játékos.

– Stefanóra gondolsz?

– Na, igen, Stefano, például ők is vállalkozásokat csinálnak itt piciben, szerintem inkább akkor vele haverkodjál, kiadják az apartmanjaikat, meg visznek egy ilyen kis éttermet.

– Jó, jó, jó, Giorgio megkeresett, leültem vele egyet beszélni, és mindenkivel találkozom, de hidd el, hogy nem fogok vele együtt bizniszelni.

– Még szép! Légy óvatos, az a család mézesmázos, megpróbálnak belerántani valami zűrbe, aztán majd a végén te húzod a rövidebbet.

– Óvatos leszek – feleli, és arra gondol, azok után, amit ma megtudott, az a minimum, hogy kerülni fogja Giorgio társaságát.

18.

Nyílik az ajtó, és belép rajta egy fiatal lány.

– Helló!

– Segíthetek valamiben? – kérdezi tőle meglepve, amikor felismeri.

– Egy megbeszélésre jöttem.

– Ki küldött? – tegezi le.

– Hogyhogy ki? Jöttem erre a megbeszélésre, a büfés állásra. A littvérvárira – ejti ki két t-vel a település nevét.

– Honnan tudsz te a büfés állásról?

– Bocsi, de oké, hát akkor tegeződjünk. Hogyhogy honnan tudok róla? Verával egyeztettünk.

– Verával?

– Így nehéz lesz, frankón.

– Hát nekem is. Kezdhetjük az elején?

– Oké, én nem értem, hogy most mi a probléma – dobja le magát a lány a székre –, de állítólag Vera egyeztette ezt a találkozást, először megadta a számot, de mivel nekem nem vette fel senki, ő telefonált a sajátjáról, és ez volt az ukáz, hogy jöjjek ide.

– Hm. – Nyel egyet. Ezek azt hiszik, hogy hülyére vehetik. Annyira átlátszó ez az egész, gondolja a férfi, hogy már nem is gyanús, hanem röhejes.

– Jó, akkor lehet, hogy tök nagy tévedés. Esetleg ismeri az én barátnőmet, a Takácsi Verát?

– Igen, igen, ismerem. Ügyfélszolgálatos egy mobilcégnél, de itt én szoktam kérdezni, ebben az irodában.

– Okés, de engem a Vera ideküldött, pontosan ide! – Szinte minden szótagot kihangsúlyoz. – Engem ide irányított a Vera, azzal hogy itt van egy megbeszélésem egy pasival… ööö egy emberrel, akinek van egy gyára, én nem tudom, akkumulátorgyár vagy valami ilyesmi, ahova keres valakit a büfébe. Vera nem vállalja, de én vagyok a legjobb barátnője. Ezért jöttem ide. De ha rossz helyen vagyok, akkor bocsi, már megyek is tovább.

– Ha téged a Vera küldött, akkor mit kerestél reggel az ügyvédnél?

– Ja, a Balázsnál – kap a fejéhez. Varga biztos benne, hogy játssza a hülyét.

– Igen.

– Hát mondtam, nem? Ott említettem, hogy a Balázs csajának vagyok a testvére.

– És azt akarod nekem bemesélni, hogy téged a Vera teljesen függetlenül a Balázstól meg a rokoni kapcsolataidtól, ideküldött, hogy dolgozz nekem… – Valójában a hangsúly egy pont és egy kérdőjel között akad el félúton. A lány úgy néz rá, mintha egy komplett hülyét látna maga előtt.

– Igen, figyu, vagy magázódjunk, vagy amit akar, de teljesen véletlenül futottunk ott össze.

– Hát persze.

– Én nem tudtam, hogy közted meg a Balázs között bármilyen jogi ügy van. Reggel még volt időm, a Vera elment dolgozni, így eljöttem vele, és beugrottam Balázsékhoz az irodába. Utána reggelizni indultunk a féltestvéremmel, Leával, ettem egy melegszendvicset, sonkás-sajtos, nagyon jó volt. Ahhoz képest, amilyenek a sonkás-sajtos melegszendvicsek szoktak lenni. Bár ez valami ciabatta volt, nem kenyér. Tudod, mi az?

– Na ne, most nem gasztronómiai dolgokról beszélgetünk.

– Pedig én azt hittem, hogy egy büfét kell vezetni.

– Ez az egészet még le kell csekkolnom ezzel a Verával.

– Jó, bocs, nekem annyi időm nincs, hogy most nyomozásba kezdj…

– Nyomozásba? – húzza fel a szemöldökét. – Miért gondolod, hogy nyomozás?

– Vagy lekáderezel, mit tudom én. Hogy tényleg ő küldött-e. Ha egyáltalán van valami értelme…

– Nem értem. Nagyon furcsa, hogy az ügyvédem rokona vagy, akivel két órája összefutottam, majd véletlenül beállítasz ide, hogy a büfét vezetnéd a litvérvári gyárban.

– Hívd föl akkor a Verát. Itt van a telefonomban a száma. Kérdezd rólam nyugodtan. Egynapos korunk óta ismerjük egymást. Nagyjából.

– Gondolkodnom kell.

– Oké. Most?

– Az állásra jelentkezel? – hagyja figyelmen kívül a lány kérdését.

– Igen.

– És kitől hallottál erről?

– Hát mondom, hogy a Verától. A Veránál aludtam, mert feljöttem Pestre, találkoztam az apámmal… az apám meg a Lea apja ugyanaz az ember. De mindegy, téged ez nem érdekel, nem szórakoztatlak hosszú sztorizással, apámról annyit, hogy nem vagyok neki olyan igazi gyereke, csak most talán el akar fogadtatni a feleségével. Na mindegy, hosszú ez a mese – legyint. – Feljöttem tegnap, az apám azt akarja, hogy végezzek egyetemet vagy főiskolát, de én Nyíregyházán lakom, és van ott egy kis problémám, ami miatt többet kéne keresnem, mint amennyit keresek. És tudok dolgozni, hiszen dolgozom is.

– Hol dolgozol?

– Egy leamortizált motelben. Szobalánykodom, este meg a bárban vagyok. Tehát végül is a büfé sem áll olyan messze ettől a tevékenységtől.

– Amiről szó van, az egy kis bolt, ahol van melegszendvics meg hot dog, de nincs melegkonyha – mondja, és ő maga sem tudja, miért beszél erről ilyen hosszan a lánnyal, akit nyilvánvalóan nem vehet fel, hiszen Fodros Balázs irodájában találkozott vele.

– Hát oké, jó, mindegy, én Nyíregyházán lakom, és azt mondta nekem a Vera, hogy ez egy olyan munka, ahol hétvégén nincs rám szükség, de hétköznap igen, és talán elboldogulok azzal az angoltudással, ami nekem van.

– Vajon milyen angoltudásod van –, do you speak in English?

– Yes.

– What are you going to do in Litvervar?

– I will work with people there. I will sell food.

– Jól van – vált át magyarra. – Talán nem adnának el angolul. És mennyit szeretnél keresni?

– Nekem a Vera ötszáz nettót mondott, per hó – vágja ki és diadalittasan néz. Varga állja a pillantását, majd elmosolyodik.

– Ötszázat?

– Igen, nekem a Vera azt mondta, én azért jöttem ide, de hogyha nem erről van szó, vagy félreértettem volna…

– És a lakhatás? Mert azért Nyíregyháza–Litvérvár távolság, az napi százhatvan kilométer autóval vagy vonattal.

– Nincsen autóm – grimaszol –, de úgy gondoltam, hogy az ajánlatban az ottlakás is benne van. Reméltem. Egyébként tudhatok valamit erről az állásról, vagy csak így szeded ki belőlem a dolgokat?

– Igen, valóban keresünk valakit, aki ezt az egész élelmiszerüzletet és büfét vezeti. Egyelőre egyszemélyes a munka, és ha nagyon beindul, mert ezt a gyárat most nyitjuk meg, akkor valószínűleg szükség lesz még egy alkalmazottra – sorolja. – A vásárlók többsége külföldi lesz.

– Tudom, hallottam: koreaiak. Tudnak angolul? Mert én egy hangot sem tudok koreaiul.

– Igen, tudnak. Persze magyarok is betérnek majd, de azért nagyon sok lesz a koreai.

– Oké, és akkor a magáé ez a gyár? Vagy a tiéd? Most már belekeveredtem ebbe a tegezés-magázásba. Megpróbálom a magázást.

– Részben az enyém, igen – hagyja teljesen figyelmen kívül a lány iménti problémáit.

– Jó, de ki lenne a főnököm?

– Például én.

– Oké, hát akkor, gondolom, úgy döntött, hogy nem fog alkalmazni. Ezek szerint valami problémája van, gondolom, a féltestvéremmel, meg a pasijával.

– Ilyesmi engem nem szokott befolyásolni az üzleti döntésekben.

– Jó, akkor most mi legyen? Először is most adok egy telefonszámot, ha esetleg bármikor meggondolja magát, hogy most már, ha elkezdtük ezt a tegeződést, akkor inkább maradjunk ennél. Jobban a számra áll.

– Oké.

Heni felfirkantja egy kis papírra a telefonszámát, odaírja a nevét, majd azt mondja:

– Egyébként jó helyen van az irodád. Menő környéknek látszik.

– Igen.

– Na jó, akkor viszlát.

– És most? – kérdezi a férfi, amikor Heni már majdnem az ajtóhoz ér.

– És most visszamegyek Nyíregyházára. Mondom, hogy egy látogatásra érkeztem.

– Mikor indul a vonat?

– Azt hiszem, egy óra múlva indul egy vonatom.

– Jó utat.

– Köszi! Örülök, hogy itt lehettem. Helló.

– Helló – mondja, és nézi, ahogy a lány kiviharzik az ajtón. Szürreális volt az egész jelenet, gondolja Áron, majd odasétál az ablakhoz, és várja, hogy meglássa a lányt, amikor kilép az utcára.

Pillanatokkal később már valóban ott megy, tempósan kilép, cipeli a hátizsákját, fölnéz az ablakokra, biztos, hogy nem látja őt, hiszen sötét az irodaablak, és kívülről nem lehet belátni, aztán elővarázsol valahonnan egy napszemüveget, felteszi, és elmegy. A férfi arra gondol, a lány olyan, mint egy középiskolás, és van benne valami kis felnőttes zsizsegés. Még hogy elvezetné a büfét?

Valószínűleg túl nagy falat lenne neki.

És az is lehet, hogy Fodros, az ügyvéd küldte hozzá kémkedni, hogy legyen neki is valami sovány ütőkártya a kezében, ha nem jól alakulna az elfuserált szerződés ügye.

19.

Miután Barna Jakab, aki már két éve válni készül, elmegy tőlem újabb jó tanácsokkal – hiszen valószínűleg valójában esze ágában sincs elválni, csak azt szeretné, ha a felesége jobban figyelne rá, és azt is szeretné, ha a felesége havonta kapna egy komoly figyelmeztetést arról, hogy nem figyel eléggé rá –, rájövök, hogy tehetek valamit Lea testvéréért. Többször mesélt nekem Lea arról, hogy az apja félrelépése, ez a kis nyíregyházi kalandja nem egyéjszakás sztori volt, hanem annál sokkal több. És én mindig csak azt kérdeztem, hogy tulajdonképpen mi van azzal a gyerekkel, aki ott megszületett és ott nőtt föl. Tudom, hogy Leának van is bűntudata azért, hogy egy apától születtek, és míg neki mindent megad az apja, addig annak a másik lánynak, a testvérének semmit. Próbáltam már őt egy kicsit jobb kedvre deríteni ezzel kapcsolatban. Elmondtam neki, hogy attól még nem kell bűntudatot éreznie, hogy az apja esetleg nem bánik olyan jól a másik gyerekével, sőt, többször felajánlottam – bár én magam sem voltam biztos benne, hogy ez jó ötlet –, hogy beprotezsálom anyámhoz kliensnek.

– De hiszen anyád szexuálpszichológus, meg szexuálterapeuta.

– Az nem jelenti azt, hogy nem ért a pszichológiához, hiszen pszichológus és pszichiáter is. Figyelj, az anyám minden, ami csak lehet, és amivel csak gyógyszert lehet szedni.

Nevettünk, de aztán hozzátette, hogy ő nem szeretne gyógyszert szedni erre a problémára, amit végül is nem ő okozott, hanem az apja, aki viszont semmit sem bánt meg látszólag. És ebben maximálisan igazat adtam neki. Ugyanakkor én is éreztem és átéreztem, hogy miért van benne ez a bűntudat.

Most pedig, hogy megismertem Henit, aki egy helyes, tinis lány, nagyon vagány, túlságosan szókimondó, nem olyan kis finom meg jól nevelt, mint amilyen Lea, úgy érzem, talán én is tudnék neki segíteni. Úgyhogy felveszem a telefont és benyomok egy olyan számot, amit már nagyon régóta nem hívtam.

– Balázs – szinte vágni lehet a döbbenetet a vonal másik végén. – Mi történt? Csak nem? Valamit már megint találtál?

– Szia, Emi! – Számomra is furcsa, hogy ilyen jóban lettem a jelenlegi litvérvári polgármester feleségével, hogy már tegeződünk. Amikor elkezdtünk együtt a kármentesítésen dolgozni, akkor váltottunk tegeződésre, és bár voltak régen olyan időszakok, amikor konkrétan attól tartottam, hogy Emi férje fog megölni engem, de aztán végül minden rendeződött. Csakhogy Darai Emíliával, a jelenlegi litvérvári polgármester, Hajagos József feleségével én már évek óta nem beszéltem.

– Hát csak azért hívlak, mert van itt egy családi ügy…

– Jézusom, ne ijesztgess, Balázs! – Ez a felkiáltás tényleg rémültre sikerült. Darai Emília régről ismeri apámat, ehhez tudni kell, hogy aki nőnemű és apámat régről ismeri, az nagyon nagy valószínűséggel az apám ágyában is többször megfordult,

– Nem apámról van szó – nyugtatom meg. Hallom, hogy sóhajt egyet.

– Egyébként bírom apádat, jól van?

– Igen, jól van.

– Beszélgettek már?

– Nem ezért hívtalak, de igen, néha beszélgetünk. Tudod jól, hogy együtt dolgoztunk azon az ügyön.

– Tudom, de azóta nem dolgoztok együtt? Nem gondoltál rá, hogy beszállsz te is az irodájába?

– Dehogy akarok beszállni az irodájába, inkább tolom egyedül a szekeremet.

– Tudod, hogy sokkal jobban járnál, ha beszállnál hozzá? Szakmailag is jobb lenne, ha az ő irodájában dolgoznál.

– Nem hiszem, Emi, mert akkor már megöltük volna egymást – mondom, és nevetünk.

– Szóval, mit segíthetek?

– A helyzet az, hogy minden családban van fekete bárány. Leáék családjában az apja az.

– Nahát, miért nem lepődöm meg azon, hogy minden családban a férfi a fekete bárány…

– Ennek a fekete báránynak Leán kívül van egy másik gyereke is Nyíregyházán.

– Ó, és ezt tudja anyuci?

– Igen, tudja, de nem ünnepli tűzijátékkal a sztorit.

– Értem. És pici a gyerek?

– A pici gyerek már húszéves, és önálló életet él, de nem keres valami nagyon jól, és azt állítja, hogy Litvérváron fog magának munkát találni.

– Nocsak, eljönne Nyíregyházáról Litvérvárra.

– Nem is csodálkozol ezen, Emi?

– Hát nem, tudod, én nem csodálkozom azóta, mióta itt ez a gyár megépült, és állítólag még bővülni is fog, hisz még tízezer kilométerről is jönnek ide lakni meg dolgozni emberek. Úgyhogy tulajdonképpen nem vagyok meglepve, ha valaki ide szeretne költözni, vagy itt akar dolgozni, de mit segíthetek?

– Lea testvére, Heni a gyári büfében szeretne elhelyezkedni. Nem biztos semmi, csak szólt, hogy ha ez az állása összejön, akkor szeretné, hogyha valami nem túl drága helyen lakhatna, mert ez egész hetes állás lesz neki.

– Hát mit mondjak? – kezdi.

– Nem tudom, mit mondjál, csak gondoltam, hozzád fordulok, hátha van ötleted.

– Ötletem az van, de ebben a gyárban fog dolgozni?

– Igen.

– Nincs túl jó híre, tudod.

– Tudom, az akkumulátorgyáraknak nincs jó hírük.

– Nekimehetnénk, hogy hogyan épülhetett meg itt, de nem vagyok öngyilkosjelölt egyébként.

– Emi, ez a Litvérvár sajnos nagyon sokat szenved ezektől a környezetszennyező dolgoktól.

– És már vizünk sincs lassan, mert azt is tudod, mennyi víz kell egy ilyen gyárhoz.

– De ez a gyár nem Litvérváron van.

– Nem, nem, Litvérvár és Aranytárló között épült. És most egyelőre minden rózsás, mert sokaknak munkát ad még innen is. Aztán, hogy mi lesz ebből? Őszintén, Balázs, akkugyár itt, az Alföldön, hát rosszul hangzik, nem?

– Az tény, hogy rosszul hangzik, de még mindig eggyel jobban hangzik, mint az illegális szemétlarakók, amelyek aztán megmérgezték a litvérvári vizet és lakosságot.

– Hát, az biztos. Kemény kis ügy volt.

– Igen, de végül azt hiszem, mindenki jól jött ki belőle.

– Hát ja, mondjuk leszámítva az előző polgármestert. – Mosolygok, mert Emi az előző polgármester ügyvédje volt. Aztán jól betolta a férjét az ő állásába, de hát erről nem mondok semmit.

– Egyébként lehet valamit tudni erről a gyárról? – kérdezem.

– Hát figyelj, sok mindent lehet tudni. Ha akarod, akkor egy kicsit belenézek a férjem papírjaiba, jó? És egy kicsit kifaggatom. Azért nincs sok infóm, mert erről a gyárról igazán nem akartam semmit sem tudni. Úgy gondoltam, annál jobb, minél mélyebben bedugom a fejem a homokba. És tudod mit, Balázs? Csak azért nem akartam ez ellen semmit sem tenni, mert tudtam, hogy nem tudok ellene semmit tenni. Túl kicsi vagyok én ehhez, túl kicsik vagyunk itt mindannyian Litvérváron meg Aranytárlón, hiszen láttad, hogy hiába mondtuk, hogy nem akarunk akkumulátorgyárat, szerinted ez érdekelt bárkit? Ez üzlet, óriási biznisz.

– Igen, tudom.

– De azt megígérem neked, Balázs, hogy utánanézek, mi ez az egész. Bár nem hiszem, hogy veszélyes lenne annak a lánynak, mármint ha, ahogy mondod, a büfében fog dolgozni. Nem hiszem, hogy különösen veszélyeztetné, vagy veszélyes lenne a munkahely, de utánanézek.

– Nem is attól tartok, hogy veszélyes, csak egyszerűen nem tudom, milyen hely ez.

– Jó, oké, utána fogok érdeklődni és hívlak. A lakhatással kapcsolatban is.

– Köszi, aranyos vagy.

– Szia, Balázs, örültem, hogy hallottalak.

– Én is örülök, hogy beszéltünk. És köszönöm a segítséget.

– Majd egyszer gyertek már el Leával, valahol kajálunk és dumálunk egy jót.

– Oké, rendben. – Leteszem a telefont, és arra a régi ügyre gondolok, amikor még az volt a legnagyobb probléma Litvérváron, hogy az illegális hulladéklerakó szennyezte a földet. Most pedig ott állnak, egy óriási akkumulátorgyár épült mellettük, és semmit nem tehetnek. Fogalmuk sincs se nekik, se senkinek, hogy milyen és mekkora szennyezést okoz majd hosszú évtizedek során ez a gyár.

Hallom, hogy megérkezik a jogi asszisztensünk, Dénes.

– Szia, Balázs! Segíthetek? – Dénes fiatal, helyes srác, kerékpárversenyző. Jogi karra jár levelezőre, egyáltalán nem tud írni, úgy értem: gépelni, úgyhogy abban nem tud segíteni, a kávét mi magunk megfőzzük egy gombnyomással, viszont Dénes nagyon jól megtanult biciklivel elmenni a földhivatalba és mindenféle papírokat hurcolni fontos helyekre. Én már többször jeleztem Leának, hogy bármilyen helyes srác is, szerintem ezt futárral is megoldhatnánk. De Lea valamiért ragaszkodik hozzá, hogy ne rúgjuk ki. Azt mondja, nem venné a lelkére, ha miattunk kopna fel Dénes álla. Mindenesetre most sikerült délután négyre beérnie. Még jó, hogy bent talált minket.

Százezerszer elmondtam Leának, hogy most, a mesterséges intelligencia megjelenésekor valami nagyobb dobást várok a jogi asszisztensemtől annál, hogy elvisz két papírt a bíróságra. Lea viszont utálja a mesterséges intelligenciát, nem is használja, és esküszöm, utálkozva veszi tudomásul, hogy én egy csomó mindent felmondok a telefonom egyik mesterséges intelligencia alkalmazására, ami pár másodperccel később megjelenik írott szövegként a laptopomon.

Dénes bejön és elém tol egy csomó papírt, behozza a leveleket, szóval csupa fontos melót elvégez két perc alatt. Aztán közli, hogy hétvégén versenye lesz, készülnie kell rá, úgyhogy, ha tudnánk egy kicsit mellőzni a társaságát, akkor bringára pattanna, mert muszáj edzenie. Így aztán Dénes balra el, és én megfogadom most már nem először, hogy a jövő hónapban biztosan és határozottan azt fogom mondani neki, most már fel is út, le is út, nincs rá szükségünk.

De tudom, hogy Lea sokkal jobb fej az emberekkel, mint én vagyok, és azt fogja mondani, hogy na de szegény Dénes, akkor miből fog megélni, hogyha mi kirúgjuk. Úgyhogy fizetjük utána a tébét, a járulékokat, és néha látjuk pár percig az irodában. Jó kis biznisz, nem igaz? Nem tudom, mit szólna hozzá Lea apja, aki a lányán kívül soha senkinek nem ad semmit a szép kis bevételeiből. Az egyik lányán kívül. A lánya viszont, akire bármennyit ráköltene, nem fogad el tőle semmit. Na, hát ilyenek ezek az ördögi körök mifelénk.

20.

– Na, mesélj! – szólal meg izgatottan Vera, ahogy felveszi a telefont. – Még mindig itt vagy Pesten?

– Nem, mert a vonaton ülök.

– Találkoztál Vargával?

– Találkoztam, de egyáltalán nem tűnt olyan jó fejnek, mint amilyennek lefestetted.

– Én nem azt mondtam, hogy jó fej, hanem azt, hogy van egy jó állásajánlata, és elég nagyvonalúnak látszik. Miért, mennyit ígért? Hogy zajlott a beszélgetés?

– Nem ígért semmit. Úgy nézett rám, mint egy lidércre.

– Hogyhogy? Hát tudta, hogy mész hozzá.

– Igen, csakhogy előtte történt valami. Bementem a tesómékhoz az irodába reggel. Tudod, amikor te elmentél, és nem akartam ott maradni egyedül a lakásodban. Valahol agyon akartam ütni az időt.

– Mondtam, hogy odaadom a kulcsot, és akkor csak bedobtad volna nekem, alhattál volna tovább.

– Tudom, mindenesetre bementem hozzájuk az irodába, hogy reggelizzünk, és képzeld el, ott volt ez a pasi.

– Melyik pasi?

– Hát a Varga.

– Hogy került oda?

– Nem tudom, ott volt a tesóméknál az irodában. Balázsnál volt bent valami megbeszélésen, és nem tűnt éppen úgy, hogy túl barátságos a hangnem.

– Balázs lenne az ügyvédje?

– Nem tudom, erről nem beszéltünk. Érted, nekem akkor gőzöm sem volt róla, hogy ő a Varga, akihez állásinterjúra megyek majd! Csak ledobtam magam egy kanapéra, megvártam, amíg Lea végez egy ügyféllel, és aztán elmentünk reggelizni. De az tény, hogy ott volt Balázsnál ez a Varga.

– És bemutatkoztatok?

– Dehogyis! Gondoltam, hogy a faszi Balázsnak egy kliense, aztán passz. Nem is akartam jól viselkedni.

– Jézusom, mit csináltál, Heni?

– Semmit nem csináltam, csak nem érdekelt az egész, vártam, hogy Lea kész legyen. Utána elmentünk reggelizni, még egy kicsit ott bóklásztam, aztán megnéztem pár üzletet, vettem magamnak egy felsőt, elég jól néz ki. Vásároltam Ilikének egy-két aranyos nyári rucit, és aztán elmentem erre a megadott címre. Elég könnyen odataláltam, nagyon jó környék, tudtad?

– Igen, de ne csigázz!

– Brutál menő irodája van, de nem tévedek szerintem, hogyha azt mondom, talán az egész irodaház az övé. Amikor bevezettek hozzá és megláttuk egymást, a faszi úgy nézett rám konkrétan, mintha lidércet látna.

– Jó, ezt már mondtad, de tisztáztátok a reggeli szituációt?

– Hát nagyon fura volt. Én igyekeztem tisztázni, de nem volt képben. Elmondtam, hogy én tulajdonképpen az állás miatt jöttem. Utaltam rá, hogy te vagy a barátnőm, de annyira furán nézett rám, mintha egy kémnek tartott volna.

– Jézusom, de azért tisztáztad vele, hogy teljesen véletlen volt az a reggeli összefutás?

– Hát én próbáltam, de hogy ő ezt elhitte, vagy sem, arról fogalmam sincs.

– Oké, és aztán mi történt?

– Megerősítettem, hogy én szívesen lennék büfés, meginterjúvolt angolul, szerintem átmentem, és azt mondta, hogy majd szól, vagy nem is tudom, mit mondott. Tulajdonképpen úgy váltunk el, mintha mi sem történt volna. Tehát nem hiszem, hogy sikerrel jártam. Miért lenne akkora szerencsém, hogy kapok egy havi ötszázezres állást?

– Azért, mert én szereztem neked. Remélem, nem riasztottad el ezt a tagot, mert nagyon jó ügyfelünk, és ki tudja, még mi mindent érhetünk el rajta keresztül.

– Oké, hát én most rajta keresztül szerintem semmit nem értem el, de talán nem is bánom. Nem tudnám egész hétre otthagyni Ilikét.

– Bocs, hogy emlékeztetlek rá, de így is egész héten nélküled van, mert amikor reggel felébred, és akkor találkozol vele, utána mész dolgozni, és amikor este hazaérsz, akkor már alszik.

– Azt kifelejted, hogy a két műszakom között hazaszaladok.

– Oké. De így képzelted el annak idején?

– Jó kérdés, Vera, szerinted hogy képzeltem?

– Sehogy.

– Na, ez a helyes válasz, hogy sehogy nem képzeltem, de ilyennek biztosan nem gondoltam volna az egészet. Te úgy álmodtad meg az életedet, ugye, ahogy most éled?

– Mindig szerettem volna Pesten élni, de úgy emlékszem, hogy te is – kerüli ki a konkrét választ Vera.

– Igen, Ilike előtt én is Budapestben gondolkodtam, amikor még apámban is hittem.

– A gyereknek is jobb lenne, ha Pesten élne.

– Normális vagy, még az hiányzik, hogy az apám megtudja, hogy van egy egyéves gyerekem?! Szerinted…?

– Hát miért? Egyébként, ahogy te születtél, az is valami hasonló szitu volt, nem?

– Lehet, de hidd el, hogy az apám ezt nem fogja figyelembe venni. És hidd el, ha ezt megtudja, akkor teljesen leveszi rólam a kezét, ami bizonyos szempontból nem is lenne baj, másrészt viszont mégiscsak jelent valamit… például biztonságot.

– Ugyan már, biztonságot? Még soha nem kaptál tőle semmit.

– Nem mondasz igazat. Eljött a ballagásomra és hozott nekem virágot, meg adott ajándékot.

– Oké, hát tizennyolc év alatt futotta neki egy virágcsokorra. Nagyon nagy teljesítmény. Odáig vagyok apádtól.

– De most legalább van egy ajánlata. – Nem is érti, miért védi folyton az apját Verával szemben, meg mindenkivel szemben. Talán mert a szívében igazi apaként él.

– Ó igen, van egy olyan ajánlata, amiről sejti, hogy nem fogod elfogadni. Tudod miért? Mert azt gondolja, hogy nem vagy képes elvégezni egy főiskolát vagy egy egyetemet.

– Ezt most miért mondod? – kérdezi Heni hosszú hallgatás után, nagyon megbántva.

– Ezt nem én feltételezem, ez nem az én feltételezésem, hanem, szerintem, az apádé.

– Vera, te nem is ismered az apámat. Honnan veszed, honnan tudnád kitalálni, hogy ő mit feltételez?

– Igaz, ez más sztori, inkább maradjunk annál, hogy elcseszted-e az állásinterjúdat vagy sem.

– Szerintem ennek búcsút inthetünk, de legalább akkor nem leszek ennyire távol Ilikétől.

– Okés, hogy ilyen simán veszed tudomásul, de Heni, gondolj az ötszázezerre, gondolj a tartozásodra! Gondolj már néha arra, hogy miért nem tudsz önálló életet kezdeni a gyerekeddel, hogy miért nincs időd pasizni, hogy miért nem vagy képes elköltözni a gyerekkorod helyszínéről!

– Folyton arra gondolok, elhiszed?

– Na, akkor ez egy segítség lenne, ez az állás. Összeszorított foggal végigcsinálod, mindössze egy évig tart, azalatt visszafizeted a tartozásaidat, és feljössz egy főiskolára, vagy ott végzel egy főiskolát, bemutatod a gyerekedet apádnak, megenyhül irántad, anyád iránt, hiszen mégiscsak tök jó dolog, hogy nagypapa lesz a faterod, nem?

– Te most szórakozol velem?

– Nem, hát vannak olyan faszik, akik ennek örülnek.

– De nem az apám, aki titokban tartott, vagy megpróbált titokban tartani engem meg anyámat, és most pedálozik Leánál, hogy az anyjával fogadtasson el… Szerinted, amikor két hónap múlva vagy egy év múlva még egy kis unokát is el kell fogadtatnia, akkor mi lesz ennek a vége? Az, hogy örökre leveszi a kezét rólam.

– Na, mondjuk nincs is rajtad a keze.

– Hát igen, ez is igaz.

– Lehet, hogy Varga végül is odaadja neked az állást.

– Letegeztem, olyan idióta vagyok.

– Tényleg hülye vagy, miért tegezel mindenkit? A panzióban mindenkivel tegeződsz?

– Ott nem nagyon, csak köszönök, aztán szevasz. Egy csomóan nem is magyarok. De a bárban egyébként mindenkivel tegeződöm, igen.

– Hát ez marha jó. Ezzel a szokásoddal felhagyhatnál, mert így nem fogsz találni normális állást. Szerinted én az ügyfélszolgálaton tegeződöm az emberekkel?

– Nem tudom. Ez jött a számra. Balázsnál letegeztük egymást, vagy letegeztem, mit tudom én, és utána meg már nehéz volt. Próbáltam én magázni, de tudod, ebben nem vagyok olyan jó.

– Hát pedig jónak kell lenned, hű, valószínű, hogy ezt az állást elcseszted, de azért remélem, hogy az én kapcsolatomat Vargával nem szúrtad el. Nem lenne jó, hogyha elvesztenék egy ilyen befolyásos ismerőst.

– Ugyan, szerintem nem. De miért nem akarsz te valamit dolgozni neki?

– Én már megmondtam, hogy büfébe nem megyek – kéri ki magának Vera.

– Oké, csak lehet, hogy van nála az irodaházban olyan munka, amiért még többet fizetne, és jobb lenne, mint egy ügyfélszolgálat.

– Szeretek az ügyfélszolgálaton dolgozni. Szeretem, hogy ki-be járnak az emberek, szeretem, hogy akár egy új pasi is befigyelhet… Szerinted Matyival hol ismerkedtem meg?

– Oké, jó, igazad van. Olyan fura, hogy ennyire más már az életünk. Annyira egymás mellett haladtunk.

– Igen-igen, csak te egy-két dolgot elcsesztél.

– Ne mondd ezt! Ilike nem elcseszés!

– Nem Ilikére gondolok, hanem Kővárira.

– Mindjárt leszállok. Hazaértem.

– Okés. Vigyázz magadra, és hívjál, ha bármi van!

– Te is, aztán beszélünk.

Heni hamarosan elkezd készülődni a leszálláshoz. Nincs benne semmi szomorúság, amiért nem sikerült ez a mostani utazása, sejtette, hogy így lesz, de legalább ugyanúgy tér vissza, ahogy elment. Itt van a gyereke, akiről mindenki azt hiszi, hogy a testvére, akit fel kell nevelnie. És itt van Kővári, akivel még van egy lezáratlan ügye.

Nyíregyháza, vasútállomás.

Otthon, édes otthon. Pályaudvarszag, napsütés.

Még nem ment le a nap. Belefér egy játszóterezés.

21.

– Úgy gondolom, Dénestől búcsút kéne vennünk – vetem fel újra a témát Leának. Ő rám néz, mosolyog, és azt feleli:

– Tudom, hogy szereted az önkéntes munkát, fogd fel ezt annak.

– Mit fogjak fel önkéntes munkának? Fizetjük a járulékot valaki után, fizetjük a fizuját, aztán be sem jár.

– Mára szabadságot vett ki.

– Oké, hogy szabadságot vett ki, csak szerintem, ha jól emlékszem, akkor mégis bejött, úgy nyolc óra késéssel ahhoz mérve, hogy mikor kezdődik a munkaidő.

– Szerintem ahelyett, hogy most itt dünnyögnél, értékelned kellene azt, ami van.

– Nem hiszem el, hogy nem látod, hogy Dénes semmit sem csinál.

– Na figyelj, üljünk le egy kicsit, jó? Van egy pici időd? – néz rám csábosan, és esküszöm, nem tudom eldönteni, hogy szerelmi témát akar bevetni, vagy még mindig az ügyvédjelöltünknél tartunk.

– Nekem ma már határtalanul sok időm van, mert mára végeztem – felelem.

– Sajnos tévedsz, mert azt hiszem, pont most jön a Papagájné hozzád.

– Óhh bassz…

– Semmi gáz. Jók vagyunk együtt a kutatásban, meg fogjuk találni az unokatestvérét.

– Megmondanád, hogy miért kell nekünk, miért fontos nekünk Dénessel együtt dolgoznunk? – térek vissza az előző témára. – Hogyha belegondolsz, abból a pénzből, amit havonta Dénesnek és Dénes után kifizetünk, elmehetnénk nyaralni.

– Dénes egy csomó mindenben tud segíteni.

– Nem világos, miben tudna segíteni – nézek rá gyanakodva, már-már féltékenyen –, de egy biztos: abban nem tud segíteni, amiért fizetjük őt. Ő itt ügyvédbojtár, ha nem felejtetted volna el.

– Tudom, hogy ügyvédbojtár. Na, gyere! Kiugrunk egy kávéra, és akkor elmesélem. Mondjuk a Kolosy térre egy kávéra? Vagy a Daubnerbe?

– Oké. Ez egy randi.

– Rendi. Randi.

Így most ülünk a cukrászdában, és Lea felteszi a nagy kérdést:

– Tudod, hogy ki a Dénes apja?

– Fogalmam sincs – felelem. Már elegem van ebből a sok apából, egyik nagyobb hülye, mint a másik, de ezt nem teszem hozzá.

– És érdekel?

– Alig várom, hogy benyögd, hogy valami bíró, mert nem érdekel, ha ő maga a Legfelsőbb Bíróság elnöke is. Az sem érdekel, ha színész. Érted? Az sem érdekel, ha az apja maga Alain Delon. Nem érdekel. – Még saját magamat is meglepem a kiborulásommal.

– Az apja az egyik legmenőbb fodrász Budapesten.

– Ne bassz! Ezt nem hiszem el, te szórakozol velem, Lea, ugye?

– Dehogyis, komolyan mondom. Anyám hozzá jár, és még baromi sokan.

– Nektek a Dénes családi barátotok, ez a lusta pojáca, és képes voltál úgy beajánlani, mintha valami nagyon ambiciózus, jogvégzett gyerek lenne?! Lehet, hogy nem is végezte el a jogot? És akkor ez megmagyarázná, hogy miért csak a kézbesítésre alkalmas.

– Miket találsz ki! Természetesen elvégezte a jogot. Az apja egy igazi nagymenő fodrász. Mindenkit ismer a világon. Minden celeb hozzá jár.

– Így a te anyád és apád is nyilván.

– Egyikük sem celeb, mint tudjuk… – ingatja a fejét.

– Azért apád ezzel a nagy klinikalánccal lassan már-már celeb, a múltkor láttam a plakátokat, és ő szerepelt rajtuk.

– Jó, hát szereti a nyilvánosságot. De attól még nem celeb.

– Akkor gondolom, a Dénes apja csinálta a frizuráját.

– Apámnak azért nincs olyan sok haja, hogy nagy frizuráról lehessen beszélni, de igen, oda jár. Balázs, te tényleg nem olvastál még Dénes apjáról? Őri Dénes.

– Soha – rázom a fejem, és Lea csuklóját nézem. Finom, vékony, és folyton mutogatja. Egyszer olvastam róla, hogy a nők így flörtölnek. A csuklójukat mutogatják. Ez azért jó hír, hogy még most is flörtöl velem. – Mire gondolsz, a Nők Lapja Caféra?

– De hát nem internetezel? Akkor mit csinálsz folyton a telefonodon?

– Képzeld el, hogy internetezem, de baromira nem érdekelnek a fodrászok, meg a celebek. Na, ez az a kettő, ami kimarad. Viszont kosárlabdahíreket szoktam olvasni. A teniszről abszolút mindent tudok. Képben vagyok ezzel a felszámolási biztosos üggyel is.

– Jó, mindegy, nem tehetjük meg, hogy nem alkalmazzuk Dénest.

– Oké. – Vállat vonok. Feltehetném most azt a kérdést, hogy nem akarja-e apád fizetni Dénest, de azért nem teszem fel, mert Lea pontosan így került hozzám, és akkor meg azon voltam kiakadva, hogy még a kamara is eltilthat amiatt, hogy feketén alkalmazom Leát, vagyis az apja fizetett mindent utána. Ugyanakkor nem látom be, hogy miért kéne nekem egy sztárfodrász hülye gyerekének állást adnom. – És akkor majd fel kell vennünk őt társnak az irodába, vagy mi legyen?

– Nem kell fölvenni, csak egy kicsit hagyjuk, hogy próbáljon meg belerázódni ebbe az egészbe. Tudod jól, hogy ő most mint kerékpárversenyző a karrierje csúcsán van.

– Szuper, de akkor miért nem a kerékpárszövetség fizeti?

– Most majd megtanul tőlünk mindenfélét, és aztán jó ügyvéd lesz.

– Jó, hát köszi. Na, akkor mikorra jelentkezhetek be egy hajvágásra? – kérdezem félig-meddig viccesen.

– Bármikorra szerzek neked időpontot, nem tudtam, hogy egy sztárfodrászhoz is elmennél.

– Igazad van, hogy szívesebben járok ide a Bécsi útra, ha már nagyon muszáj fodrászhoz mennem. Tehát, akkor mi a konklúzió? Dénes marad, ugye?

– Igen, próbáld meg elfogadni őt, jó? A kedvemért.

Lea kedvéért már annyi mindent megtettem, hogy ehhez képest már nem is tűnik nagy dolognak.

– Ki volt reggel nálad? A találkozó, amibe belegyalogolt a húgom.

– Csak egy lakásszerződés – vetem oda.

– Heni szerint elég paprikás volt köztetek a hangulat.

– Ugyan már.

– Mármint az ügyfél volt dühös.

– Dühös? Nem hinném, miért is lett volna dühös? Hozzáteszem, nem óhajtom mindenkinek a lelkivilágát értelmezni. Mert ha azt szeretném, akkor anyám után pszichiáter lennék én is, és nem ügyvéd – mondom lazán. És nem is tudom miért, ezt a hazugságot miért kell fenntartanom továbbra is, de érzem, hogy bokáig vörösödtem. Lea mintha nem venné észre, ami nagyon furcsa, mert minden apró rezdülésemre figyel.

– Jó, akkor megbeszéltük Dénes ügyét, ettünk egy fagyit…

– És hazaugorhatunk dugni – csúszik ki a számon. – Mielőtt még Papagájné megérkezik.

– Kovács Tiborné.

– Oké, Papagájné. Na, indulunk?

– Évek óta együtt élünk, és most… ne hülyéskedj már! – mondja, de nevet, ahogy megcsókolom. – Kábé a fél cukrászda minket néz.

– És akkor mi van? – kérdezem. – Leszarom. Mi lenne, ha elszaladnánk haza még Papagájné előtt? Tudom, hogy te gyorsan tudsz vezetni. Na, gyere, pattanjunk csak be a szép kis kabriódba és húzzunk el.

Leának a gyengéje a kabrió. A litvérvári ügy után megengedhette magának, hogy vásároljon egyet, mert olyan jó fej főnöke volt és van. Természetesen az apja megsértődött, amiért nem ő vásárolta a lányának az autót, de hát Lea nagyon büszke erre a piros nyitott minire. Úgyhogy most hazarepülünk a tizenharmadik kerületbe, és nagyon gyors menetben lesz részünk, hogy visszaérjünk Papagájnéhoz.

22.

Amikor belép, a kislány úgy sétál felé, arcán nagy mosollyal és a szemében büszkeséggel, hogy Heni anyja fogja az egyik kezét, a másikkal pedig már nem is kapaszkodik.

– Ilike, hogy te milyen ügyes vagy! – kapja föl a kislányt, és teljesen beletemetkezik a babakacajba.

– Nagyon jól viselkedett, hiányoztál neki, de tudod, hogy neki mindig hiányzol.

– Most mit csináljak, anya?

– Semmit. Amíg én itt vagyok, addig nem kell semmitől se félned, amíg ezt a könyvelést tudom itthonról is csinálni, addig én itt vagyok neki.

– Tudom, anya, de előbb-utóbb ki fog derülni – mondja és magához öleli a gyereket. – Nagyon remélem, hogy mire kiderül, addigra megváltozik a helyzetünk.

– Mit intéztél Budapesten?

– Találkoztam apával – feleli, és megpuszilja a kislányt, aki nagyokat kacag, belefúj a hajába, szép, világosbarna, nyakáig ér a finom kis hajacskája, csak úgy lengedezik, ahogy fújkálja.

– Igen? – Az anyja szeme felragyog. Hihetetlen, gondolja Heni, hogy az anyja még mindig szerelmes. Pedig tulajdonképpen egész Nyíregyháza legcsinosabb nője. Nem az öltözködését tekintve, mert abban meglehetősen konzervatív. Neki azért nem gond, hogy a divatba jött újra a bővebb szarufarmer, mert soha nem ment át rajta a szűk farmer divatja. Viszont csinos, az alakja tökéletes, igaz, hogy nem is eszik sokat, nem fogyaszt édességet, nem iszik, nem dohányzik, és ez az életmód bizony látszik az arcán is.

– Találkoztam vele, és azt mondta, hogy ha továbbtanulok, akkor támogatni fog.

– Ó, tényleg?

– Igen. Hű, várj, mert még kezet se mostam – jut eszébe, és átadja Ilikét a nagyanyjának. Amikor kimegy a fürdőszobába, az anyja követi.

Heni most úgy néz körül a lakásukban, mintha egy idegen helyre érkezett volna, látja, hogy tisztaság van, de azt is érzékeli, hogy minden olyan divatjamúlt. Például Balázs irodájához képest. Balázs és Lea irodája kicsike, és mégis olyan menő az egész. És hát Varga! Na jó, a Vargáéval nem lehet összehasonlítani semmit. Vargával nem állja meg semmi az összehasonlítást. Megmossa a kezét, az anyja pedig ott áll Ilikével a karján, és a tekintetében benne a várakozás.

– Na, mondjad már!

– Azt mondta, hogy ha továbbtanulok, akkor finanszírozza a tanulmányaimat, és Leát próbálta arról meggyőzni, hogy beszéljen az anyjával.

– Micsoda? A feleségével?

– Igen. Azt próbálja meg elérni, vagy legalábbis előttem ez volt a téma, hogy Lea beszéljen az anyjával rólam, hogy fogadjon el engem.

– Nahát, az szép is lenne! – csattan fel a saját anyja.

– De miért, anya? Eggyel közelebb kerülnék hozzá. – Az anyja sápadtan nézi őt. – Anya, nem hiszem el, hogy még mindig érzel iránta valamit.

– Hát, ez régi sztori. Már nem érzek semmit csak… az egyik gyereke mindent megkap, a másikról meg évekig tudomást se vesz, és azt hiszi, rendben van, hogy így bánik veled.

– De hát nem bánik velem sehogy.

– Na, pont ez az, amiről beszélek.

– Mindenesetre Ilikéről nem tudhat – rázza meg a fejét Heni, miközben megtörli a kezét. – Na gyere, kicsi babám, ez is ritkán fordul elő, hogy ilyen korán itthon vagyok. Szabit vettem ki. Viszont, anya, képzeld el, Vera ajánlott egy állást.

– Na ne, Budapesten? Nem tudok Budapestre költözni veletek, és hát nem költözhettek kettesben, meg úgy egyáltalán, ő az unokám, ne vedd el tőlem! Ne vegyetek már el tőlem mindent! – fakad ki az anyja.

– Nyugi, nem Budapesten, hanem Litvérváron.

– Litvérváron? Hát miféle munkát ajánlott neked? Honnan tud egyáltalán Vera bármilyen állásról? Nem azt mondtad, hogy egy mobiltelefonos cégnél dolgozik?

– De igen, az ügyfélszolgálaton dolgozik, és egy csomó ügyféllel találkozik, akiknek van ilyen-olyan vállalkozásuk, és össze is hozott az egyikkel, akinek Litvérváron van egy üzlete. Büfé is, meg élelmiszerbolt Litvérvár külterületén.

– Alig élnek már emberek Litvérváron, szerintem az is elment onnan, aki oda született. Akinek van egy csöpp esze, fölment már valami nagyvárosba, lehet, hogy éppen itt élnek Nyíregyházán, vagy Budapesten, vagy elmentek Debrecenbe.

– Oké, anya, ez nem hiszem, hogy ugyanaz a sztori, amiről te beszélsz, külön vágányokon futunk, ugyanis Litvérvárra pont most települnek be egy csomóan.

– Ezt honnan veszed?

– Hát onnan, hogy ott épült meg az akkumulátorgyár a közvetlen szomszédságukban, és munkaerőt toboroznak.

– Na, nehogy már egy akkumulátorgyárba menjél dolgozni. Egy gyárba!

– A gyárban van egy bolt, amit vezethetnék, nem kéne ezekkel a részeg hülyékkel, meg ezzel a mocskos munkával foglalkoznom.

– Hát jól hangzik, de mi az ára?

– Az ára az az, hogy hétköznapokon nem vagyok itthon.

– Hát, hétköznap így se sokat vagy itthon, Heni.

– Tudom, tudom, viszont állítólag havi ötszázezer a nettó fizu.

– Nem hiszem. Ott valami nem stimmel.

– De igen. Minden stimmel. És, tudod, anya, rendbe kéne hoznom a dolgokat, amiket elcsesztem, mert így egyikünknek sem lehet normális élete.

– Dehogyisnem. Neked normális életed lehet, Ilikével meg majd én foglalkozom, amíg nem jönnek egyenesbe a dolgok.

– Nem, anya, Ilike, az én gyerekem, persze tudom, mindenki azt gondolja, hogy a tiéd. Egész addig azt gondolják, amíg nem nézik meg a születési anyakönyvijét.

– Mivel a nevünk ugyanaz, így nem sok néznivaló akad, nem igaz? Eddig jól elvoltunk Bordás Henriettként, az apád sosem akart a nevére venni. Gondolom, most már nem akarsz nevet változtatni, még ha apád engedné, akkor sem.

– Légrádi Heni. Jól hangzik, nem?

– Te nem vagy Légrádi, kislányom. Te Bordás vagy, mint az én apám.

– Oké, de Légrádi Levente az apám.

– Még ha nem is vállalt fel soha legálisan – teszi hozzá az anyja. – A lényeg az, hogy én bármit megteszek érted, ne vállalj semmi olyat, ami nem esik jól, vagy amivel még nagyobb bajba keverheted magad. Hát honnan tudjuk, hogy mi van ott, abban az akkumulátorgyárban? Eleve ott volt az a nagy környezetvédelmi ügy. Tudom, hogy ott volt, hiszen Leáék irodája robbantotta ki.

– Igen.

– És akkor most mennyivel jobb a helyzet?

– Hát azt nem tudom, hogy mennyivel jobb, bár úgy olvastam, kicserélték a földet, meg mindent megtettek, hogy a lakosság egészségesen élhessen Litvérváron, de az biztos, hogy nekem semmi közöm nem lenne az aksikhoz, érted.

– Jó, tehát havi nettó ötszázezer forint, és miért kaptál vajon egy ilyen ajánlatot? Mi mást kellene még ott csinálnod?

– Nem, anya, semmit nem kéne, csak eladnom a kaját, meg amit egy boltban árulnak, ez a szitu. Ez az állás létezik, csak a pasi, aki a főnököm lenne, sajnos az a nővérem pasijával és ügyvédtársával, úgy látom, hogy nincs valami jóban. Így hát…

– Értem. Tehát akkor most egy olyan állásról beszélünk, ami nincs, igaz?

– Ja, ábrándozni csak lehet, nem?

– Igen, szerintem neked még lehet.

– Tudod mit, anya? Szerintem neked is lehetne ábrándoznod, hiszen még csak negyvenegy éves vagy, ezért mindenki elhiszi, hogy te szülted Ilikét. Jól nézel ki, vigyázol magadra, neked lehetne még normális, saját életed.

– Kislányom, ti vagytok az én életem.

Heni nézi őt, és ott van előtte a film, amit nem ismer pontosan, de most mégis egy pillanatra a belső mozivásznán maga előtt látja a jóképű apját, meg a nagyon fiatal, tizenkilenc éves, gyönyörű, tornász válogatott anyját, ahogy találkoznak, átölelik egymást, és ahogy ebből a találkozásból nagyon hamar megszületik ő maga. És hogyha minden igaz, akkor nem sok szünetet tartottak, mert az apja soha nem tudta az anyját elfelejteni.

Maga előtt látja azokat a találkozókat, amikor az apja megérkezett, és egy villámgyors autóval elvitte őt kocsikázni. Hiába mondja az anyja, hogy nem vett róla tudomást. Igen, igen, a terhesség alatt tényleg nem vett róla tudomást, meg a születése utáni első hónapokban valószínűleg valóban így volt, de azért az apja nem egy olyan szemétláda, aki teljesen leírta volna őt. Mindenesetre megvan az a gyerekkori emléke, hogy ő hátul ül a kocsiban, és az apja meg az anyja elöl csókolóznak. Arra gondol, hogy milyen szép pár lennének.

Fogalma sincs róla, hogy hogy néz ki Lea édesanyja. Talán nem is akarja tudni. De az biztos, hogy nem alkotnak olyan harmonikus párt, mint az ő anyja meg az ő az apja. Csak hát az anyja egy csomó mindent nem csinálhatott úgy, ahogy szeretett volna. És hát az is pech, hogy akkor találkozott valakivel, amikor az az ember már nős volt.

– És hogyha mégis megkapnám azt az állást? – szólal meg újra.

– Nem tudom.

– Figyelj, anya, ha megkapnám azt az állást, akkor egy év alatt még tanulni is tudnék mellette, hiszen, gondolom, este nyolc-kilenc körül bezárhatnék, és akkor reggel hétig lenne időm.

– Ugyan már, hogy lennél képes este kilenctől reggel hétig tanulni? Örülnél, hogy beeshetsz az ágyba egy tizenkét órás munkanap után.

– Okés, legalább megpróbálnám.

– Hova szeretnél felvételizni?

– Nem tudom, kitalálom. Most ebben a pillanatban úgy érzem, hogy semmire nem vagyok alkalmas, de hátha sikerülne. Egy év alatt felkészülhetnék egy felvételire, és egy év alatt kereshetnénk annyit, amiből felszabadíthatnánk magunkat.

– Úgy beszélsz, kislányom, mintha ez valami rabszolgaság lenne.

– Tulajdonképpen rabszolgaság, anya. Ha felajánlják az állást, akkor természetesen elfogadom. De ne aggódj, ne vágj ilyen fancsali képet, szinte biztos vagyok benne, hogy nem fogják nekem felajánlani.

– Ne legyél benne biztos. Te egy ambiciózus, fiatal, csinos, tehetséges kislány vagy. Sajnálom, hogy nem tudtam segíteni neked, hogy többre vidd, és nagyon jó lenne, hogyha sikerülne valami, tisztességes úton.

– Ha ez nem jön össze, akkor, ahogy elnézem Vera ügyfélkörét, még az is lehet, hogy egy másik hasonlóval meg tud lepni. Mindenesetre Budapestre nem mennék fel Ilike nélkül. Meg természetesen nélküled sem.

– Tudod, én tettem apádnak egy ígéretet annak idején.

– Nocsak, milyen ígéretet?

– Azt, hogy sohasem fogok utánaköltözni Budapestre, úgyhogy ehhez nekem tartanom kell magam.

– Oké, anya, majd meglátjuk, mi lesz, egyelőre úgy jó az egész, ahogy van – mosolyodik el, majd megpuszilgatja a gyereket.

23.

– Na, mesélj! Hogy vagy?

– Egy kicsit mámorosan, de hiányzol.

– Buliztatok?

– Naná, annyira jó hely ez a Barcelona! Lementünk a partra, néztünk egy hajót, ami ott úszott a távolban, és valahogy mindannyian arra jutottunk, hogy egy kicsit elhajóznánk az életünkből.

– Lilla, ezt most mire mondod?

– Nem tudom. Néha úgy érzem, hogy elhajóznék belőle. Legalább egy napra.

– Ha tudom, hogy ilyen hatást vált ki belőled ez az utazás a többiekkel, akkor valószínűleg nem ezt kaptad volna szülinapodra, inkább a csajokkal egy vacsorát kaptál volna.

– Tényleg oltári volt! De azért szeretném veled kettesben megünnepelni a születésnapomat. Riminiben!

– Persze, az lesz. Most mesélj arról, hogy milyen a parti buli!

– Végül is nem a parton volt a buli, csak ittunk egy italt, utána bementünk a városba, beültünk egy bárba, ettem pil-pil rákot.

– Az finom lehetett.

– Aztán rendeltünk egy nagy tálat mindenféle tengeri herkentyűkkel. Szólt a zene, szóval remekül éreztük magunkat. Képzeld, még a sangriát is megittuk.

– Pfu, velem azt az édes szart senki nem tudná megitatni.

– Hát veled nem, de mi jól éreztük magunkat. Nemrég értünk vissza a szállodába. A többiek már fönt vannak a medencénél.

– Medencénél? Éjfélkor?

– Hát igen. Valami kis extravagancia kell, nem?

– Igen.

– És veled mi történt?

– Semmi különös, voltam az ügyvédnél, még ezzel az adásvételi szerződéssel kapcsolatban – mondja, de aztán elhallgat, mert nem biztos benne, hogy be kéne avatni bármilyen részletbe is Lillát.

– És még mi volt?

– És még próbálom összerakni ezt az akkugyáras dolgot.

– Hiszen nem is teljesen a tiéd.

– Nem csak az enyém, és szeretném, ha minél több ember tőlem érkezhetne, főleg, hogy az élelmiszerbolt az én érdekeltségem.

– Igen, és? – kérdezi a nő, de nem túl érdeklődő hangon.

– Itt volt két lány. Manapság nem olyan nagyon extra, hogy beszélj angolul, de az egyik egyáltalán nem tud.

– Jó, hát szerintem azért fogsz találni alkalmazottat. Mit mondtál, az a csaj a mobiltelefonosoktól nem akarja az állást?

– Nem, most van valaki, gondolkodom rajta.

– Te mindig jól választasz. Vagyis általában jól választasz.

– Nem tudom. Zsolt majd egy kicsit utánakapirgál.

– Zsolt, Zsolt, még mit intéz? Szerencsétlen, minden ismerősöd körmére kell néznie.

– Bizony ám – feleli a férfi nyugodtan, magabiztosan. – Tudod, mit néz meg? Mit szólnál, szívem, ha lenne egy plázád?

– Egy plázám? Az akkugyárnál? – nevet fel.

– Dehogyis. Budapesten. A külterületen, de még Budapesten.

– Hűha! És miért kéne nekem egy pláza?

– Jól állna neked – somolyog a férje.

– Ó, hát… nem tudom, eddig nem gondolkodtam plázában – neveti el magát a nő. – Honnan jött az ötlet?

– Zitától.

– Nézd, nem tudom, ezt a Zita-dolgot muszáj-e bevonni.

– Nem muszáj, de mivel mindent megbeszélünk, gondoltam, ezt is elmondom. Arra gondoltam, hogy tetszeni fog neked, ha esetleg lesz egy plázád.

– Hú. Nem tudok mit mondani erre. Bölcsész vagyok, és plázában maximum vásárolni szoktam.

– Jól van, nem kell most döntenünk. Menj bulizni, pancsolni.

Miután elbúcsúznak, kimegy a teraszra, ahonnan rálát az egész városra. Budára is, Pestre szintén. És a Dunára, a hidakra. Csodás a panoráma. Csúcspanoráma, ahogy a felesége mondja.

És arra gondol, bármit megtenne, hogy Lilla végre boldog legyen.

Néha persze boldognak látja. Tudja is, hogy mi kellene neki, csak abban még mindig nem biztos, hogyan érje el, de egyre szilárdabb a meggyőződése, hogy Zsoltot is oda kell küldenie Litvérvárra. Ha végez azzal, amivel megbízta, akkor a következő feladat is megvan Zsolt számára.

És ha jól mennek a dolgok, még több lesz az esély arra, hogy Lillával újra közel kerüljenek egymáshoz, és Lilla folyton nevessen, úgy, mint régen.

24.

Heni már azt hitte, hogy ez az este csak az övék lesz. Csak kettejüké, Ilikével. Amikor ő korán hazaér, nagy ritkán, akkor anyja átengedi neki Ilikét. Olyan ritka, mint a fehér holló, hogy ő fürdethesse.

– Úszik is a kiskacsa! – mondja, és egy gumikacsával közelít a vízben a kacagó kislányhoz.

Az idillbe belecsörög a telefonja, ránéz, ki keresi, és már most tudja, hogy a fürdetés után nem lesz alkalma mesét mondani a lányának, mert vissza kell hívni az illetőt.

– Jól van, picikém. Gyere, nézd, a gumikacsa odaúszik a térdedhez, és…

Megpróbál jó kedvet erőltetni magára.

– Na gyere, megtöröllek. Kiszállunk.

– Nem! – Ilike már tökéletesen tudja mondani, hogy nem. Mindenesetre kiemeli a kádból, bebugyolálja egy puha törülközőbe, és azt gügyögi a síró kislánynak:

– Anya hozott neked egy nagyon-nagyon szép ruhát, és képzeld el, vettem neked egy oltárian cuki, pihe-puha, plüss alvós macit. Szeretnéd, hogy odaadjam? – Ilike nagy szemekkel néz rá. – Jó, akkor megkapod a kis tejecskédet, és utána az új macival alhatsz el – mondja.

Szerencsére Ilikének ma nem kell altatómesét mondani, mert alighogy megitta a tejét, még arra sem nyitotta ki a száját, hogy Heni megmossa a fogát, máris durmolt. Az új maciját magához ölelve alszik, mint a bunda. Pedig azért Heni még elhúzta volna egy kicsit az időt, de nem tehet mást, telefonálnia kell.

– Na, csakhogy visszahívtál – morogja egy férfi. – Kellene a pénz. Sürgősen.

– Rendben van.

– Mikor?

– Holnap.

– Nem, nem holnap. Ma kell a pénz, így is két napja csúszol vele. Kamatot is akarsz fizetni?

Nagyot sóhajt, aztán gyorsan előveszi a táskáját, megnézi, mennyi pénzt talál benne, majdnem együtt van a havi leadandó.

– Oké, hova vigyem?

– Oda tudok jönni érte.

– Nem, nem, majd én elviszem. Találkozzunk a motel utcájának sarkán.

– Mész dolgozni – nem lehet tudni, hogy Kővári kérdezi, vagy állítja, Heni viszont nem felel. Éppen elég, hogy azt elérte, hogy Kővári ne járjon be a munkahelyére, nem kell tudnia a napirendjét. Arról meg főleg nem kell tudnia, hogy ma nem megy be dolgozni.

– Anya, el kell szaladnom – szól oda az anyjának.

– Mi történt?

– Semmi, csak a havi pénzt viszem.

– Jaj, istenem, mikor lesz ennek vége?

– Nem tudom, remélem, hogy egy éven belül vége lesz. Az én hülyeségem volt, én szúrtam el, anya, ne aggódj, megoldom.

– Hogyne aggódnék, természetesen aggódom érted, miattunk, mindannyiunk miatt, a család miatt.

– Tudom, a lényeg az, hogy senki semmit nem tudhat meg. Fizessem ki ezt a pénzt, legyünk szabadok.

– Én is tudok adni valamennyit, még spóroltam neked. – Az anyja mindig hozzátold a pénzhez, hiszen Heni egész keresete arra megy el, hogy törlesszen. Törlesszen egy hibáért, amit talán a féltestvére megoldhatna neki. Már többször elképzelte, hogy segít neki a Kővári-ügyben, de annyira szövevényesek a szálak, hogy ha valakihez nem mehet segítségért, az éppen a saját nővére.

Ő volt a hülye, és kész.

Búcsúpuszit küld az anyjának, és odasúgja:

– Igyekszem gyorsan végezni.

Szerencsére csak negyedórára lakik a moteltől, szedi a lábát. A vállán a táskája, benne a pénz.

Mire megérkezik, Kővári már ott ül egy autóban. Egy sötét pufidzsekiben könyököl ki az ablakon. Túl meleg az idő ehhez a dzsekihez, de Kővári, úgy látszik, nem érzékeny az időjárásra.

– Hoztad?

– Igen – mondja. És odaadja a nejlonszatyorban az összegyűjtött pénzt. – Igyekszem majd nagyobb tételben törleszteni – teszi hozzá.

– Mi van, örököltél? Vagy honnan van zséd?

– Dehogyis!

– Akkor netán előkerült a faterod?

– Na, szép is lenne – morogja. Egyébként az aztán végképp nem hiányozna, ha kiderülne, hogy Légrádi az apja. Amikor gyerek volt, akkor is odakint furikázott vele, Nyíregyházától távol, és akkoriban az anyját hírességekkel is látták, mert tornászként nagyon sikeres volt. Jöttek hozzá interjúkra. Mármint addig, amíg terhes nem lett.

– Azt hittem, mindenki örül, ha előkerül az apja.

– Hát én nem – vonja meg a vállát. Ha Kővári tudná, ki az apja, akkor aztán nem lenne megállás. – Csak igyekszem többet dolgozni, hogy előbb túl legyek rajta. Kérek egy aláírást! – mutatja oda a füzetet. – És azt, hogy „átvettem”.

– Mi a francért íratod velem oda mindig, hogy átvettem?

– Mert átvette, nem?

– Jó, de miért én írom le? Neked nincs íráskészséged?

A vállát vonogatja ismét.

– Jó, de tudod, hogy ezzel a papírral elmehetsz a csicsába – teszi hozzá a férfi. – Hiába vinnéd bárhová. Van egy hivatalos, tanúkkal aláírt kölcsönszerződésünk.

– Oké. Nem akarom sehová vinni. De azt már hadd írja alá, ha kifizettem. Úgy illik.

– Illik! – nevet fel a férfi, és kilátszik mindhárom foga a szájából. – Tudod is te, hogy mit illik!

Heni úgy tesz, mint aki a munkahelye felé indul, és várja a motorhangot, amiből tudja, hogy Kővári beindította az autóját.

Elsétál a sarkon túlra, majd visszafordul és hazafelé igyekszik. Arra gondol, hogy milyen csúnyán elcseszte annak idején ezt az egészet. Kővári aláíratott vele egy kölcsönszerződést.

De ha nem írja alá, akkor a Kelemen családdal gyűlik meg a baja.

Kővári tehát aláíratta vele azt, amit nem kellett volna aláírnia. De ha nem írja alá, akkor ott van a város egyik tehetős embere, és akkor elveszik tőle azt, amit sosem adna.

Mint olyan sokszor, most is a Kelemen családra gondol. Ki lenne a veszélyesebb számára: Kővári, vagy Kelemen Gézu, ahogy a városban ismerik? Kővárinak még tartozik hárommillió forinttal. Hárommillió forint, az neki nagyon sok pénz. Egy évvel ezelőtt aláírt egy ötmillió forintos szerződést, Kővári hallgatásáért cserébe. Kővári mindent tud róla, és hogy ő volt a nagyobb szemétláda, vagy a felesége, Kővári Gizella, az jó kérdés. Talán a nő sosem zsarolta volna meg.

A nő, aki doktor Kis asszisztensnője, és egyben ott volt, amikor Heni el akarta vetetni a gyereket. Ott volt végig, majdnem végig. Aztán doktor Kis szíve megesett rajtuk, az anyja miatt. Doktor Kis ugyanis a gimnáziumban szerelmes volt Heni anyjába, de ki nem? Ünnepelt tornász volt, doktor Kisnek, aki akkor még csak a Kis Dzsoni névre hallgatott, nemigen volt nála esélye, és nem azért, mert az anyja elszállt a saját sikereitől, hanem azért, mert többnyire csak vizsgázni járt be a suliba, folyton edzőtáborba és versenyekre járt.

Doktor Kissel tehát beszélt az anyja.

Erről a beszélgetésről Heni nem tud részleteket, de az biztos, hogy a terhessége második felében Pesten laktak, egy bérelt lakásban, és Ilike Budapesten született meg. Igaz, az ő neve került be az iratokba, de az ő neve és az anyjáé ugyanaz.

Így aztán Kelemenék nem foghattak gyanút.

Heni gyesét és a családi pótlékot a nagymama kapta, így Heni folyamatosan dolgozhatott, azért döntöttek így, hogy ne legyen feltűnő a dolog, Kelemenéknek eszükbe ne jusson megkeresni Henit. Az anyja pedig éjjel könyvelt, nappal Ilikével volt. Tápszeres baba, ó, igen. Erre Heni gondolni sem akar. Valamit valamiért, és Ilike szépen felnőtt a tápszeren is.

Mindketten rengeteg áldozatot hoztak.

Az anyja a gyerek miatt csak éjjel tudott dolgozni, Heni a gyerek miatt nappal járt dolgozni, de az este az övé volt.

Mindenki úgy tudta, hogy a gyerek „becsúszott” Heni anyjának.

Van ilyen néha, igaz, azt is beszélték, hogy ennek a Bordás Heninek, az „öregebbnek”, hiába néz ki bombanőnek, mindig ilyen futó kalandjai lehetnek.

Aztán megjelent Kővári.

Mindent tud, mondta.

Heni anyja kétségbeesetten hívta doktor Kist, aki hüledezett, de mint kiderült, már negyedéve menesztette az asszisztensnőjét. Hogy mennyit tudott ez a Kővári Gizi? Éppen eleget. Az egészet. Ott ült csendben minden viziten, kezdve azzal, amikor az abortuszt akarta választani. És igen, ott sírta el, hogy miért nem akarja megtartani a gyereket. Többek közt miért.

Aztán amikor kiderült, hogy ez a terhesség már nem megszakítható.

Aztán amikor jöttek a susmusok, és felköltöztek Pestre.

Innentől minden kiszámítható.

Megjelent Kővári, és ötmillió forintot kért a hallgatásukért.

Senki más nem tudott a dologról, csak doktor Kis, Kőváriék, és Heni legjobb barátnője, Vera.

Aki nem is tudhatja meg, sohasem: Kelemen Géza és családja.

Ilike születési anyakönyvi kivonatában az apa neve egy kitalált név.

Az anyja neve az ő saját anyja neve.

Tehát, ha Kővárit kifizeti, akkor szabadok lesznek.

Elköltöznek a városból örökre, és mindannyian új életet kezdhetnek: az anyja, ő, és igen, valójában Ilike is.

Mert Kelemenék a maguk bajával vannak elfoglalva, a maguk autós bizniszeivel, a maguk fájdalmával, amit Ricsi elvesztése miatt éreznek. A maguk pénzbehajtásával foglalkoznak, és nem Heniékkel.

Heni már csak a múlt számukra; sosem kedvelték őt, és Ricsi halálával immár nincs is közük egymáshoz.

Már nincs.

És nem is fordulhat elő, hogy legyen.

25.

– Nem tegeződhetnénk? – kérdezi Verát.

A lány hümmög, aztán végül bólint.

– Remélem, hogy ez nem valami randiféle – böki ki végül, amire gondol.

– Nem randi. Dehogy randi. Ismerjük már egymást annyira, hogy elmondjam, stabil házasságban élek, és neked is van stabil háttered, nem igaz?

– Hát… ühüm – feleli nem túl magabiztosan a lány. – Gondolom, a barátnőm miatt vagyok itt, róla akarsz beszélni velem?

– A barátnőd?

– Igen, Heni, akit ajánlottam a munkára, az állásra.

– Nem vagyok biztos benne, hogy felveszem.

– Pedig nagyon örülne ennek a munkának. Jól dolgozik, korrekt, becsületes.

– Hát, az lehet, hogy örülne, meg az is lehet, hogy becsületes lány, de valószínűleg nem alkalmazom. Nem tudom, ki fia borja.

– Na és, miért kell mindent tudni? Higgye el, vagyis hidd el, hogy becsületes lány.

– Elhiszem, és most nem is ezért vagyok itt, hanem kérdezni fogok, vagy inkább kérni fogok tőled valamit. Azt kérem, hogy ne akadj ki rajta, hanem gondolkozzál el.

– Jó, de min?

– Azt szeretném, ha segítenél nekem. Jó lenne, ha megtudnád, hogy ott felétek nincs-e fölösleges születendő kisgyerek?

– Kisgyerek? Rengeteg kisgyerek van.

– Újszülött, újszülött, újszülött, eladó. Eladó újszülött, akire nincs szükség, aki csak nemsokára fog megszületni. Fehér apától, fehér anyától, bocs, hogy ezt mondom, de pontosan akarom kifejezni magam.

– Maga megőrült.

– Az előbb még tegeződtünk.

– Oké, de hogy jutott ez eszébe?

– Úgy, hogy láttam a barátnődet, és arra gondoltam, hogyha neki ennyire kell ez az állás, és Nyíregyházán nem tud eleget keresni, és egy szaros munkában van benne, akkor biztos van ott olyan ember, aki nem tud felnevelni egy gyereket.

– De én ezt nem értem, segíteni akarsz egy családon, vagy mi a lényeg?

– A lényeg, Vera, és ez köztünk maradjon – mondja, és fenyegető pillantást vet a lányra –, hogy a feleségemnek meg nekem nem lehet gyerekünk. Mindegy, hosszú a sztori. A lényeg az, hogy rajta vagyunk egy örökbefogadói listán, de évek óta pörög ez a dolog, és soha semmire nem jutunk. Úgyhogy én eldöntöttem, hogy egy újszülöttet fogunk örökbe fogadni, mégpedig olyat, akit örökbe adnak nekünk.

– Oké, de hogy jövök én itt a képbe? Gondolom, ez az egész hivatalosan zajlik.

– Hát ez egész hivatalosan zajlik, csak meg kell találni azt, aki nekünk adja ezt a gyereket. Lehetőleg még meg se szülessen, az a legjobb, ha már szülés előtt örökbe adja nekünk.

– Úristen! Ilyen is van? – csodálkozik Vera.

– Igen, ilyen is van. És nagy szükségünk lenne egy ilyen kapcsolatra, mert bevallom, hogy ez a gyermektelenség nem tesz jót a házasságomnak. Azért merem neked ezt elmondani, mert ismerlek, mert tudom, hogy egy bizalmi állásban vagy, mert tudom, hogy meg akarod őrizni az állásodat – mondja, és szinte minden szótagot hangsúlyoz, pedig Vera enélkül is értené, hogy mire céloz. – Szóval úgy gondoltam, segíthetnél, mert te biztos mindenkit ismersz ott.

– Nyíregyháza nagyváros, hogy ismernék mindenkit?

– Hát nem Nyíregyházán, de mondjuk a környékén. Ismersz sokakat, ismered azokat a fiatal lányokat, akik teherbe esnek valakitől, de nem akarják a gyereket kihordani.

– És ezt miért nekem mondja? Akkor miért nem mondta Heninek? Ő lakik ott még mindig.

– Mert nem ismerem Henit, mert útközben született meg bennem az ötlet, mert te ajánlottad Henit, nem tudok róla semmit. Amíg nem tudok róla semmit, addig nem fogok neki állást ajánlani. Egyébként tegeződünk!

– Van egy ötletem! – ragyog fel Vera szeme.

– Mi az? Ötleteim nekem szoktak lenni.

– Nekem is van egy jó ötletem, mégpedig az, hogy utánanézek ennek a dolognak, amit kérsz, de akkor vedd föl a barátnőmet. Hidd el, hogy nagyon nagy szüksége van arra az állásra.

– Tudnom kell, hogy miért van rá szüksége. A pénzre sokaknak szükségük van, aztán dolgozni nem akarnak érte. Hozzám egyébként is sokan próbálnak közel kerülni, mert remélnek valamit.

– Kölcsönt kell visszafizetnie, hogy eljöhessen onnan, de amíg nem rendezi az adósságát, semmit sem tehet. Ott az anyja, miatta sem jön el.

– És a testvére…? – kérdezi.

– Na, majd ő mesél magáról, ha akar. Egyet tudok róla: nagyon tisztességes lány, becsületes, annyit bír, mint egy ló, hajtja a dolgokat, ő aztán nem fog esemesezgetni műszak alatt, hanem dolgozik. Ha felveszed, akkor megígérem, hogy próbálok szerezni neked egy terhes lányt. De nem olyan egyszerű ez, hogy hajtsak fel egy lányanyát, aki nem akarja megtartani a gyereket!

– Annyit megtehetsz, hogy hazamész és körülnézel, elmész az SZTK-ba, vagy hogy is hívják ezeket a rendelőket.

– Micsoda? És ott ülök a nőgyógyászaton, és megkérdezek minden lányt, nem vagy-e terhes, és nem akarod-e örökbe adni a gyerekedet? Megszülni? Ingyen?

– Egy pillanatig sem mondtam, hogy ingyen. Mikor lesz a következő szabadnapod?

– Holnap.

– Na, ez tökéletes. Holnap elmegyünk Nyíregyházára. És megígérem, hogyha szerzel valakit, felveszem Henit dolgozni.

– Nem, nem. Én csak akkor megyek le Nyíregyházára, és akkor kezdek el szimatolni, ha felveszed őt. És aztán utána meg fogod tartani, az tuti, mert szuper munkaerő. Ha mégsem találok senkit, és még mindig úgy érzed, hogy ő nem neked való, akkor legfeljebb kirúgod. Rendben?

– Jól hangzik, de nincs sok időnk.

– Mármint kinek?

– Mármint nekem, meg a feleségemnek.

– Hűha, de hát még nem nézel ki idősnek.

– Tudom, hogy belelátsz a bizalmas iratainkba, harmincöt évesek vagyunk, és elég régóta élünk együtt ahhoz, hogy tudjuk, ez az, ami nekünk hiányzik, és amit nem tudunk – kvázi önerőből – megvalósítani.

– Hát oké, értem, jó. Jó, akkor holnap elmegyek Nyíregyházára.

– Rendben van, tudod mit? Leviszlek kocsival.

– Van IC.

– Nem baj, leviszlek.

– Hát jó. Rendben – adja be a derekát a lány.

– Lehet, hogy jön velünk az egyik kollégám is, mert neki is akad egy kis dolga arrafelé. Holnap reggel hétkor ott leszek érted.

– Már hétkor? És hol?

– Igen, az állami rendelők már nyolckor nyitnak. Írd fel a címedet, ott leszek hétkor a lakásod előtt.

26.

– Balázskám, minden oké a szemeddel és a füleddel? – kérdezi anyám a telefonban.

– Miért, anya? Megbeszéltük, hogy hétvégén találkozunk.

– Hát, jobb lenne, hogyha ma át tudnátok jönni – mondja, és mivel kihangosítottam, Lea is hallja és bólint.

– Oké, átmehetünk ma. De mi a baj? Mit nem hallottam meg? Mit nem olvastam el, mit nem vettem észre? – kérdezem. Mondjuk anyámnál, ha éppen pörgős szakaszban van, akkor bármi baj lehet. Főleg, hogyha bevett valami extra pörgetőt, mert azt nagyon szereti. Egy időben a fejébe vette – ő, mint végzett orvos –, hogy pajzsmirigy-alulműködése van, és ezért szert kell tennie valami felpörgetős gyógyszerre, mert akkoriban állítólag többet aludt a szokásosnál. Úgyhogy valami hormont írt fel magának. Aztán, amikor már éjszaka állítólag arra ébredt fel, hogy kiugrik a szíve, úgy dobog, akkor azért csak elment egy kardiológus kollégájához, aki viszont beutalta rögtön laborra. És kiderült, hogy anyám pajzsmirigyének semmi baja, viszont azzal a hormonnal olyan szinten bepörgette a szervezetét, hogy a kardiológus konkrétan sokkot kapott az egész ügytől. Ismerem, anyám mindig talál valamit, ami felpörgeti az amúgy sem lassú alapállapotából. – Hogy mit kellett volna meghallanom vagy elolvasnom?

– Most már, hogy tudom, jöttök, így hadd tartogassam meglepinek, jó? – Mintha kis fenyegetés is lenne a hangjában, de eleresztem a fülem mellett.

Lea azt mondja, a kabriója mindenre képes, arra is, hogy fél óra alatt odaérjünk anyámékhoz. Lea imádja anyámat és titokban imádja a minipóninkat, Bárót, aki tényleg levesz minden csajt a lábáról. Annak idején gondolkodtam rajta, hogy konkrétan a városban vele kéne csajoznom. Természetesen mindez még a Leával való megismerkedésem előtt történt.

– Mit gondolsz, miért olyan fontos anyádnak, hogy lásson? Csak az anyai szív? – érdeklődik a kocsiban.

– Hát honnan tudjam? Nem tudom. Örülök, hogy kihevertem ezt a Papagájnét.

– Nem, nem heverted még ki Papagájnét. És még van egy csomó ilyen őrült ügyfelünk, akinek van egy halom pénze arra, hogy ügyvédekre költse.

– Tudom, és te mindenkinek mindenre igent mondasz. – És abban a pillanatban, hogy ezt kimondom, igyekszem nem gondolni arra, hogy vajon én Varga Áronnak miért mondhattam igent, hacsak nem azért, mert a pénzt láttam benne. Jó nagy szívás is ez az egész.

– Hát nem tudom. Szerintem jól járunk ezekkel a kliensekkel, viszik a hírnevünket, és, Balázs, én igazából megint egy ilyen nagy dobásra vágyom, mint ami ez a környezetszennyezési ügy volt.

– Tudom, de nem tudok mindig ekkorát dobni, azt azért a véletlennek is köszönhettük.

– De melyik része volt véletlen – kérdezi –, az, amikor kiderült, hogy a Hajagos baromfijai elhullottak, és én igent mondtam? Ez volt véletlen?

– Hát tulajdonképpen ez is véletlen volt.

– Meg az volt véletlen, hogy lementünk a Hajagosékhoz Litvérvárra?

– Igen. Részint az is véletlen volt.

– Ha én nem lettem volna, akkor el sem indulsz, igaz?

– Hát, az is lehet, hogy nem indulok el.

– Akkor csak a Hernádos ügyet vitted volna végig, és most lenne egy halom pénzed, mert nyilván megtaláltad volna egyedül is a lányt…

– Oké, oké, ezzel arra célzol, hogy nélküled semmire sem megyek?

– Hát valahogy így, igen. Arra is gondoltam egyébként, hogy valamit kezdhetnénk Henivel.

– Nem elég a fodrászod biciklista gyereke, hanem még a Henit is tartsuk el – röhögök föl.

– Milyen jól belelátsz a fejembe.

– Jó, hát felőlem, ha Dénest lecseréljük Henire – mondom, és vállat vonok.

– Nem erre gondolok, hanem arra, hogy egy kicsit közelebb kéne hozzájuk kerülni, lemenni meglátogatni őket. Megismerhetnénk az anyját. Például tudtad, hogy az anyja nagyon híres tornász volt?

– Honnan tudtam volna? Én egy csomó ideig azt se tudtam, hogy az apád félrelépett és van egy féltesód.

– Ne így nevezd, hogy félrelépett, mert igazából az nem egy botlás volt, hiszen tovább tartott annál, mint ameddig egy félrelépés szokott tartani.

– És, mi a terved? Kibököd? Én is sajnálom egyébként Henit, tehát szerintem is lehetne valamit kezdeni vele, de nem hiszem, hogy így, egy éppen hogy megszerzett érettségivel egy ügyvédi irodában kellene őt alkalmaznunk. Épp elég a biciklista – teszem hozzá nem először.

– Hagyjad már Dénest. Szerintem például te jóban vagy az anyámmal, és…

– Hmm – húzom fel a vállam. Azért azt nem mondhatnám, hogy jóban vagyok az anyjával, de vele olyan túl jóban valószínűleg senki sem lehet.

– Igen. Valahogy azért be kéne anyunak adagolni, hogy elfogadja Henit. Segíthetnél.

– Én??? Ez nagyon jó terv, de egyrészt apád dolga lenne, és nem a tiéd, meg főleg nem az enyém – háborgok.

– A mi családjaink már így egybeforrtak, tudod. Mi már egy család vagyunk – néz rám. És megint elkap az az érzés, hogy valami mást is akar, ami nem lenne fura, de mégiscsak nagyon meg vagyok lepve, hogy ezt ilyen nyíltan mondja.

– Tudod mit? Majd elutazunk valahová, és ezt a mi dolgunkat, hogy egy család legyünk, ezt megbeszéljük, megtervezzük – csúszik ki a számon, magam sem tudom, hogy konkrétan miről beszélek, ez az igazi ködösítés. Valószínűleg Bozsó és a húgom összefonódása váltotta ki belőlem ezt az egészet.

– Most inkább arról beszéljünk, hogy szerintem te meg tudnád győzni anyámat.

– Én a te anyádat, Jézusom! Lea, én a saját anyámat sem tudom meggyőzni semmiről.

– Az más. Nézd meg, hasonlítsd össze a két anyát. – Igen, hát felrémlik előttem Lea édesanyjának a képe, és nem vagyok abban biztos, hogy kisebb egyéniség lenne, mint az anyám, de hogy karakterében legalább annyira meggyőzhetetlen és befolyásolhatatlan, mint az enyém, az biztos.

– Az a különbség, hogy a te anyád csak Xanaxot szed be – közlöm végül, mire jutottam magamban. Röhögünk.

– Remélem, azt sem mindig, és hadd jegyezzem meg, hogy azt is anyád írta föl neki.

– Anyukám mindenkinek felírja, tudod jól.

– Gondolkozz már el rajta, hogyan tudnánk megpuhítani a szívét.

– Mit szeretnél, Lea, hogy Heni ideköltözzön?

– Azt gondolom, hogy a családilag kéne közelebb kerülni például hozzájuk. Mondjuk egyszer elmehetnénk meglátogatni, megnézni, hogyan élnek. Én kíváncsi vagyok, hogy milyen egy egykori menő tornász, te nem vagy rá kíváncsi?

– Én egyáltalán nem – vallom be. – Mit érdekel engem egy egykori tornász? Soha nem érdekelt a torna. Mindig buzisnak tartottam a tornászokat.

– Cssss, utálom ezeket az általános kijelentéseket, egyébként is feltételezzük azt, hogy Heni anyja egy nő.

– Oké, akkor majd utánanézünk az interneten.

– De szerintem meg kéne egyszer látogatnunk őket. Meglephetnénk őket valamikor – köti az ebet a karóhoz.

– Jó, most egyelőre anyámat lepjük meg, meg Tibit, ez épp elég meglepetés lesz mondjuk erre a hónapra – próbálkozom.

– Én továbbra is Henin pörgök.

– Igen, azt látom. Jó, megoldjuk Henit. Okés? – Mire a beszélgetésünk fonalát végigvisszük, be is gördülünk az utcánkba, az egykori utcába, ahol felnőttem. Báró, a shetlandi minipóni már ott áll a kapuban, mellette hű társa, az öregedő, nagyon cukker kutyánk, és hát Báró az, akihez nem lehet alma nélkül érkezni. – Van nálad alma? – kérdezem.

– Igen, mert nálam mindig van alma – feleli, és mosolyog, aztán valóban előhúz a csomagtartójából egy zacskó almát, amiről nem tudom eldönteni, hogy vajon azért hurcolja-e a kocsijában, mert sejtette, hogy előbb-utóbb Bárót fogjuk meglátogatni, vagy ezt gondolta most éppen a legújabb diétás menünek.

De mindegy, és anyám már az ajtóban áll, talpig mosolyban, egy sellőruhában.

Igen. Anyám egy sellő.

Legalábbis mára azzá változott.

27.

– Nagyon jó hírem van, Heni!

– Micsoda?

– Tényleg jó hírrel hívlak.

– Mi történt, Matyi visszatért hozzád?

– Nem, veled kapcsolatos a jó hír. Varga fel fog venni téged.

– Micsoda?

– Bizony.

– …

– Na, kezdj el sikítozni, tombolva örülni! Tiéd lesz a havi öt kiló! De keményen kell ám dolgoznod.

– Úristen! Hogy történhetett? Amikor ott voltam nála, elég elutasítónak láttam. Biztos vagy benne?

– Biztos vagyok… illetve leszek.

– Ó, akkor még nem tuti – legyint Heni.

– De, tuti lesz, megteszek neki valamit, és megígérte, hogy akkor felvesz téged. De ez nem igazán telefontéma.

– Brrr… Ugye nem kellett lefeküdnöd vele?– kérdezi Heni.

– Hogy te mégis miket gondolsz, dehogy fogok egy ilyen vén fasszal lefeküdni! Hát ez az ember már elmúlt harminc. – Röhögnek mind a ketten.

– Oké, hát gondoltam, hogy nem, de végül is egy olyan kis kultúrlény. Te szereted az okos faszikat.

– Kultúrlény?! Jézusom, hagyj már ezekkel a hülyeségekkel, Heni! Azért, mert te mindenféle emberekkel találkozol a panzióban meg a kocsmában, nehogy már azt gondold Vargáról, hogy ő egy kultúrlény. Csak jobban öltözik, és nem issza magát halálra nap mint nap, mint azok az emberek a kocsmában meg a panzióban.

– Jó, csak hát nekik azért nehezebb, érted, nem az a gondjuk, hogy lakást vegyenek – utal arra, amit Balázstól hallott. – És nem is ilyen csicsapicsa irodaházban dolgoznak.

– Ami ráadásul a sajátjuk – teszi hozzá Vera.

– Hát ja.

– Na mindegy, egyikük sem szent, nem is ezt akartam mondani, hanem azt, hogy készülj erre az egészre! Készülj rá, hogy Varga a napokban jelentkezni fog, hogy tiéd az állás. Meg tudod oldani?

– Hát persze, meg fogom oldani.

– És készen állsz arra is, hogy Ilikétől távol leszel?

– Ha tudom, hogy van miért, és ha tudom, hogy ezt mondjuk egy évig csinálom, és utána minden, minden szabadság az enyém, akkor bevállalom. Ráadásul soha az életben nem lesz ilyen jó fizum! – nevet fel.

– Igen, de ne felejtsd el, hogy apád csak akkor fog támogatni, ha tanulsz is a felvételire.

– Naná, úgy tervezem, hogy esténként tanulni fogok, de még nem tudok semmit erről a munkáról. Elkezdtem utánanézni ezeknek az akkumulátorgyáraknak, hát azért túl sok jót nem olvastam róluk. Te például tudtad, hogy a selejtes akkumulátorokat egy bizonyos helyen megsemmisítik, és ott nagyon sok kárt okoznak ezzel a környezetükben, rákkeltő anyagok szabadulnak fel?

– Heni, könyörgök, ne kezdjél el azon gondolkozni, hogy belépsz a Greenpeace-be. Egyrészt nem hiszem, hogy ahova te mész, ott selejtes aksikat gyártanak, de ha igen, akkor se fogják helyben szétbombázni, hogy kiszabaduljon az a sok rákkeltő anyag, nem gondolod?

– Annyi sok szart láttam már.

– Igen, és itt az ideje, hogy valami jót is láss.

– Persze, apró koreaiakat a büfében, mi?

– Nem sokkal jobb, mint a szaros lepedőket húzogatni, meg részeg emberekkel beszélgetni?

– Nem szoktam velük különösebben beszélgetni.

– Tudom, de hát azért mégiscsak szólni kell nekik, hogy fizessenek, meg záróra, meg ilyenek. És azt sem gondolom, hogy a panzió lakói, azok mind olyan többdiplomás kultúrlények.

– Szerencsére általában úgy megyek takarítani, hogy nincs már a szobában senki. Nem szeretnék belefutni valakibe. Volt, aki belefutott, nem is élőbe, tudod, egyszer mesélte Marika.

– Ne is mondd, aki felvágta az ereit, tudom.

– Na jó, én nem akarok soha az életben ilyet látni, úgyhogy alig várom, hogy elmenjek. Mindig összeszorul a gyomrom, amikor belépek egy szobába, és parázom, amíg meg nem győződöm róla, hogy teljesen egyedül vagyok.

– Kicsit parabébi lettél, tényleg igaz.

– Ez a család, ez parabébivé tett – utal a srácra, Kelemen Ricsire. – Figyelj, tudod, hogy szerettem Ricsit, de hát azért már voltak pillanatok, amikor menekülnöm kellett előle.

– Ricsi egy vadember volt, és nem tudom, mi lett volna, ha ti együtt maradtok. Te egy igazi hülye vagy, hogy nem védekeztél!

– Most ne mondd ezt, mert itt van Ilike.

– Ilike imádni való, de tudod, hogy ugyanazt csináltad, mint anyád. Pontosan ugyanazt.

– Tudom, ezt most ne emlegesd már megint. Meg akarok szabadulni mindentől, ami a múltam. Mármint Kelemenék, Kővári… tudod. És anyámnak valami jót akarok, hogy neki is lehessen boldogsága, szabadsága, pénze, pasija… tudod.

– Anyád megérdemli. Lesz is pasija.

– Azon vagyok, hogy megoldjam az életünket, ha már elrontottam.

– Nem rontottad el, nem gondolhatsz rá így. Most előtted áll egy nagy lehetőség. Csináld meg azt, amit Varga kér, dolgozz normálisan, keresd meg a pénzt, és akkor számolj le ezekkel a tetűládákkal.

– Vera, szerintem csak a Kővári a tetűláda, nem hiszem, hogy a felesége is az.

– Jó, mindegy, csak valamit írass vele alá, majd ezt talán az ügyvéd unokatesód, vagyis féltesód majd kitalálja, hogy mit kell aláíratnod.

– Nem akarom, hogy bárki megtudja, hogy ki Ilike apja, és az is necces, ha kiderül, hogy az én gyerekem… de ez persze kiderül majd, amikor már semmi sem köt Nyíregyházához.

– Előbb-utóbb, amikor megszabadultál a béklyóidtól, ki fog derülni, hogy a te gyereked, és akkor már nem fogsz otthon lakni, akkor már nem leszel közel a tűzhöz. Nem ezt szeretted volna?

– De igen… néha arra gondolok, lehet, hogy külföldön kellene új életet kezdenem Ilikével. Csak aztán anyámra gondolok, aki miattam egy csomó mindent feladott, mert valójában kicsi koromtól kezdve mindig feladta az álmait.

– Jó, ezt hagyjuk, mert simán belement ezzel a faszival ebbe a szeretősdibe, úgyhogy most nehogy már anyádat kelljen sajnálnom, én téged sajnállak, oké?

– Ne mondd már ezt! Anyunak se könnyű.

– Na mindegy. Mit csinálsz holnap?

– Hát szerinted mit csinálnék? Reggel bemegyek dolgozni, a panzióban leszek. És te?

– Én szabadnapos vagyok.

– Jó neked.

– Na mindegy, kíváncsi leszek, remélem, hogy hív ez a Varga. Figyelj, rögtön szólj nekem, hogyha telefonált, jó? Kíváncsi vagyok rá, mit ajánlott és mit beszéltetek. Gondolom, hogy akkor vissza kell jönnöd Pestre aláírni valami szerződést, nem? Fogalmam sincs, hogy megy ez.

– Én sem tudom. Sejtheted, amikor felvettek a panzióba, még csak papíroznom se kellett. – Mind a ketten nevetnek, tudják, hogy megy ez arrafelé.

– Hát jó, akkor vigyázz magadra, és szóljál, amikor telefonált ez az ember, jó?

– Te leszel az első, akit hívok! Puszi.

– Szia!

– Szia! – Heni ugrálni kezd örömében a fürdőszobában. El sem akarja hinni, hogy ez megtörténhet vele, márpedig vele történik. Lehet, hogy megszabadulhat végleg Kőváritól, és elkezdhet egy olyan életet élni, ami már neki is jó lesz.

28.

Anyám egy sellő, és nem viccelek. Lea álla leesik a csodálkozástól, úgy bámulja, majd odalép és átöleli őt.

– Úristen, de jól nézel ki! – szinte kiabál, és fülig ér a szája. Anyám szintén mosolyog, és megsimogatja Lea vállát. Én csak állok és bámulok, nem vagyok biztos benne, hogy jól látok, és nem csal a szemem. Anyám ugyanis egy haspólót visel. Igen. Szerintem ez is meglehetősen furcsa az ő korában, de ez még csak-csak oké, hiszen karcsú és izmos. Bár már nem mai csirke, teszem hozzá magamban, de mégiscsak jól tartja magát. Igazából még azt is megkockáztatom, hogy egy kicsit izmosabb a hasa, mint az enyém. Viszont ami a csípőjétől a bokájáig rajta van! Én nem vagyok egy divattervező, de megpróbálom plasztikusan vázolni. Egy ezüst, pikkelyes, néhol lilába átcsapó, teljesen szűk szoknya, ami rugalmas és engedi mozogni, hiszen most megmozdul és elindul befelé. Tesz egy kört az ajtóban saját maga körül, úgyhogy jól láthatom hátulról is őt, mint sellőt.

Anyám tehát teljesen szűk, rugalmas, csillogó, pikkelyes szoknyát visel, és a lényeg még most jön: mindkét lábán hosszú orrú, ugyanolyan mintázatú, sellőbőrnek tűnő papucs díszeleg. Hát nagyon durva, mondanom sem kell, de anyám imád furán öltözködni. Én nem szoktam kritizálni, sőt inkább dicsérem, de most azért nem bírom ki, és utánaszólok:

– Anya, te ma így fogadtad a betegeket is?

Visszafordul, megigazgatja a haját, és olyan mosolyt enged meg felém a vörösre festett szájával, hogy igazából csak állok ott. És nem tudom, ha én lennék az ő egyik páciense, ami nem fordulhat elő, mert szerencsére a szexuális életem az brutál jól működik Leával – de ha mégis valami problémám lenne szexuálisan, és anyámhoz járnék terápiára, ami persze teljesen életszerűtlen, mert az ember nem megy el a saját anyjához terápiára, na de mondjuk, ha mégis, és meglátnám őt, az én saját kis külön bejáratú szexuálpszichológusomat vagy szexuális terapeutámat sellőnek öltözve, nos, hát akkor azért valószínűleg meggondolnám, hogy részt vegyek-e a foglalkozáson vagy sem.

Hozzáteszem: anyámnak meglehetősen őrült pacientúrája van. Több pasit nekem kellett leszerelni, akik itt feküdtek a kerítésünk előtt annak idején, kamaszkoromban, és szinte sírtak, zokogtak – persze külön-külön –, mert mindegyikük beleszeretett anyámba. Anyám mindig úgy reagált, ha szóba hoztam a dolgot, hogy ezzel nem kell foglalkozni, ez teljesen normális dolog. Nos, hát amennyiben bárki is normálisnak tartja, hogy hazamegy a gimiből, és éppen ott ül egy pasi a kerítésnél, aki vagy távcsővel figyeli az ő anyját, vagy csak csöndben sírdogál és megkérdezi, hogy nem tudnék-e egy kávézási időpontot foglalni neki anyámnál. Én mindenesetre kész csodának tartom, hogy nem siklottam ki ebben a családban. Például úgy, mint a testvérem, aki egész máshogy siklott ki, mint ahogy az emberek a kisiklást elképzelik, hiszen ő egy nagyon menő ügyvéd, aki apám nagyon jól menő jogi irodájában dolgozik, és baromi sokat keres, de azért valahol mégiscsak kisiklott, mert nem a becsületes szálat képviseli többnyire, de ezzel most nem foglalkozom.

Végül anyám is belép Lea után az ajtón. Báró csalódottan néz utánam, úgyhogy visszaszólok a srácoknak:

– Mindjárt jövök és focizunk egyet, okés? – Báró egyik kedvenc sportága a foci. Ebben nem értünk egyet, hiszen én a kosárlabdáért vagyok oda, de azt már be kellett látnom, mégsem valószínű, hogy egy ló kosárlabdázni fog velem. Ráadásul már akkor elég felnőtt voltam, amikor a lovat beszereztem anyámnak.

– Na, helló! – kiabál Tibi a távolból, és olyan illatokat érzek, hogy egyből beindul a nyálelválasztásom, hihetetlen, mi végigzabáljuk ezt a nyarat, fut át az agyamon. Először a szusizás, most ez, és ki tudja, még mi jön. Egyáltalán nem tudom beazonosítani az illatokat, nagyon-nagyon béna vagyok ebben, de Lea hamarosan felkiált.

– Hát ez grillezett hús, meg grillezett zöldségek, az illatok alapján eltaláltam, igaz?

– Nem olyan egyszerű kis grillezés, mint amire ti gondoltok – mosolyog Tibi. Ő lojális, türelmes, úriember, mostanában felfedeztem, hogy van egy kis pocakja, ami nem csoda, hiszen állandóan saját magán és az én hihetetlenül karcsú anyámon teszteli az újabbnál újabb kreációit. – Szóval nem egy sima grillezést hoztam össze. Ugye nem gondoljátok?

– Dehogyis – felelem. – Tudom, vagy tudjuk, hogy mindig valami különlegességben utazol – teszem hozzá. Elképzelni nem tudom, hogy lehet egy grillezést feldobni, de ő felvilágosít:

– Cápa. – Ennyit mond. – Cápa, igen. – Bólint, majd folytatja: – És strucc.

Kicsit kezdek gyomorideges lenni, amennyiben az idegességnek számít.

– Azt akarod mondani, hogy egzotikus kajánk lesz? – kérdezem.

– Így valahogy. Remélem, szeretitek a cápát és a struccot. Mármint grillezve! – teszi hozzá. Huh! Erre azért nem számítottam. Nekem a szusi is egyfajta extravagáns kirándulás volt.

Lea azt kérdezi rögtön, hogy ez nem valami védett dolog-e, ez a cápauszony… Ugye nem eszünk valami olyat, amit egyébként a WHO meg az UNESCO meg az ENSZ és még egy halom szervezet tilt, és ami illegális forgalomból került oda – neki most ez a legnagyobb problémája.

– Nem, természetesen abszolút figyelünk arra az étteremben, a Vad Tyúkban, és itthon is körültekintően választottam, hogy csak legálisan kapható cápahúst együnk. Ez abszolút fenntartható körülmények közül való, ha mondhatom.

– Ohh – leheli Lea. Na, most én nem tudom, hogy lett fenntartható vágása egy cápának és egy struccnak, de úgy döntök, hogy ezzel most nem fogok foglalkozni. Én nagy környezetvédő vagyok, amióta ez az ügyünk beindult, és mindent tiszteltem a Greenpeace-é meg az összes állatvédőé. Igazából egyáltalán nem vágyom a cápa meg a strucc húsára, de most azt kell még magamban megvitatnom, hogy az illatok fenségesek, és kérdés, ha ebből nem eszem, akkor van-e bármilyen más kaja. Lea teszi helyre ezt az egész dolgot:

– Hát figyelj, én hiszek neked, Tibi, és nagyon-nagyon éhes vagyok.

Talán akkor ezzel sem lesz gond. Amikor beljebb megyünk, Tibi ecseteli, hogy még egy pici időre van szükség, míg a kaja elkészül, addig igyunk valamit, és elhatározom, hogy kimegyek Báróhoz és Szeli kutyához egy kis focira.

– Anya, van itthon egy rövidgatyám, meg valami sportos pólóm?

Anyám csodálkozva néz rám.

– Miről beszélsz? Elköltöztél már évekkel ezelőtt, gondolod, hogy megőriztem a holmijaidat?

– Miért, mit csináltál a holmijaimmal? – csodálkozom. Tisztán emlékszem rá, hogy egy csomó fürdőgatyát meg edzőcuccot otthon hagytam azzal, hogy úgyse fogok strandolni meg edzeni járni a közeljövőben.

– Tudod, Balázskám, létezik olyan, hogy fenntarthatóság, gondoltál már erre?

– Ez jól hangzik. Szóval mit csináltál vele?

– Hát felajánlottam azoknak, akiknek szükségük van rá.

– Vagyis bedobtad egy használt ruhás konténerbe? – hüledezem.

– Nem, hát ezt ecsetelem éppen: felajánlottam azoknak a pácienseimnek, akiknek szükségük van rá.

– Micsoda? Te elajándékoztad az én fürdőgatyáimat meg edzőcuccaimat a pácienseidnek? – fakadok ki. Ezt egyszerűen nem akarom elhinni. Vagyis kénytelen vagyok, de teljes mértékben alátámasztja az anyámról laikusként felállított diagnózisomat. – Hát nem arról van szó, hogy a páciensek mennek hozzád segítségért, és fizetnek azért, hogy mindenféle jó tanácsokat adj nekik, meg felírj különböző gyógyszereket, amennyiben szükség van rájuk?

– Igen, igen, és milyen gyakran van rájuk szükség… – áll mosolyra a szája. – Nagyon gyakran, nem is gondolnád, hogy milyen sűrűn – legyint.

Azért ezt nem tudom lenyelni. Nem teszem olyan könnyen zsebre, hogy az anyám az összes sportolós cuccomat a pácienseinek ajándékozta.

– Te, anya, és nem úgy van, hogy hozzád jómódú kliensek járnak? Mert azért az óradíjad nem ötezer forint.

– Nem szeretném, hogyha az óradíjainkat hasonlítgatnánk, meg a tanulmányainkat, Balázs, mert nem egyenlő, ami mögöttünk van, utalnék például az én sok-sok éves szakmai tapasztalatomra.

– Oké, nem az óradíjadra vagyok kíváncsi – fújok visszavonulót –, hanem szeretnék legalább egy kurva edzőgatyát meg egy pólót, hogy ne a benti cuccomban meg a farmeremben kelljen összesaraznom magam.

– Ez a farmer szerinted annyira különleges, hogy óvni kell?

– Ebben nem lehet focizni.

– Szerintem ez azért nem olyan állapotú, hogy különösebben vitrinben kellene tartanod – replikázik anyám. Észlelem azért, hogy ő így szerel le engem, miközben elajándékozta a ruháimat.

– Lehet, hogy nem is elajándékoztad, hanem eladtad a cuccaimat? – állok elő egy kérdéssel.

– Mit gondolsz, Balázskám, hogy neked olyan menő ruháid voltak? Hogyha Michael Jordan vagy Eric Berne aláírás lett volna valamelyik edzőgatyádon, ne félj, azt eladtam volna, de a többit, azt felajánlottam azoknak, akik, mondjuk, hasznosítani tudják, és nem itt hevernek a szekrényben.

– Eric Berne? Ő kicsoda? – mutat érdeklődést a társalgásunk iránt immár Lea is.

– Egy pszichiáter – néz rá úgy az anyám, mint egy ufóra. – Sosem hallottál róla? Ő írta az Emberi játszmákat.

– Hát, bocs… – ingatja a fejét Lea, aztán óvatosan rám kacsint. Anyám közben zavartalanul folytatja.

– Elajándékoztam. Neked nem kellett. Én pedig hiszek a fenntarthatóságban, hiszek az újrahasznosításban is.

– Igen, észrevettem – felelem, és végigpásztázom a szememmel a sellőrucit. – Látom, ezt a szoknyát is egy halról szedted le. Lehet, hogy pont a cápa volt az, nem? – fordulok Tibihez, aki elneveti magát, de aztán elfordul, nehogy anyámmal összekülönbözzön emiatt.

– Na jól van, Balázs, most már fejezd be, menjél ki a saját cuccodban, hogyha akarsz focizni. Semmi baja nem lesz a gatyádnak, de ha mégis, akkor hazamész egy szál alsógatyában, ezt meg kimosom – zárja le a témát anyám.

– Na persze, és utána elajándékozod valamelyik impotens csávónak – mondom, és elindulok kifelé, nem akarom a reakcióját hallani. Magamhoz veszek egy labdát, legalább az állataink örülnek nekünk. A kutya, Szeli és Báró, a ló meglepő módon szeretnek focizni, és van egy kis focikapu a kertünkben, vagyis hát anyámék kertjében. Arra szoktunk lőni. Szerintem hamarosan bemutathatnánk egy cirkuszi mutatványt is. Hozzáteszem, azért a lovacskánk jobban focizik, mint a kutya, de a kapuban Szeli sokkal jobb. Én pedig váltva vagyok bíró, csatár és kapus. Úgyhogy ez mindig arról szól számomra, hogy egy kicsit levezetek. Még szerencse, hogy farmerben vagyok. Lea szerint egy kicsit elegánsabban kellene öltöznöm az irodában, de én ma is egy edzőcipőt vettem fel, és milyen jól tettem. Az ügyfeleim ugyanis nem azt várják tőlem, hogy öltönyben és Boss cipőben fogadjam őket, mint az a fasz testvérem, hanem azt várják, hogy megoldjam az ügyeiket, és ezt meg is teszem.

Na persze erről most megint eszembe jut Varga Áron, és hirtelen rosszkedvem lesz, úgyhogy egy rohadt nagy gólt lövök a kutyának, aki ettől nem sértődik meg. Ezt bírom bennük, hogy nyugodtan nyerhetek ellenük bármikor. Szóval elfocizgatok itt, arra számítva, hogy mire bemegyek, addigra lehiggadok Varga miatt, és amiatt, hogy anyám elajándékozza az én cuccaimat, és addigra talán Tibi is elkészül a vacsorával.

Észre sem veszem, meg sem hallom az autót.

Azt viszont már hallom, amikor nyílik a kapu.

Hátrafordulok, így Báró egy hatalmas gólt rúg nekem.

Akkor már hallom az ismerős hangot, és meglátom az alakját, jól öltözött, elegáns, mint mindig. Brutál jól néz ki, az az igazság, de nem fogok örömünnepet ülni, sőt csapdában érzem magam, így visszafordulok a sporttársaim felé.

– Helló, Balázs! – Így köszön nekem, mire intek.

– Szia, apa!

És bár üres a kapu, egy szépen helyezett labdát berúgok a bal felső sarokba.

– Látod, lehettél volna focista – veti oda.

Ekkor már odafordulok, és meglátom a többieket. Nem tudom, mit mondjak. Ez az a szituáció, amiből minden egyes álmomban kimenekülök. És most azon gondolkozom, hogy venné az ki magát, ha a barátnőm ott van bent anyámnál, és én egyszer csak elszököm anyáméktól, a barátnőmtől, a lótól, a kutyától, és talán önmagamtól is, nem beszélve apámról meg a feleségéről, meg a gyerekéről, aki az én gyerekem is lehetne, teszem hozzá.

– Szia, Balázs! – Egy kellemes női hang a nagy, sötét napszemüveg mögül. Egy gyönyörű szőke hajkorona, és egy tökéletes, hibátlan barnára sült alak.

Meg egy kislány, aki integet.

– Sziasztok! – köszönök vissza, és zavartan elkezdek dekázni a labdával. Természetesen Szeli megszerzi tőlem a labdát.

– Jól szórakozol? – kérdezi apám, odajön, és se szó, se beszéd, megpuszil.

– Igen, remekül – felelem, majd elkezdem a labdát a kapu felé vezetni, egy shetlandi pónival a nyomomban. Na, Balázs, mondom magamban, szedd össze magad, mert most aztán mi a szart csinálsz? Miközben apám, a volt barátnőm és az ő gyerekük eltűnik a házban, azon gondolkozom, hogy vagy lelépek, vagy itt maradok a kertben egész este, amíg Lea ki nem jön és haza nem megyünk.

Nem tudom, melyik tűnik jobb verziónak.

Anyám erre azt mondaná, fel kellene nőnöm.

De ő könnyen beszél. Nem tőle lopták el az egykori szerelmét.

29.

Alberto napjai azzal telnek, hogy ismerkedik az új feladatával. Szeretne egyszer talán ő is polgármester lenni. Pedig nem egyszerű betölteni azt a pozíciót, ezt az apjától tudja, de most, hogy véget ért a sportkarrierje, mégis szeretne megint valaki lenni. Úgyhogy mindenbe betekintést akar, ami a városvezetést érinti. Úgy érzi, sokat tudna tenni ezért a városért. Ez a város nagy embereket kinevelt már, és ő is a város híres szülötte, úgyhogy ő és a város sokat tehetnek egymásért.

Egy újabb találkozó.

Gennaróval utoljára tán öt-hat éve futottak össze, Gennaro már akkor is őszült, ami még most is furcsa, hisz a negyven még csak a kanyarban van. Gennaro azt mondja, hogy ez az ősz haj egy éjszaka jött, amikor megismerte a feleségét, akit egyébként imád, és az első este biztos volt benne, hogy legfeljebb egy éjszaka tart ki mellette ez a gyönyörű nő.

Alberto szerint ez az egész egy kamu sztori. Pedig Gennaro nem sokat kertel, most is belevág a közepébe:

– Alberto, hallottad, hogy milyen jó áron lehet most ingatlanokat kapni itt? A te Giorgio haverod árulja. Különböző apartmanházakat épített. Nemcsak itt az első soron, hanem a tengertől távolabb is elkezdődtek nagyobb építkezései.

– Igen? Na, hát szuper.

– Csak figyelmeztetni akarlak, hogy ne nagyon szálljál bele.

– De miért szállnék bele?

– Hát mert egy időben nagyon jó haverok voltatok.

– Azóta eltelt egy csomó idő, Gennaro, veled is haverok voltunk, aztán mikor találkoztunk utoljára – feleli.

– A mi cégünk egy-két részfeladatot végzett Giorgióék cégének, egy családi házas építkezésnél. És ha nem látom a két szememmel, akkor el sem hiszem, hogy a legszarabb anyagokat építette be. Nem tudom, miért spórol ki mindent az építkezéseiből.

– Köszi az információt, de ez nem az én dolgom – feleli Alberto. – Én biztos nem akarok tőle semmilyen lakást venni.

– Tudod, régen, amikor az apja döntött mindenről, akkor nagyon jó anyagokat használtak, akkor tényleg minőségi munkát végeztek. Az öreg még most is ott van a cégben, és érthetetlen számomra, hogy hozzájárul ehhez. Neked fontos a város. Nekem is fontos a város, a város képe. Én soha többé nem akarok semmilyen munkát végezni nekik, még akkor sem, hogyha mástól nem kapok megrendelést, mert láttam, ami ott zajlik. Biztonságilag mindegyik házuk időzített bomba.

– Úgy érted, életveszélyesek?

– Ezt nem mondtam. Csak annyit akarok mondani, hogy a legolcsóbb, legszarabb anyagokkal pakolja tele, aztán befedi csilivilivel, és méregdrágán eladja.

– Értem.

– Azért szóltam, mert beszélik, hogy találkoztatok.

Alberto hallgat. Ezek szerint figyelik valamelyiküket. Vagy Giorgiót, vagy őt. Eszébe jut, amikor lent ültek a tengerparton, és Giorgio vázolta neki a tervét. Nos, hát ez a nagy terv most egész más megvilágításba került.

– Igen, találkoztam vele – feleli –, érdeklődik mindenféle telkek iránt, be akar ruházni még többet a városba.

– Hát én annyit mondok neked Alberto, hogy nem lesz az jó, ha ő nagyon beruházgat Riminibe, mert szart épít, és ennek előbb-utóbb híre megy. Én mindenesetre kiszálltam az összes ügyéből.

– Értettem, és ennek megfelelően óvatosabban fogok eljárni, hogyha bármiről szó esik. Egyelőre csak, hogy úgy mondjam, ismerkedtünk, és elmondta, hogy mivel foglalkozik.

– Jó, legyél óvatos, én pedig ki fogom deríteni, hogy mi zajlik itt a háttérben.

– Köszönöm, Gennaro, és hogyha kiderítetted, akkor megteszed, hogy nekem is elmondod? – kérdezi.

– Naná, persze hogy elmondom. Te egy becsületes srác vagy, mindig neked drukkoltam, akármelyik csapatban játszottál is. Tudom, hogy te Riminiért élsz. Most, hogy visszajöttél, a feleségem is mondta, hogy itt változás lesz, méghozzá pozitív változás. Apádat is szerettük, de te mégis fiatal vagy és tetterős.

– Igen, remélem – feleli Alberto, és elmosolyodik. Az apjának jó híre van a környéken, és őneki sincs rossz. Úgyhogy ezt a Giorgio-ügyet azért körül kell járnia, de valóban óvatosnak kell lennie.

30.

– Jó estét, főnök!

– Szia, Zsolt! Megtudtál valamit?

– Én itt vagyok már a ház előtt.

– Ja, bocs, gyere, beengedlek. – Belenéz a telefonján az alkalmazásba, és látja a kertkapu előtt a férfi kocsiját. Zsolt ott áll a bejáratnál. Áron kimegy a teraszra, kezében két doboz sör, és ott várja.

– Nem iszom – kapja el a felé dobott sört a férfi –, hiszen vezetek.

– Alkoholmentes, ízesített.

– Milyen ízű?

– Mindegy, nem? Na, ülj le, és vedd már le ezt a dzsekit. – Zsolt kibújik a bőrdzsekijéből, és most látszik az izmos alakja. – Nincs ebben mindig meleged?

– Minden benne van. Az összes cuccom.

– Kis kés, nagy kés – mosolyog Áron.

– Igen, hát minden, ami kell.

– Na, mesélj!

– Sok mindent megtudtam. Az egyik az a telek, hát az teljesen rendben van. Én nem tudom, mit kell rajta néznem, de tökéletesen rendben van. Az eladókról még nem tudok igazán túl sokat, csendes volt a ház, nem láttam semmit, úgyhogy elunva a várakozást, gondoltam, vezetek egy kicsit, és autóztam egyet.

– Ezt hogy érted?

– Hát úgy, hogy elmentem Nyíregyházára.

– Bírom, hogy ilyen gyors vagy – pattintja fel a sört Áron. – Hát velem nem történik semmi, míg te lenyomozol egy egész országot.

– Nem nyomoztam le egy egész országot, csak utánanéztem ennek a lánynak. Az anyjával és a féltestvérével lakik. A féltestvére nagyon kicsi, egy év körüli. Beszéltem egy-két emberrel, szomszédokkal, nekem az a kép jött le, hogy Heni sokat dolgozik, és értelmes lánynak tartják. Egy volt osztálytársával is beszéltem. Azt mondja, hogy ők egy ideig jóban voltak, és Heninek elég titokzatos az apja, akiről senki nem tud semmit, csak annyit, hogy egyszer valaki látta, hogy sportkocsival érkezett. Valami gazdag faszi lehetett, az anyjával randevúzgattak, ennyi a hír, de konkrétum az nincsen. Arra tippelek, hogy az anyja valószínűleg nem akarta ott a szűkebb ismeretségben mutogatni a pasit, aki ha nyíregyházi volt is, akkor egy másik környéken lakik vagy lakott, vagy pedig egy másik városból járt oda. A lány anyja válogatott tornász volt, amíg a terhessége miatt derékba nem tört a karrierje. Világkupát meg ilyeneket nyert, vagy dobogós volt, már tizenhat éves korától.

– És mit mondott még Heni egykori barátnője?

– Hogy annak idején Heni azt mesélte a suliban, neki van a legjobb apja, szuper meg minden, csak külföldön dolgozik, és alig van otthon. Mindenki azt gondolta, hogy börtöntöltelék lehet, de aztán tényleg kezdték elhinni, hogy létezik ez a máshol dolgozó apa. Egyébként ez az ember valószínűleg nem is vállalta őt papíron, mert Heni az anyja lánykori nevére lett anyakönyvezve.

– Értem, és hogy élnek?

– Az anyja könyvelő, home office-ban van, mert ott van a kisgyerek. Heni egy időben együtt járt a város fenegyerekével, akitől egyébként fél Nyíregyháza tartott, a Kelemen családból egy Ricsi nevű sráccal. A fiú, aki közveszélyesen száguldozott jogsi nélkül kocsival és motorral is a városban, motorbalesetben meghalt már vagy két éve. A rossz nyelvek szerint sok volt köztük a vita, és ez a Ricsi elég agresszív fiú volt, sokszor volt kékre-zöldre verve a Heni. De aztán meghalt, Heni meg eltűnt egy időre, talán szerencsét próbált valahol, majd miután megszületett az anyja második gyereke, visszaköltözött.

– Ki a másik gyerek apja?

– Nem tudni – ingatja a fejét Zsolt. – Ő is az anyja vezetéknevét kapta. Heni meg éjjel-nappal dolgozik. Gondolom, hogy segítse az anyját. A lány nappal egy motelben dolgozik, ahol a legzüllöttebb lumpen alakok szállnak meg, egy éjszakára ötezer forintért.

– Szép – fúj egyet Áron.

– És van ennek egy úgynevezett bárja is, még zárva volt, úgyhogy csak a bejáratig jutottam. Egy ilyen kis helyi kocsmának tűnik, és a lány ott szokott este, műszak után felszolgálni. Egyébként pedig szobalány, mindenes, takarítónő ebben a motelben.

– A tulajról mit tudsz?

– A tulajdonosnak van egy pár vállalkozása ott Nyíregyházán, de mindegyik ilyen kisebb buli. Ez a legnagyobb. Aztán van valami trafikja, meg egy ilyen kicsi élelmiszerboltja.

– Uzsorás?

– Hát van rá sansz, de már nem volt időm ezt is körüljárni, mert még akartam jelenteni neked, de ha gondolod, holnap is odamegyek és körülszimatolok.

– Nem, holnap nem kell – feleli gyorsan Áron, nem felejtve, hogy másnapra milyen tervei vannak. – Most nem kell lemenned egy darabig, majd szólok, ha mégis, jó? – Nem szeretné, ha Zsolt a nyomozásai közben véletlenül az ő ügyébe futna bele, bár egyelőre az ő ügye még nem is ügy, de az semmiképp se lenne jó, gondolta, ha Zsolt előbb tudna róla, mint a saját felesége. – Szóval, mit gondolsz a lányról, alkalmazhatjuk?

– Hát szerintem normálisnak tűnik, viszont nem tudom, mit csinál a pénzzel.

– Hogy érted?

– Jól keres, főleg feketén, nem tudom, mennyit, de szerintem a havi kettőötven nettója biztosan megvan.

– Kettőötven – bólint Áron rezzenéstelen arccal.

– Vagy három, igen, max három.

– Három – ismétli meg. Zsolt a legjobb embere, de bármikor elkezdhet követelőzni, szóval nem mondja ki, hogy nekik néhanap ennyi egy vacsora egy étteremben a feleségével.

– Tehát gondolom, hogy egy nagyobb fizetésért szívesen elmenne, de azt, hogy mit csinál a pénzzel, nem tudom. Nyaralni nem járnak. A kistestvérét öltözteti, vagy én nem tudom.

– Mire tippelsz?

– Ötletem sincs. Talán valami uzsorakölcsönt fizetnek vissza. Gőzöm sincs. Majd egyszer tovább kéne menni ezen a nyomon.

– Szólok, mikor.

– Te vagy a főnök, amit mondasz, én azt csinálom. Arra gondoltam, ezt a tulajdonos házaspárt egy kicsit körüljárom holnap. Bemegyek ide-oda, földhivatal, majd meglátom, mit szeretnél, hogy mit csináljak holnap.

– Ez így tökéletes. Holnap irodán kívül leszek, de természetesen el tudsz érni, bármi van, jó?

– Jó, és akkor ez a Heni lány nyerte ezt az állást?

– Nem tudom. Nem tudom. Lehet, hogy igen.

– Keveset tudsz róla, nem?

– Most csak azt akartam tudni, hogy rendezetten él-e.

– Igen, szerintem rendezetten él. Nekem egy kicsit furcsa ez az egész, persze. Felteszem, az anyja se keres keveset. Most gondolj bele, a nő egy könyvelő. – Áron belegondol, és azt tökéletesen látja, hogy ő hány százezer forintokért könyveltet, de feltételezi, hogy azért a nyíregyházi kisvállalkozásokért nem lehet ilyen könyvelési díjat kérni.

– Nem tudom, de azt mondod, van egy kisgyereke, úgyhogy, gondolom, olyan sok céget nem vállal.

– Jó, de hát hárman élnek egy kis lakótelepi lakásban, mire megy el a pénz? Mire költik?

– Sokan spórolnak, meg tesznek félre.

– Igen, főnök, csak te mondtad, hogy ez a lány, ez akarja a pénzt, a nagyobb fizetést. Tehát, hogy neki valamire nagyon kell a lóvé.

– Valami kölcsönről volt szó, ha jól emlékszem. – Áron próbálja visszaidézni, amit hallott.

– Oké, én ezt értem, de mire vett föl kölcsönt?

– Lehet, hogy lakásra.

– Igen, az lehet. – Ő is kinyitja a sört, aztán ülnek csöndben, és Áron azon gondolkozik, hogy vajon egy lakáshitelre vett-e föl pénzt az a csaj, vagy sem.

– Szerinted mikori az a lakás, és mióta laknak ott?

– Úgy beszélik, azóta laknak ott, mióta Heni megszületett, tehát nem valószínű, hogy most fizetik ki a lakást.

– Lehet, hogy van még valami a nevén, vagy vettek egy nyaralót, vagy kocsit.

– Az anyjának van egy Daihatsuja, vagy valami ilyen ezeréves pici autója, ott áll lent, hát nem egy nagy szám.

– Jól jön a pénz mindenkinek, nem?

– De igen, csak fura, hogy ennyire kell neki, nem?

– Nem tudom. Megeshet, hogy összevitatkozott az anyjával. Az én világomban nem fura, hogy valakinek kell a pénz – neveti el magát. De azért Zsolt bogarat ültetett a fülébe. – Majd, amikor szólok, akkor nézz utána alaposabban, jó? Még én is gondolkozom, hogy felvegyem-e őt a litvérvári boltba.

31.

Azt hiszem, ilyesmi lehet egy jégszobor, mint amilyen én vagyok, amikor ők bemennek, én meg csak állok a kertben. Igen, elgondolkozom a szökés lehetőségén, de egyre biztosabb, hogy anyám erre azt mondaná, hogy nem nőttem fel, még gyerek vagyok, és gyerekesek a reakcióim.

Kevéssé érdekel, hogy mit mond, az viszont azért számít, hogy mit mondana Lea, hogyha megtudná, milyen érzelmek dúlnak bennem. Úgyhogy kihúzom magam. Egyenes vagyok, megsimogatom a két csapattársamat, megdicsérem őket, jól fociztak, mind a ketten be akarnak jönni utánam, úgyhogy még megígérem nekik, hogy szerzek egy kis almát hamarosan.

Ahogy az előszobába lépek, szinte kupán csap a múlt. A múlt, vagyis hogy apám elvitte az én barátnőmet, Dorinát, és aztán az is bevillan, amint anyám mondja: „De hát akkor már egy hónapja szakított veled ez a lány, vagy még régebben.” Nem ez a lényeg, hanem az, hogy Dorinát lenyúlta tőlem az apám, és hiába békéltünk meg utána valamelyest egymással, most sokkolt, amikor megérkeztek ide.

A kislányuk integet újra a teraszról, odaszalad hozzám és átölel. Bevallom, ez olyan furcsa. Egyszer csak megjelenik a teraszajtóban Lea, és látom Dorina fejét is, Jézusom.

Mondhatnám, életem női itt vannak most ebben a házban. Itt van az anyám, a legmeghatározóbb nő az életemben, és ennek ellenére azért viszonylag normális maradtam. Itt van Lea, a szerelmem, és itt van Dorina, aki faképnél hagyott, és aztán összejött az apámmal, úgyhogy nem egészen tudom, mitévő legyek ebben a helyzetben.

Persze apám megoldja.

– Gyere, Balázs, menjünk ki a teraszra, jó? – Kezében ott egy pohár ital. Ha jól látom, pezsgő, tehát Dorina vezet, következtetek, aztán hamarosan anyám is felbukkan még egy pohár pezsgővel, és felém nyújtja.

– Nem iszom, köszi – mondom. – Egyébként is csak sörözni szoktam.

Erre apám felszólít:

– De, kérlek, igyál! – Hát nem tudom, hogy hány olyan ember van, akit a szülei próbálnak leitatni és alkoholistává tenni. Nézek rájuk, aztán ezt a gondolatomat hangosan ki is mondom. Apám felnevet. Anyám pedig pszichologizálni kezd.

– Balázs, te sosem leszel függő, nem vetted észre? Te nem vagy függő típus, úgyhogy nyugodtan ihatsz. Ma nyugodtan igyál.

Hát így történik, hogy kimegyek apámmal a teraszra, és már nem akarom pofán vágni, mert annyi minden történt, és tudom, hogy valahol mégiscsak elvette a szerelmemet, és nézem őt, és arra gondolok, hogy szeretem. Ez milyen durva, felkavaró érzés!

Leülünk, nézzük azt a kertszakaszt, ahova Báró és Szeli már nem teheti be a lábát. Mondjuk sokkal kisebb kertrész van fenntartva az embereknek, mint az állatoknak, és anyám szerint ez így van jól. Virágzik a leander, szóval trópusi vagy mediterrán a hangulat.

– Igyunk – emeli meg a poharát apám.

– És mégis mire? – kérdezem.

– Mondjuk arra, hogy nem lehet a saját fiam ennyire őrült – néz el a távolba –, hogy így elbaszott egy szerződést.

– Erre akarsz velem inni? – fakadok ki. – Kurvára fáj ez nekem anélkül is, hogy emlegetnéd. Egyébként honnan tudsz róla, vagy honnan tudtok róla?

– Onnan, hogy az ügyfelünk Varga Áron, és Laci képviseli egy csomó ügyében, amit te nem is vállalnál el. Erre elmegy egy szar ingatlanüggyel hozzád, és máris belenyúlsz a darázsfészekbe.

– Apa, mondhatnám, hogy az én hülyeségem volt, de így volt lefordítva a szerződés, nem figyeltem oda – hadarok összevissza, és hallom, milyen hamis ez az egész, amit mondok. Apám néz rám, felteszi a napszemüvegét, mert úgy tűnik, hogy a lemenő nap még belesüt a szemébe. Egy egészen menő, tök sötét pilóta-napszemüveg, de lehet, hogy ez nem is pilótafazon, én nem tudom, egy nagy, sötét napszemüveg, ami meglehetősen jól áll rajta.

– Balázs. – Csak ennyit mond, én pedig folytatom.

– Oké, elbasztam. És most mit csináljak?

– Utálom, hogy azért jövök állandóan hozzád, hogy figyelmeztesselek – utal arra a repülőútra, amin egyszer csak váratlanul megjelent. Huhh, elég necces volt az is.

– Engem nem kell figyelmeztetni. Tudom jól, ha valamit meg kell javítanom.

– Valahogy ezt nem nagyon tudod megjavítani. Tudod, milyen ez a fazon?

– Na, milyen?

– Ez a fazon, ez olyan, kérlek szépen, hogy esetleg holnap eltűnsz, és senki nem fog megtalálni soha többé.

– Úgy érted, hogy gyilkos? – kérdezem, és elég rémültnek tűnik a hangom.

– Hát mondhatnék egyet s mást. Ő konkrétan nem gyilkos, tiszta a keze, de azért nem ajánlom, hogy összetűzésbe keveredj vele. És azért vagyok itt, hogy kitaláljunk valamit.

– Elképzelésem sincs, mit tudnánk kitalálni.

– Azt kell kitalálni, fiam, hogy kimész Riminibe. De előbb végig kell néznünk a dolgokat. Ez a szerződés nagyon sok szempontból bűzlik, menjünk rajta végig.

– Most komolyan azért jöttünk ide, hogy dolgozzunk? – Csak néz, mint egy szikla, megfejthetetlen az arca, és végül azt mondja, igen. Hát erre tényleg igyunk, mert nem tudom, mi lesz belőle. Úgy érzem magam, mintha most vizsgáznék római jogból, csak míg azt jelessel teljesítettem, most, sejtem, bukásra állok.

32.

– Most komolyan egy kórházba kell bemennem? – kérdezi Vera, és csodálkozva néz a férfira.

– Kigugliztam útközben, hogy itt működik a nőgyógyászat, másrészt, úgy vélem, terhes nőkkel a szülészeten lehet leggyakrabban találkozni.

– Oké, de mit fogok én csinálni ott? Random leszólítok nőket?

– Bejelentkezhetsz akár egy vizsgálatra is.

– Na, ne már, nem fogok államiba menni.

– Ó, istenem, ezt nem hiszem el.

– Miért nem?

– Mióta vagy ilyen válogatós? A szűrővizsgálat az fontos dolog. Mikor voltál utoljára szűrésen? – Vera csodálkozva néz rá.

– Most komolyan az én nőgyógyászati szűréseimről fogunk beszélgetni? Egy éve biztos voltam.

– Hát akkor itt az ideje megint. Én kint várok, vagy autózom egyet, majd hívj fel, hogyha végeztél.

– Mármint a vizsgálattal?

– Nem, hanem hogyha találtál egy olyan lányt, aki nem akarja megtartani a gyereket, a többi az én dolgom.

– És most ezt hogy képzeljem el, mindenkit megkérdezzek, hogy te, van apukája a gyerekednek?

– Nagyon ügyes vagy, az ügyfélszolgálaton mindent megoldasz. Úgyhogy szerintem a barátnőd állásáért még ez is sikerülni fog.

Vera nagyot sóhajt, majd besétál a kórház épületébe.

– Hova, hova, hölgyem?

– A nőgyógyászatra – sóhajtja.

– Ott a betegfelvétel jobbra – irányítja el egy portás. Úgyhogy kénytelen-kelletlen, de bejelentkezik a nőgyógyászatra.

Felküldik a második emeletre, ahol egy csomóan várakoznak. Elképzelése sincs, hogyan fog megszólítani bárkit is. Az viszont biztos, hogy legalább tizenvalahány embert végig kell várnia. Vajon hány nőgyógyász dolgozik itt egyszerre?

– Szia, Veruska! Hát te mit keresel itt? De rég láttalak! – És egyszer csak észreveszi a volt osztályfőnökét.

– Edit néni! – köszön, de kicsit furcsa neki a nénizés.

– Ugyan már! Azt hittem, hogy összetegeződtünk pár évvel ezelőtt. Mesélj, mi van veled, Verus? – Mosolyogva nézi a tanárnőjét, akinek akkor volt a harmincadik szülinapja, amikor ők az általánosba jártak.

– Dolgozom, és most hazajöttem egy napra. Hát Edit néni mit keres itt?

– Én csak eljöttem egy szűrővizsgálatra – pirul el az osztályfőnök. Úgy látszik, mindenkinek tabutéma ez a nőgyógyászat, gondolja Vera.

– És minden rendben van a tanárnőnél?

– Velem abszolút rendben van, a suliban tanítok, és minden nap elgondolkozom azon, hogy miért nem lettem zöldséges – neveti el magát.

– Jaj, ne már, Edit néni volt a legjobb magyartanár, vagyis te voltál… – jön zavarba.

– Igen, azt tudom. Na és mi van azzal a kis bitang barátnőddel?

– Henire gondolsz?

– Igen, Henire, hogy van?

– Hát, itt lakik, nem szoktál vele találkozni?

– Nem, már legalább egy éve nem láttam. Utoljára a piacon futottunk össze, amikor mindenki mesélte, hogy kistestvére született.

– Igen, de azóta nem sok minden történt vele. Ilyenkor nincs suli? – kérdezi Vera.

– Van suli, csak ma nem. Ma mindenki kirándulásra ment, nekem éppen nincs osztályom, jövőre kapok egy újat.

– Ja, értem.

– És te mesélsz? Mert Budapesten élsz már, nem?

– Igen, Budapesten élek, de most idejöttem szűrővizsgálatra, és meglátogatom a szüleimet. Csak egy nap, mert holnap már dolgozom.

– Hát persze, nincs ezen mit csodálkozni, az ember a szülővárosában érzi a legjobban magát. Furcsállom egyébként, hogy Heni itt maradt, de hát szegény az anyjának segít a gyerek körül, gondolom én. Nem tudod, hogy hol dolgozik az a lány?

– De igen, egy motelben.

– Hát figyelj, a te Heni barátnőd, az mindig kilógott egy kicsit a sorból. Kicsit csodálkozom rajta, hogy nem tanult tovább, bár úgy tudom, te se mentél.

– Jó, ezt most hagyjuk. Nekem van egy jó állásom, szóval minden szuper.

– Na igen. Egyébként Heni okos kislány, és nem tudom, hogy miért nem tanul tovább, miért kell otthon maradnia az anyjával, és miért kell feláldoznia magát? Hát ha az anyja ilyen hülye volt, mert bocsáss meg, hogyha az anyjának ez volt az életcélja, hogy legyen még egy kisgyereke, az az ő dolga, nem? Most sincs a gyerekhez apuka.

Vera már arra gondol, lehet, hogy jobb lenne, ha behívnák, és nem kellene tovább beszélgetnie ezzel a nővel, aki ugyan nagyon kedves tanárnője volt, de most mégis úgy érzi, egy kicsit sok belőle. Közben jönnek-mennek körülöttük az emberek.

Aztán már szólítják is vizsgálatra.

Egy fiatal, kedvesnek tűnő orvos megkéri, hogy vetkőzzön le, és Vera arra gondol, hogy milyen szürreális ez az egész, mit meg nem tesz Heniért, meg hogy Heninek állása legyen. Itt áll egy nőgyógyászati rendelőben, kiszolgáltatottan, vizsgálatra várva, és terhes csajokat keresve, akik közül valaki örökbe adná a gyerekét. Őrült világ ez, suhan át az agyán.

33.

Amilyen fura volt a tegnap este, olyan fura ez a ma reggel is. Nem elég az, hogy van időnk beülni egy tojásrántottára az egyik kis reggelizőhelyre itt, a Pozsonyi úton, de még csöng is a telefonom. Az apám hív, és én felveszem. Na, ilyesmi nem tudom, hány éve nem fordult elő. Ez az egész, hogy mondjuk tojásrántottát reggelizzek egy Pozsonyi úti kis kávézóban a szerelmemmel, és felvegyem apámnak a telefont. Elég szokatlan az egész, de azért beleszólok.

– Helló! – Köszönök, fura, nem? Hogy az ember az apjának azt mondja, hogy helló! De egyébként hogy köszönnék neki, például így: Szia, apa? Annál sokkal több történt közöttünk, mint hogy egyszerűen csak szia, apázzam őt. Elmondhatnám azt is, hogy miért, csak nincs hozzá kedvem.

Mindegy.

– Helló, Balázs! Gondolkoztál azon, amiről legutóbb beszéltünk?

– Hát hogyne gondolkoztam volna, egyfolytában azon gondolkozom, főleg mióta elmesélted ennek az ügyfélnek a viselt dolgait – felelem. Mert hát azért apám nem köntörfalazott, és ebből olyan kép derült ki Vargáról, hogy még inkább az inamba szállt a bátorságom, bár igyekszem magam tökös gyereknek mutatni, ugyanis a bátyámmal szemben mindig erre volt szükségem. És most úgy érzem, hogy Vargával szemben is ez a legjobb taktika. – Persze, gondolkoztam, és igazad van, meg kéne nézni a dolgokat.

– Tehát akkor ugye beleteszed a szép kis fenekedet egy autóba, és elindulsz Rimini felé?

– Igen, persze.

– Vidd a barátnődet is, Leát, hiszen ő is ügyvéd. Gondolom, tud az ügyről. – Nem válaszolok. Mert hát… – Oké, nem kell mindenről tudnia – mondja, mintha olvasna a gondolataimban. – Mit szólnál, ha elmennénk mi is? Egy ilyen kis hétvégére vagy pár napra.

– Uhh, apa – nyögöm.

– Balázs, Balázs, ideje felnőnöd.

– Tudom, anyám is mindig ezt mondja.

– Anyádnak teljes mértékben igaza van.

– Mindig, ugye, apa? – húzogatom a bajuszát. Hiszen azért anyám és apám között nem kevés vita és balhé volt gyerekkoromban.

– Természetesen nem mindig – vágja rá. – Nem mindig, velem kapcsolatban például nem volt mindig igaza, de a gyerekeivel kapcsolatban nagyon gyakran igaza van. Egyébként, Balázs, te tudsz róla, hogy anyád nemrég esett át egy beavatkozáson?

– Milyen beavatkozáson? – hökkenek meg.

– Hát ugye, ez az. Azt se tudod, hogy milyen beavatkozása volt anyádnak?

– Nekem semmit sem mondott!

– Ez nem azt jelzi, hogy esetleg túl ritkán találkozol vele?

– Mondd már, milyen műtétje volt! – kezdem felhúzni magam. A saját anyám, aki minden szarsággal felhív, azt nem mondja meg, hogy volt egy műtétje?!

– Mellplasztikája – vágja rá.

– Ne már! – Bár telefonon beszélünk, tuti, hogy elvörösödtem. – Ezt most komoly?

– Igen, de emellett egyébként, ha nem tudnád, volt egy biopsziája is a hüvelyből.

– Na, ne már, apa, ezt ne csináld, ez nem a mi témánk.

– Tudod, végül negatív lett, de azért gondolhatnál néha anyádra, s egy kicsit többet is találkozhatnál vele.

– Na jó, hát ezt most pont tőled nem akartam hallani – motyogom, és igyekszem rendet rakni a fejemben. Vagyis anyámnál valami gáz volt, és ezért csináltak neki szövettant? És mi van a mellével? – Megműttette a mellét? – csúszik ki a számon. Lea érdeklődve hallgatja a szavaimat.

– Beszéld meg vele! Hol vagy egyébként, mi ez az óriási háttérzaj?

– Leával reggelizünk egy kávézóban.

– Akkor egyetek nyugodtan, aztán lehet elindulni Rimini felé. Már ha jót akarsz magadnak.

Apám már megint egy csomó gondolkodni valót hagyva csapja le rám a telefont.

34.

Van egy csomó ideje, úgyhogy úgy dönt, felhívja Zsoltot, és megkérdezi, melyik lakótelepen lakik Heni. Aztán beírja a GPS-be a címet, és elindul. Maga sem tudja, hogy mit szeretne, és miért érdekli, hogy hol lakik ez a lány, akit – bár szimpatikus – valószínűleg nem fog felvenni, hiszen az szinte lehetetlen, hogy most Vera találjon nekik egy örökbe fogadható gyereket.

Márpedig túl sok minden van a múltban, ami miatt elő kellene rukkolnia valamivel. Amikor először találkoztak, meg a kezdeti éveikben a pénz semmit sem számított. Lilla és Áron volt a legcsodásabb szerelmespár. Mindenen átível majd a kapcsolatuk. Ebben szinte biztosak voltak, és nemcsak ők, hanem körülöttük bárki.

A csinos, mindig sportos, mindenkin segíteni akaró Lilla az idézeteivel, a versekkel, amiket a megfelelő időpontban adott elő, és Áron, aki mindig tudott számolni, aki mindig tudta, hogy mi áll jól Lillán és persze saját magán, mindig tudta, milyen virággal kell meglepnie Lillát. Szép párt alkottak, és amíg nem volt pénzük, addig azt hitték, hogy bármire képesek.

Aztán jött az abortusz.

Már túl sokszor jutott azóta az eszébe, és újabb és újabb tőrdöfés a szívében, ahányszor újra végiggondolja, de mivel ő mindent analizál, nem képes nem maga elé pörgetni ismét a történteket.

Mit is mondott akkor, amikor megtudta Lillától, hogy terhes?

– Jézusom, ezt nem gondolod komolyan, ugye? – kérdezte. – Ezt ugye nem akarod?

– Hogyhogy nem akarom? Hát nem direkt volt. Ez megtörtént velünk, Áron – felelte a lány. Fiatal volt, okos, izgalmas és gyönyörű.

– Tudom, hogy megtörtént, de általában a lányok szoktak vigyázni, nem?

– Ezt úgy utálom. Miért, miért nem lehet a fiúknak vigyázni?

– Jó, most erről ne nyissunk ideológiai vitát, megtörtént, és nem tudunk mit tenni. Mindenesetre most nem állunk készen egy gyerekre.

Ezzel persze Lilla is egyetértett, mert kábé semmijük sem volt, csak a nagy álmaik.

Azt akkor Lilla nem tudta még, hogy sosem fog készen állni rá, mert a helyzet az mindig bonyolultabb annál, mint hogy készen állj egy gyerekre, kivéve, amikor már akarod a gyereket, mert akkor már készen állsz rá, de ő nem jön, mint náluk sem. Most már Áron is tudja ezt, pedig a férfiak nem szokták tudni. És elismeri, hogy hiba volt.

– Abortuszra kell menned – mondta. – Nem tarthatod most meg, majd lesznek még szuperek a körülmények. Most semmi pénzünk nincs, mindenfelé tartozunk, ezt nem tehetjük meg egy gyerekkel, hogy ilyen körülmények közé szülessen! És egyébként is, húszévesek vagyunk, kiből lesz manapság húszévesen szülő? Majd mondjuk öt év múlva. Legalább öt év.

– Mi lesz öt év múlva?

– Öt év múlva majd jobb lesz a helyzetünk. Öt év múlva lesz pénzünk, öt év múlva lehet, hogy lesz egy lakásunk is, és akkor felnevelhetjük a gyereket. De addig még van egy csomó dolgunk.

– Most jöttünk haza Riminiből, ahol minden olyan szuper volt!

– Majd még ezerszer jövünk Riminibe – ígérte Áron akkor.

– Nem. Én csak akkor akarok eljönni Riminibe, amikor lesz egy gyerekünk – állt ott makacsul Lilla.

– Úgy lesz. Nem kell sokáig várnod.

Áron azután elkezdett kérdezősködni. Majd odaállt a barátnője elé:

– Találtam egy nőgyógyászt, állítólag a legjobb, és nem kell bizottságok elé járulni, engedélyeket kérni.

– Milyen engedélyt?

– Az abortuszra. – Igyekezett határozott hangon válaszolni. – Megcsinálja otthon, sima ügy, nem gond. Gyorsan túl leszel rajta, fájni sem fog.

Így kerültek el Karda doktorhoz. A nőgyógyász nagyon kedves, mézes-mázos fogadtatásban részesítette őket, majd közölte, hogy hát ezt a beavatkozást ő a magánrendelőjében is meg tudja csinálni.

– Egy nap pihenés, aztán minden a régi lesz.

Ebből lett egy hét intenzív osztály, és Lilla méhének kivétele – hogy megmentsék az életét.

Ki más lenne a hibás, mint Áron, aki megtalálta ezt a Karda doktort.

Valójában csak meg akarta büntetni akkor, amikor elhívta egy beszélgetésre, de ő nem akart elmenni. Karda doktor az a beszari típus volt, aki nem akart találkozni az ügyfeleivel, főleg akkor, amikor jól elbaszott valamit – amint kiderült, nem ez volt az első esete, bár ez volt az egyik legdurvább.

Végül Karda doktor és Áron mégis találkoztak. És hát Karda doktornak volt egy kis pökhendi árnyalat a hangjában, ahogy tárgyalt Áronnal.

Áron akkor még megállíthatta volna magát, akkor még maradhatott volna a jó úton, de valami történt vele. Talán bekattant, ahogy Lilla később megjegyezte. Arra gondolt, hogy van ez a lány, akit szeret, akit nagyon szeret, de ki tudja, hogy vele akarja-e leélni az életét, és most, hogy ez a szörnyűség megtörtént, s Lilla elveszítette a méhét, sőt majdnem az életét is miatta, mert ő találta ezt a Karda doktort, most már nincs túl sok választása. Konkrétan csak egy. Erre gondolva úgy felhúzta magát, hogy hát szegény Karda doktor végül is most ott nyugszik a Duna fenekén.

Áron a szíve mélyén nem ezt akarta. Valahogy máshogy tervezte rendezni a dolgokat, de Karda doktor túl pökhendi volt. Ezt a pökhendiséget Áron nehezen viselte. És akkor megtörtént, ami megtörtént.

Mielőtt elmesélte neki, azt hitte, hogy Lilla is örülni fog.

De Lilla nem örült, sőt teljesen kiakadt, és arról beszélt, hogy most biztos vissza fogják keresni, kinek lehetett konfliktusa Karda doktorral, biztos meg fogják Áront találni, hogy a fenébe lehet ilyen büntetést adni valakinek, egy közgazdász hogy tud így viselkedni, és hogy tud így kiborulni, és egyáltalán, hogy tudta ezt megtenni ővele? Éppen ez az, amit Áron egyáltalán nem értett: Lilla miért gondolja úgy, hogy ezt ővele szemben tette volna. Nem ellene cselekedett, hanem pontosan Lilla érdekében. Azért, mert Karda doktor teljesen elcseszte azt a sima kaparást, ami – tudomása szerint – nem egy bonyolult beavatkozás.

Azóta Áron egyáltalán nem kedveli a nőgyógyászokat, valójában semmiben sem hisz, de az biztos, hogy nem egy nőgyógyásztól fog gyereket szerezni maguknak. Természetesen próbálkoztak az elmúlt években ezzel-azzal.

Izgalmas emlék, hogy Karda doktor kapcsán megkereste a rendőrség, de hát neki fix alibije volt. És azt is tudták, hogy ő bent sem járt nála soha. Úgyhogy ezt megúszta. Meg még sok minden mást is. Azóta okosabban csinálja a dolgait, és nyilván ott van már neki Zsolt, mert ő nem szereti az erőszakot. Most is, ahogy autózgat, kinéz a Porschéből, és lát egy srácot, aki pórázon rángat egy kutyát – igen, úgy gondolja, hogy ő valójában gyűlöli az erőszakot. Hogy néha mégis ahhoz kell folyamodnia, elszomorítja. Ő szeretne nyugodtan élni, mostanra már megteremtett egy csomó mindent.

Valójában most, ahogy Nyíregyházán autózik, és látja a kórházi épületet, megrázza a fejét, nem lenne kedve itt betegeskedni, persze sehol sem.

Belehasít a felismerés, hogy valójában Karda doktornak – akinek már a keresztnevére sem emlékszik szerencsére – köszönheti ezt az egészet. Azt, ahová eljutott. Az anyagi fellendülését: ez volt az a pont az életében, amikor elhatározta, hogy neki pénz kell, mert borzasztó volt, hogy a pénztelenség miatt kellett elvetetni azt a gyereket, és hogy a pénztelenség miatt történt ez Lillával, akit imád, de akitől soha nem fog tudni szabadulni.

Nem mintha akarna, de azért ez olyan furcsa érzés számára, hogy valakiért felelős lett, mint ahogy A Kis hercegben mondja a szöveg: te egyszer s mindenkorra felelős lettél azért, akit megszelídítettél – csakhogy ő nem megszelídített, hanem tönkretett valakit. És néha elgondolkozik azon, ha egyszer netalán gyerekük lesz, akkor vajon megszabadulhat-e ettől a felelősségtudattól. Persze ez teljesen nehéz ügy, hogy miként lehetne gyerekük, próbáltak már béranyát fogadni. Volt is egy iszonyatosan szarul sikerült kísérletük, amire visszaemlékezni sem akar.

Mindenesetre most azt szeretné, ha a dolgok rendeződnének. Rimini meglepetés volt, de tudja pontosan, hogy amikor Lilla majd visszatér, és elviszi őt oda, akkor a felesége meg fogja kérdezni, hogy mi van azzal az egykori ígérettel, és egyáltalán mit képzel, hogy miért vitte őt most Riminibe, amikor arról volt szó, hogy oda csak gyerekkel mennek. Ha már ezt a lakásvételt így elbaszták, akkor legalább ezt a csodás hírt szeretné elmondani neki, hogy szerzett neki egy gyerekéről lemondó anyát, akit ők örökbe fognak fogadni. Egy fehér bőrű gyereket. Nincs bűntudata azért, hogy fehér bőrűt akar. A világ ilyen. Ő még a cigány gyerekből is csodás kisembert nevelne, de ez a világ nem kedvezne nekik.

Nem fog több embert megölni – vagy talán mégis, ki tudja –, de ha ez a gyerek meglesz, megszületik, akkor megváltoztatja az egész életét.

Leparkol Heniék lakótelepi, sokemeletes háza előtt, csak nem tudja, hogy ezt miért tette. Miért jött ide, amikor egész más hozta őt Nyíregyházáig?

Egész másért ment, és a remény vitte oda, de biztos benne, hogy ez a Vera nem fog neki gyereket szerezni, mert ez fél mindentől, ehhez vagányság kell.

Bámul föl egy házra, ahol ki tudja, milyen sorsok vannak. Valószínűleg sokkal nehezebbek, mint az övé. És mégis, valahogy tudni akar mindent egy lányról, akihez semmi köze. Akit talán fel fog venni, nem tudja még, mi lesz, teljes zavar van benne.

Este pedig megjön Lilla, és valamit mondania kell neki. Hát ez a legnehezebb.

35.

Érkezik egy lány, és hirtelen olyan szaporává válik Vera pulzusa, hogy maga sem érti, mi történik.

Pedig már menni akart, mert végzett, elbúcsúzott egykori osztályfőnökétől is.

A lány ismerősnek tűnik, de fogalma sincs, honnan az. Szomorú a szeme. Megáll, és a falhoz dől.

Verának még mindig úgy ver a szíve, mintha lefutotta volna a nyolcvan gátat.

Így aztán nem indul el, hanem vár.

Csak figyel, és vár.

A lányt behívják. Valamilyen Klaudia. Megvárja, amíg kijön, aztán ráköszön.

– Helló! Mizu? – Most igyekszik bevetni az ügyfélszolgálatos rutinját. Mindenkivel ki kell jönnie, normálissal és hülyével egyaránt.

– Helló, honnan ismerjük egymást?

– Te nem a mi sulinkba jártál? A Móriczba.

– Nem.

– És nem a Napfény utca környékén laktál?

– Végül is… – int a lány, aztán nem mondja az utcanevet.

– Hát akkor onnan ismerhetjük egymást. Én Vera vagyok.

– Én pedig Klaudia.

Klaudia legfeljebb vele egyidős lehet, magas, nagyon vékony alkatú, kiugró arccsontú, domború homlokú lány. Barna, egyenes haját hátrasimítva hordja.

– És mit keresel itt?

– Inkább ne…

– Csak nem te is? – kérdezi Vera.

– Jaj, basszus… – tör ki Klaudiából.

– És most mi lesz?

– Hát én nem tudom. Ez elég gáz – feleli a lány, és könny futja el a szemét.

– Micsoda?

– Hát az apám megöl, ha megtudja.

– De mi van?

– Bekaptam a legyet – nyögi ki. Aztán mind a ketten elnevetik magukat. – Veled is ez van?

– Nem, én bekaptam valami nemi bajt. – Ezen is nevetnek.

– És most mi lesz?

– Én kaptam receptet, de te mit fogsz csinálni?

– Nem tudom – feleli a lány –, fogalmam sincs.

– És ki a gyerek apja?

– Nahát, arról ne is beszéljünk.

– De miért?

– Úgy volt, hogy szakítottam Zotyóval, és akkor jött Laca, de én tényleg nem akartam… Jó, nem kellett volna, hülye voltam.

– Tehát most nem tudod, hogy ki a gyerek apja?

– Hát nem.

– És nem akarod megtartani?

– Nem, egyáltalán nem akarom megtartani, de nem tudok mit csinálni. Érted? Mert most azon kívül, hogy itt dolgozom egy DM-ben, nincs jövőm, ott lakom ennél az alkoholista apámnál, meg a mindentől beszari anyámnál, és nem tudom, hogy mit csináljak.

– Hát figyelj, nekem van egy ötletem. – Most vagy soha, gondolja.

– Tényleg? Mi?

– De egyébként te mit szeretnél?

– Ha nem lennék terhes – dől neki a falnak.

– Oké, de az vagy, szóval… Mi lenne most a legjobb?

– Hát én azt gondoltam, hogy el kéne vetetni, de a doki mondta, hogy tizenhárom hetes terhes vagyok. – A farmerja zsebéből előhúz egy agyongyűrt papír zsebkendőt, és megtörli a szemét. – És így már nem lehet megszakítani.

– Miért?

– Mert tizenkét hetes korig szakítják meg. Utána már illegális és bűncselekmény és a többi.

– Jézusom, na figyelj! Van egy ötletem.

– Tényleg? Nem tudom elhinni.

– Aha. És pénzed is lehet belőle.

– Micsoda?

– Igen, tényleg. Figyelj, van egy ismerősöm.

– Ne, ne, ne, én nem akarok semmi hülye dologba belekeveredni! A Zotyó is olyan hülye volt. Hiszen állandóan ezeket a kocsikat tuningolta, meg minden. Én már csak normálisan akartam volna élni, meg néha bulizni, és akkor… Na mindegy.

– Most nem tudod, hogy a Zotyó vagy a Laca a gyerek apja.

– Igen, ez így van. Nem tudom, semmit sem tudok. Azt sem tudom, hogy fogok pár hét múlva hazamenni, ha netán már látszik a hasam.

– Na, hát pont ezért van egy ötletem. Felhívunk valakit, jó? És ő majd tudja, mit kéne tenni.

– Hogyhogy tudja?

– Mert ő mindent tud. Kurva okos ember, és hidd el, hogy mindenkin segít.

– Tényleg? De miért?

– Majd elmondja, jó? Felhívjuk, okés?

– Hát, jó.

– Na, gyere! Kimegyünk a kórházból és hívjuk őt – mondja, majd beüti Áron telefonszámát.

36.

– Na, mit csinálunk? Milyen ügyeid lesznek ma? – kérdezi Lea. Csak nézem őt, és arra gondolok, hogyan kéne beadnom neki, hogy rendesen elszúrtam valamit. Aztán arra jutok, hogy ez nem is lenne olyan nagy ötlet, mert ha eddig felnézett rám – és egy csomó mindenért, azt gondolom, felnéz rám –, akkor most teljesen hülyének fog tartani, hogy egy ilyen tök alapvető dolgot elszúrtam. Közben támad egy ötletem azok alapján, amiről apámmal beszéltünk.

– Lea, mit szólnál, hogyha kiugranánk Riminibe?

– Riminibe? Hát az azért elég messze van ahhoz, hogy csak úgy kiugorjunk, nem? – kérdezi.

– Nem. Kitaláltam, ma végzünk, beülünk a kocsiba, és kint tölthetjük a hétvégét. És még a hétfőt is!

– Azt ígérted anyádnak még a múltkor, hogy ellátogatunk hétvégére.

– Nehogy már minden nap nála legyünk – nevetek. – Apropó, egyébként te tudsz az anyám mellműtétjéről? – folytatom, mire Lea kicsit elvörösödik, majd rákérdez:

– Implantátumra gondolsz?

– Nem tudom, mire gondoljak, mert nem szoktam az anyám melleit nézegetni, de szerinted az normális dolog, hogy apám, aki már rég elvált anyámtól, tud arról, hogy anyu megnagyobbíttatta vagy átszabatta a mellét?

– Hát, mit is mondjak… Végül is sajnálom, hogy ezt kell kérdeznem, de ők jóban vannak egymással, nem?

– Igen, tudom, de akkor is nagyon furcsa, hogy valakik, akik már rég elváltak egymástól, ilyen intim dolgokat megosztanak, ilyesmiről beszélgetnek. Ez nem átlagos dolog, nem?

– Az apád meg a te viszonyod, azt hiszem, az a nem átlagos – fogalmaz óvatosan Lea, és mélyen a szemembe néz. Hát, ha valakinek, akkor azért neki tudnia kell, hogy mi volt a probléma az apám és közöttem, úgyhogy pont tőle nem akarom ezt hallani.

– Semmi köze az apámmal való kapcsolatomnak ahhoz, hogy anyám szilikont rakatott be a mellébe. Vagy akármi mást.

– Hát szerintem az implantátum volt – neveti el magát.

– Igen? És ezt honnan tudod?

– Onnan tudom, hogy láttam őt, és olyan szép formás. Nagyobbak lettek a mellei.

– Úristen, ő az anyám! És te nézegeted a melleit?

– Nem nézegetem – vet rám lesújtó pillantást –, hanem csak feltűnt, és most, hogy így rákérdeztél, elmondom. Eddig nem szóltam róla egy szót se, nem igaz?

– Nem szóltál róla, de szerinted ez normális dolog? Hát hány éves az anyám?

– Ezt te tudod – vonja meg a vállát. – Szerintem senki más nem tudja, de mivel ismert pszichiáter, a Wikipédián lehet, hogy ott van egy dátum.

– Igen, de az anyámat ismerve, az biztos hamis – tárom szét a kezem.

– Jó, vegyük úgy, hogy anyád hatvan már biztos van. Ezzel nem lövünk nagyon mellé, ugye?

– Nem, ezzel nem – számolgatok.

– Jó, ha hatvanéves, akkor most mi a problémád vele?

– Hát, hogy ez normális dolog, hogy most csináltatja meg a mellét? Ráadásul van pasija is.

– Pfuu.

– Mit akarsz ezzel a pfuuúval mondani?

– Szerintem egy nőnek jogában áll bármelyik életkorban bármit átszabatni magán, ha neki magának úgy tetszene. – Ezen elgondolkozom, és nagyon remélem, hogy Lea nem fog magán semmit átszabatni, majd ennek hangot is adok.

– Ugye te nem fogsz?

– Egyelőre úgy érzem, hogy nincs mit – válaszolja elég magabiztosan. Tetszik ez az önbizalom. Nekem bejön Lea, gyönyörű csaj, és remélem, hogy nem is fogja magával sodorni ez a szájfeltöltéses divathullám. Azt viszont nem tartom normálisnak, hogy az anyám ennyi idős korában a melleivel foglalkozzon. Lea látja, hogy nem adok neki igazat. – De most téged mit zavar, hogy a saját anyád milyen plasztikán esett át, hiszen nem húszéves.

Ezen el kell gondolkodnom.

– Azt hiszem, a saját anyám viszonylatában kicsit nehezen tudok a melleiről beszélni.

– Jó, de hát te kezdted, nem?

– Valójában apám kezdte.

– Apádnak egyébként hogy jött ez a téma? – kérdi, miközben battyogunk az iroda felé.

– Azt mondta, hogy én nem veszek észre semmit, ami anyámmal történik – vallom be. Lea a járdát nézi. – Miért lógatod az orrodat? Van valami baj?

– Hát az igaz, hogy egy csomó mindent nem veszel észre, Balázs.

– Mit?

– Itt is van egy-két dolog, amit nem veszel észre.

– Ne már! Eddig azt hittem, hogy olyan jó fej pasi vagyok. – Na, erre szerencsére mindketten nevetünk. – Apám azt mondta, hogy anyámnak volt egy beavatkozása, és akkor jött szóba ez a mellplasztika. Egyébként meg valami rákszűrése volt, amihez biopsziát vettek tőle. És leszúrt az apám, hogy én ezt se tudom anyámról. Te tudtad?

– Nem. És nekem sem mondta a mellnagyobbítást, csak kiszúrtam. Hát még a biopsziát. És rendben van?

– Igen, negatív. Na jó, hagyjuk ezt az egészet, másról akarok veled beszélni. Ma, ha megoldjuk Papagájné eltűnt ismerősének a problematikáját… Mit szólnál ahhoz, ha tényleg elindulnánk, és elmennénk Riminibe?

– Én azt hittem, hogy csak hülyéskedsz.

– Dehogy hülyéskedem.

– De miért? Egyébként mi van ott?

– Rimini egy tök jó nyaralóhely, beülünk a kocsiba, mondjuk délután, kora délután, és már a reggel ott ér minket.

– Ja, ez most olyan lesz, mint egy ilyen diákkori nyaralás, amikor csak fürdünk egyet a tengerben és hazajövünk?

– Nem. Majd útközben foglalunk szállást. Ott töltünk három napot, mit szólnál hozzá? Kedden hazajövünk.

– A hétfői ügyfeleket át kell csoportosítani, de egyébként tetszik az ötlet, mert nagyon nem szoktunk mostanában utazgatni. Csakhogy munka után még be kell csomagolnom, ami nem öt perc.

– Ne hozzál semmit – felelem hirtelen. – Mi lenne, hogyha csak a bankkártyámmal indulnánk útnak? – Csodálkozva néz rám.

Szerintem egy új Balázst lát bennem, és én is rájövök, mi lenne, ha egyszer ilyen laza lennék – elindulunk egy bankkártyával, aztán lesz, ami lesz, majd csak találunk valami olcsóbb boltot, ahol bevásárolhatunk, vagy ki tudja. Még az is előfordulhat, hogy apám nyomdokaiba léphetek, egyszer nagymenő ügyvéd leszek, mosolygok magamban.

Bár pillanatnyilag nem úgy áll a helyzet, és amiket Varga Áronról megtudtam, hát azok az információk sem azt vetítik előre, hogy mostanában nagyon nagy jogi sikereim lesznek, de ki tudja. Mindenesetre látom, hogy Leának imponál ez a dolog.

– Azért hazaugorhatunk egy váltóruháért – teszem hozzá. Nevetünk és megcsókol.

– Imádom, hogy ilyen laza tudsz lenni. Imádom.

Én, laza? Hát ez nagyon jól hangzik, csak nem igaz.

37.

Giorgio mosolyogva hagyta el a földhivatalt. Most már, ha akar, sem tud különválni tőle ez a nagyszerű focista gyerek, aki, ha jobban belegondol, kevésbé volt tehetséges, mint ő, csak hát ő rendesen elszúrta a karrierjét. És nem is jókor volt jó helyen, ez az igazság. De most Alberto az ő bűntársa lesz, társa vagy bűntársa, lehet ezt így is, úgy is mondani. Kicsit sajnálta, hogy nem lehetett őt meggyőzni szép szóval, de ha nem megy simán, akkor megcsinálja a saját módszereivel, gondolta. Elég nehéz volt a szüleitől leválnia és egy külön bizniszt elindítania, de most, hogy az apja kapja ezt a gyógyszert a vérnyomáscsökkentő mellé, egy kicsit kevésbé penge az agya, ami egyáltalán nem baj, mert így Giorgio mindenben átveheti tőle a hatalmat.

Ha visszaemlékszik a régi időkre, akkor mindig azt látja maga előtt, hogy gyerekkorában az apja folyamatosan Alberto apjával verseng. Egyik volt a rossz oldalon, másik a jó oldalon, és mindig azt mondta az apja, hogy figyelj ide, Giorgio, ez a fránya Sebastian ugyanazt csinálja, mint én, csak neki megvan erre a felhatalmazása, ő alpolgármester – mert akkor még csak az volt. – Hamarosan polgármester lesz, engem meg itt üldöznek, mert én vagyok a rossz életű vállalkozó, pedig mind a ketten ugyanazt csináljuk.

És tény, hogy Alberto apjának is voltak érdekeltségei az ingatlanbizniszben, meg a strandbizniszben. Egészen addig, amíg lehetett a zavarosban halászni.

Hogy Alberto valójában mit akar, azt Giorgio egyáltalán nem tudta, de most már biztos benne, hogy nem adja könnyen magát, és neki meg nincs se kedve, se ideje vele szórakozni, mert azt most már belátta, hogy őbelőle Riminiben nem lesz nagy ember. De akkor legalább szerezze meg azt a pénzt, amivel megteremthet magának egy mini Riminit. Majd valahol egy kicsit délebbre, nem teljesen délen, mert az a másik problémás terület, azért ő nem az a típus, aki ezt meg tudná játszani, de egy kicsit odébb még belőle is lehet valaki. Tulajdonképpen még sokszor álmodik a focikarrierről, de hát most már nyilvánvalóan késő. És sokszor álmodik arról is, hogy mi lett volna, ha… Hogyha rendesen edz, vagy ha nem kezd el eljárni Giovanniékkal, és nem indul el a csajok felé, és nem tesz fel mindent egy lapra, ha az edzőjére hallgat, ha, ha, ha, ha. Egy csomó kérdés és egy csomó ha, mindenesetre az ő élete is jól alakult, bár ő nem lett híres futballista, viszont azt hitte, hogy lesz belőle valaki Riminiben.

És ha nem lesz Riminiben valaki belőle, akkor majd lesz valahol máshol. Majd meg fogja találni azt a helyet, ahol a pénzéből fejleszthet ingatlanokat, és ahol akár bekerülhet ő is a képviselő-testületbe, mert azt pontosan tudja, hogy Alberto célja nem az, hogy képviselő-testületi tagként kihúzzon pár évet, hanem az, hogy Rimini polgármesterévé váljon. És a helyzet az, hogy sansza van rá, pontosan a múltja meg az apja miatt. Itt, hogyha szavazni kell, és van három jelölt, és az egyik Alberto, akkor valószínűleg az egész város rá fog szavazni. Márpedig hamarosan el fog jönni ez a pillanat is, de akkor majd megtudják, hogy Alberto egy cseppet sem tiszta.

38.

Végül a tóparti Mekiben találkoznak. Azt mondta Vera, hogy Klaudia legfeljebb csak oda hajlandó elmenni, mert azt sem tudja, hogy mi ez az egész, ne akarjon kávézót meg éttermet kitalálni. Kiszáll a kocsiból, és rögtön meglátja a teraszon a két lányt. Vera ismerőse egy karcsú, sápadt, karikás szemű lány, kedves és intelligens arca van, csupa kéz és láb. Jó látni, és tényleg felcsillan a remény. De vajon hihet-e abban, hogy Vera két óra alatt beszervezett neki egy terhes csajt, aki örökbe is adná a gyerekét?

– Ő itt Klaudia – mutatja be gyorsan a lányt Vera.

– Szia! Áron vagyok.

– Helló, Áron.

– Áron szeretne veled beszélni.

– Én nem maradok itt kettesben egy pasival, ne menj el – mondja Klaudia. Ezért Vera leül a padra Áron mellé. Aztán kitalálja, hogyan hagyhatná őket mégis magukra egy rövid időre, hátha Áronnak szüksége lenne egy pár percre kettesben.

– Kinek mit hozhatok? – kérdezi.

– Nekem max egy sült krumplit – mondja az idegen lány.

– Hozzál három Big Mac menüt – nyom egy tízezrest Áron Vera kezébe. A lány is leül, mielőtt még bármit is tudnának beszélni egymással, vagy belevághatna.

Áron ki nem állhatja a gyorséttermeket, mert arra a korszakra emlékeztetik, amikor ha beültek is valahová, akkor legfeljebb egy ilyen gasztronómiai kalandra futotta nekik. Rég volt, de azért még mindig eszébe jut. Ugyanakkor van egy kis nosztalgikus felhang is ebben, ahogy megérzi az illatokat, amiket ma egyébként szagnak nevezne, de most, amikor a sült krumpli meg a Big Mac szaga keveredik a ketchupéval, hát akkor rátör a nosztalgikus érzés. Az még az a korszak volt, amikor azt hitte, hogy övé lesz az egész világ – és igazából az övé is volt.

– Nem tudom, hogy miért vagyok itt – mondja Klaudia, és nagyot harap a hamburgerébe.

– Úgy sejtem, hogy terhes vagy – feleli.

Klaudia döbbenten néz rá.

– Ezt honnan tudod? Vera mostanáig nem mondott egy szót sem erről.

– Akarod ezt a gyereket?

– Jézusom, ez milyen hülye kérdés, mi vagy te, nőgyógyász?

– Nem, nem vagyok nőgyógyász. Én kérdezek, te válaszolj, és nem fogsz rosszul járni.

– Hú, de utálom az ilyen szöveget. Hány éves vagy?

– Harmincöt – mondja Áron.

– Én pedig húsz.

– Húszéves vagy, megértetted a feladatot, tehát válaszolj a kérdéseimre és hidd el, hogy jól fogsz járni. – Klaudia megvonja a vállát, mint akinek már minden mindegy, aztán belemárt egy szép aranyszínűre sült krumplit a ketchupba, és közvetlenül azután beleharap a szendvicsébe is. Áron igyekszik nem elmondani azt, amit látott, hogy ezek a szendvicsek valami olyan anyagból készülnek, amitől száz év múlva is ugyanígy fognak kinézni, de mindegy, most nem ez a fő kérdés. – Tehát terhes vagy?

– Igen. Terhes vagyok.

– Meg akarod tartani?

– Micsoda hülye kérdés. Dehogy akarom megtartani, de úgy látszik, hogy már nincs más választásom, mert már a tizenharmadik hetet is betöltöttem. – Áron heves szívdobogást kap. Álmában sem képzelte volna, hogy a megoldás Verával kézen fogva így besétál az életébe.

– És ki az apa?

– Muszáj erről beszélnem? Mi közöd hozzá? – méregeti a hamburgerét a lány. Hosszú haja majdhogynem belelóg a krumpliba. Áronnak vissza kell fognia magát, hogy ne igazítsa el a haját, de aztán persze rájön, hogy ez nem az ő dolga. Csak hát valahogy úgy képzelte el, hogy a gyereke anyja nem a Mekiben fogja falni a cuccokat, úgyhogy ezen az életmódon még változtatnia kell, gondolja.

– Tehát kettő pasi volt? – teszi fel a nagy kérdést.

– Beletrafáltál, az egyikkel már szakítófélben voltam, a másik meg csak egy kaland volt. Tulajdonképpen kaland… – néz a távolba.

– Oké, akkor azt mondd meg, hogy milyen a bőrszínük, de őszintén.

– A bőrszínük, aha.

– Hát, hogy nem cigányok-e. Őszintén válaszolj. – Látja, hogy közben Vera egy kicsit elpirul. Oké, Áron is tudja, hogy ilyet nem illik mondani, meg cigányozni. De ő nem akar képmutató lenni. Fehér gyereket akar, és kész. Hogy politikailag korrekt-e a dolog vagy sem, most nem érdekli, mert ezt jobb tisztázni előre.

– Nem cigányok. Egyikük sem – rázza a fejét Klaudia.

– Akarok látni róluk egy-két fotót.

– Bocs, de miért, mi közöd hozzájuk, vagy éppen hozzám?

– Mutasd meg őket a Facebookon! – mondja Áron. Klaudia újra megrázza a fejét.

– Ne haragudj, azt se tudom, miért vagyok itt, miért mutogatnék fotókat neked azokról a pasikról, akikkel lefeküdtem? Mit akarsz? Futtatni akarsz? Én nem az a lány vagyok. Rossz helyen keresgélsz.

– Nem, nem akarlak futtatni. Megmutatod ezeket a fiúkat? Mondom, hogy nem fogsz rosszul járni.

– Szerintem mutasd meg neki – tanácsolja Vera –, legfeljebb kitakarod a nevüket. Nem fog megzsarolni, hát nézz rá, hogy van öltözve, neki nem kell a te pénzed.

– A pénzem? – neveti el magát Klaudia. – Hát az én pénzemre nagyon nem is pályázhat, mert egy DM-es fizuból azért nem futja túl sok mindenre.

– Akkor keresd már ki őket!

Klaudia a telefonján matat, kikeresi a Facebookon mindkét srácot, a fotókat a telefonján felmutatja. Áron nézi, az egyik valami Zoli. Egész jóképű srác, de örömmel állapítja meg, hogy mehet, és a másik srác is hasonló, úgyhogy visszaadja a telefont Klaudiának. Vesz egy nagy levegőt, és arra gondol, hogy most vagy soha. Sokféle ajánlatot tett már életében, de olyat, hogy vegyen egy gyereket valakitől, még nem. Persze leszámítva ezt a béranyadolgot.

– Klaudia – kezdi, és még saját magának is furcsa, hogy az ujjait tördeli –, mi megvennénk tőled ezt a gyereket a feleségemmel.

– Tessék? Hogyhogy megvennétek?

– Meg kéne szülnöd. És örökbe adnod nekünk. Nyílt örökbefogadás lenne.

– Meg kéne szülnöm, de hát hogy a fenébe szülném meg? Dolgozom, mindenki látni fogja, hogy nő a hasam, utána megkérdezik, hogy hol a gyerek…

Értetlenül néz a férfira.

– Nem, nem maradnál itt. Szépen feljönnél Pestre, bérelnénk neked egy lakást, és amikor eljön az idő, ott megszülnéd, rögtön örökbe is adnád nekünk. Ott elintézzük az egészet, és ha akarsz, utána hazajössz.

– Miért, és hogy, én nem is értem… – bámul rá hitetlenül, tágra nyílt szemmel a lány. Szép, világosbarna a szeme, kis arany fényekkel.

– Hány hetes terhes vagy?

– Mondtam. Tizenhárom.

– És hány hétre szülnek a nők? Negyvenre? Vagy harmincnyolcra?

– Negyven, igen, negyven. Azt hiszem.

– Akkor huszonhét hét múlva megszülöd a gyereket, örökbe adod nekünk, és távozol, mondjuk ötmillió forinttal.

– Na nem, most persze ez kamu. Aztán, hogyha nem kapok egy fillért se, mert behúztál a csőbe, én pedig szüljek gyereket, és adjam oda? Hát nem! – áll föl az asztaltól Klaudia. – Ezt ugye nem képzelitek? Láttam én már sok mindent… és nem hiszek el semmit, hacsak nem látom.

– Várj egy picit! Most kapsz hármat.

– Jó, hát öt nem elég erre – mondja Klaudia. Vera arcán látszik, hogy egyetért a lánnyal. – Szerintem tudsz te többet is fizetni, hogyha annyira kell az a gyerek – folytatja Klaudia, aki még mindig a hamburger romjai fölött ácsorog.

– Hoppá, hirtelen hogy megjött az üzleti érzéked – mosolyog rá Áron.

– Nem erről van szó, hanem belegondoltam, hogy huszonhét hétig elvágva a családomtól… – elhallgat, senki nem tudja, mire gondol, de Áron arra jut, hogy jobb is, ha nem tudja. – És megszülök egy gyereket, akitől rögtön elválasztotok, fel kell mondjak a munkahelyemen, vagy megszűnik az állásom is. Nekem ehhez nem túl csábító ajánlat az az ötmillió forint. Túl nagy árat fizetek érte.

– Én sokkal jobb állásokat fogok neked szerezni, ha akarod – vágja rá Áron. Most már érzi, hogy ezt a lehetőséget nem veszítheti el. Hirtelen pottyant az ölébe, mint ahogy az ötlet is hirtelen jött, hogy Verával felderítteti a terepet. Már nem akarja elengedni itt ezt a lányt a magzatával, most már úgy érzi, az a gyerek az övéké. Már nem akar azzal kísérletezni, amit korábban ajánlott Lillának, és amire a felesége szívből mondott nemet, hogy az ő spermiumával termékenyítsenek meg egy idegen nőt. Lilla számára ez egy újabb tőrdöfés. Oké, akkor megvan a legjobb ötlet. – Megmondod, mennyire gondolsz?

– Én tízből tudnám megoldani az életemet.

Áron tudja, hogy tízmillió forint tulajdonképpen semmi egy gyerekért. Számára semmi. De ha most a csaj diktál, akkor később is ő fog.

– Figyelj, nyolcmillió, de egy forinttal sem több. – Látszik, hogy a csaj elájul. Nyolcmillió forint, sohase volt még annyi pénze, persze. Ez messziről lerí róla, és talán az életét is meg fogja tudni oldani nyolcból. – Úgyhogy most kapsz hármat, egy újabbat a terhességed félideje után, és négyet a szülés után, amikor aláírtad az örökbefogadást.

– Nem, addig nem, addig nem írom alá, mert már annyiszor hallottam, hogy valaki aláír valamit, és aztán nem kapja meg a pénzét – fakad ki Klaudia.

– Jó, akkor a szüléskor kifizetlek, ott lesz a kezedben a pénz, és utána rögtön aláírod az örökbeadási papírokat. – Gondolkozik, majd így folytatja: – És hat héttel később kapsz még egy extra milliót. Na, az már kilenc.

Persze nem véletlen, hogy ezt a hat hetet kitalálta, mert azt már tudja, hogy hat héten belül visszavonhatja az anya az örökbeadást, úgyhogy azt szeretné, hogyha ez a lány, ez a Klaudia, ez a fehér bőrű, kedves, hirtelen üzleti érzékkel is megáldott lány a gyereket neki, Varga Áronnak és feleségének szülné meg, és utána eltávozna az életéből mindörökre, de még huszonhét hétig nagyon nagy szüksége van rá.

– Rendben, legyen úgy, ahogy mondod. És mikor kell költöznöm?

– Ma elviszünk Pestre.

– Ma? – esik le a lány álla. – Ma nem tudok, hát hogy költöznék el ma? – kérdezi.

– Figyelj, hogyha kell a pénz, akkor jössz.

– És mikor?

– Legkésőbb holnap lejön érted egy emberem, és felhoz.

– Neked embereid vannak?

– Igen, van egy sofőröm, holnap felhoz.

– És mikor kapom meg a pénzt?

– Akkor kapod meg a négymilliót, amikor feljössz.

– Tudod mit? Jövök ma. Csak adjatok egy órát. De mit mondjak anyáméknak?

– Mondd azt, hogy állást kaptál Pesten egy cégnél. – Igyekszik palástolni a mérhetetlen örömét, és felír egy cégnevet egy cetlire: az egyik haverjáé, ha kell, akkor oda be tudja rakni bármikor ezt a lányt, persze csak papíron. Nem akarja egyik saját cége nevét sem megadni, mert ki tudja, hogy egyszer majd összekötik őket vagy sem. Mindenképpen el akarja kerülni, hogy az örökbeadás lezárultáig bárhol is összekapcsolható legyen a nevük. – Mondd meg nekik, hogy kaptál egy jó állást, ahol havi négyszázezer lesz a nettó fizetésed. És egy lakást fogsz bérelni Verával közösen. Mit szólsz hozzá?

– De tényleg? Verával közös lakásban lakunk? – Egészen feldobottnak látszik, de ő tud valamit, amivel még jobban feldobhatja.

– Nem. Egyedül lesz egy lakásod, és egy óra múlva jövök érted. Vera, akarsz segíteni Klaudiának csomagolni?

– Mit gondolsz, Klaudia, jó lenne, hogyha elmennék veled?

– Hát, legalábbis alátámasztanád az egészet, ha otthon van valaki éppen.

– Nem kell semmit alátámasztani, mert már felnőtt nő vagy. Nem fogod megbánni – mondja Áron.

És alig várja, hogy találkozzon Lillával és elmondja neki, hogy huszonhét hét múlva megszületik a gyerekük.

39.

– Te, ez a pasi komolyan gondolja? – kérdezi Klaudia, amikor már a kulccsal nyitja a bejárati ajtót. Vera rámosolyog.

– Szerintem ő mindent komolyan gondol – feleli, és körülnéz. Kopott előszoba, a falon egy kékes, megfakult tapéta, de rend van és tisztaság. Ha a cigiszag nem ette volna be magát a falba, még azt is mondaná, hogy kellemes bejönni hozzájuk.

– De mivel foglalkozik? Olyan, mint egy jól vasalt szépfiú.

– Hát nem tévedsz ezzel nagyot, ha nem is jól vasalt szépfiú, de van egy csomó biznisze, mindenféle vállalkozások. Gyárai vannak, üzemei, irodái, nagyon sok vállalkozása van.

– Tehát jól keres? Szerinted ki tudja fizetni, amit ígért? – kérdezi, és benéz a konyhába, majd behúzza az ajtót, hogy Vera ne lásson be.

– Biztos vagyok benne, hogy ki tudja fizetni. Csak hát az a kérdés, hogy te mit szólsz ehhez az egészhez?

– Nem tudom, nem tudom! – fogja két keze közé a halántékát. Most Vera csak a hatalmas szemeit látja, ahogy végre elsöpörte a haját a szeme elől. – Tudom, hogy előbb kellett volna elmennem a dokihoz, de igyekeztem tagadni az egészet, meg abban reménykedtem, hogy majd mindjárt meg fog jönni a menstruációm. Egyszer még be is vettem egy tablettát, de nem hozta meg.

– Milyen gyógyszert?

– Tudod, amit így utólag szoktak bevenni, de semmit a világon nem használt.

– És akkor most mi lesz?

– Hát nem tudom. Összeszedek pár cuccot.

– Eljössz velünk Pestre?

– Aha.

– …

– De miért csinálod ezt neki? Ismered?

– Ismerem, egy telefonos társaságnál dolgozom, és ott az ügyfelünk. Az a helyzet, hogy van egy gyára, ahova keres egy embert Litvérvár közelében, és szeretném, hogyha fölvenné az egyik barátnőmet. Lehet, hogy ismered te is.

– Kicsodát?

– Bordás Henit.

– Nem, nem rémlik.

– Na mindegy, ő a legjobb barátnőm, és állítólag Áron segíteni fog neki, hogy ott állást kapjon. Itt ennél a hülye fasznál dolgozik az Amorózóban.

– Jézusom, ennél azért jobbat is találhatott volna.

– Most majd talál. És ha Áron azt ígéri neked, hogy ki fog fizetni, csak annyi dolgod van, hogy tedd, amit mond.

– Csak?! Aha.

– Én ezt az egészet nem tudom elképzelni, amit te most csinálsz, mert sose voltam terhes.

– Én is úgy gondoltam, hogy majd egyszer lesz gyerekem, amikor már lesz egy normális pasim, meg lelécelhetek végre itthonról. Hát most lelécelek… Egyébként nem bánom, mert az apám teljesen bolond, úgyhogy talán nem is baj, hogyha nem vagyok itthon.

– Fontos, hogy ne tudják, hogy mi történik veled. Nem mintha gáz lenne, de…

– Ez legális dolog szerinted, vagy valami bűncselekmény?

– Biztos, hogy nem bűncselekmény, de miért kéne tudniuk a faterodéknak, hogy miben vagy benne, még a végén az anyád nagymama akar lenni, cirkuszol, visszacsinálja az egészet, és aztán adhatod vissza a pénzt.

– Jézusom, ennyi pénzem sose lenne, ha…

– Na, látod? Úgyhogy most már nem lesz gondod semmire szerintem. Ez a csávó normális.

– Ezt te honnan tudod, azt mondod, hogy csak bejár hozzád, mint ügyfél.

– Igen, de úgy tűnik, hogy normális.

– Ez a Heni nem a tornász csajnak a lánya? – kérdezi hirtelen, miközben húzkodja a fiókokat, látszólag teljesen céltalanul.

– De igen.

– Rájöttem, hogy az anyámék ismerik egymást.

– Tényleg? Akkor anyádnak se mondd el, hogy mi a szitu.

– Persze, hát amúgy se mondtam volna el. Anyámnak ő a barátnője, az anyja. Ő is Heni, nem? Henrietta.

– Igen.

Klaudia benyit a másik szobába.

– Ó, de jó, hogy nincs itthon senki.

– Elég nagy lakásban laktok – néz szét Vera az előszobában.

– Két szoba, igen. Ha a faterom normális lenne, nem lenne gond, csak így, így van baj időnként. Amikor piál.

– Ja, gondolom. És mit fogsz nekik mondani?

– Amit Áron javasolt, hogy kaptam Pesten állást. Majd föl fogom őket hívni a Viberen. Azt mondom nekik, hogy majd utalok egy kis pénzt. Úgyis van egy csomó tartozásuk.

– Jó, de ne add már oda nekik az összes pénzt.

– Nem fogom, bár mégis segíteni kéne az anyámat, mert lehet, hogy az a vége, hogy kilakoltatják őket. Meg hát a legjobb az lenne, ha különmennének. Nekem ez a sztori így egyáltalán nem tetszik, hogy ők egymást szépen kinyírják. Apám a szó szoros értelmében, meg a piálásával, és azért az anyámnak is vannak dolgai.

– Kész vagy? Bepakoltál? Úgysem kell neked sok ruci. Mit hozol magaddal?

– Az egyetlen, amire szükségem lehet, az a telefontöltőm. Komolyan nem tudom, mert a cuccaimból ki fogok hízni egy perc alatt. Nem tudom.

– Nyugi, mindened meglesz, úgyhogy csak egy pár dolgot hozzál az első napokra, aztán majd utána Áron biztos gondoskodik rólad.

– És mi lesz a dokival?

– Melyik dokival?

– Hát ezzel, aki megnézett, ez nem fog szólni senkinek semmit?

– Ugyan már, szerinted hány terhes csajt lát egy rendelési idő alatt? Már el is felejtett téged, az tuti.

– És nekem Pesten lesz egy dokim, vagy hogy kell ezt elképzeljem?

– Biztos vagyok benne, hogy Áron fog neked szerezni egy jó dokit, nincs miért aggódnod. Szerintem biztos magándokihoz fog elvinni, valami csilivili rendelőbe.

– Szerinted, hogyha ezt az egészet tényleg így végig lehet csinálni, akkor utána nekem azért lehet saját gyerekem?

– Miért ne lehetne? Az szent, hogy jó dokit talál neked. És egy csomó nőnek van több gyereke, nem igaz? – Ezen összemosolyognak.

Aztán Vera az előszobában áll, nézi magát a kopott tükörben, és számolja a másodperceket, alig várja, hogy innen eltűnjenek, mert azok alapján, amit Klaudiától hallott, nem lenne a legjobb, hogyha összetalálkoznának a lány apjával, de talán az se lenne jó, ha az anyjával futnának össze. Mindenesetre megvárja, Klaudia egy kis sporttáskával érkezik, és a kezében egy plüssmajmot tart.

– Ő mindig velem lakott – nevet. Ő is mosolyog, és arra gondol, hogy egyelőre egész jól alakul az ő sorsa. Itt van ez a lány, akit igazán nem ismer, de szívből kívánja neki, hogy az ő sorsa is rendeződjön. Vargától sok mindenre lehet számítani, még arra is, hogy csajok életét hozza helyre, mert most már semmi sem fogja meggátolni abban, hogy Heninek odaadja azt az állást. Szíve szerint már most ő maga felhívná Henit, de tudja, hogy nem neki kell szállítania ezt a jó hírt, hanem majd Varga tálalja neki.

És aztán végre foglalkozhat a saját életével is.

40.

Végignyomjuk ezt a fél napot, és aztán eljön a délután kettő, ami természetesen túlságosan korai mindenhez, de ahhoz semmiképpen sem, hogy elinduljunk Riminibe egy úgymond nyaralásra.

Szólok Leának, hogy eljött a pillanat, indulhatunk.

Azt mondja, azért mégis szívesen összecsomagolna egy pár dolgot, tehát ne csak a kocsiért ugorjunk haza, hanem menjünk is föl egy negyedórára a lakásba. Természetesen az ő kocsijával megyünk, mert nekem még mindig nincs autóm, és egyelőre nem is nagyon szándékozom vásárolni. Általában a közösségi autózást preferálom.

Otthon gyorsan összerakok én is egy pár dolgot, egy fürdőgatyát, két cserepólót, pár alsógatyát, meg egy strandpapucsot, és én ezzel úgy érzem, hogy ki is maxoltam a szállítani valókat. Lea egy gurulós kisbőrönddel jelenik meg, úgyhogy bekéredzkedem hozzá a cuccaimmal együtt.

Még bemegy a fürdőszobába, én ülök és várom, hogy elkészüljön.

Csörög a telefonom. Apám az.

– Mi újság? – kérdezi, amikor fölveszem. Nem jellemző rá, hogy ilyen gyakran hívogasson.

– Semmi különös, elindulunk mindjárt. Riminibe.

– Nem akartok betársulni az én kocsimba?

– Hogyhogy?

– Mert mi is elmegyünk nyaralni.

– Ne haragudj, megyünk külön – vetem oda. Még az hiányzik, hogy Dorinával töltsek egy légtérben nyolc órát! Vagy akármennyit. Dorinával, apámmal és a lányukkal. Plusz a barátnőmmel. Szép kis társaság lenne.

– Na jó, akkor átküldöm egy sms-ben a szálloda nevét, ahol lefoglaltam két szobát.

– Micsoda? – Na, az én apám ilyen szemtelen. Hogy még azt is kitalálta, hogy nyaraljunk velük. Ellopja a nőmet (és igen, anyu, igazad van, hogy már nem voltunk együtt akkor Dorinával, de még lehettünk volna, szóval apám ellopta őt!), és aztán még azt is megszervezi, hogy együtt nyaraljunk. – Majd találunk mi magunknak szállodát.

– Nem. – Határozott, ellentmondást nem tűrő a hangja. – Foglaltam egyet, mert van még miről beszélgetnünk. – Természetesen lefoglalta nekem a szállást, hát hogyne foglalta volna le, most már egy kicsit magabiztosabb velem kapcsolatban.

Régen is problémás volt a viszonyunk, amikor még messze nem volt Dorina-ügy. Igazán Lacival jobban ki tudott jönni, mint velem, mert nekem – lehet, hogy hülyeségnek tűnik, de – mindig voltak elveim. Laci meg azt csinálta, meg azt mondta, amiről tudta, hogy apánknak tetszik. Így aztán teljesen egyértelmű, hogy ő kezdett el az apám irodájában dolgozni, amit egyáltalán nem bánok. Sőt, szerintem talán kicsit, vagy nem is kicsit irigyel engem a bátyám, mert én arattam le a babérokat azzal a környezetszennyezési bűnüggyel pár éve. Elég jól sikerült a végén, bár azt nem merném állítani, hogy apám nem segített benne semmit, hiszen ő intézte el, hogy az életem megmaradjon, ami nem kis dolog.

Úgyhogy most indulunk Riminibe, és már tudom, hogy nem lephetem meg a barátnőmet semmivel, mert apám mindent elintéz, amit én akartam elintézni. Maradok gyerek: egy jóképű, sikeres, gazdag, szívtipró apa közel sem tökéletes fia.

41.

Éppen összeszedte a szemetet és egy zsákban vitte a kuka felé, amikor megérezte, hogy rezeg a telefonja a zsebében. A farmernadrágja hátsó zsebében hordja mindig, de csak rezgésre van állítva, mert a főnöke nem bírja elviselni, hogyha csörög munka közben. Igazából már nem is érdekli, hogy ki hívja, csak az anyja miatt meg a gyerek miatt tartja bekapcsolva. Egy ismeretlen számot jelez ki a készüléke.

– Halló! – Valójában először nem akarta fölvenni, de aztán úgy dönt, hogy mégis.

– Varga Áron vagyok.

– Ó! Helló. – Hát, ha valamire nem számított, akkor arra a legkevésbé, hogy Áron fel fogja őt hívni, de ha már felhívta, akkor most reménykedik, most felcsillant előtte a remény

– Van egy kis időd?

– Persze, csak hát én Nyíregyházán vagyok, dolgozom.

– Nem úgy értettem, hogy telefonon, hanem akár tudnánk találkozni most is.

– Mondom, Nyíregyházán vagyok, dolgozom.

– Oké, én is Nyíregyházán vagyok, és akár fel is mondhatsz a munkahelyeden. Ennyi.

– Jézusom! – ugrik fel örömében. Mit bánja, ha valaki meglátja is, hogy itt ugrál a panzió folyosóján? – Csak nem azt akarod mondani, hogy…

– De, azt akarom mondani, ám azért lenne még pár dolog, amit meg kéne beszélnünk.

– Jó, rendben, mindjárt ott vagyok. Hova menjek?

– Itt vagyok a McDonald’s előtt, mert volt egy megbeszélésem, aztán innen elvittem valakit, majd visszajöttem.

– Okés, ott vagyok tíz percen belül, jó? De mit mondjak itt? Mennyire biztos ez az állás? Azért még szeretném fölvenni a nekem járó pénzt.

– Én kifizetem azt neked, hagyd a picsába az egészet, és gyere.

– Komolyan azt mondtad, hogy a picsába?

– Hagyd a fenébe az egészet. – A férfi hangja feldobottnak, vidámnak tűnik, elképzelése sincs Heninek, hogy mit keres Nyíregyházán, de ha az ottléte egyenlő azzal, hogy ő megkapja azt az állást, amivel annyit tudna keresni, hogy kifizethesse Kővárit, akkor őt már semmi más nem érdekli. Igen, hát Ilikét csak hétvégén fogja látni, de gyorsan ledobja magáról az egyenkötényt. Ilyen helyet se látott még, ahol kötényben kell takarítani, de hát mindegy, ez a panzió ilyen, és most már örökre el is felejti.

– Hova mész? – kérdezi Sanyi a bejáratnál. – Hát neked még tart a munkaidőd.

– Nem jövök vissza soha többé – mosolyog rá, és integet is, bájosan. Sanyi nyilvánvalóan azt hiszi, hogy bolondozik, bár azt ő itt nem szokott.

– Heni, ezt ne csináld, mert ebből tényleg baj lesz, a főnök ki fog rúgni!

– Hát akkor tehet egy szívességet – fordul hátra és felmutatja a középső ujját. Ez most olyan jólesett, azért a sok szívatásért, azért a sok mocsokért, aminek persze egy részéről egyáltalán nem tehet a főnökség, de akkor is. Az utcán leint egy srácot, ismerik egymást látásból. Nagymotorral van.

– Elvinnél a Mekiig? Fontos randim van – kiabálja. A srác nevet, Heni pedig kiengedi a haját. Nincs rajta bukósisak, ott ül hátul a motoron, száll a haja a szélben, és most először érzi úgy, hogy elsuhanhat a szabadságba, az igazi szabadságba, akármennyit is kell dolgoznia, ez már az új élete lesz.

Amikor meglátja Áront a Meki teraszán, a tópart felőli oldalon, akkor azért hátrahőköl, főleg hogy észreveszi azt a cipőt rajta.

– Úristen! Mennyibe kerül egy ilyen cipő? – kérdezi köszönés helyett.

– Szia, Heni!

– Mennyibe került ez a csuka?

– Elég sokba.

– De mennyi? Mondjuk… harminc, ötven… Mondj egy számot!

– Nem mondok számot, mert csak kikészítenélek vele. Több havi fizetésed.

– Ne szórakozz már!

– Hidd el, nem a cipőmről akartam beszélgetni – rugdos egy követ a férfi –, hanem arról, hogy akkor tiéd az állás.

– Jaj, úristen, köszönöm, köszönöm! – ugrik Áron nyakába, érzi a férfin azt a finom illatszerszagot, amit igazából csak az apján szokott érezni. Vagyis nem mindenki használ ilyen kölnit. – Mikor kezdjek?

– Mikor tudsz kezdeni? Én bármelyik pillanatban fölveszlek, feltöltjük a boltot, és bármelyik nap, tehát akár holnap is kezdhetsz.

– Holnap?

– Biztos, hogy készen állsz rá? Holnap szombat, de kinyithatjuk a boltot. A munka folyamatos a gyárban.

– Legyen már holnap. Én nem akarok itt ülni és semmit se tenni, én dolgozni akarok.

– Egy önéletrajzot be kell adnod.

– Önéletrajzot?

– Mit gondolsz, hogy mi alapján veszlek föl?

– Te még most itt valakikkel össze fogsz hasonlítani? Most még valaki meg fogja nézni, hogy vajon én vagyok-e az alkalmas jelölt, vagy valaki más?! – háborog.

– Nem kell hőzöngened, nem fog senki semmit összehasonlítani, de akkor el kell küldj nekem egy önéletrajzot. Azért írni csak tudsz, nem?

– Jézusom, mit gondolsz te rólam? Azért, mert nem Budapesten élek, szerinted egy bunkó vagyok?! Egy évet fogok nálad dolgozni, és utána lehet, hogy egyetemista leszek.

– Na, jó ezt hallani. Azt az egy évet húzd meg, Bogárka.

– Bogárka? Ez meg milyen becézés?

– Kérlek, írj egy önéletrajzot még ma. Ennyi ma a dolgod, küldd el nekem e-mailen. Megmondod, holnap reggel hányra tudsz odaérni Litvérvárra?

– Hányra érjek? Nyolc, fél nyolc, hét, nekem mindegy.

– A hét korai, nyolckor elég. Ott lesz egy emberem, Zsolt. Ő fog neked segíteni mindenben: a nyitásban, az üzletmenetben, és el fogja mondani, hogy konkrétan mik a feladataid. Azért dióhéjban én is összefoglalom, hogy zömében magyar és koreai munkásoknak kell árusítani az üzletben. Meg kell tanulnod a kasszázást, nem egy nagy dolog.

– Ja, hát elvileg volt itt is a bárban, de hát általában nem használtuk.

– Oké, azt meg kell tanulnod, mert nagyon fontos, és lesz hot dog, ilyesmi. Hot dogot, szendvicset, hamburgert tudsz készíteni?

– Persze hogy tudok.

– Na, ezek lesznek a kaják, aztán ha úgy látod, hogy még valamire lenne igény, akkor azt nyugodtan megcsinálhatod, bevezetheted, oké?

– Mennyi a zsé?

– Ötszázezer forint.

– Nettó, igaz? – kérdezi vékony hangon.

– Igen. És be leszel jelentve.

Heni becsukja a szemét, el sem akarja hinni, hogy ez éppen vele történik. Ez hogyan történhet meg vele?

– És minek köszönhetem, hogy felveszel magadhoz dolgozni?

– Annak, hogy tudom, te vagy a munka hőse – neveti el magát a férfi.

Heni döbbenten néz rá, aztán úgy dönt, hogy nem foglalkozik ezzel a kérdéssel többet, hogy miért őt választotta Áron.

42.

„Alberto, beszélnünk kell!”

Albertónak már egy kicsit kezd elege lenni ezekből az üzenetekből. Mostanra úgy tűnik, hogy egész Rimini nála lobbizik. A bártulajdonosok, az éttermesek, a szállodások, az apartmanosok, az ingatlanügynökök – már mindenki megkereste, felbolydult a város a hazaérkezésére.

Ez az üzenet sms-ben érkezett, de már ezen sem lepődik meg, hogy a telefonszámát mindenki tudja.

Most nem is akar válaszolni, mert azt sem tudja, kitől érkezett… „Beszélnünk kell.” Na, szép is lenne, gondolja, ha mindenkivel akár csak egy fél órára is leülne – akkor aztán nem lenne se éjjele, se nappala. Már túlzásba viszik itt az emberek. Persze mindenki úgy kezdi, hogy de jó, hogy itt vagy. De jó, hogy tudunk beszélni, annyira csodás volt a sportkarriered! Ezt már ezerszer hallotta. Valaki csak a saját fia sportkarrierjével kapcsolatban keresi meg, az a legegyszerűbb eset, de pontosan tudja most már, vagy legalábbis kezdi felfogni, hogy mi az, amiről az apja beszélt: itt ő nem egyszerűen a híres focista, aki visszatért a szülővárosába és igyekszik a város lakóinak kedvére tenni, őket szolgálni. Itt másról van szó. Mindenki a saját üzletét próbálja felfuttatni vele. Hátha egy új seprű jól seper. Hátha ő valami olyasmit tud, amit az előzőek nem. És az a helyzet, hogy sok mindent nem tud erről a városról. Talán kicsit túlságosan is vagány volt és bátor, amikor erre az egészre igent mondott.

Azonban most erről a számról érkezik egy újabb üzenet is:

„Ugye tudod, hogy ki vagyok. Az idősebb Giorgio.”

Rámered a telefonra és arra gondol, hogy talán nem kellene semmit se válaszolnia. Sokaknak nem válaszol, bár előbb-utóbb biztos, hogy mindenkit meg kell keresnie, mert ezek az emberek az ő szavazói is, és gyanítja, hogy ha egy nagyobb szavazásra sor kerül, akkor ők rengeteg embert tudnak mozgósítani az érdekében. Még Giorgio apja is.

Végül úgy dönt, hogy nem vár ezzel, inkább rányom a hívás ikonra a szám mellett.

– Alberto, Alberto, visszatértél a városunkba!

– Igen.

– Hogy vagy? Remélem, jól! Apád, az a lókötő kerüli a társaságomat. A fiammal már találkoztál, nem?

Erre nem válaszol. Valójában nem is sejti, hogy az öreg mit tud, mert Giorgio eléggé úgy beszélt, mintha a saját bulija lenne a legfontosabb számára.

– Mindegy is – mondja az öreg –, viszont velem találkoznod kell.

– Rendben, nagyon szívesen találkozom veled, de…

– Figyelj, a legjobb középcsatár voltál, és tudod mi, az a bizonyos pici apróság, az hiányzott belőled, egy kis nüansz, azt a szorgalmaddal pótoltad. Mindig figyeltelek, milyen szorgalmas és megbízható vagy.

Alberto ezt nem szívesen hallgatja. Úgyhogy arra jut, hogy mindjárt búcsút mond Giorgio apjának, mert ezzel is csak őt cseszteti az öreg, akinek valóban tehetségesebb volt a gyereke, de más kérdés, hogy hova jutott vele.

– Hát vannak objektív mérések – neveti végül el magát. – Vannak ilyen applikációk is, amik megmutatják, mennyire vagy tehetséges, és mit tudsz hozzátenni a szorgalmaddal, tudod?

– Én nem tudok felülni ilyen hülyeségeknek, még hogy applikációk, azok a telefonon vannak, és aztán mit érek el velük?

– Sok mindent, például fel tudsz hívni valakit úgy, hogy látod is.

– Ó, engem nem érdekel, hogy lássam is azt, akivel telefonálok. Akit látni akarok, azzal találkozom.

– Na, tehát ezek az applikációk megmutatták, hogy Olaszország eddigi legeredményesebb középcsatárja voltam – vágja ki végül. Nem szokott így dicsekedni, csak hát az öreg az tudja, hogy húzza fel őt. Ő pedig ugrik.

– Az a helyzet, Alberto, hogy nagyszerű focista voltál, és a legjobb tanítványom – enyhül meg a másik a vonal végén –, jó volt téged serdülőcsapatban edzeni, és biztos nagyszerű politikus is leszel.

– Nem vagyok politikus, én Riminiért teszem, amit teszek.

– Persze, tudom. Ez a politika. Ugye tudod? Apád biztos megmondta neked, hogy ez politika. – Nem akarja az apját is belekeverni ebbe a beszélgetésbe, tudván, hogy az öreg Giorgio meg az apja közötti viszony sosem volt felhőtlen. – Tehát, Alberto. Eljössz velem egyszer egy éjszakai horgászásra?

– Nem, azt nem hiszem – neveti el magát. – Az nem az én pályám. Halálra unnám magam.

– Nem hinném. Akkor mi lenne, hogyha mondjuk holnap reggel visszajövök a tengerről, és akkor találkoznánk.

– Éjszaka fogsz horgászni?

– Azt szoktam. Tudod, én szeretek a sötétben tevékenykedni. De hat óra körül kikötök. Ha fel tudsz olyan korán kelni, akkor a kikötőben találkozunk.

– Nem tudok menni, Giorgio. Nagyon sajnálom. Nincs nekünk már semmi közös dolgunk.

43.

– És mi a bajod a Dorina-ügyön kívül apáddal? – kérdezi Lea. Már az M7-esen járunk. Ő vezet, hiszen imád vezetni, egyébként minden téren. Próbálom megfűzni, hogy esetleg húzza már föl az ablakokat, mert jó dolog a kabrió, de az autópályán így is leviszi a fejem a szél. Hozzátenném, hogy esetleg kapcsoljunk be légkondit, de tudom, ő úgy ítéli meg, hogy ennél nincs jobb dolog, mint hogy a szabadságba autózni úgy, hogy száll a haja a szélben. Lövök róla egy pár fotót, mert ezt akarom látni egész életemben, ahogy ott ül a kormánynál és röpül a haja a szélben.

A kormány hófehér és még nem koszos, amit azért nem értek, mert én egy ilyen kocsiba szerintem csak úgy ülnék be vezetni, hogy előtte lefertőtlenítem magam. Ráadásul fehérek a szőnyegek, fehér a bőrülés és fehér a kormány is. És még mindig nem koszos. Mindenesetre elég mutatós maga a piros kocsi is, hát még amikor Lea ül a kormánynál.

– Hát az a problémám, hogy természetesen ő is jön Riminibe.

– Ez nem olyan természetes, mert emlékeim szerint még sosem nyaraltunk együtt. Bár – gondolkozik el – mi nem is nagyon járunk nyaralni.

Hoppá, ez telitalálat, az biztos.

– Nem járunk nyaralni, nem is tudom, hogy miért – válaszolom.

– Igen, azért az a hongkongi utazás, az nem nevezhető nyaralásnak.

– Tudom. De azért szoktunk szabadságot kivenni. Július közepétől augusztus közepéig szabin szoktunk lenni. És egyébként az, hogy lementünk a Velencei-tóhoz, Bozsóékhoz, az például elég jó nyaralás, gondolom.

– Igen, ezek tényleg jó nyaralások voltak.

– Most viszont elmegyünk Riminibe. Akkor tulajdonképpen ez egy családi nyaralás, igaz?

– Te már előre tudtad, hogy Olaszországba fog menni az apád.

– Szerinted, hogyha apám Olaszországba akarna menni, akkor én odamennék? Te úgy ismersz engem?

– Nem, de ez olyan fura, nem?

– Szerintem is, nem tudom mire vélni – hazudok. Mert igazából tudom mire vélni. Szerintem apám nem bízik benne, hogy meg tudom oldani a dolgokat, és felügyelni akar. De mivel Lea nem tudja, hogy elcsesztem valamit, és úgy érzem, hogy nem is lennék a szemében valami nagymenő ezzel, ha bejelenteném, így inkább nem adom elő az alapproblémát.

– Azt hiszem, én tudom, hogy miért megyünk mi mindannyian Riminibe – mosolyog rám Lea, mivel egy teljesen sötét napszemüveget visel, ami elég nagy is, így egyáltalán nem tudom, hogy mire gondolt, de megrémülök. Azt nem szeretném, hogyha máshonnan tudta volna meg, hogy mit szúrtam el, hogy egyáltalán elszúrtam egy szerződést. – Igen, tudom. Szerintem apád ki akar veled békülni – vágja ki.

Nagyot sóhajtok. Ezek szerint Lea a családi vonatkozásait nézi az ügynek, és nem is sejti azt, hogy van itt valami, ami teljesen más, mint amire ő gondol.

– Hát lehet, de köszi.

– Figyelj, Balázs, szerintem most már megbocsáthatnál neki. Ugyanis úgy tudom, hogy te már akkor nem voltál szerelmes Dorinába. És utána nem sokkal összejöttél velem.

– Hát azért az, hogy nem sokkal, irodalmi túlzás, mert amikor veled találkoztunk, akkor már kétéves volt apámék gyereke.

– Oké, de amikor velem összejöttél, akkor már rég nem voltál szerelmes Dorinába.

– Nem – felelem. Tépi a haját a szél, ott pöndörödik fönt, és bár mondanám, hogy csukjuk be az ablakot, de akkor én lennék a vonalas. – Nem, nem voltam belé szerelmes, és tudom, hogy szakítottunk, de azért nagyon gáz, hogy a saját apám a saját volt nőmmel házasodik össze, nem?

– Jó, mesélj már nekem valamit az apádról, Balázs.

– Mire gondolsz? Jól menő ügyvéd.

– Oké, de a nőügyeiről.

– Én nem tudok semmilyen nőügyéről, kivéve Dorinát.

– Na, tehát az elmúlt időszakban nem voltak csajai.

– Én annyira nem tartom vele a kapcsolatot, ezért fogalmam sincs, de valójában úgy gondolom, hogy nem voltak. – Ahogy ezt kimondom, rögtön leesik a tantusz. Lea sokkal okosabb annál, minthogy csak úgy ezt a témát feszegesse. Lea bennem akarja azt realizáltatni, hogy valójában nekem semmi közöm ehhez az egészhez, és az apám kiválasztotta magának Dorinát, akivel azóta is boldog.

– Felveszem én is a napszemüvegemet, ez a két napszemüveg olyan jól elkommunikálgatna egymással.

– Vehetnénk neked egy új napszemüveget.

– Miért, ezzel mi a baj? – veszem le a Raybanemet. – Szerintem ez klasszikus darab.

– Igen, de most már vannak nagyon jó napszemüvegek pasiknak, majd nézd meg Olaszországban.

– Oké, akkor veszünk nekem egy napszemüveget, de neked is.

– Szóval Dorina előtti korszakában mit tudtál róla?

– Dorina előtt folyamatosan voltak nőügyei, vagyis mindig más nővel volt éppen. Anyámhoz egyedül járt, amikor járt, és folyamatosan csajozott. Még az ügyfele sem volt neki tabu. És ezt konkrétan tudom.

– Hát akkor végül is most megállapodott? Kimondhatjuk?

– Nem tudom. – De közben arra gondolok, hogy anyámmal se véletlenül ment tönkre a házassága, akkor is voltak ilyen-olyan ügyei, amelyek végül is a váláshoz vezettek. – Te hiszel abban – kérdezem váratlanul –, hogy valaki csak hatvan körül állapodik meg?

– Igen, ez elképzelhető, miért, te nem hiszel benne?

– Nem tudom.

– Nézd – mondom később neki. – Apám most küldött egy sms-t. Találkozni akar velünk.

– Hol?

– Az autópálya mellett, egy osztrák szállodában. Még az olasz határ előtt.

– Tehát akkor Ausztrián keresztül megyünk és nem Szlovénián – feleli. Nem akarom elárulni, hogy nekem fogalmam sincs, hogy pontosan merre visz az út. Én nem szoktam Olaszország-térképeket nézegetni.

– És az baj, ha Ausztrián keresztül megyünk?

– Nem, csak száz kilométerrel hosszabb – vágja rá Lea. – De mindegy. Végül is miért ne? Viszont érdemes lenne a keddi ügyfeleket is lemondani. – Felhúzza az ablakokat és rákapcsol. – Ugyanis szerintem, hogyha ma megszállunk valahol, akkor csak holnap délután érünk oda, és akkor annak semmi értelme, hogy két nap után hazamenjünk. Ők mennyi időre mennek? Mert gondolom, gyerekkel azért csak többre.

– Májusban a gyerekeknek csak van iskola – mondom, és visszaemlékezem a gyerekkoromra. Én nem lóghattam csak úgy, és nem is vittek el iskolaidőben a szüleim nyaralni. – Nocsak, mennyit változtak az idők – mondom, hangosan. – Amikor én gyerek voltam, bizony nem mentünk iskolaidőben nyaralni.

– Lehet, hogy van apádnak valami dolga kint – közli Lea, amitől kiver a víz, nehogy rájöjjön, hogy nekem is dolgom van ott, vagyis elsősorban nekem van dolgom. – Ha átülsz egy parkolónál, akkor én elkezdem lemondani a keddi ügyfeleinket is, és azt hiszem, hogy a szerdaiakat sem ártana. De ahhoz neked kell vezetned.

– Oké, de én a megengedett sebességnél nem fogok többel menni.

– Tudom, ismerlek – mosolyog, és egy puszit dob felém.

44.

Mielőtt még a lányokért menne, elintézi a lakást. Az az ötlete támad, hogy lakjanak közel egymáshoz, de azért ne túlságosan közel. Úgyhogy végül elhatározza, hogy a házat, amit befektetésnek vett meg a Szépvölgyi úton, hasznosítani fogja. Vagyis beköltözteti Klaudiát, és a házfelújítást-eladást majd a szülés utánra hagyja.

Felhívja Zsoltot, de nem veszi fel. Azt akarja kérni, hogy menjen a házba, nyisson ablakot, szellőztessen, vegyen ágyneműt, kaját.

Hamarosan készen áll minden. Mégis elég gyors a pulzusa, amikor bekanyarodik az utcába, ahol találkoznia kell a lányokkal, mert tart tőle, hogy Klaudia meggondolta magát, úgyhogy most nagyon gyorsan kell mindennek történnie, gondolja. A pénzátadásnak, a tanúkkal az aláírásnak, mert valami garanciát mindenképpen szeretne.

Este Lilla hazaérkezik. Úgyhogy a lehető legjobbkor történt ez a dolog. Biztos benne, hogy ez lesz az igazi születésnapi ajándék számára.

Csörög a telefon, Zsolt az.

– Figyelj, Zsoltikám – mondja neki. – Menj el valami hipermarketbe, vegyél törülközőt, ágyneműt, hideg kaját, vizet, és vidd fel a Szépvölgyibe! Vigyél magaddal egy takarítónőt a cégből, takarítson ki, mert beköltözik valaki még ma. Most indulok haza, az illető velem jön.

– Rendben – feleli. Ezt kedveli Zsoltban. Nem kérdez fölöslegesen.

– Holnap pedig le kell jönnöd Litvérvárra, mert itt lesz ez a Heni, kezd nálunk.

– Oké, hányra?

– Nyolcra hívtam oda, úgyhogy ha fél nyolckor ott vagy, akkor minden rendben, de ma még elmondom úgyis, mi a feladat. A Szépvölgyin találkozzunk. A takarítónő csak egy gyors takarítást végezzen, ami megvan egy óra alatt. Rendben?

– Jól van, főnök.

Minden barátságom látszatbarátság – gondolja –, mindenki csak vagy akar tőlem valamit, vagy én akarok tőlük valamit. Általában így működik ez. Úgyhogy örülök, hogy van egy ilyen önzetlen srác, aki valóban odaadná az életét azért, hogy megvédjen. Pedig nem a testőröm, de tudom, hogy ő megtenne bármit azért, hogy megvédjen.

– És aztán, Zsolti, beszéljük meg a dolgokat.

– Oké, főnök, de azt te tudod, hogy ez az ügyvéd gyerek, ez a Heninek majdnem a rokona. A csaj, az ügyvéd csaj a testvére.

– Tudom.

– Jó, de jó lesz ez így? Annak ellenére jó lesz ez így, hogy ez a Heni, ez rokonságban van azzal a Leával?

– Miért, mi van?

– Hát az van, hogy a Leának az apját úgy hívják, hogy Légrádi Levente.

A csönd fennmarad a levegőben, mint egy felrúgott labda, ami nem akar leesni.

Kijönnének persze olyan szavak Áron szájából, hogy a francba, meg hogy na bazdmeg, de hallgat. Aztán egy csomó kérdés átfut a fején, de végül csak annyit mond:

– Mindegy, Zsolti, reggel nyolckor ott találkozol vele Litvérváron. A többit majd megbeszéljük.

– Hát jó, rendben, főnök.

– Holnap utána lesz más dolgod is, úgyhogy szeretném, ha felérnél időben.

– Tudod, hogy meg tudom nyomni, csak nem szeretnék büntetőpontokat kapni.

– Jó, majd megoldod.

Ez legyen a legkisebb gondja most, hogy Zsolti kap-e büntetőpontot.

Leparkol, majd a telefonon megnézi, hogy időben indul-e Lilláék repülője. Nem mutat késést. Persze még mindenre lesz ideje. Milyen remek nap, belefér előkészíteni ezt a nagy meglepetést, és Zsoltival is megbeszélni a dolgokat, mert valakinek felügyelnie kell ezt az egészet. Lilla valószínűleg teljesen be fog csavarodni ettől a hírtől, úgyhogy kell egy olyan józan ember, aki végrehajtja az utasításait.

Mire ezt végiggondolja, a lányok is megjelennek. Nagy kő esik le a szívéről, mert addig, amíg nem látta őket, tartott tőle, hogy Klaudia mégis itt marad, mert meggondolta magát, de ezek szerint jön. Minél előbb nyélbe kell üssék az üzletet.

– Minden rendben van, lányok? Elbúcsúztál otthon? – kérdezi Klaudiát.

– Nem volt otthon senki, hál’ istennek – dobja be a sporttáskát a hátsó ülésre. Mind a ketten oda szállnak be.

– Nem akar valamelyikőtök előreülni? – kérdezi Áron. – Úgy érzem magam, mintha hivatásos sofőr lennék.

– Jól elvagyunk itt – mondja Vera.

– Egyikőtök előreülhetne.

– Oké, akkor lehet, hogy én leszek az, mert ha egy kocsi, amiben utazom, gyorsan megy, akkor hányok – közli Klaudia. Úgyhogy végül odaül Áron mellé. Áron agyán átfut, hogyha Lilla látná, mit csinál, akkor kikészülne, hogy mit keres két vadidegen, fiatal csajjal Nyíregyháza és Budapest között az M3-ason. De akármit is gondolna, a meglepetés az igazi meglepetés lesz, és ő végre, végre talán leszámolhat a benne felgyülemlett bűntudattal és felelősségérzettel.

– És mi lesz most, hova megyünk? – kérdezi Klaudia.

– Találtam neked egy lakást. Közel a mi lakásunkhoz, jól fogod ott érezni magad.

– Olyan mázlista vagy – nevet Vera.

– Egyelőre nem tudom feldolgozni ezt az egészet, de hátha tényleg jó lesz.

– Csak arra gondolj, hogy mi lesz veled kilenc hónap múlva – bátorítja Vera. – Bárhol vehetsz egy lakást, akár Nyíregyházán is.

Áron nem akar beleszólni, mert örül, hogyha megússza kilencmillióból, de tudja, ennyiből Klaudia nem nagyon vehet lakást. De hát már ez is egy előrelépés neki, ha Nyíregyházán be tud szállni egy lakásba, jut erre magában.

– Nem tudom, nagyon furcsa dolog. És lesz egy orvosom, akihez járni fogok? – kérdezi.

– Igen, lesz egy orvosod, majd a feleségemmel elmész hozzá.

– És nem fogják az anyámék megtudni? Vajon milyen érzés lesz elszakadni a gyerekemtől?

– Ezt a gyereket te nem akartad – néz rá Áron. Igyekszik türelmes maradni, és persze, tudja ő is, hogy egy nőnek kilenc hónap, mire kihord egy gyereket, s akkorra nyilván kötődni fog hozzá. – Új életet tudsz kezdeni – mondja. – Vadonatúj életet. Ott lesz a kilencmillió forintod.

– Igen, igazad van. Igen.

– És összetalálkozhatsz majd bárkivel – toldja meg Vera –, bárkivel, aki végre normális. Kezdhetsz vele új életet úgy, hogy lesz egy lakásod.

– Egyébként lehet kilencmillióból lakást vásárolni Nyíregyházán? – kérdezi Klaudia.

– Be tudsz szállni egybe, és felveszel hitelt – feleli Vera.

– És ha nem Nyíregyházán veszed, akkor veszel majd valahol a környéken, nem? – szól közbe a férfi. – Igen, én biztos, hogy tudok Litvérvár környékén neked egy kis lakást is szerezni, ennyiért.

És arra gondol, hogy itt van a szabadság egy karnyújtásnyira, úgyhogy mindent meg kell tennie azért, hogy ez a lány jól érezze magát most az életében, és tudja azt, hogy vannak tervei, amik majd a szülés után következnek. Ez a legfontosabb, hogy legyenek álmai és tervei, amiket majd abból a pénzből valósíthat meg, amit tőle kap.

És ha valamivel többe kerül, mint amiben most megállapodnak, akkor is megéri, hogy a lánynak legyenek későbbre tervei, ne akarja magának azt a gyereket, akit Áron most már a magukénak érez.

45.

– Mikor ismételjük ezt meg? – kérdezi Lilla. – Mit szólnátok, hogyha karácsony előtt majd megint lenne egy ilyen bulink?

– Az hihetetlenül jó lenne – feleli Kata –, de nem akarjuk, hogy mindent te fizess.

– Tudjátok, mindig így volt, hogy éppen az finanszírozta az összejöveteleinket, akinek volt pénze, és most szerencsére nekem van. Áron volt olyan jó fej, hogy ezzel lepett meg – tárja szét a karját. – Ki akar még egy utolsót csobbanni a medencében? Attól tartok, csajok, hogy lassan el kell indulnunk a reptérre. Nagyon jó volt veletek.

– Nekünk is nagyon szuper volt – feleli Sára.

– Akkor még azért rendeljünk egy aperolt, nem?

Ott várják a medencében, hogy megérkezzen az ital. Már most barnára sültek, pedig még csak május van.

– Nagyon jó volt ez a kis bulika. És mindenki boldog, ugye? – kérdezi Eszter. – Most mindannyian boldogok vagyunk.

– Olyan vagy, mint egy óvodás – nevet Sára. – Mi az, hogy mindannyian boldogok vagyunk? Milyen hülyeség ez?

– Hát igen. Én például nem tudom, hogy boldog vagyok-e – vonja meg a vállát Lilla, miután belekortyol az aperol spritzbe. – Igazából nem tudom, hogy mi a boldogság.

– Nem tudod, hogyhogy? Hát hiszen klasszul éltek, utaztok…

– De akkor sem tudom, hogy ezt az utat kellett volna-e választanom.

– Szép, okos, gyönyörű nő vagy, le vagy barnulva, minden bikini jól áll rajtad. Milyen gondod lehet az életben? – kérdezi Eszter nevetve.

– Hát, hogy mi gondom lehet? Szerintem az, hogy egyrészt sose lehetek anya, ez egy elég komoly problémának tűnik. A másik, hogy Áronnal azért nem minden felhőtlen.

– Hogy érted?

– Nem vagyok benne biztos, hogy pár dolgot meg tudok-e neki bocsátani.

– Ugyan már, minden pasi félrelép néha – így Sára. – De ha nem akar elválni, nem akar otthagyni, akkor ez lényegtelen, akkor ezzel nem kell foglalkoznod, akkor ez a félrelépés számára csak egy ilyen testi megtisztulást jelent.

– Aha, megtisztulást – ezt már egyszerre mondja a többi nő.

– Én nem ilyesmire gondoltam – mondja Lilla. – Nem hiszem, hogy engem megcsalna Áron… – Elgondolkodik, leveszi a napszemüvegét és megtörli a szemét. – Igazából nem gondolom, hogy megcsalna, de tudjátok mit? Lehet, hogy jobb lenne, ha azt tenné!

– Na ne viccelj már!

– De igen, lehet, hogy jobb lenne, ha azt tenné.

– És miért?

– Azért, mert úgy érzem, össze vagyunk ragasztva, és nem tudjuk széttépni ezt a kötést, akkor se, ha akarnánk.

– Az emberek többsége erre vágyik – csodálkozik rá Eszter. – Erről szólnak a romantikus történetek. Te pedig most szét akarod szakítani magatokat, ezt egyáltalán nem értem.

– Igen, igen, sokszor gondolok arra – mondja Lilla, és újra iszik egy kortyot –, hogyha nem lenne együtt ennyi elkezdett és akár be is fejezett dolgunk, akkor valószínűleg már nem lennénk együtt, csak egy csomó minden, amit együtt csináltunk, összeköt bennünket. Akár jó, akár rossz dolog.

– És ez miért baj? Nagyon sokan vágynak erre.

– Azért baj, mert ez egyfajta rabság.

– Rabság, Lilla!? Te azért elég jó rabságban élsz, nem? Még egy aranykalitkát se kaptál, mert hiszen Áron elküldött velünk nyaralni, megbízik benned, és elküldött úgy, hogy mi mindannyian együtt lehetünk.

– Igen, tudom, hogy ez így van, és kívülről nem látszik, amiről beszélek. Túl sok mindent kezdtünk el együtt, és túl nehéz az, hogy elváljunk egymástól.

– És te szeretnél elválni?

– Néha igen.

46.

Már egyszer megálltunk kávézni, és apám elküldte a bizonyos Südrass Hotel Dreilenderecke címét, ahol találkozni fogunk velük.

– Figyu, nem kell magad emiatt felhúznod.

– Nem vagyok felhúzva. Csak az apám mindent jobban tud, azt ugye tudod.

– Nézz rám – kéri, és megütögeti a lábam.

– Várj, mert a gázt kell nyomnom.

– Dehogy nyomod a gázt, tempomattal megyünk.

Oké, lebuktam, mivel én vezetek. Most remélhetőleg nem fenyeget bennünket az a veszély, hogy letartóztatnak, mert Lea tempója nem mindig fér bele az osztrák autópályákon elvárható sebességhatárba, úgyhogy én százhúszra beállítottam a tempomatot.

– Örülj neki, hogy nem fogják elvenni a jogsidat gyorshajtásért – mormogom. Csak mosolyog.

– Szóval mi a gond apáddal? Csak hogy én is tudjam.

– Most állandóan ezt fogjuk boncolgatni? Az a gond, hogy gyereknek néz. Hülyegyereknek néz. Még a szállásunkat is lefoglalja, ha nem vetted volna észre. Nem bízik benne, hogy eljutunk A-ból B-be.

– Na, mesélj, hogy jött ez a Rimini? Most már ezt is tudnom kell, mert nagyon fura, hogy apádék is csatlakoznak.

– Igen, ő vetette fel, hogy Riminibe kéne menni, és akkor mondtam, hogy jó, hát végül is olyan régen voltunk nyaralni – füllentem, amiben egyébként nincs semmi füllentés, hiszen valóban nem járunk nyaralni. – Más kérdés az, hogy nekem magamtól sajnos eszembe sem jutott volna, hogy elugorjunk Riminibe, és ő mondta, hogy ez egy jó hely, érdemes oda elmenni. Azt feleltem, tök jó, akkor Leával elmegyünk. Így történt.

Hát, ha hézagos is a sztori, tulajdonképpen tényleg így történt, úgyhogy nem haragudhatok amiatt magamra, hogy esetleg hazudnék Leának. Bár úgy a nagy egész egy hazugság, szóval azt még nem tudom, hogy mi történik, ha netán rájön, hogy ügyet intézünk. Alapvetően csak azt tudom, hogy milyen ügyet fogok elintézni, de azt nem, hogyan.

– Szóval akkor mi a probléma? Ezt nem teljesen értem.

– A probléma abszolút az, hogy én nem családi nyaralásra vágytam veled – mondom, és magam is átnyúlok az ő combját megfogni.

– Na nem, na te csak a kormányt fogjad, okés?

– És szerettem volna kettesben romantikázni. – Oldalra pillantok és látom az arcán, hogy egészen el van ájulva. Milyen romantikus csávó is tudok lenni. Talán többször kellene ezzel próbálkoznom.

– Szóval te magadtól akartál engem elvinni Riminibe?

– Igen.

– Mert érezted, hogy valami nem stimmel a kapcsolatunkban?

Most majdnem rálépek a fékre, de aztán csak újra ránézek. Én tényleg nem értem. Szeretném megérteni a nőket, de úgy látszik, hogy sosem fogom tudni.

– Mire célzol? – Igyekszem higgadt maradni. Egyébként is viszonylag higgadt tudok maradni szerintem.

– Hát arra, hogy már eltelt egy csomó év, lassan hét, és hát nem fejlődött a kapcsolatunk.

– Mi az, hogy nem fejlődött, együtt élünk, imádjuk egymást.

– Igen, de már hat éve költöztünk össze.

– Mások meg negyven éve költöztek össze, nekik is megállt az egész, nem fejlődik? Ezt most nem értem.

– Hát, ne húzd fel magad, de szerintem egy kapcsolatnak van egy bizonyos fejlődési íve, és ha ez az ív nem jön létre, akkor veszélybe kerül maga a kapcsolat.

Elhallgat, és csendben autózunk tovább. Még szerencse, hogy a tempomat vezet és nekem csak a kormányt kell fognom. Igyekszem megemészteni a hallottakat. Tehát akkor mi most valójában szakítófélben lennénk, vagy mi az istent akar velem közölni?

– Úgy érted, nincsenek közös élményeink? – szedem össze magam végül.

– De, közös élményeink vannak az irodában, meg időnként elmegyünk hétvégére valahova, de értsd meg, hogy nem léptünk igazán előre az életünkben.

– Na, most akkor már ne köntörfalazz!

– Nem köntörfalazok.

– Esküvőt szeretnél? – csúszik ki a számon ez a bizonyos szó, nem tudom miért, de én magam sem hittem, hogy valaha is kimondom.

– Én nem szeretnék semmit – feleli –, csak azt szeretném, hogyha nem toporognánk egy helyben.

– Na, hát ez egy kurva jó válasz. És ezzel kezdjek valamit, nem igaz?

Megint eltelik pár perc és pár kilométer. Amíg ezt emésztgetem, meg ő is emésztgeti.

– Tehát, ha jól értem, nem akarsz esküvőt, de mivel nem fejlődik a kapcsolatunk sehová, ezért az most válságba került? – kérdezem később. – Jól értem? Jól foglaltam össze?

– Én nem mondtam, hogy nem akarok esküvőt. – Ó, bazdmeg! Én tényleg nem vagyok egy csúnya beszédű pasi, de ez engem konkrétan kiborít.

– Ha nem, akkor esetleg lehetne azt, hogy szépen megkérlek, és te elmondod nekem részletesen, hogy mi nem stimmel a kapcsolatunkban, hova kéne fejlődnünk, és mit csináljak ahhoz, hogy ne legyünk válságban?

– Na, ez, látod, ez végre tök jól megfogalmazott kérdés volt.

– Köszönöm, akkor lehetne rátérni a válaszra?

– Hűha, nem biztos, hogy ezt így most rögtön össze tudom foglalni, mint ahogy te ezt a kérdést összefoglaltad.

– De nagyon kérlek, te egy nagyon okos ügyvéd vagy, Lea, aki össze tudsz foglalni egy konkrét tömeggyilkosságot is kettő vagy három sorban. Úgyhogy most próbáld meg, van még időnk, nézd! Még egy óra, mire odaérünk erre a Dreilendereckére vagy micsodára. Úgyhogy megtennéd nekem azt, hogy összefoglalod?

Nagyot sóhajt, aztán belekezd.

47.

– Megérkeztünk – mondja a lánynak.

– Én már elmehetek? – kérdezi Vera, miközben Áron szépen felmegy az emelkedőn és leállítja a kocsit egy családi ház kocsibejárója előtt. Alattuk a Kolosy tér, felettük pedig a hegy, és nagyon-nagyon közel, Áronék háza.

– Nem, gyere te is, sőt, szükségem lesz még valakire. Egy tanúra.

– Tanúra? – ijed meg Klaudia. – Mibe csöppentem? Csak nem be akartok rángatni valamibe?

– Nem, pénzt fogok neked adni, és alá fogsz írni egy szerződést, oké, hogy átvetted. És én ezt a szerződést, amikor minden lezajlik és megszületik a gyerek, és az örökbeadás megtörtént, abban a pillanatban széttépem.

– Nem, előbb kell széttépni, addig nem adom örökbe.

– Ezt az üzletasszonyt… rendben. Akkor abban a pillanatban, még mielőtt az örökbefogadási papírokat aláírnád, széttépem ezt a szerződést, rendben? – De már érzi, hogy valamivel még meg kell fognia ezt a lányt, mert mi történik, hogyha mégis visszalép, a szülés után még lesz erre hat hete, lehet, hogy nem lesz elég a kilencmillió forint sem. Természetesen bármennyit tud neki adni: tízet, és akár még tízet is, csak nem akarja, hogy a lány vérszemet kapjon.

– Kié ez a kéró? – pásztázza a kapuból a lány a házat.

– A szüleimé volt – hazudik Áron, mint a vízfolyás. – Egyelőre felújítás előtt áll, de nagyon kellemes, kedves ház. Na, gyere, menjünk föl. – Külső lépcső vezet a felső szintre, ahol már most májusban irtó meleg van, úgyhogy rögtön berohan a nappaliba és keresi a klíma távirányítóját. – Gyere!

A sötét előszobából egy tágas, világos nappaliba érkeznek. Hál’ istennek, Áron nagy örömére a bútorok valóban nem a legmodernebbek, de azért elég jó kérónak tűnik. Még azok a régi holland bőrfotelek ékesítik a lakást, de nem baj. A nappali amerikai konyhás, és van egy hálószoba, szintén világos, szép, napfényes, egy franciaágy a két éjjeliszekrénnyel és egy gardrób.

– Hát, szerintem itt elleszel azért huszonhét hétig, nem? – kérdezi.

– Fú, hát ez több mint klassz. – Klaudia nehezen veszi a levegőt, hiszen el sem tudta képzelni, hogy valaha is egy ilyen lakásban fog tölteni akár egy napot is, nemhogy ennyi időt. – És mit csináljak én itt? Mivel fogok foglalkozni? Dolgoznom kell?

– Nem kell dolgoznod. Mondom, be leszel jelentve a haveromnak a cégébe, hogy legyen biztosításod, bármi van, akkor az legyen.

– És miből fogok élni?

– Mindened meglesz. Nem lesz szükséged pénzre. Étel, ital, ruhák, hidd el, mindenről gondoskodni fogok.

– Na jó, de hogyha el akarok menni valahová?

– Félreértesz, nézz rám, te nem akarsz elmenni sehová, maximum a kertbe. Nézd, mekkora a kert, bármikor lemehetsz. Oké?

– És hogyha akarok sétálni egyet?

– Nem, nem mész sétálni. Hogyha sétálni akarsz, akkor szólsz nekem, és majd én meg a feleségem megsétáltatunk.

– Mi, én most egy rab vagyok?

– Nem vagy rab, de vigyázunk rád, hogy ne essen bajod. Egyébként itt a pénz, tessék. – Kirakja a négymillió forintot, ennél sokkal többel szokott rohangálni, és hát a kesztyűtartójában még így is van rengeteg. – De most aláírunk egy papírt, hogy kölcsönadtam neked ennyit.

– Ezt most nem értem, miért kellene erről egy papírt írni?

– Azért, mert én is szeretném magam bebiztosítani.

– Jó, rendben van.

– Szerintem ezzel a papírral nem lesz gáz – kotyog bele Vera.

Ekkor érkezik Zsolt, barna bőrdzsekiben, mint mindig. Előbb-utóbb meg fog sülni, gondolja Áron.

– A fiatal hölgyet, Klaudiát a szárnyaid alá veszed, úgy értve, hogy majd te is ránézel – informálja, majd a lányok felé fordul: – Zsolt a kollégám, hogyha bármit fel kell ide hozni, akkor felhozza, rendben van? Nem nagyon lépcsőzhetsz.

Nem is tudja, hogy miért tette ezt hozzá.

– Nem lépcsőzhetek?

– Nem tudom, ebben a pillanatban azt mondom, hogy nem nagyon, de jövő héten elviszünk egy dokihoz, aztán majd mindent megmond, rendben?

– Oké, és akkor mit csináljak a mai napon?

– Ma nyilván fognak hívni a szüleid, mondd meg, hogy hétfőn állsz munkába, Verával összeköltöztél, és jól fogsz keresni nagyon. És majd egy év múlva, hogyha összespóroltál egy kis pénzt, akkor hazamész és ott folytatod az életedet.

– És ha meg akarnak látogatni a szüleim?

– Akkor azt mondod, hogy nem engedi a házinéni, reggeltől estig dolgozol, bármit kitalálhatsz, a lényeg, hogy nem láthatnak meg téged terhesen.

– Úgysem valószínű, hogy nagyon meg akarnának látogatni, de azért, ha jön a karácsony, akkor illene hazamennem.

– Szerintem akkor már hazamehetsz – számol magában Áron. Ez a gyerek megszületik karácsonyra, ha minden igaz. Micsoda ajándék lesz!

A lány sóhajt, aztán aláírja a kézzel írt kölcsönszerződést.

– Oké, a kertbe, teraszra kimehetek?

– Persze, de a kapunál kamera van, nagyon szeretném, ha nem hagynád el az épületet.

– Tehát mégiscsak fogságba estem – nevet fel a lány. Varga szintén mosolyog.

– Nem, ne érezd magad fogságban. Ez a legnagyobb szabadság, ami valaha csak megadathat neked.

48.

Mire odaérünk a nagy parkolóhoz, addigra egyszerre vagyok lelombozva és feldobva. Hát, Lea valóban kihasználta ezt az egy órát, amíg ideértünk. Időközben néha azon gondolkoztam, hogy adok egy kövér gázt, hátha gyorsabban lenyomjuk ezt az egész sztorit, beleértve az élménybeszámolót, már ami a kapcsolatunkat illeti. Ugyanis Lea szerint az, hogy nincs ív, az egy dolog, de az a fő probléma, hogy nincs fantáziám. Nincs szexuális fantáziám. Ez egy borzasztóan új fejlemény számomra, mert eddig azt gondoltam, hogy nem kell bemutatnom a Káma Szútra összes pozícióját ahhoz, hogy egy nő számára megfeleljek, és hogy a nő, akit szeretek, viszontszeressen és velem tervezze az életét. De úgy érzem, hogy most az nem elég, hogy esetleg megkérem a kezét, az semmire sem elég, mert pillanatnyilag szexuális problémáink is felmerültek, ha jól értem. Részemről ugyan nem, de ha jól értelmezem, az ő részéről igen.

– Tehát azt mondod, hogy fantáziátlan vagyok a szexben – foglaltam össze, miután meghallgattam a magyarázatát.

– Nem, én nem azt mondom, inkább arra utalok, hogy nem vagy elég bátor, nem próbálkozol új dolgokkal.

– Mivel kéne próbálkozzak?

– Hát, hogy meglepjél.

– De mégis, mivel lepjelek meg, Lea? Érkezzek meztelenül az irodába, vagy hozzak neked még egy csávót, vagy mit?

– Dehogyis! – ütött egy jókorát a térdemre. – Ilyen hülyeséget hogy találsz ki? És nem is biztos, hogy vonzó a meztelenség, ezt hozzáteszem.

– Jó, tehát akkor nem akarsz engem meztelenül látni.

– Nem ezt mondtam, hanem azt, hogy ilyen kis finom, apró játékokat ki lehetne találni.

Finom, apró játékokat? Kattogtak a kerekek az agyamban, hogy milyen finom apró szexuális játékot tudok elképzelni, de be kell valljam – ez lehet, hogy az én problémám, és igazából az én műveletlenségem –, egyáltalán semmi se jutott eszembe.

– Tehát el akarsz menni ilyen sötét klubokba? – Hirtelen felfogtam, lehet, hogy ez lenne a megoldás.

– Nem akarok sötét klubokba elmenni, de például most, ahogy azt mondtad, hogy meztelenül megérkeznél, eszembe jutott valami. Mit szólnál, hogyha kitalálnánk egy nagyon jó kis játékot?

– Mire gondolsz?

– Arra, hogy például megérkezünk ebbe a hotelbe, ahol biztos van egy bár.

– Igen, tehát leisszuk magunkat ma is?

– Nem, nem pont erre gondolok, hanem mit szólnál ahhoz, hogyha átöltöznénk, és én később érkeznék a bárba, mint te. Te már ott ülnél, iszogatnál, én megérkeznék és leülnék melléd. Vagyis nem pont melléd, egy helyet hagynék közöttünk. Na? – Uramisten, én nem tudom, ez a csaj mire akar kilyukadni!

– Igen, és ez mire lenne jó? Gondolom, nem eshetünk egymásnak egy nyilvános helyen, mert akkor ugyan nem gyorshajtásért, de nyilvános szexért azért lecsukhatnak.

– Jaj, ne, Balázs, hát pont erről beszéltem, a fantáziádat kéne egy kicsit fejleszteni.

– Akkor képzeljük el ezt a szitut. Ülök egy széken, a bárban. Te megjössz, beülsz egy másik székbe, van köztünk egy szék. Mi fog történni? Mondod, hogy Helló, Balázs. Én pedig azt mondom, hogy Helló, Lea! – gurulok lassan a kijárat felé a kocsival. Ha kívülről hallanám ezt a beszélgetést, tuti azt hinném, hogy ez a két ember be van lőve.

– Nem, pont ez a lényeg. Nem ez történik majd. Hanem azt fogod mondani, hogy Hi, how are you? – Ekkor esik le a tantusz.

– Szóval újra kell ismerkednem veled. Hi, how are you, tehát angolul kell tennem mindezt?

– Teheted angolul, magyarul, amit akarsz.

– És akkor be kell neked mutatkoznom?

– Hát igen, arra gondoltam, például ez lehetne egy játék, hogy ott megismerkedünk, beszélünk magunkról, kitalálunk egy másik életet, tehát hazudhatunk is.

– Ha mondhatok ilyet, neked tényleg elmentek otthonról.

– Jó, tehát te mindenképpen úgy érzed, hogy lehetetlen ez a játék?

– Dehogy lehetetlen! Miért lenne lehetetlen? Ki fogjuk próbálni. Mindent megteszek azért, hogy mi együtt maradjunk. És még akár meg is kérem a kezedet – teszem hozzá.

Erre mosolyog és mondja:

– Balázs, ezt nem, ezt így egy autópályán nem. Egy kis fantázia. Fejlesztésre szorul a fantáziád.

Na, bazmeg, fejlesztésre szorul a fantáziám, a tököm tele van, mert ahogy bekanyarodunk a parkolóba, meglátom apám óriási vadbarom BMW-jét. Nem is tudom, ki vesz ma egy X6-os BMW-t, egyébként egy háromfős családdal. Ott áll egy nyilvánvalóan kurva drága pólóban, meg egy nyilvánvalóan rohadt drága farmerban, és integet egy horror árú napszemüvegben, és ő a világ császára, én meg itt vagyok ez a fantáziátlan kis faszfej, aki még a barátnőjét sem tudja megtartani, de legalábbis hiába kéri meg a kezét, nem jól teszi, mert nincs fantáziája. Hát, hogy szokták mondani? Innen szép nyerni?

Engem már csak az érdekel, hogy ezt az esetet megoldjam, mert amiket apám mesélt erről a Vargáról, lehetséges, hogy ez a gengszter szétlöveti a fejem. Na, Südrast hotel, megérkeztünk.

49.

– Szia, Vera!

– Szia, Heni! Jó, hogy hívsz.

– Van pár perced?

– Persze, most végeztem valamivel. Egy buszmegállóban állok a Kolosy téren, de ki tudom hagyni a következő buszt.

– Képzeld el, hogy felhívott ez a Varga Áron.

– Tényleg? És mit akart?

– Felajánlotta az állást, holnap kezdek.

– Ez csodálatos, hát ezt megünnepeljük. Igaz?

– Igen. Szeretném neked nagyon megköszönni, mert biztos vagyok benne, hogy sokat nyomott a latban, hogy te ennek a Vargának jó kapcsolata vagy a mobilcégnél.

– Igen, hát biztos sokat nyom a latban – mosolyog Vera –, és akkor mi lesz?

– Konkrétan az lesz, hogy holnap reggel nyolckor Litvérváron leszek, és jön valami embere, egy Zsolt nevű fickó, aki mindent megmutat, betanít, és fel is vesz a cégébe, úgyhogy kezdhetek.

– És megbeszéltétek a pénzt?

– Igen, alá is fogok írni, és azt ígérte, hogy megkapom az ötszázezret, nettóban.

– Úristen, de jó, de jó! – Vera boldog mosollyal áll ott, és nem zavarja, hogy elenged egy buszt, majd jön a következő, gondolja. – Figyelj, tudod, hogy ezzel megváltozhat az életed.

– Igen, tudom. Legalábbis nagyon remélem. Én nem tudom, ki ez a pasi, de ha egy évet dolgozhatok nála, és ki tudom fizetni Kővárit, és el tudok jönni a gyerekkel Budapestre, akkor én tényleg örök életemben hálás leszek neki.

– Akkor már csak apád marad a kemény dió, igaz?

– Igen, de most ezzel nem akarok foglalkozni. Tök izgalmas. Szerinted bele tudok tanulni?

– Micsoda? Az lesz a munkád, hogy egy boltban eladjál, ne hülyéskedj már, Heni, ennél te sokkal többet csinálsz már most is. Emberekkel beszélsz, részeg emberekkel, ne felejtsd el. Ezek a munkások ott nem lesznek részegek.

– Tényleg? Én erről semmit nem tudok.

– Szerintem ezt a boltot ne úgy képzeld el, mint egy kis kocsmát, ahova beesnek az építőmunkások. Ezek ott mind fognak tudni angolul. Ezeknek az embereknek nem olyan munkahelyük van, mint ahogy mi gondoljuk. Ez már egy másik világ.

– Ezt honnan tudod?

– Láttam erről például egy filmet is, hogy hogyan dolgoznak ilyen gyárakban Európában. Vagyis nem azt mondom, hogy ez lenne életem álma, de hidd el, ezek nem részeg bunkók lesznek, hanem meg fogják adni a tiszteletet. Például köszönnek.

– Na jó, hát a köszönéssel eddig sem volt gond, az más kérdés, hogy ki hogyan köszönt.

– Tudom, de a lényeg, hogy köszönnek, vásárolnak, és hogyne tanulnád meg, egy-két nap, és mindent tudni fogsz. Szerintem te rendezheted be a boltot. Úgyhogy mindenképpen legyél ott időben, és szerintem biztos meg fogod tudni győzni ezt az embert, ha van valami elképzelésed arról, hogy mi hova kerüljön, meg hát egy kicsi konyhát csak tudsz vinni.

– Egy hot doggal elboldogulok, ha van ketchup meg mustár.

– Na ugye. Úgyhogy szerintem nagyon jó dolgod lesz.

– Nem tudom, hogyan háláljam meg esetleg ennek az Áronnak.

– Nem kell meghálálnod, ez egy rendes csávó. Én eddig csak ezt az oldalát tapasztaltam meg, úgyhogy mondjuk rá, hogy rendes. Mert tudod, azért rákerestem, és ő egy ilyen valami nagyvállalkozó, akinek vannak azért sötét ügyei. De neked nincs ezzel dolgod, felvesz, aláírod a szerződésedet, aztán szevasz, tavasz, mindig megkapod a fizudat és kész. Kifizeted Kővárit, és aláíratod vele azt, hogy soha többet semmit nem pofázhat. Hogyha el tudsz kerülni Pestre, márpedig neked ide kell kerülnöd, hogy tanulj, és akkor Kővári soha többé nem tud utolérni. Úgyhogy az egész Kelemen családot, meg Kővárit is elfelejtheted a picsába.

– Igen, igazad van. De hülye voltam, amikor Ricsivel… De tudod, néha még mindig hiányzik.

– Ugyan már, hagyd ezt abba! Hagyd abba! Ricsi egy hülye bunkó volt, aki néha a mennybe repített, és egy csomószor otthagyott a szarban, nem beszélve a pofonokról. Ne felejtsd el, hogy milyen kiszolgáltatott voltál. Oké, jól mutattál a motorján, mikor ott ültél a hátsó ülésen, de ugye tudod, hogy nagy ára volt ennek az egésznek Ricsivel.

– Tudom, és végül is, hogyha belegondolok, itt maradt belőle nekem egy darab, Ilike.

– Igen, igen, itt van. – Vera arra gondol, hogy ez a Ricsi gyerek sosem volt olyan, mint akiből még egy darabot meg kellene őrizni, de ezt nem mondja Heninek.

– De azért nagyon sajnálom, ami történt.

– Be volt rúgva, és versenyezett az úton, ahogy szokta – említi a tényeket Vera. – Ezt ne felejtsd el!

– Tudom.

– És örülj neki, hogy nem ültél mögötte. Okés? Örülj neki, hogy nem voltál vele.

– Jó, ne mondd tovább ezt az egészet!

– Örülj neki, hogy kaptál egy esélyt az élettől.

– Oké, hát úgy is tekintek rá, Áronra, mint az én megmentőmre.

– Ne törődj semmivel. Most már meglesz az állásod, és sínre kerül az életed. De azért ne felejtsd el, hogy apáddal még vár rád egy nagy harc.

– Egyébként te tudtad, hogy hétvégén is nyitva lesz a bolt? Mondtam Áronnak, hogy én legalább szombat-vasárnap szeretnék hazamenni anyámhoz, úgyhogy majd még ezt megbeszéljük.

– Így már holnap fogsz kezdeni. Akkor egy kalappal!

Elbúcsúznak, és Vera nagy boldogan felszáll a következő buszra. Valójában nem tudja, hogy merre megy ez a dolog tovább, de azt látja, hogy sikerült két lánynak is segítenie. Ez az Áron talán tényleg nem véletlenül bukkant fel az életében. Ha csak azért, hogy a legjobb barátnőjét kihúzza a szarból, akkor már megérte. Nem véletlenül kiemelt ügyfél. És talán a kis Klaudia is jól fog járni az egésszel. El sem tudja képzelni, hogy milyen érzés az, amikor terhes vagy, és másnak fogod adni a gyerekedet, egyelőre a terhességről sem álmodozik, de az aztán végképp egészen felkavaró gondolat, hogy a végén másé lesz a gyerek. Szóval, csak reméli, hogy ezt Klaudia jól tudja majd menedzselni, és ő is segíteni fog neki.

Arra jut, hogy Áron aranytojást tojó tyúk. Úgyhogy vigyázni kell rá.

50.

Lilla érkezik a lányokkal. Négy dögös csaj, akikben már megvan a fiatal felnőttkoron túl lévő nők magabiztossága; nem nevezné őket középkorúaknak, mert még fiatalok és fiatalosak. Úgy jönnek együtt, mint abban a filmben azok a nők, most nem jut eszébe a címe hirtelen. Soha nem nézett belőle egyetlen részt se, de az előzeteseket rengetegszer látta, meg valami plakátokat is, és végül megvan: Szex és New York. Hát ezek a nők úgy vonulnak egymás mellett, mint a Szex és New York szereplői. Magabiztosan, kis bőrönddel, lebarnulva, mindegyiknek fényes az ajka a rúzstól, napszemüveg a fejük tetején.

Reméli, hogy jól telt a szülinap. Lilla megörül neki, amikor meglátja; odaszalad hozzá, átölelik egymást.

A többiek is odaköszönnek neki, sőt megköszönik az utazást.

– Ne nekem köszönjétek, a barátnőtöknek van szülinapja! – hárítja a köszönetnyilvánításokat. – Ő szeret veletek utazni, de nagyon örülök, ha nektek is tetszett. Kit vigyünk haza?

Szerencsére senkit sem kell fuvarozniuk.

Kisétálnak a reptéri parkolóba, berakja a hátsó ülésre a nyár slágerét, a napsárga Samsonite kisbőröndöt, és kinyitja Lillának az ajtót.

– Mesélsz? – kérdezi, ahogy beül a felesége mellé. Gyorsan kicsekkol a sorompónál a parkolójeggyel, és megfogja Lilla kezét.

– Istenit relaxáltunk. Igazi szülinap volt. Túl sokat is adtál nekem ezzel a rimini lakással, ami ugye most még nagyon fura is nekem, mert volt egy megegyezésünk – mondja Lilla, és a haját igazgatja a belső anyósülésnél lévő, szemellenzőben található tükörben. – Szóval fura, de köszönöm, mindennek igazán örülök.

– Nagyon szívesen. Van ám még egy meglepim. És ami most következik, az mindennél jobban fel fog tölteni. Legalábbis remélem.

– Miről beszélsz? Milyen meglepi?

– Elmegyünk valahová, és majd meglátod.

– Oké, de nem vagyok ám úgy öltözve.

– Á, nem kell sehogy öltöznöd ehhez a meglepihez.

Pár szót beszélgetnek, amíg oda nem érnek. Lilla többször megkérdezi, hogy hova viszi, hogyha ennyire a hazafele vezető úton mennek, majd Áron továbbhajt, nem kanyarodik le a Gábor Áron utca felé, hanem megy fölfelé a Szépvölgyin, és egyszer csak beparkol egy családi ház kocsibejárójára. Lilla már tudja, ez az a ház, amit a férje befektetésnek vett, majd fel akarja újítani, és talán eladni, ezt még nem döntötte el. Mindenesetre nagyon jó áron jutott hozzá.

– Mit fogunk itt csinálni? – kérdezi. – Van itt valaki?

– Igen, van.

– Jézusom, de ugye nem fog kiugrani senki egy tortából, vagy ilyesmi, mert nem vagyok erre felkészülve.

– Nem fog.

– És most nincs még itt egy plusz meglepetésparti, ugye? – kérdezi. Egy ilyen barátnős út után hazaérve nem érzi alkalmasnak magát arra, hogy most egy parti háziasszonya legyen.

– Nem, nyugodj meg, nincsenek itt bulizó barátok, viszont mégiscsak van itt egyvalaki.

– Egyvalaki, és ki az? Ismerem?

– Nem. Barkochbázni fogunk, vagy most mi van?

– Hát amíg nem tudom meg, hogy ki az, addig kérdezősködni fogok. Te régóta ismered?

– Nem.

– Egy évnél régebben?

– Nem.

– Akkor egy napnál régebben?

– Nem.

– Micsoda? Egy napnál nem ismered régebben, és bemutatod nekem?

– Igen, így lesz nehéz kitalálnod…

– De ugye nem valami kutya…?

– Na jó, nem elég még a találgatásokból?

– Hát, nem tudom.

– Gyere velem! – Áron kinyitja az automata kertkaput, kézen fogja Lillát, és elindulnak fölfelé a lépcsőn. Aztán amikor a felső lakás bejáratához ér, bekopog.

Egy nagyon fiatal, karcsú, csinos lány nyit ajtót, félelem van a szemében.

– Ah, helló! Nem tudtam, hogy visszajössz.

– Szia, Klaudia! Beengedsz minket? Ő a feleségem, Lilla. – Kezet fognak. – Nos hát Lilla, ő itt Klaudia, és ő a leendő gyermekünk édesanyja.

– Tessék?

Lilla úgy gondolja, hogy ezt már százszor átbeszélték, hogy ez a béranyadolog nem sült el jól.

És akkor most megint kezdik elölről, erre nem áll készen. Erre ő nem áll készen, hogy megint stimulálják, levegyenek tőle petesejtet, összeengedjék Áron hímivarsejtjeivel, és aztán beültessék az embriókat egy vadidegen nőnek – amit egyébként Magyarországon nem is csinálnak meg legálisan, tehát külföldre kell menni hozzá, úgyhogy most ezt a csajt is vihetik ki. Áron nem figyelt rá eléggé, nem vette figyelembe azt, amikor Lilla azt mondta, hogy elég volt, ő nem akar soha többé stimulálást, felduzzadt, fájó hasat, nem akar sürgős beavatkozást, mikor elbasszák a stimulálást, nem akarja ezt az egészet.

– Klaudia tizenhárom hetes terhes, huszonhét hét múlva szülni fog és örökbe adja nekünk a gyerekét.

– Micsoda? Tessék? – Alig áll a lábán, menten összeesik.

– Igen, egy gyönyörű, fehér bőrű gyermek lesz, egyelőre ennyit tudunk róla. És annyit, hogy Klaudia nyílt örökbefogadás során nekünk fogja adni a gyereket szülés után, igaz?

– Igen – bólint a lány.

– Jézusom, ez komoly?

– Bizony. Majd elmentek együtt nőgyógyászhoz, megnézitek és elmondtok mindent a gyerekről, oké? És ha megtennéd – szorítja meg Lilla kezét –, akkor legyél Klaudia jó barátnője az elkövetkezendő huszonhét hétben, mert baromi magányos lesz, hiszen nem mehet haza, és nem is nagyon hagyhatja el a lakást meg a kertet.

Lilla mélyen megdöbbenve áll ott, aztán egyszer csak átöleli a férjét.

– Képzelem, mennyi ideig készíthetted elő ezt a meglepit – suttogja a fülébe. Áron nem válaszol, tudja, hogy most jobb, ha nem mond semmit. Klaudia nem hallotta, amit Lilla mondott, ő pedig nem fogja elárulni magát, hogy ez az egész ötlet tegnap jött, és ma már meg is valósítja – mint ahogy mindent az életben. Ő nem az a várakozós típus.

51.

Már túl vagyunk a vacsorán, amit végig kellett szenvednem apámékkal. Lea és Dorina úgy csacsogtak egymással az asztal egyik végén, mint két barátnő. Én pedig ott ültem apámmal, mellettünk Kingus, akit egyébként nagyon kedvelek, és anyám nem mulasztotta el százezerszer megjegyezni, hogy ne feledkezzem el róla, hogy ő a féltestvérem. Nos, Kingus, amint megette a kajáját, a kezébe kapta a telefonját, azzal el is távozott a világunkból, és belemerült egy virtuálisba. Apám pedig azt mondta, hogy valami nagyon fontosat akar majd nekem elmondani Riminiben.

Ez a Rimini már kezd a mumusommá válni, aztán ki tudja, hogy mi lesz belőle. Mondjuk, ha nem baszok el mindent hirtelen, akkor ez nem történik meg, de akkor természetesen nem is utaznánk most együtt apámékkal.

Tehát most ott ülök egy ilyen bárszerűségben – az étterem egyik traktusa ez valójában – egy pohár borral, ahogy azt előírták nekem. Illetve az volt az előírás, hogy rendeljek magamnak egy whiskyt, de annyira nem szeretem a whiskyt, hogy most azzal is kísérletezzek, ne csak a szexuális életem felfrissítésével. Megkérdeztem tőle, hogy sör lehetne-e, de Lea azt válaszolta, hogy nem, mert művelt, kulturált emberrel akar találkozni a bárban, úgyhogy itt ülök egy pohár vörösborral, és várom, hogy mi lesz.

Ekkor csörren meg a telefonom. Anyám mindig a dramaturgiailag legjobb pillanatokba csörög bele. Hát akkor felveszem. Úgy gondolom, hogy neki részt kell vennie ebben a jó kis túrában, legalábbis virtuálisan.

– Szia, anya!

– Megkaptam az üzenetet, Balázs, hogy nem tudtok jönni a hétvégén. Ez nagyon nagy kár, mert Tibi készült nektek barbunjával.

– Igen? És én azt szeretem? – kérdezem, mivel halványlila lövésem sincs, hogy milyen kajáról beszél.

– Ez az a görög hal, amiről Tibi már annyit mesélt. Emlékszel, el is készítette karácsonykor, és annyira ízlett neked. Most frissen tudott szerezni belőle.

– Aha, értem, az a helyzet, hogy szerintem hamarosan én is fogok frissen fogott halat enni, ha akarok, mert itt vagyunk az olasz határnál, és ki se fogod találni, hogy kivel.

– Gondolom, Leával meg apáddal.

Az én anyám, aki mindenről informálódik. Most egy pillanatra elbizonytalanodom, mert nem tudom eldönteni, hogy vajon Leától hallott-e erről a kirándulásról, vagy apámtól. Mutassanak nekem még egy ex-házaspárt, akik mindent megbeszélnek egymással. Na, szóval nem tudom. Csak tippelni merek.

– Lea mondta?

– Nem, nem ő.

– Szóval apám számolt be a dolgokról.

– Ide figyelj, Balázska! – Balázska! Amikor Balázska vagyok otthon, az már rég rossz. – Azért, mert anyádat semmiről nem tájékoztatod, én még nem vagyok hülye.

– Én sem vagyok hülye, anya. Például én is észreveszek mindent.

– Na, ez tényleg nagyon meglepő, akkor egyvalamit mondj, amit észrevettél.

– Például… – bele is vörösödöm a válaszba – a melleidet. – Anyám részéről nem sokszor érkezik csend, de most elég nagy hallgatás van a túloldalon. – Szóval még egyszer megismételnéd, hogy nem veszek észre semmit?

– Örülök neki, hogy észrevetted, ezek szerint jól sikerült. Majd Endrődy doktornak is átadom a gratulációt.

– Te, anya, félreértesz engem, én nem akarok gratulálni a melleidhez, sőt, kurvára furcsállom, hogy hatvanévesen ezzel foglalkozol, hogy a melleid hogy néznek ki, de mindegy, ez a te dolgod.

– Miért, ciki?

– Nem ciki, de tudod, én erről nem akarok beszélni veled. Mégiscsak a fiad vagyok. Kínos, nem?

– Balázs, erről beszélgetnünk kellene egy kicsit, mert van egy olyan érzésem, hogy szexuálisan megrekedtél valahol.

– Na, jól van, tudod mit, anya? Szépek a melleid – és ebben a pillanatban a hátam mögül egy érintést érzek, te jó ég, ki tudja, Lea mióta volt ott. – Na jó, most le kell tennem – mondom, és kinyomom.

Ránézek. Furcsa arany csillogás van a szemében, egy kis értetlenséggel vegyül.

– Segíthetek? – kérdezem.

– Bocs. Itt hol lehet italt kérni? – Hűha, eljátssza nekem a hülyét. Az okos lány is eljátszhatja a hülyét.

– Szerintem a pultostól.

Előkerül a pincér, és udvariasan rendelek a hölgynek is egy pohár vörösbort. Úgy ül le mellém, hogy hagy egy helyet kettőnk között, bár én állítom, hogy ebben az egész hotelben rajtunk kívül nincs senki, de ha van is valaki, akkor így záróra környékén már nem téved be az étterembe.

Mindenesetre kellemes zene szól, én meg tök furán érzem magam, hiszen ő nem is tudhatta, hogy anyámmal beszéltem a melléről, amikor ott állt mögöttem.

– Te mivel foglalkozol? – kérdezi hirtelen. Ez a csaj mégis hülye? Nagyon csinos egyébként. Mivel nála sincs semmilyen extra cucc, hál’ istennek nem tudott üzletasszony külsővel előkerülni.

El is mondom, mi van rajta. Egy világos farmersort, amit szerintem a tengerpartra hozott, egy tök szexi fehér szandál, amiben az összes lábujja látszik, és mégis valahogy így körbefonják a vékony pántok a lábujjait, és csillognak, és egy olyan fehér top, ami alól kivillan a fehér melltartójának pántja. Nagyon erős szempillaspirál van a szempilláján, amit folyamatosan rebegtet, és gyönyörű pinkes, lilás, vörös az ajka, nem tudom, a színek megítélésében sosem voltam túl jó. Kérdi, hogy mit dolgozom. Á, hűha!

Elgondolkodom, vajon mit dolgoznék szívesen, majd egyszer csak azt mondom, nőgyógyász vagyok. Erre elröhögi magát, és én sértődötten ránézek. Vajon ez annyira lenézett szakma? Nem értem, mi van olyan vicces ebben a válaszban.

– Hát meg is értem, hogy ilyenkor itt ülsz egy pohár borral, ennyi beteg nő után – mondja. Na jó, szerintem ez az egész játék beteg. Nem is tudom, miért választottam a nőgyógyászatot. Gyorsan korrigálok. Nem lehetne, hogy inkább urológus vagyok? Összeröhögünk, de aztán visszatér a szerepébe és azt mondja:

– De igen, lehet kedves urológus úr, oké.

– Szóval egy konferenciára jöttem – vallom be neki, magam is csodálkozom, hogy valójában nem is esik olyan rosszul a hazugság. Főleg akkor, ha mindketten tudjuk, hogy nem az igazat mondom.

– Tényleg?

– Igen. És te?

– Én gondban vagyok, mert a gazdag pasim el akar venni feleségül, de én nem érzem úgy, hogy erre szükség lenne. Ezért én most egy megtisztuló, meditációs úton vagyok, nem tudom, hogy merre tovább.

Ebben a szerepjátékban az a klassz, hogy ez a nő, akit ő játszik, mindenképpen felkínálkozik ezzel a megtisztuló utazással.

– Értem. Nekem sajnos holnap előadásom lesz, szóval elég komolyan kell rá készülnöm.

– És miről fog szólni az előadás? – Jaj, bazdmeg Lea!

– A női hólyaghurutról – hirtelen ez az egy urológiai téma jut eszembe, de aztán rájövök, hogy apámnak volt egy kis prosztatagondja, úgyhogy gyorsan hozzáteszem: – és a prosztataproblémákról.

– Ó, hát egy sokoldalú urológus vagy, doktor úr. És van családod, ha megkérdezhetem?

– Igen, igen, van egy kislányom.

– Ó, egy kislányod?

– Igen. Igen, elváltam, és csúnya válás volt, többet nem akarok megnősülni.

– Tényleg? Akkor mi egy csónakban evezünk, nem igaz?

– Igen, nagyon remélem.

Nagyon nehéz visszatartanunk a röhögést, de valahol izgalmas is ez a játék.

– És mi a terved az elkövetkező egy-két órára? – kérdezi. Mondom, meg kell írnom egy előadást, mindenféle fájlokat kell összevadásznom, és PPT-t meg miegyebet csinálni, hadoválok.

Látom a fején – hiszen ő szokta a szükséges prezentációinkat elkészíteni –, hogy nagyon-nagyon szeretné elröhögni magát, de nem teszi.

– Értem, és ez mennyi időt vesz igénybe?

– Legalább egy-két órát.

– Jó, és előtte még így lazítgatsz?

– Igen, gondoltam, megiszom egy pohár bort.

– Hát akkor egészségünkre.

– Én arra gondoltam, hogy elmennék lefeküdni korán – mondja, és rám néz, olyan szexuálisan rebegteti azokat a szempillákat, hogy kezdem úgy érezni, mintha nem is ismerném őt. Féltékeny leszek rá, mert egy ilyen sztorit elő tud adni.

– Igen. Csak befejezem, de tulajdonképpen várhat az a prezentáció, mivel csak holnap kell előadnom – röhögöm el magam, mert persze most már nem bírjuk tovább. – Akkor hányas szobában kereshetlek, ha esetleg szükségem lenne például egy papír zsebkendőre? – nyöszörgöm, mert egyáltalán nem tudom, hogy mit kell ilyen helyzetben kérdezni.

– Adok egy szobaszámot. Hatos.

– Hatos. Ott vagyok, csak a tartalomjegyzéket befejezem – közlöm. Lea elvonul, kezében a pohárral. Várok egy kicsit, és nem tudom eldönteni, hogy vicces vagy izgalmas ez az egész sztori, de a félig telt poharammal egy perc várakozás után elindulok utána, és egyszer csak bekopogok a hatos szoba ajtaján.

52.

– Most pedig, hogy hazaértünk, van még egy meglepi.

– Nem, ez már túl sok lesz, Áron.

– Szeretlek elkényeztetni.

– Ugye nem egy meglepetésparti?

– Nem, viszont egy meglepi kérdést föl kell tennem. Gyere! – Megfogja a felesége kezét, és kisétálnak a teraszra. Alattuk van a város, gyönyörű a kilátás. A kertben a leanderek már most kezdenek virágba borulni.

Lilla mindig kérdezte a kertészt, hogy éri el, hogy már májusban nyíljanak a leanderek, és egész évben ne csukják be a virágaikat, de még sosem kapott használható választ.

Az asztalon behűtve egy üveg francia pezsgő, mellette két pezsgőspohár.

– Akkor erre ihatunk, nem igaz? – kérdi Áron.

– Nem tudom, én nagyon félek, tartok tőle, hogy ezek a dolgok nem mennek ilyen egyszerűen, Áron, hát nekünk sem volt ilyen egyszerű az utunk.

– Végül is úgy néz ki, hogy sínen vagyunk. Jó lenne. Mit szólsz a lányhoz?

– Nekem szimpatikus. Nagyon kedves.

– Na, szóval a meglepi. Az újabb.

– Áron, miért csinálod ezt? Lassan attól tartok, hogy valamit elkövettél, amit helyre akarsz hozni, vagy mi történt?

– Semmi nem történt, csak tudnom kell, hogy mit szólsz ahhoz, amit most elmesélek. Ezt a lányt én egy Vera nevű nőn keresztül találtam. Aki ügyfélszolgálatos egy mobiltelefon-társaságnál, akiknél intéztetem az ügyeimet. És ez a Klaudia az ő ismerőse. Az volt a feltétele Verának, hogy segít, ha segítek a barátnőjének egy normális állást találni… – összegzi a Heni-sztorit.

– Tehát arra kért, hogy vedd fel a legjobb barátnőjét?

– Igen, erre kért, és én fel is vettem Litvérvárra. Úgyhogy holnap, szombat reggel megkezdi működését. Abszolút szimpatikusnak találom.

– Akkor ez az a típusú történet, amikor mindenki jól járhat.

– Igen. A meglepetés pedig… hogy az apja neve Légrádi Levente. – A pezsgősüveg nagyot pukkan, a dugó pedig elszáll valahova a leanderek közé. – Mit gondolsz erről, Lilla?

– …

– Látom, hogy meg vagy lepve.

– Nem tudom, mit mondjak – böki ki Lilla. – Vajon egy kém a csaj?

– Nem vállalta az apja ezt a gyereket, Zsolt nyomozta ki. Szóval az is lehet, hogy ez csak egy véletlen. De nem lehetünk ebben biztosak. Mit gondolsz?

– Hát én most nem gondolok semmit. Felkavar ez az egész – feleli a nő. – És te? Te mit gondolsz, Áron?

– Azt gondolom, hogy semmi sincs ingyen. Mindennek megvan az ára.

53.

A hatos szobában töltött éjszaka után alig tudok kivánszorogni az ágyból. Lea ragaszkodik hozzá, hogy reggelizzünk apámékkal, de most ez sem tud felhúzni.

Nem aludtunk sokat, de mire beengedett a szobába, már én is úgy éreztem, mintha egy idegennel randiznék, bár egy órával korábban még a lehető legnagyobb őrültségnek és hülyeségnek találtam ezt az egészet. Amikor benyitottam, megláttam Leát egy szál törülközőben, aki igyekezett minél kevesebbet mutatni magából, hiszen ő csak egy hölgy, aki nem ismer engem, na, onnantól kezdve beindultam. És az az igazság, hogy ő is, úgyhogy már lehet, hogy tudnék írni egy jó kis prezentációt urológiai problémákból, mert még egy csomó hülyeséget beszéltünk, mielőtt letéptem róla a törülközőt, és onnantól nem volt megállás, természetesen alvás se sok. Így aztán a reggelinél igyekszem pótolni az összes elveszített kalóriát. Apám észre is veszi.

– Na, Balázs, milyen jó étvágyad van.

– Tudod, sportolok – válaszolom neki, és mindenki nevet, pedig szerintem abszolút nem voltam humoros. Ráadásul tényleg sportolok, mert a kosárlabda, még ha hobbiból játszom is, az sport, nem?

Apám a gyors reggeli után javasolja, hogy kövessük őt, így aztán Leáé a lehetőség, hogy apám után eredjen, én pedig még egy kicsit aludni fogok a kocsiban, legalábbis ezt tervezem. Végül is alig múlt reggel hat.

– És mi lesz a program? – kérdezi már a kocsiban Lea. – Erről is egyeztettél apáddal?

– Nem tudom, de nekem jó lesz majd félrevonulnom, csak egy-két órát, amíg összeszedem magam az éjszaka után – füllentem. Ugyan, hogy én szombaton hogy fogom megtalálni ezt az eladót? Amikor odaérünk, mindenképpen szeretnék erre fordítani egy kis időt. Lea mosolyog.

– Szerintem téged egy kicsit megvisel ez a dolog, hogy jóban vagy újra apáddal, nehéz ezt elfogadnod, nem?

– És te meg mi vagy? A pszichológusom?

– Egyébként kinek mondtad tegnap telefonon, hogy szép a melle?

– Vajon mi közöd hozzá? – kérdezem csukott szemmel. Csönd van. Nem tudom, valóban elhiszi, hogy én egy másik nőnek ilyet mondok? Kinyitom a szemem. Kiszúrom, hogy a szeme sarkából néz. – Az utat nézd, és apám autóját, mert nem fogod tudni követni őket.

– Jó, de szeretném tudni, hogy csak úgy beszéltél a telefonodban, és nem volt benne senki, vagy volt benne valaki?

– Vonalban voltam.

Azért nagyon ijesztő, hogy ilyen játékokba kezdtünk bele.

– Oké, és ismerem, akinek mondtad?

– Jaj, ne lődd már le rögtön a poént! – kérem. Elneveti magát, aztán jó nagy gázt ad, mert apám, úgy látszik, egyáltalán nem foglalkozik a sebességhatárokkal. Mindjárt Olaszországban leszünk ezzel a tempóval. Mindenesetre apám százhatvannal nyomja, és szerintem nyomná többel is, de ebből nagy baj lehet. Tudom, hogy én vagyok mindig a család lelkiismerete, hát most akkor legyen, aminek lennie kell.

– Apád azt mondta, hogy valahol majd megállunk egy kávéra Olaszországban.

– Az jó lesz, mert ez a kávé elég szar volt. De most már vécére is együtt megyünk velük?

– Ne dühöngj.

És akkor Vargára gondolok, hogy az apám azt mondta, régi ügyfele.

Apám szerint elég jó kapcsolatai vannak, úgyhogy hiába voltak necces ügyei, mindent mindig megúszott. Volt egy jó haverja, de hát az meg majdnem meghalt. Egy súlyos baleset volt jó pár évvel ezelőtt, és Varga belekeveredett, de megúszta.

– Helyre kellene hoznod ezt az ügyet, mert semmi szükséged egy ellenségre – tanácsolta apám.

És most segíteni is akar, az biztos.

De nekem ezt egyedül kell megoldanom, mert nem maradhatok örökké tizenhat éves a családom szemében, nem maradhatok apám hülyegyereke, akit mindig segíteni és támogatni kell, ha nem is pénzzel, hanem tanácsokkal, fejbúb-simogatásokkal.

Így természetesen egyedül kell intézkednem, amikor megérkezünk. A telefonon kikeresek mindent, amit erről az olasz ingatlanosról tudok, és érkezés után azonnal megkeresem. Aztán valami majd csak történik.

Ha más nem, akkor legfeljebb megkérem Lea kezét Riminiben.

54.

Első munkanapja, még ha szombatra esik is. Természetesen már korábban ott van: hét óra húsztól várja azt a bizonyos Zsoltot, aki majd segíteni fog neki. Ott ül a litvérvári vasútállomás egyik padján, a sínek mellett. Hét óra tizennyolc perckor szállt le a vonatról, és türelmesen vár.

Nem volt egyszerű elválni Ilikétől, de megígérte az anyjának, hogy egy év múlva másképp lesz. Minden másképp lesz.

– És hogy gondolod, hogy másképp lesz? Oké, hogy apád finanszírozná a tanulmányaidat, de akkor mi lesz Ilikével?

– Akkor az lesz, anya, hogy majd ti is felköltöztök Pestre, oké?

– És én hogy fogom az ügyfeleimet fogadni?

– Nem tudom, de valahogy majd megoldjuk. Az sem lehetetlen, hogy lesznek új budapesti ügyfeleid. Én innen el akarok menni. És tudod, hogy miért? Mert Kővári már iszonyúan idegesít, és csak remélem, hogy nem fog megtalálni, és majd élhetjük nyugodtan az életünket. Te bárhonnan dolgozhatsz, hiszen most is home office-ban vagy.

– Igen, igazad van, de nem bízhatunk apádban. Nem bízhatsz abban, hogy be is tartja, amit ígért. – Most először mondott ilyet az anyja.

– Miért gondolod, hogy nem bízhatunk benne?

– Azért, mert nekem is azt ígérte annak idején, hogy elválik miattam – mondta ki végül.

Heni az anyját bámulta. Még ma is olyan gyönyörű, gondolta, a tornász múltja meglátszik az alakján. Gyönyörű, az arca is szép, szinte ránctalan. Egy igazi kislányos pisze orr, csodálkozó kék szem. Szerinte az apja nagy hülye. Ő ugyan nem ismeri Lea anyját, de biztos benne, hogy nem ilyen szép és kemény nő, mint az ő anyja.

– Anyu, én abban hiszek, hogy amit apa nekem megígért, azt be fogja tartani – válaszolta.

– Úgy legyen, Heni, de attól félek, hogy engem nem akar a közelben tudni.

– Ebben nem lehetünk biztosak, anya. Egyébként már jobb lenne, ha túllépnél rajta – mondta akkor az anyjának, mert volt egy olyan érzése, hogy még mindig szerelmes az apjába.

– Már túlléptem – felelte az anyja, de ő mégis úgy érezte, hogy ez a válasz azt jelenti, hogy soha nem fog túllépni rajta. Ám lehet, hogy ez már csak az ő hülyesége. Apa nélkül felnőni, illetve egy olyan apával, aki időnként megjelenik és hoz neki valamit, egy imádott és vágyott apával felnőni úgy, hogy valójában nincs apja, hát ez nem volt könnyű. És, bár más a szitu, hasonló vár Ilikére is, hacsak nem alakulnak másképp a dolgok.

Csakhogy Ricsi óta nem volt senki, aki egyáltalán szimpatikus lett volna Heninek. Ricsi nagy lókötő volt, és azzal a hülye szövegével el tudta őt csábítani. De ő nagyon szerette. Ő meglátta benne azt a Ricsit is, aki nem akar mindenki fölött győzedelmeskedni, aki nem az autóversenyzésről ábrándozik folyton, hanem egy normális helyi srác – csak hát a Kelemen családban igen nehéz normális, helyes gyereknek maradni. Erre gondolt.

Aztán később pedig, amikor Ricsi elment egy balesetben – amiben, nehéz ezt kimondani, de ő volt a hibás, meg a szülei voltak a hibásak, akik kisgyerekkorában már motort toltak a segge alá –, akkor ő teljesen kikészült, és azóta sem képes senkivel sem megismerkedni, vagy egy új kapcsolatba belemenni. Van egy egyéves gyereke, róla kellene gondoskodnia.

Mire a gondolatsor végére ér, addigra, még jóval nyolc előtt, megjelenik egy pasi. Tökéletesen megfelel a személyleírásnak, mert a májusi hőségben egy bőrdzsekit visel, fel van nyírva a haja, napszemüveges, tehát olyan, mint az összes nyíregyházi ismerőse, vagy mint legtöbbjük.

– Helló – köszön rá.

– Te vagy Heni?

– Igen.

– Én pedig Zsolt, gyere, átmegyünk. Megmutatom a leendő munkahelyedet.

Beülnek Zsolt Skodájába, és még egy jó tizenöt kilométert autóznak, mire odaérnek a pusztában egy drótkerítéssel lezárt üzemhez. Jó magas a kerítés, mintha egy börtönt védene. De belül egy modern épület látszik, az lehet a gyár.

Zsoltnak egy kártyával kinyílik a sorompó, aztán behajtanak a főépületig. Ott az egyik kiemelt parkolóban megáll, és Heni kipattan az autóból.

– Itt lesz a büfé – vezeti be Zsolt. Egy nagyon modern épületbe érkeznek, légkondicionált, világos, nagy ablakokkal. – Ez a főépület – közli –, ahol mindenki áthalad. Itt van egy csomó mosdó, itt vannak az öltözők, és itt lesz a büfé a kis bolttal, vagy a kis bolt a büfével. Gyere!

Egy hiperszuper modern kis helyiségbe érkeznek, ahol már csipszekkel meg mindenféle tartós élelmiszerrel dugig vannak a polcok.

Heni elkezd körüljárni, nézi, hogy mit hova tudna tenni, kinyitogatja a hűtőket, amik még üresek. Majd kér egy cédulát Zsolttól, meg egy tollat, és elkezdi összeírni, hogy szerinte mire lesz szükség. Még sosem dolgozott boltban, de a bárban elég sok tapasztalatot szerzett, igaz, itt nem a piákat kell megrendelnie. Úgyhogy inkább csak improvizál, de úgy érzi, hogy jó lesz ez. Máris a sajátjának érzi a birodalmat.

Csodálatos érzés, úgyhogy amikor Áron felhívja telefonon, akkor nagy örömmel fogadja a hívását.

55.

Kávé Velencében – ez eddig kimaradt nekem. Még csak fél napja figyelem apámat, hogy mivel nyűgözi le a környezetét és a nőket úgy globálisan – és hát ő kimaxolja az élvezeteket. Egy kávé a Szent Márk téren, aztán – „tényleg csak egy fél órát” – séta a kis sikátorokban, ahonnan Dorina a Gucciból, a Dolce&Gabbanából és még egy csomó luxusboltból márkajelzéses szatyorral sétál ki. Fél szemmel Leát figyelem, vajon neki is ez kell-e.

– Van ám a cégpénzből – súgom a fülébe –, te is shoppingolhatsz nyugodtan!

Elnevetjük magunkat, és kapok egy akkora csókot, mint amekkorát a mai éjszaka előtt sosem.

– Én szuperül érzem magam csomagok nélkül is.

Azért persze bemegyünk a Batába, és muszáj rábeszélnem egy szandálra, ami tök jól néz ki, és annyira szexis a lábán, hogy vétek lenne otthagyni. Akkorra már lehagytuk apámékat, Kinga is velünk jön inkább, mert unja az üzleteket. Úgyhogy sétálva mindhárman megeszünk egy-egy szelet pizzát, az édes paradicsomlé folyik le a csuklónkra, elomlik a számban a finom, vékony tészta, a paradicsom édes, a pármai sonka sós, és az egészet megkoronázza a sajt, az igazi olasz parmezán. Lea Kingának magyaráz (aki szerintem akár már járhatott is itt), de azért nekem is szánja a szavait:

– Itt a Rialto, mindjárt felmegyünk rá – mutat egy hosszú lépcsősor felé. – Ez itt Velence szíve, tudtátok?

Bólogatunk, mintha mi mindent tudnánk. Kinga nevetve hozzám dől, és melegség járja át a szívem. Most először gondolok arra, hogy máskor, amikor túl közel kerül hozzám, mindig az jut eszembe, hogy akár az én gyerekem is lehetne, Dorinától. Most pedig ő apám és Dorina gyereke, és kész.

– A Rialto-híd átível a Canal Grande felett – folytatja fogadatlan idegenvezetőnk –, ahol régi épületek és új üzletek találkoznak. Pontosan ezek adják a város atmoszféráját: a régi, gyönyörű paloták, a csatornák, a szűk sikátorok, az üzletek, a macskakő… Szóval én egyszer voltam itt anyuékkal, és imádtam nagyon. Ezt az illatot, amit itt érzünk, a piacról hozza a szél.

És valóban, hal-, gyümölcs-, frissen sült pizza-és kávéillatot hord a szél, egyfajta érzéki illatorgia ez számunkra.

– Egyszer eljöhetnénk egy hétvégére – jelentem be Leának. – Úgy értem, nekem lesz itt egy urológiai kongresszusom…

Annyira röhög, hogy el kell kapnom, nehogy eldőljön. Kinga nem érti, min nevetünk, de nagy örömmel csatlakozik.

Kicsit később, amikor apám rám csörög, már túl vagyunk egy fagyin is. Nem tudom, mennyi időt vesztettünk így el, de ahogy Lea rám néz és időnként doktor úrnak nevez, hol röhöghetnékem támad, hol pedig csak úgy magamhoz szorítom, mint egy tizenhat éves. Igaz, hogy a szüleim úgy is kezelnek, mintha tizenhat éves lennék.

Amikor újra az autópályán vagyunk, azt füllentem Leának, hogy Papagájné ügyében kell egy kicsit keresgélnem a Google-ön, de közben arra a Giorgióra keresek rá, akitől Varga a lakást vette. Mivel az összes találat olasz, ezért használnom kell a fordító applikációmat is, és szép lassan kirajzolódik előttem a kép.

Ennek az embernek a családja már régóta ingatlanokban utazik Riminiben. Az illető fia valami stikli miatt két évet börtönben is ült. Ez ad egy kis reményt, hogy talán az apja is tilosban jár. A srác közösségi oldalát csekkolva az a furcsa tény derül ki, hogy egy csomó ismertebb olasz focistával kapcsolatban áll. A legismertebb talán Alberto Casaviti, aki válogatott futballista volt, még nemrég láttam is játszani. Gyorsan rákeresek a nevére, és meglepve látom, hogy valami tag lett a rimini városvezetésben, ez az új karrierje.

Tovább keresgélek a fiatalabb Giorgio ismerősei között. Meglepően sok a thaiföldi. Az egyiket találomra kiválasztom, aki legalább nem thaiul szerepel a közösségi profilján.

Rákeresek.

És amit találok, az igazi aggodalommal tölt el.

56.

– Tudom, hogy mit lehetne tenni, hogy el is add, és vissza is szálljon hozzád. Érdekel ez a bizniszmodell? – kérdezte akkor, a parton Giorgo Albertót.

Alberto azóta sem alszik nyugodtan. Ott, akkor nem is akarta hallani, hogyan üzletel Giorgio, bár elkezdte mesélni neki, mégsem akarta végighallgatni.

Voltaképpen már a bevezető arra késztette, nehogy végighallgassa, mert abból csak baja származik, mindkettőjüknek.

És most, hogy az idősebb Giorgio már megint hívja, ismét azon gondolkozik, mit kéne tennie. Amit Giorgio elkezdett mesélni neki, az csak egy felvetés volt. Ám ha mégis megvalósítja, akkor… akkor ő az, aki tud mindenről. Mégis mit tegyen?

És most az öregebbik Giorgio megint hívja. Húzhatná a dolgokat, de előbb vagy utóbb úgyis megtalálja a módját az öreg, hogy találkozzon vele.

Úgyhogy beleszól.

– Halló. – Rekedt ez a halló, arról is szól, hogy a hívott nem akarja hallani a hívó hangját.

– Alberto, itt Giorgio. – Megismerné a hangját ezer közül is. Jó mély, érces, kitérdelte a cigarettával, ha lehet ezt mondani.

– Ó, szia, Giorgio, mi újság?

– Hallom, Alberto, hogy sok a munkád. Hogy Rimini máris beszippantott. Ezért nem értél rá eljönni velem pecázni.

– Igen, most kezdem újra felfedezni a várost, igyekszem a helyiek érdekeit képviselni.

– Figyelj ide, beszélnünk kellene. Minél előbb. Giorgióról.

– Én már beszéltem a fiaddal, és nem akarok az ügyeitekbe belefolyni. Komolyan.

– Jó, ne vitatkozz velem, hanem engedj be a lakásba!

– Tessék?

– Itt vagyok a ház előtt. Itt ülök a kocsiban, engedj be.

Így aztán nem lehet mit tenni. Az öreg tudja, hogy szombat reggel még otthon van ilyenkor. De ha nem tudná is, mi értelme lenne letagadni?

Így aztán kinyitja az ajtaját.

– Szép ez a villa – bólint elismerően Giorgo, ahogy kiszáll az old timer autójából. Komolyan old timer, hétvégenként csak ilyen múzeumautóval jár, régi dilije, gondolja Alberto. Azt is tudja, hogy komolyan szervizelt és feltuningolt autók ezek, mint most ez az old timer Mercedes, csokivörös a színe, és sok százezer euróról árulkodik csak a megjelenése.

Alberto nézi Giorgiót, aki ugyanúgy néz ki, esküszik, ugyanúgy néz ki, mint sok éve, amikor utoljára látta, sötétbarnára lebarnulva, hófehér a haja, világít a szeme, zöldeskéken világít, és hófehérek a szempillái. Húsos, vaskos a szája, a haja zselével van összeborzolva. Galléros, világoskék pólóban és egy farmerban van. Edzőcipőt visel, egy világoszöld, vagy két-háromezer eurós darab a drágább Nike-k közül, talán a Kobe 6 lehet, méri végig.

– Na, szevasz, kisfiam. – Átöleli őt, mintha az apja lenne. – Be kell jönnöm hozzád. Mit akar tőled az a gyerek?

– Ó, nem érdekes. – Igyekszik visszaemlékezni rá, hogy mit mondott Giorgio az apjáról, valami álmosító, kábító gyógyszert szed… Hát egyáltalán nem úgy néz ki.

– Na, engedj be! És egy nő kellene ide, még mindig nincs egy igazi nő melletted. Amióta az a modell lány volt, tudod… Azóta nincs egy komoly kapcsolatod. Nem kell ilyen modellekre hajtani, fiam.

– Oké, hát majd lesz valami. Nem kötöm az orrotokra – mosolyodik el.

– Alberto, az egész sajtó arról cikkezett, hogy az a lány milyen bulikba akart belevinni. De te sose voltál olyan gyerek, te mindig a jó úton jártál, igaz?

– Igen. Szerintem igen.

– Akkor most jól figyelj! Az én fiam nem jár a jó úton.

– Én úgy tudom, hogy Giorgio… – kezdi, aztán nem tudja, hogy végigmondja-e vagy sem, de végül befejezi – azért ment börtönbe, hogy elvigye a balhét, amit az apja, vagyis te meg a család csinált. Nem igaz?

– Ugyan már! Ugyan már! Ezt biztos apád mondja, az a fasz. Apád mindig mindent jobban tudott. Emlékszem, gyerekkorunkban mentünk együtt mindenhova, érted? Bárhova mentünk, mindent jobban tudott. Tegyük fel, szedtük a kukoricát itt a közelben. Azt is jobban tudta, érted, hogy hogy kell leszedni a kukoricát. Azt is jobban tudta, hogy kell rúgni a bőrt.

Alberto nem nagyon akarja, hogy az öreg előjöjjön a focista múltjukkal. A sajátjával, meg az apjáéval. Ugyanaz ismétlődött meg náluk is. Csak az apja és öreg Giorgio mindketten abbahagyták a focit, pedig mindketten nagyon tehetségesek voltak.

– Na most, Alberto fiam, te itt fontos szerepbe kerültél ebben a városban.

– Fontosnak még nem nevezném, az biztos, hogy benne vagyok a képviselő-testületben, de tudom, hogy mi az, amit szeretnék. Pontosan tudom.

– Igen, és mi az? Kitalálom, várj! – csillog az öreg szeme. – Te akarsz a polgármester lenni, nem igaz?

– Ugyan már!

– Dehogynem! Tetszett neked, amit apád csinált. Nem igaz? Vissza akartál jönni, mint a város híres szülöttje, hogy te legyél a polgármester.

– Tenni akarok Riminiért, mert itt nőttem fel. De nem azért jöttem, hogy polgármester legyek.

– Figyelj rám, Alberto! – inti le Giorgio, és felhajtja a kávét, amivel Alberto megkínálta. – A fiam belevágott egy pár hülyeségbe. Eladott egy-két olyan lakást, amit nem kellett volna megtennie. Én vissza akarom vásárolni, történjen bármi, hogy megmentsem azt a hülyegyereket.

– És én miben segíthetek? Egyáltalán nem értem a problémát, de mondd, Giorgio, miben segíthetek?

– A fiam nagyon nagy butaságokat talált ki. Giorgio el akarja hagyni ezt a várost, és ki akarja szedni belőle mindazt, ami benne van, nem tudom magához téríteni. Megszakad a szíve azért, mert Rimininek nem kellett az, ami neki van. Meg van sértve, mert talán valóban azt képzeli, hogy én küldtem őt sittre, holott egy apa nem tesz ilyet a fiával, csak legfeljebb akkor, ha meg akarja védeni valami nagyobb veszedelemtől. – Nézi az öreget, és elmosolyodik. Giorgio is mosolyog. – Mert ugye tudod, Alberto, hogy én sem jártam mindig a jó oldalon, de azért nagyon komolyan figyeltem arra a határvonalra, hogy ne lépjem át, ne zuhanjak át, csak amennyire az erkölcseim engedik.

Erkölcs, mosolyog Alberto. Furcsa ezt hallani egy ilyen embertől, hogy erkölcs.

– Ezt miért mondod el nekem?

– Azért, mert meg kellene állítanunk a fiamat, és tudom, hogy téged valamibe be akart vonni.

– Igen, be akart vonni valamibe, telekdologba, de én nem akarok semmibe beszállni. Én nem azért jöttem ide, hogy befektessek. Azért jöttem ide, mert ez az én városom. És meg fogom védeni, és ha a fiad átbaszta az embereket, akkor a fiadtól is meg akarom védeni a várost.

– Akkor most segíts nekem, hogy visszavásároljak néhány lakást, amit eladott, mert olyan szerződést kötött mindegyikre, ami, ha kiderül, akkor kurva kínos lesz a városra nézve is.

– Hogyan tudok neked segíteni?

– Úgy, hogy te, mint híres focista, nyomást gyakorolsz arra, aki megvette. Három emberről tudok. Van egy magyar, egy olasz, meg egy spanyol, mind a három olyan nemzet, aki szereti a focit. Szóval, hogyha te megjelensz, én odaadom nekik azt a pénzt, amit kifizettek érte, akár többet is. A fiamnak nem kell tudnia róla. Itt a lista, nézd, itt van ez a három vevő. Itt vannak a szerződések, és itt vannak az ügyvédek. Mindent felírtam, kinyomoztam hozzá, de én nem akarok velük beszélni, főleg mert csak az olasszal tudnék, hiszen én nem tudok idegen nyelvet. Az ügyvédem pedig azt mondja, ő ilyesmivel nem foglalkozik. Írt egy-egy levelet a nevemben a vevőknek, de más lehetőségem nincs, csak vételi ajánlatot tehetek.

– Giorgio, még mindig nem értem. Én segítsek neked visszavásárolni azokat az ingatlanokat, amiket a fiad eladott?

– Igen, a fiam a cégünk nevében adta el. Mindent a cég nevében intéz, csak most már ez így egyre kínosabb nekünk is.

– Minden családon belül marad, Giorgio, úgyhogy te most a fiad ellen beszélsz.

– Én meg akarom őt védeni egy újabb börtöntől. Nem érted? Ő máshol akarja megcsinálni a szerencséjét, mert úgy érzi, hogy neki kellene ott lennie, ahol te vagy, Alberto. Hogy neki kellett volna ott lennie az olasz válogatott csatársorában. Neki kellett volna nagy csapatokban focizni, és neki kellene most ott lenni a képviselő-testületben, és nem utolsósorban, neki kellene megpályáznia a polgármesteri széket, és neki kellene megkapnia. Én a legnagyobb bajtól igyekszem őt védeni. Nincsen ő már jóban velem. Igyekszem a céget is, amint lehet, leválasztani magamról.

– Hűha, ezzel most nagyon megleptél, Giorgio.

– Én azt szeretném, ha a fiamnak sikeres lenne az élete. Elmehet, hogyha akar, egy másik városba, egy kisvárosban újrakezdheti az életét vállalkozóként vagy bárhogyan, csak ne úgy menjen el innen, hogy mindent felrúg és mindent szétbasz maga körül, mert akkor hamarosan újra kap nem kettő évet, hanem még többet is. Attól félek, valami nagyon nagy szarságra készül, Alberto. Előzzük meg, segíts nekem! – könyörög az öreg.

– De hogyhogy nagy szarságra készül?

– Mit mondott neked akkor a tengerparton?

– Azt mondta a tengerparton, hogy úgy adja el a lakásokat, hogy nem adja el hozzá a telket. Tehát, ha bármi van a lakással… de én onnantól nem hallgattam végig, mert ez nekem nagyon gáz.

– Na, erről beszélek. Én azt hiszem, hogy ő valami nagyon-nagyon rosszra készül.

– Gennaróval is találkoztam – teszi hozzá Alberto –, és ő mesélte, hogy a fiad a lehető legszarabb anyagokat építi be a házakba.

– Igen – csap az asztalra indulatosan Giorgio –, erről beszélek, hogy bajba fogja keverni magát. Nagyon nagy bajt fog hozni, nemcsak magára, hanem erre a városra is, Alberto, úgyhogy ha te szereted Riminit, szereted a városodat, és polgármester akarsz itt lenni, akkor muszáj segítened, muszáj segítened, hogy visszavásároljam ezeket a lakásokat!

57.

Áron úgy érzi, hogy most már akár a jó úton is járhatna. Most már elviheti oda a feleségét, ahol minden szép volt, és utána minden elromlott, elvihetné, de kicsit úgy érzi, hogy még mindig nem az övé az a lakás, amit kinézett.

– Mit tudtál meg? – kérdezi Zsolttól. – Szereztél valamit erről az egészről?

– Hát főnök, én annyit tudok, amennyit a kapcsolataimon, meg amit az interneten keresztül lehetett látni, hogy ez az ember, ez a Giorgio Petrovin, ez egy hetvenvalahány éves fazon, aki végigügyeskedte az életét, de igazából annyi derült ki nekem, hogy építési vállalkozó Riminiben, egy családi vállalkozásban van a fiával.

– Tehát a fia adta el nekem a lakást. A cége, pontosabban.

– Igen, a cégük. És ő akarja visszavásárolni?

– Nem, az öreg akarja visszavásárolni. Nem a cég, hanem az öreg.

– De hát közben a szerződés is sáros, nem?

– Tényleg, a faszom az egészbe. Na jó, ezt az ügyvédet most már tökön fogom rúgni – mondja Áron, és rácsörög az ügyvéd srácra, aki nem veszi fel a telefont, csöng, csöng, de egyszer csak olaszul beszél a mobilja. Nocsak, vajon mi történhetett? Olaszországban van az ügyvéd?

Talán Légrádival kellene folytatnia?

Légrádi az egykori mentora. Légrádi Levente ötvenvalahány éves vállalkozó, akitől egy csomó mindent tanult. Aki már-már a barátja volt, Zsolt mellett az egyetlen. Bár Zsolt sosem bízott benne. Légrádi a tanára volt a vállalkozók iskolájában. Egy olyan tagozaton, ami megmutatja, hogyan keress sokkal többet, mint amennyiről álmodtál.

És aki el akarta lopni tőle Lillát.

Ott ért véget a kapcsolatuk. Valójában magánéletileg nem voltak jóban. Áron azt sem tudta, hogy ki Levente felesége, ki a gyereke, de volt egy idő, amikor szakmailag együtt haladtak az úton. Aztán Légrádi is egy jobb irányt választott, ő kisebb céget visz, és talán kevesebbet táncol a szakadék szélén, mint amennyit ő táncolt.

Légrádi létrehozta ezt az egészségügyi vállalkozását, azóta tény, hogy nagyot megy, de nagyon sok befektetett tőke van benne, és nem csak a sajátja. Úgyhogy még az is előfordulhat, hogy sokaknak tartozik.

És tulajdonképpen tartozik Áronnak is, aki szintén másfelé ment, ő a gyárak, ipari ingatlanok felé vette az irányt azután, hogy néhány házat felhúztak együtt, meg néhány enyhén zűrös ügyben benne voltak.

Most már egészen más mindkettejük terepe, de az tény, hogy mindketten elég jó körökben forognak. Mindenesetre most körülnéz, hogy kik Légrádi befektetői, aztán felhívja őt. Nagyon régen nem hívta azt a számot. Egy kicsit körül kell néznie, és hívnia őt.

Aztán ott van ez a lány, Heni. Mindent meg kell tudni róla, még mielőtt Légrádival beszélne.

Igazából mit akar tőle?

Talán csak annyit, hogy elérje, Légrádi az ügyvéd lányát meg annak a pasiját mozgósítsa ebben az ügyben, az elbaszott szerződés ügyében. Ne már, hogy ráadásul egy olasz gengszterrel kelljen hadakoznia, aki vissza akarja vásárolni tőle!

Most nagyon furcsának találja, hogy Fodros Balázst nem tudja elérni. Legyen hétköznap vagy hétvége, egy ügyvéd mindig elérhető! Legalábbis Balázs apjának irodája mindig az. Velük dolgoztat más ügyekben. Hülyeség volt felkapnia valamin a vizet, de az a Laci srác elég tenyérbemászó, mindig csak az apjával tud normálisan tárgyalni.

Aztán, amikor Fodros Lászlón akarta számon kérni a testvére hülyeségét, az ügyvéd közölte, hogy két külön irodáról van szó.

– Az, hogy Balázs mit cseszett el már megint, nem az én dolgom – válaszolta neki. Úgyhogy keresse csak Balázskát, amit elcseszett, hozza helyre ő.

Hát ez a híres testvéri szeretet.

58.

– Érzed, ahogy simogatja a szellő az arcodat? – fordul hozzám Lea. A haját csak úgy viszi a szél, de már feltűnt az Adria, ahogy Lea mondja, „kristálytiszta kékje”. Egyre lassulunk, szinte becsordogálunk Riminibe. Apám, a zászlóshajó, ki tudja, merre jár. Neki nem stílusa a lassú behajózás. Ő beszáguld mindenhová, mint egy jaguár, naná, majd pont az ő Bömöse fog lelassulni, nem azért vette!

– Érzem.

– Ahogy megérkezünk – bök a GPS-re –, bemegyünk a tengerbe, rendben?

– Nekem még lesz egy kis dolgom.

– Ó, az előbb azt mondtad, csak aludni akarsz egyet. De azt a parton is megtehetjük, nem?

– Muszáj elmennem valahová.

– Riminiben? Majd együtt megnézzük a várost, nem?

– Anyám miatt – füllentem.

– Anyád?

– Megkért valamire. – A hazugságaimból egyszer csak egy komplett hegy fog épülni, amit sehogy sem tudok lebontani. – Titkos – teszem hozzá.

– Aha! – Elmosolyodik. – Anyád végre csinál veled valami titkosat. Örülök neki, Balázs. Akkor menj, de gyorsan intézd el, mert nagyon várom, hogy együtt strandolhassak egy itt kongresszusozó doktor úrral!

És mialatt ezt mondja, csak úgy „véletlenül” rámarkol a farkamra. Meghökkenni is elfelejtek, olyan gyorsan áll fel. Na, hát ha erről beszélt, hogy frissítés kell a kapcsolatunknak, azt én már megkaptam, bár nem is volt igényem rá. Jó volt úgy is, de ez elképesztően izgalmas.

– Na ne szórakozz, mert megduglak vezetés közben – morgom.

– Azt még nem is próbáltuk! Doktor úr már kipróbálta? – vihog. Bennem felmerül, hogy ez a csaj tényleg dugna vezetés közben? Még a pózokat is magam előtt látom.

– Még sosem. – Szorítom meg a kezét, amivel még mindig a farkamat birtokolja. – De most már nézzük az utat, mert tele van fürdőruhás kóricálókkal, akiket nem kéne elütni.

– Komolyan azt a szót használtad, hogy kóricálók? – neveti el magát. Huhh, ez tényleg ciki.

– Nem tudom, honnan jött. Lehet, hogy az urológiai szakszótárból.

– Ne szégyelld magad miatta, nekem nagyon tetszik! Szerintem nincs még egy srác, aki ezt a szót használná!

Most akkor tényleg nem tudom eldönteni, ez a szóhasználat szerinte gáz vagy sem, de kapok még egy farokszorítást. Lehet, hogy át kellene gondolnom a következő programpontot.

De amit találtam, az több, mint gáz. Azzal valamit tennem kellene, mielőtt még totál megsemmisül Varga Áron tulajdona, mert ha azt a nyakamba varrja, akkor életem végéig fizethetek, ahogy anyám mondaná, mint a katonatiszt.

Nem sok időt adok magamnak, hogy bámuljam a kilátást, pedig az aztán impozáns. Rimini-Riccionéban vagyunk, állunk a teraszon. A szomszéd teraszon Dorina és apám áll, és nem lehet tökéletesen leírni azt a látványt, ami elénk tárul. A széles, homokos tengerpart hívogató előttünk, és ez a szombat délután teljesen megtöltötte a plázst. Naptej, görögdinnye és kávé illatának kellemes keveredését érzem, pezseg a strand, és bár még csak május vége van, szinte mindenki barnára sült. Olasz szavak szűrődnek fel, Lea átkarolja a derekamat, apám a saját választását dicséri, „nagyon jó hotel, bár négycsillagos”, a „csak”-ot nyilván miattunk hagyja ki a mondatból.

Alattunk, az egyik teraszon egy kisgyerek nektarint eszik, az édes illatot felhozza a szél, szinte a számban érzem az ízét. Édes, nosztalgikus, és egy kicsit fájdalmas is. Nem értem, miért. Aztán rájövök, hogy ez valójában a nyaralás „íze”, utoljára gyerekkoromban nyaraltam olyan igazit a szüleimmel. És egy csapásra azt is megértem, hogy miért nem volt igényem vagy kedvem Leával nyaralni az elmúlt években. Azért, mert védekeztem ez ellen a nyaralási íz ellen.

Hirtelen, ahogy bemegyünk, bepárásodik a szemem. Márpedig egy férfi nem sír! Soha. Anyám szerint persze nem így van. Ő imádja a zokogó pasikat, főleg ha azok a páciensei.

– Mi történt? – néz rám rémülten Lea. – Baj van?

– Nem. Nincs.

– De hát…

– Nincs baj.

– …

– Eszembe jutottak a régi nyaralások. Hogy én utoljára anyámmal és apámmal voltam nyaralni. Meg Lacival.

– …

– És tudod mit? Baromi jó nyaralások voltak. – Lea megfogja a kezem. – És, bár tényleg csak amatőr lélekbúvár vagyok, úgy gondolom, azért nem mentem sosem nyaralni később, mert nem akartam megtalálni újra ezt az érzést.

– Miért nem? – kérdezi. Balzsamos, lágy a hangja, imádom, ahogy belenéz a szemembe.

– Mert akkor tudtam volna, hogy mi az, amit elvesztettem, amikor ők elváltak, és megváltozott az életünk. – Átölel mint egy gyereket. De engem férfiként kéne átöleljen, mégis belebújtatom az arcom a váll-nyak hajlatába. – Nem volt semmi gáz, persze. Csak apám elment, és én…

– …

– …én…

– Sosem tudtál megbocsátani neki – fejezi be helyettem Lea a mondatot.

– Ezt honnan tudod?

– Ritkán látni olyan embert, aki ennyire szeretve haragszik a saját apjára, mint te.

– Micsoda? – hökkenek meg. Miről beszél? – Hogyhogy szeretve haragszom?

– Mindenki látja, hogy imádod. Olyan akarsz lenni belülről, mint ő, hogy elfogadjon, hogy továbbvidd, amit kaptál tőle. Közben hadakozol ezzel a vágyaddal, mert te másmilyen vagy, mint ő. Ez egy brutális belső háború, Balázs. Minden tiszteletem a tiéd, ahogy ezt vívod. Apád is felnéz rád.

– Én nem értem, miről beszélsz – rázom meg a fejem. Tényleg olyanokat hablatyol, amit éppen nem tudok felfogni.

– De most ismét eljöttél apáddal nyaralni.

– Még… jóvátehetjük…? – Nem is tudom, hogy kérdezem vagy mondom. Sírok, csendesen. Folyik le a könny az arcomon, szégyellem magam, férfi vagyok, felnőtt vagyok, mindenkim él, és én itt bőgök.

– Jóvá fogja tenni. Neked nincs mit jóvátenned, Balázs.

Elfordulok, és a kézfejemmel letörlöm a könnyeimet. Kicsit könnyebbnek érzem magam, még ebben a szégyenteljes állapotomban is.

– Nem akartam jelenetet – próbálok mosolyogni.

– Nem is csináltál azt. Szeretem ezt az arcodat. Örülök, hogy megmutattad, hogy mennyire érzékeny vagy.

– Kétszer bántott meg, de az előző, amikor elhagyta anyut, sokkal durvább volt számomra, mint a Dorina-ügy.

– …

– A bátyám sokkal jobban viselte.

– Vagy csak azt hiszed.

– Nem tudom. Kicsik voltunk. Lacival sokat bunyóztunk. Ő akarta mindig, ütött, ez volt az első reakciója.

– Simán lehet, hogy a szüleid válása traumatizálta, azért reagált így.

– Ja, és azóta is úgy maradt, nem?

– …

– Vagy…?

– Én úgy hallottam, hogy te törted el az orrát – mondja végül. Sóhajtok.

– Provokált, és azért. De tudod, ez már egy régi sztori, évek óta nem verekedtünk.

– Gondolhatnál rá úgy is, hogy apád miatt sérült, és azért támad. Mert védekezik.

– Ó, a hölgy pszichológus? Ezt nem is mondtad, amikor megérkeztem arra az urológiai konferenciára.

– Nem, csak értek a férfiakhoz.

– Óhhh. Kösz. – Hirtelen már nem is tudom, hogy a játékban vagyunk, vagy pedig a valóságban. – Akkor sajnos mennem kell, de igyekszem.

– Mennyi idő?

– Egy-két óra, legfeljebb.

– Addigra lemegy a nap!

– Dehogyis megy. Igyekszem.

– Itt a kocsikulcs! – dobja felém, és én elkapom.

Most, hogy végre visszanyertem önmagamat, meg egy kis magabiztosságot is, adok neki egy búcsúcsókot, és elindulok.

59.

Az első munkanapja nagyon furán kezdődött. Elkezdte összeírni az árucikkeket, amiket be kell rendelni, Zsolt megmutatta a pénztárgépet, aztán meg is hozta a péktől az árut, meg a hiperből hirtelen a virslit, hogy legalább hot dog legyen. A kávégépet közösen beüzemelték, és mire lefutott az első roham – gyorsan terjed a hír, hogy már megnyílt a büfé –, Áron volt a telefonban.

– Minden szuper! – kiáltott bele Heni boldogan a mobilba. – Még csak három óra telt el, de már százezer fölött van a mai bevétel!

– Remek hír. De nem erről akartam veled beszélni – felelte Áron hivatalos hangon.

Ahelyett, hogy örülne ő is, gondolja Heni.

– Hanem?

– Van három perced?

– Persze. Éppen nincs bent senki, Zsolt most ment el.

– Mesélj apádról.

– Apámról? – hökken meg.

– Te mondtad, hogy a testvéred az ügyvéd, Légrádi Lea.

– I-gen? – szótagolva, lassan válaszol. Ő nem szokta elszólni magát otthon, de idegenben, Budapesten, ahol ráadásul néha az apjával is találkozik, sokkal lazábban kezeli a dolgokat. Miért is ne mondhatta volna el egy vadidegen pasinak, akinél az állásra jelentkezett, hogy a testvére ügyvédi irodájában volt, amikor először találkoztak? – Mi van vele?

– Akkor apád Légrádi Levente, igaz?

– Jól utánamnéztél.

– Minden kollégámat átvilágítom – felelte, és Heni anélkül, hogy látták volna egymást, tudta, hogy Áron vállat von.

– És mit találtál?

– Hogy apád nem vállalt fel téged.

– Na ez nagyon nagy felfedezés, hallod – gurul dühbe. Utálja, ha nyomozgatnak utána, ez olyan, mint amit Ricsi csinált, hogy amikor nem volt vele, akkor figyelte, meg figyeltette. Ráadásul mint az epe, úgy tört fel belőle a gondolat, hogy Áron esetleg megtudott valamit Ilikéről… és az egészről. – És?

– Nincs és, csak mesélj apádról.

– Huhh. Apám egy nagy céget vezet, és én balkézről vagyok a lánya.

– Ezeket pontosan tudom.

– Akkor mit meséljek?

– Milyen a viszonyod apáddal?

– Egész… jó – suttogja. Nehéz felfognia, hogy most egy idegennek mesél az apjáról, úgy, hogy valójában nem is ismeri az apját. – Kivéve persze, hogy nem vállal a nyilvánosság előtt.

– És a felesége előtt?

– Nem ismerem a feleségét.

– És a féltestvéred?

– Lea aranyos. Párszor találkoztunk. Nem éreztette velem, hogy ne lennék családtag.

– Milyen gyakran találkozol apáddal?

– Hát… ez rajta múlik. Most például ő hívott.

– És miért?

– Szerintem le akart cseszni. Amiért az Amorózóban dolgoztam – böki ki. – Azt mondta, ha jövőre felvesznek egy egyetemre, főiskolára, akkor onnantól finanszírozza a tanulásomat. Meg talán… a lakhatásomat is.

– Hm. Ezért hívott fel idén májusban Budapestre?

– Elvitt minket ebédelni Leával. És közben ezt mondta. Meg megkérdezte Leát… – elhallgat, tétovázik. Áron rettenetesen rendes volt vele, de mi köze az ő családi ügyeikhez?

– Mit kérdezett tőle?

– Hát azt, hogy nem beszélne-e az anyjával, hogy fogadjon be a családba vagy ilyesmi. Aznap este még összefutottunk Leával és Balázzsal, és ott mesélte, hogy apa már megkérdezte tőle korábban is. De Lea szerintem nem akar szart keverni otthon.

– Hogy került oda Balázs?

– Ja, ez este volt. Egy bulihelyre jöttünk, mondom, véletlen volt. Én már ott voltam Verával, amikor megérkeztek. Ők együtt járnak.

– És milyen ember ez a Balázs?

– Akkor találkoztam vele először. Kellemes. Kedves.

– Aha. És mi van anyáddal?

– Anyámmal?

– Igen. Őt is úgy hívják, mint téged, nem? – Vészcsengő szólal meg Heni fejében. Valami gáz van? Valamit tud Ilikéről?

– És?

– Nincs és. Nem ment férjhez?

– Nem.

– De van egy kistestvéred.

– Igen. – Igyekezett határozottan válaszolni, de olyan a hangja, mintha párás lenne. Nem rekedt, hanem mintha valami pára vegyült volna a hangjához.

– És neki ki az apja?

– Túl kíváncsi vagy, nem?

– Alkalmaztalak, és várom a választ.

– …

– Netán neki is az apád?

– Óhh… ugyan már – nevette el magát. – Az apám biztosan nem.

– Akkor ki az?

– Nem tudom.

– Anyád egy megbízható könyvelő, nem? Elégedettek az ügyfelei, igaz?

– Igaz – válaszolta, és csapdát sejtett.

– Akkor hogy lehet, hogy anyád kétszer esett teherbe valami fantomtól?

– Az én apám például nem fantom.

– De nem vállalt téged, és titokban kell tartani a találkozókat.

– Igen.

– Akkor a kistestvéred…? Ki az apja?

– Nem tudom.

– Elég későn vállalta az anyád, nem? Hány éves most?

– Nem vállalta későn. Negyven. Engem vállalt korán.

– Értem. És ő kapja a gyest, miközben dolgozik?

– Miért csesztetsz ezzel? Nem tudom, mit kap, én azért dolgozom, hogy segítsek, hogy hozzájáruljak az életükhöz.

– És fel sem merül benned, hogy legalább tudnod kéne, neked tudnod kéne, ki a testvéred apja?

– Nem – vágta rá gyorsan. – Anya nem akarta elmondani, és kész.

– Figyelj, nem lehet, hogy az a kislány a te gyereked?

– …

– Hallottad, amit kérdeztem?

– Jöttek, most muszáj mennem. Majd később beszélünk.

Azóta Áron nem hívta, és dübörög a hely, egy perce sincs. Igyekszik mosolyogva kiszolgálni mindenkit, és tényleg meglepő a fogadtatás, mert minden vásárló elképesztően kedves vele, nyilván örülnek, hogy már helyben vásárolhatnak, kajálhatnak, kedvesek a koreaiak, magyarok egyaránt.

De ő gondolatban mégis máshol jár.

Ha ez a Varga Áron rájön, hogy neki gyereke van, és elárulja az apjának, akkor az ő jövőjének tutira lőttek. Ráadásul, ha kitudódik Nyíregyházán, hogy ő Ilike anyja, akkor aztán még a Kelemen családot is megkapja, akik nyilván örülnének, ha megtudnák, hogy Ricsinek van egy gyereke – márpedig azt az embert Heni – bár nem tudja, hogyan kell – azonnal megöli, aki el akarja tőle venni a gyerekét.

60.

Rimini óvárosa varázslatos hely, amit Leával kellene felfedeznem: a sikátorokban sétálnánk, a régi házak között, mint egy labirintusban. Egy középkori palotát keresek, amiből, bármilyen meglepő, itt több is van. Macskaköves utcák, boltíves kapuk – egy ugrásnyira a fényes, csupa üveg toronyházaktól. Butikok, kávézók, éttermek, és egy csodás térre érek. Persze már gyalogolok. A térképről tudom, hogy ez a Piazza Cavour, ahol a színház melletti, impozáns, pompás épület a helyi önkormányzaté. Talán majd ide is eljövök, de csak hétfőn.

Középkori hangulatot áraszt a városközpont, itt már most úgy ontják a kövek a meleget, mintha nyár közepe lenne.

A GPS szerint kijjebb kell mennem, a cím, amit keresek, nem egészen Rimini szívében van, nem is értem, miért ott parkoltatott le, ahol megálltam.

Mindenesetre gyönyörű, hangulatos hely, és ha éppen kirándulnék, és nem az életemet félteném, akkor időt szánnék minden egyes épület megbámulására, na és egy kávéra is biztosan.

Végül csak megtalálom a címet.

A bejáratot egy masszív, faragott kapu őrzi, amely éppen elektromosan becsukódik. Nem sokat tétovázom, beugrom a résen. Beszarás, mondom magamban, ugyanis egy kis kőhídon kell átmenni, hogy a belső udvarba jussunk. Én, mint a gazella, úgy teszem meg ezt az utat. Felnézek: körülvesz egy gyönyörűen felújított palota, ívelt ablakokkal; a kert kőburkolatú, középen áll egy szökőkút és egy szobor, mögöttük egy medence vize kéklik. Az épület főbejárata tárva-nyitva, éppen kisurran rajta egy tíz év körüli srác labdával, mögötte vélhetően a kishúga, babát visz, és a medence felé szaladnak a pázsiton.

Placcs, már hallom is, ahogy beleugranak a vízbe.

Nem telik el sok idő, a srác kiabál. Bár az épületbe indultam, most futni kezdek én is a füvön. Látom, hogy a fiú megpróbálja felrángatni a víz alól a testvérét. Kidobom a mobilt és a slusszkulcsot a zsebemből, és ugrom is, felhozom a kislányt, kirohanok vele a lépcsőn, és már ahogy jövök fel, hallom, hogy köhögni és zihálni kezd. Mire kint vagyunk, a gyerek magától lekéredzkedik.

– Sofia! – hallom a mély hangot, majd egy férfi jelenik meg, és felkapja a gyereket. Kérdez tőle valamit, a kislány a fejét rázza. A férfi elkezd kiabálni a sráccal, aki könnyes szemmel áll a medence szélén.

Orromon-számon folyik a víz, beleértve a pólómat, a gatyámat és a cipőmet is. A férfi csodálkozva bámul rám, majd hozzám is szól: – Chi sei? Come siete arrivati qui?

– I don’t understand – rázom meg a fejem. – Can we speak in English?

– Si, bár az angolom nem tökéletes – feleli. – Láttam, mi történt Sofiával. Hogy hagyhatta ez a fiú, hogy beugorjon a vízbe? – markolja meg a srác vállát. – Köszönöm.

A két gyerek elfut. Mi ott maradunk.

– Gyere, adok száraz ruhát. Addig elmondhatnád, mit keresel az otthonomban.

– Giorgio Petrovin? – kérdezem.

– Személyesen. Az üknagyapám félig orosz volt. Igor Petrov. Onnan a Petrovin.

– Értem – csöpögök tovább az udvaron. – Fooo… Balázs. Magyarországról. – Szándékosan nem mondom ki érthetően a vezetéknevemet.

– Magyar kliensem már van, igaz, nem a medencén keresztül érkezett.

Betessékel a házba. Bár kívülről középkori a palota, belül nagyon is modern. Amit megtartottak, talán a stukkók és a magas mennyezetek, de közben a borítás modern márvány, ahová csöpögök.

– Itt egy farmer, szerintem nagy lesz, egy vadiúj alsónadrág, és egy póló. Cipőnek ez jó lesz? – mutat egy rózsaszín edzőcipőt. – Csak ezt nem hordtam még.

Így történik, hogy egy középkori palota modern, szaunás földszinti fürdőszobájában átöltözöm, és azon tanakodom, most hogyan tovább. Nem ilyenre terveztem a belépőmet.

Az új gatya tényleg lötyög rajtam, de az övemet belefűzöm, és kicsit olyan érzésem támad a bő nadrágban meg az egy számmal nagyobb pólóban, mintha a bátyám cuccait kellene hordanom.

A zsebembe csúsztatom a mobilomat és a slusszkulcsot. Belenézek a tükörbe. Kicsit összevissza áll a hajam a fürdőzéstől, a bőröm nem túl barna, de már nem vagyok hófehér, és úgy lötyögnek rajtam a cuccok, mintha megörököltem volna őket. Hát egyáltalán nem úgy festek, mint egy ügyvéd.

Talán nem is baj.

Most, hogy itt vagyok, és nem úgy került sor a találkozásomra Giorgióval, mint ahogy terveztem, új terveket kellene kovácsolnom, de nem akarok túl sokáig a fürdőszobában tartózkodni.

Úgyhogy kilépek.

– Na, magyar barátom, milyen kávét iszol? – kérdezi Giorgio, amikor meglát. Bemutat egy vékony, nyúlánk, hatalmas őzikeszemű nőnek. – Ő Sofia, a feleségem.

Ebben a családban, úgy látszik, öröklődnek a keresztnevek.

– Örülök – mondjuk egyszerre a nővel, aki arra vár, hogy megmondjam, hogyan iszom a kávét. Végül egy espresso macchiatóban kiegyezünk.

– Mi járatban erre? Csak nem te is ingatlant akarsz venni? – ültet le a – magamban így nevezem – márványteremben az ovális asztalhoz a férfi. – Van néhány eladó lakásom. Igazán sok van, mert átteszem a telephelyemet máshová, hamarosan – teszi hozzá.

– Hová?

– Nem tudom. Rimini már kicsi nekem – nevet fel. Beletúr rövid, sötétbarna hajába, szinte világít a zöld szeme a lebarnult arcából. – Valami nagyobbra vágyom.

– Nagyobb… városra? Vagy nagyobb… pozícióra? – érdeklődöm óvatosan.

– Ahh, hát… inkább a pozíció, nemde?

– Polgármesternek lenni? – tippelek. Rám mered.

– Hát ezt honnan veszed?

– Csak tipp volt – vonok vállat. Óvatosnak kell lennem. – És hol vannak az eladó lakások?

– Mindegyik partközelben. Riccione, ismered?

– Befektetés lenne – bólintok. – Nem kell ismernem.

– Ó, te egy ügyes fickó lehetsz, ha ennyi idősen már befektetsz. Helyes. Nagyon helyes.

– Árat, helyet, szerződéstervezetet láthatok?

– Na, gyere velem a dolgozószobámba. Mindent megmutatok. Mivel foglalkozol? – kérdezi, ahogy átvonulunk a márványteremből egy impozáns ajtó felé, ami, mint kiderül, a dolgozószobáját rejti.

– Jogász vagyok – felelem. Nem vagyok biztos benne, hogy mást kellene mondanom, bár az ügyvéd szót nem mondom ki, most ez teljesen lényegtelen.

– Ó. – Gyorsan kattognak a kerekek az agyában. – És mit akarsz mégis?

– Befektetni.

– Na, jól van, megmutatom a maketteket. Aztán meg is nézheted személyesen, majd elvisz egy emberem.

Egy modern, bézs bőrszéken ülve tanulmányozom a terveket, a fotókat, és végül elkérem az előszerződést is.

– Előbb talán meg kellene nézned személyesen, nem?

– Anélkül, hogy ismerném, mi áll a szerződésben, nem vágok bele semmibe – felelem. – De angol nyelvűt szeretnék kérni.

– Hogy milyen kötekedősek az ügyfelek, jó ég! – morogja, aztán kivesz a gyönyörű, restaurált szekrényből egy nagy dossziét, és kiválaszt pár papírlapot, amit idead. – Csak neked. Csak azért, mert megmentetted a lányomat – morogja közben.

Gyorsan elkezdem olvasni, bár csak egyetlen részre vagyok kíváncsi.

61.

– Vera, Vera, el kell mondanod valamit!

– Dolgozom éppen.

– Én is, ez az első munkanapom, figyelj rám! Mit tud rólam ez a te embered?

– Ki az én emberem?

– Hát ez az Áron. Mit tud rólam? Szerintem, Vera, Áron tőled tudja, hogy ki az apám.

– Tőlem?

– Igen, tőled.

– Dehogyis, te mondtad neki, hogy a testvéred ott dolgozik az irodában.

– Oké, de konkrétan az, hogy Légrádi Levente mint az apám, felmerült köztetek bármilyen beszélgetésben?

– Dehogy merült fel.

– Vera, én tökre be vagyok szarva, hogy ezután mi következik.

– Miért, mi történt?

– Hát csak beszéltetni akart az apámról, és odáig jutottunk a beszélgetésben, hogy a végén anyámra kérdezett rá, szóba hozta, hogy még egy gyereke van satöbbi, és aztán azzal a kérdéssel fejezte be, hogy „nem lehet, hogy ez a kislány a te gyereked?”.

– Micsoda?

– Igen, és nem tudom, honnan tudja, hogy Ilike a lányom, és nem a testvérem.

– De miért, úgy tűnt, mint aki tudja?

– Nem, nem tudom, nem tudom, hogy mit tud – hadarja idegesen –, de kurvára kész vagyok, mert hogyha ez valahogy kiderül, akkor esetleg elvehetik Ilikét tőlem…

– Ugye nem gondolod, hogy Varga Áron, aki egyébként foglalkoztat téged, elkezdi telekürtölni az országot azzal, hogy Ilike a te gyereked, és nem az anyádé? Hát mi értelme lenne ennek? Heni, most már mennem kell.

– Jó, jó, de hallgass meg! Nagyon félek, hogy kiderül ez az egész. A Kelemenéktől iszonyúan tartok. Én akkor megölök valakit, hogyha a gyerekemet el akarják venni.

– Ugyan már, ez csak a te rémálmod, hidd el, hogy Áron nem fogja elmondani senkinek, még ha sejti is.

– Nem tennéd meg, hogy beszélsz vele?

– Én nem hívogathatom folyton.

– De legalább azt áruld el, hogy Áron miért segített nekem? Ez olyan furcsa.

– Azért segített neked, mert szereztem neki egy gyereket.

– Tessék??

– Figyu, mennem kell, majd elmondom.

– Jézusom! Ugye Ilike nincs benne ebben a sztoriban?

– Dehogyis, nyugodj már meg.

Vera bontja a hívást, és Heni még nagyobb pánikban van. Úgy érzi, hogy fel kell hívnia Leát, a nővére az egyetlen, aki segíteni tud rajta, hogy kikecmeregjen ebből a vélt helyzetből – mert azt maga is sejti, hogy ez még csak vélt helyzet, hiszen honnan jönne rá bárki is, hogy Ricsi a gyereke apja. Ettől függetlenül valami védelmet akar, egy komoly védelmet.

Úgyhogy el is határozza, hogy fel fogja hívni Leát. De csak ebédidő után, mert most már gyülekeznek az emberek, és érdekes módon mindannyian az ő hot dogjára meg szendvicseire vágynak. Közben azért jár a keze és szendvicseket készít.

Mi lehet a kapocs az apja és Varga Áron között? Meg kell tudnia Leától.

62.

– Vera?

– Igen, de dolgozom, Áron.

– Oké, meg kell tudjak valamit.

– Mi történt? Úgy tudom, hogy Heni már munkába állt.

– Igen, munkába állt, és pontosan róla akarok kérdezni.

– De hát mindent tudsz róla.

– Nem, nem, dehogy tudok róla mindent.

– Áron, én nagyon szívesen segítettem, meg segítek neked, de azt nem várhatod el tőlem, hogy besúgó legyek.

– Besúgó? Csak kérdezni akarok a barátnődről, csak meg akarom ismerni a munkatársamat.

– Áron, de hát már fölvetted, most már mit akarsz tudni? Kijöttem egy kávészünetre, de öt percnél többet nem maradhatok, mert aztán a végén elveszítem ezt a jó kis állásomat.

– Tudod jól, hogy neked is ajánlanék jó állást.

– Tudom, de én ezt szeretem.

– Oké, akkor van egy pár kérdésem. Mit tudsz a Heni apjáról?

– Semmit – vágja rá.

– Ismered?

– Nem.

– De azt ugye tudod, hogy Légrádi Levente az apja?

– Igen, tudom a nevét, de nem ismerem – feleli tétován. – Sose találkoztam vele.

– De azt tudod, hogy Heni szokott vele találkozni?

– Igen, de csak úgy, mint egy távoli apával, akinek néha eszébe jut, hogy van egy másik gyereke is, én csak ennyit tudok róla.

– És mit tudsz az anyjáról?

– Heni anyja – hallgat el, aztán folytatja – egy nagyon rendes, szorgalmas, becsületes, csinos nő. Nagyon jó tornász volt, most is nagyon jól tartja magát, még egy időben különórákat is tartott.

– És a terhességei nem befolyásolták az alakját?

– Tessék?

– Hát, hogy most egy kisgyereke van.

– Jaj, de hát én akkor már Pesten voltam, amikor ez bekövetkezett.

– Nem furcsa neked, hogy ismét egy ismeretlen apától van egy gyereke?

– Én itt, Budapesten élem az életemet, és nem vagyok ebbe beszállva, ebbe a Heni-féle családba. Mit tudom én, hogy ott mik történtek. Az anyja életével egyáltalán nem foglalkozom, nem tudok róla semmit, csak amit Heni mond.

– És az nem lehet, hogy Heni két évvel ezelőtt felköltözött Budapestre?

– Heni? Hát hiszen akkor érettségizett – böki ki, de most már tudja, hogy baj van, Áron fülest kapott, hogy Heni Budapesten lakott, amikor terhes volt. – De miért akarod ezt tudni? Miért érdekes neked, hogy két évvel ezelőtt hol lakott valaki, aki a boltodat viszi?

– Azért, mert tudnom kell, és nem Heni miatt, nem is az anyja miatt, nem is a kisgyerek miatt, hanem Heni apja miatt.

– Heni apja miatt?

– Igen, de erről most nem fogok neked többet mondani. Heni apja miatt minden apró részletről tudni akarok.

– Na, hát pont Heni apja, aki nem tudhat meg semmit – csúszik ki a lány száján.

– Vagyis azt, hogy az a kisgyerek valójában Henié? – Hallgatnak. Hát Vera semmit nem fog mondani, se igent, se nemet. Úgyhogy, ha lejár az ötperces kávészünete, akkor ezt majd közli, de addig meg sem fog szólalni, határozza el. De a férfi folytatja. – Vera, én sejtem, hogy ez így van, és igazából nem is érdekel, és hidd el, hogy nem fogom én ezt Légrádi felé kommunikálni, de tudnom kell ahhoz, hogy összeálljon a kép. Kurvára nem áll össze a fejemben.

– Csak azt nem értem, Áron, hogy miért Heni gyerekével foglalkozol, meg Heni életével, és miért nem a születendő gyerekeddel?

– Azért, mert Légrádi Levente az életem része volt, és tudnom kell, hogy nem forral-e ellenem valami sötét tervet.

– Jézusom! De hát Heni apja erről az egészről nem is tud! Ha tudna róla, gondolod, hogy hagyná, hogy a lányát megzsarolja az a szemétláda Kővári?! – Hopp, már vissza is vonná. De ez nem egy e-mail, amit pár másodpercig még visszavonhatna.

– Miről beszélsz?

– …

– El kell mondjad, hogy ki zsarolja, ki ez a Kővári.

– Ezt nem mondhatom el neked, Áron, mert a Heninek megesküdtem, hogy soha senki nem fog tudni róla, csak ő tudja, az anyja meg én. Meg az a patkány, sajnos, aki tud róla.

– Esetleg bővebben?

– Nem akarok erről beszélni, csak azt tudom mondani, hogy Heni jó embered lesz, Heni azért fogja halálra dolgozni magát nálad is, hogy a gyerekkel mielőbb elkerülhessen Budapestre, hogy otthagyhassa ezt a tetűládát, aki zsarolja, meg annak a srácnak a családját, aki elvehetné tőle a a gyereket. Igen, a halott Ricsi helyett egy élő gyereket – böki ki. – Úgyhogy Heninek semmi más terve és vágya nincs, mint hogy elkerüljön Nyíregyházáról bárhová, akár Budapestre, vagy valahová, ahol nem találja meg az a tetű.

– Ez az a bizonyos Ricsi-család, amelyik zsarolja?

– Nem, nem a család, hanem… – szomorúan sóhajt. Na, ha valamit, ezt sose gondolta magáról, hogy egyszer csak elárulja Henit és a titkait.

– Mondd el, Vera, segíteni fogok rajta.

– Nem tudom. A nőgyógyász asszisztense, annak a férje zsarolja – feleli, és úgy érzi, mintha egy összegyűrt papír zsebkendő lenne a torkában. Egyre nehezebben kap levegőt. Ezt nem tehette volna meg a legjobb barátnőjével, hogy így elárulja.

– Tudod jól, hogy nem fogok ártani senkinek.

– Nagyon remélem – feleli. – De most már mennem kell, letelt a kávészünetem.

63.

– Ha nem hiszed el, amit mondok, akkor gyere át és beszélj vele te! – mondja az öreg Giorgio.

– Én elhiszem, de nem akarok vele beszélni, engem ne hozzon olyan helyzetbe, hogy aztán bármivel megzsarolhasson.

– Téged, Alberto? Ugyan már!

– Nem tudom, hogy mivel zsarolhatna, de bármi előfordulhat.

– Gyere át és beszélj vele!

– Várj csak! – pillant a telefonjára. – Jött egy e-mailem, földhivatal, ez meg mi a fene? – kérdezi, és megnyitja. És ahogy elkezdi olvasni, egyre sötétül a tekintete, fel-felnéz az öreg Giorgióra, aki érdeklődve figyeli. Majd amikor elolvasta, maga mellé pöccinti a telefont, és azt kérdezi: – Te voltál?

– Micsoda?

– Ezért jöttél most, igaz? Tudtad, hogy most fog a földhivatali bejegyzés megérkezni.

– Nem értem, miről beszélsz, Alberto.

– Arról, hogy a cégetek rám íratott egy csomó földet. Földet írattak rám, föld tulajdonjogát, amin majd a ház épül.

– Miről beszélsz, nem tudom. Elmagyarázod?

– Nem tiszta előttem, hogy te vagy a fiad volt-e benne ebben. Mindenesetre nézd meg, bejegyeztek a nevemre Rimini belterületén egy földterületet; de még olyan részen, ahol építési engedély kiadható. Ha ezt bárki megtudja, akkor engem nemcsak a képviselő-testületből raknak ki, hanem egész Rimini ferde szemmel fog rám nézni.

– Ezt nem értem, miért ne vehetnél földet?

– Persze, csak fogadni mernék, hogy ezeken már épül egy ház, hacsak nem épült már fel teljesen. A fiad így intézi a dolgokat. Ahogy nekem mesélte: kellenek földterületek, eladja az épülő lakásokat, de telek nélkül, aztán esetleg valami kis „gáz” lesz a lakásokkal. Mit tudom én, leégnek, ledőlnek, nem tudom. Giorgiónál ott a pénz, a tulajok meg mehetnek rimánkodni a biztosítóhoz. Most engem is bevonna ebbe ezzel a szerződéssel. Nehogy tiszta maradjon a kezem.

– Ugyan már, Alberto, a jog az nem ilyen. Ráadásul én pont most mondtam, hogy gyere, beszélj Giorgióval, beszéljünk mi ketten Giorgióval, még mielőtt élete legnagyobb hülyeségét elköveti.

– Szerintem már elkövette élete legnagyobb hülyeségét.

– Eljössz velem?

– Hát mi mást tehetnék, semmissé kell tenni ezt a szerződést – mondja Alberto. – Különben nekem semmi jövőm Riminiben.

64.

– Segíthetek neked valamiben?– kérdezi Lilla Klaudiát.

A lány áll a hatalmas kertben, és a fejét ingatja.

– Semmiben, dehogyis.

– Akkor gyere, elmegyünk az orvosomhoz, jó? Ez egy normális doki.

– Jó, persze. És aztán?

– Aztán, ha akarod, elmehetünk neked ruhát venni.

– Ruhát?

– Persze, hát úgyis kicsik lesznek a ruháid.

– Nem sok cuccot hoztam magammal – vallja be –, és kicsit uncsi ez így egyedül.

– Egy laptopot hozok neked, és előfizetek a Netflixre, mit szólsz hozzá?

– A Netflixen nem sok élő emberrel lehet találkozni.

– Jó, de tudod, abban állapodtatok meg Áronnal, hogy nem fogsz kimozdulni – próbálja megnyugtatni, de közben ő maga egyre idegesebb.

Amióta megtudta, lehetőségük van arra, hogy legyen egy gyerekük, azóta egyfolytában izgul, nem tudott aludni most éjjel sem, és már kora reggel felhívta a nőgyógyászát, hogy magánrendelésen fogadja Klaudiát, pedig a nőgyógyász nem szokott hétvégén rendelni, de Lilláért meg a pénzért persze ezt is megteszi.

Nem is tudja, hogy fogja kibírni ezt a huszonhét hetet, a sok-sok izgalmat, hogy a gyerek milyen lesz, hogy az anyja tényleg lemond-e róla…

– Na gyere, menjünk! – Beülnek Lilla fehér Volvójába, és elautóznak a gyönyörű belvárosi rendelőig. Ott Lilla bemutatja a doktornak Klaudiát, és megkérdezi, hogy bemehet-e.

– De mi közük van egymáshoz? – érdeklődik az orvos. – Rokonok?

Bár Áron azt mondta neki, hogy senkinek egy szót sem, azért ő belesúgja az orvos fülébe, hogy lehet, hogy egy nyílt örökbefogadásról lesz szó.

Az orvos ebből a félmondatból érti, hogy mi a helyzet, úgyhogy behívja Klaudia mellett Lillát is, és az egész vizsgálatot úgy végzi, hogy Lilla is lássa az ultrahangvizsgálatot. Egészséges magzat, a neme nem látszik, de itt jól kivehető a feje, jó a szívhangja, mutatja az orvos, majd mond még egy pár szakkifejezést, aztán azt javasolja, hogy azért csináltassanak egy genetikai tesztet.

Úgyhogy megvan a beutalójuk is, mire kilépnek. A tesztre, ami csak egy vérvételből áll, majd a jövő héten kerül sor. Lilla boldog. Ott növekszik ennek a lánynak a méhében a gyerekük! Úgy dönt, beviszi Klaudiát a Fashion Streetre.

Hadd vásároljon ő is azt, amit szeretne. Na persze nem az ő kedvenc boltjaiban, de mondjuk a Massimo Duttiban szépen felöltöztethetné. Hogy hova fogja hordani, az persze jó kérdés, hamarosan egy kismamaboltot is fel kell keressenek, de amíg nem látszik rajta a terhesség, addig a lány legalább a kertben érezze magát otthon. És meghívja majd ebédelni a vásárlás után.

– Egyébként nem hívhatnám el valamelyik barátnőmet Nyíregyházáról, amíg nem látszik rajtam a terhesség?

– Hát… nem tudom, ezt Áronnal kell megbeszélni.

– Jó, akkor megteszed? Én félek ebben a nagy házban egyedül.

– Mit akarsz? Oda akarsz hozzánk költözni?

– Nem tudom, lehet, hogy jobb lenne tényleg emberek között lenni.

– Majd megbeszélem Áronnal.

65.

– Mit is mondtál? Mi pontosan a vezetékneved? – kérdezi Giorgio. Hát nem mondom, hogy nem fosom mindjárt össze magam. Itt egy magas, izmos hapsi. Én sem vagyok alacsony egyébként, elég langaléta, de hát ezen a csávón látszik, hogy egy masszív, kisportolt ember. És ő valószínűleg nem kosárlabdával fejlesztette az izmait.

– Fodros – mondom.

– Tényleg magadnak akarsz befektetést?

– Az igazság az, hogy egy kliensemnek keresem valójában – teszek úgy, mintha bevallanám egy bűnömet –, de azt hallottam, hogy itt a szerződésekkel van egy kicsi probléma.

– Probléma? Milyen probléma?

– Az, hogy – és most remélem, hogy az iPhone-om mindent felvesz – a telek nem a vevőé.

– Na de miért akarná a vevő a telket?

– Hogy miért akarná? Hát tegyük fel, hogy például felgyullad a ház, és leég az egész – mondom. Ebben már biztos vagyok, hogy ezt tervezi. A thaiföldi ismerősére rákeresve jöttem rá. Ő írt ki egy ilyen sztorit a Facebookjára, hogy ezzel lehetne gyorsítani majd a telek visszajutását eredeti tulajdonba. Ő a helyi jogszabályokra reagálva írta ezt, én pedig azonnal rájöttem, hogy Giorgio is olvasta.

Különös tekintettel néz rám.

– De akkor sincs gond, mert ugye van biztosítása?

– Igen, csak kérdés, hogy a biztosító mit fedez ebben az esetben, ugye?

– Szerintem fedezi az ő kárát.

– Nem biztos.

– Szerintem nyugodtan vehetsz az ügyfelednek, vagy ajánlhatod az ügyfelednek, hiszen ha leég a lakás, akkor valójában ugyanott lesz, ahol volt, visszakapja a pénzét.

– Te meg a te telkedet, igaz? – kérdezem. – Nagyon rafinált terv.

– Nézd, nekem Riminiben már nincs sok esélyem. Alberto Casaviti nekem a legjobb haverom volt régen. Aztán elment, és amíg vissza nem jött, addig azt gondoltam, hogy majd valahogy én jutok be oda, ahova ő jutott be.

– Két év priusszal, Giorgio? – kérdezem. Nem tudom, hogy normális vagyok-e, de mindent ki akarok belőle húzni, csak azért, mert az ügyfelem, Varga Áron így legalább nem fog megölni. Giorgio feláll, fölém magasodik.

– Mire célzol ezzel?

– Arra, hogy ez jó buli addig, amíg a biztosító észre nem veszi. Amikor a biztosító észreveszi, át fogja az egészet húzni, és te pedig addigra lelépsz. Nem tudom, hogy végül elkapnak vagy sem, de az biztos, hogy aki itt lakást vesz, majd utána megsemmisül a lakása, hosszú, komoly perekre számíthat, és az sem biztos, hogy valaha megkapja a befektetett pénzt. Akkor majd ott állnak ezek a vevőid, és semmit nem tudnak kezdeni, a pénzük huss, elrepült, a lángok martalékává vált, vagy mit tudom én, neked bottal üthetik a nyomodat, ha hagysz egyáltalán, a telek meg, tegyük fel, a gyerekeid nevén lesz addigra.

– Miért feltételezel ilyesmit?

– Azért feltételezek ilyesmit, mert az én ügyfelem Varga Áron, akinek így adtál el egy lakást. És ez az Áron nem kispályás – mondom, és én is felállok, mert már nagyon idegesít, ahogy fölém magasodik.

Ebben a pillanatban kiesik a telefon a zsebemből, felvillan a kijelző és jól látható rajta, hogy hangfelvétel készül.

– Te felveszed a mi beszélgetésünket? – kérdezi Giorgio, aztán olaszul kezd valamit mondani. Hadonászik, a telefonomat akarja, de villámgyorsan meggondolja magát és irányt vált. Majd egyszer csak megfogja a vállamat, és egy teljesen váratlan mozdulattal átkarolja és megszorítja a nyakamat. Már alig kapok levegőt.

Egyre jobban szorít, vajon képes lenne megölni? Erre gondolok, és az az utolsó gondolatom, hogy de hiszen két évet ült, milyen hülye vagyok, hogy nem voltam óvatosabb, és idejöttem egyedül.

66.

– Balázs hol van? – kérdezi az apja Leától.

– Bement az anyjának intézni valamit.

– Az anyjának? Most beszéltem az anyjával, aki azt se tudta, hogy Olaszországban vagyunk.

– Nem tudom – bizonytalanodik el Lea. – Nekem azt mondta, hogy az anyjának intéz valamit.

– A kis rafinált – rázza a fejét. – Mit mondott, hova megy?

– Bemegy az óvárosba, de hogy hova, azt nem tudom.

– Nem lepjük meg? Például meg lehet nézni, hogy hol áll az autó. Nézd meg a mobilod autókövető applikációjában.

– Jesszus – csodálkozik Lea –, nekem ez soha eszembe nem jutna.

– Attól még lehet, hogy érdemes lenne megnézni. Van egy alkalmazásod a telefonban?

– Persze hogy van. – Megnyitja, és megmutatja a helyet, ahol a kocsija parkol éppen.

– Na, hát akkor pattanjunk be a kocsiba, és lepjük meg őt.

– Nem tudom, szerintem nem biztos, hogy jók ezek a meglepetések.

– Szerintem meg örülni fog nekünk – mondja Balázs apja, és átkelnek az aranyhomokos strandon, integetnek Dorinának meg Kingusnak, és ahogy vannak, tulajdonképpen strandcuccban elindulnak.

– Lehet, hogy behajtási engedély is kell – vélelmezi Lea.

– Á, nem foglalkozunk ilyesmivel, nem kell behajtási engedély, ha ő ott leparkolt, akkor odáig mi is be tudunk menni.

Így aztán követik le autóját.

– Be tudsz lépni az e-mailjeibe? – kérdezi Balázs apja.

– Na, hát ez az, amit soha nem tennék.

– Hát pedig esetleg érdemes lenne.

– Nem, én nem lépek be.

– Akkor a céges e-maileket nézd meg.

Lea sóhajt. Most úgy érzi magát, mint egy bűnöző.

– Jó, megnyitom.

– Na és mi van ott?

– Pillanat. Varga Árontól van egy levél.

– Na, hát akkor ez egyre érdekesebb. Nyisd ki!

– Én nem szeretem más levelezését elolvasni.

– Pedig ezt most muszáj lesz. Olvasd, kérlek, nézd meg és olvasd!

– Balázs, kerestelek, de olaszul beszélt a telefonod. A barátnődre lennék kíváncsi nagyon, azon kívül, hogy elintézd nekem ott Riminiben ezt az elbaszott szerződést, amit ezzel a Giorgio Petrovinnal kötöttem, a barátnődnek pedig az apja érdekel. Pontosan az, hogy mit akar rólam tudni? Te biztosan tudod. Hívjál fel, amint elolvasod ezt a levelet.

– Na, ez most így jó – véleményezi a szöveget Balázs apja.

– Én egy szót se értek belőle. Mi az, hogy Riminiben egy elbaszott szerződés? Gőzöm sincs az egészről.

– Én viszont ezt tudom – informálja Leát Balázs apja. – Akkor most koncentráljunk erre a névre, oké, Giorgio Petrovin, gyanítom, hogy nála van Balázs. És arra is gyanakszom, hogy szüksége lesz ránk.

– Tessék? – kérdezi Lea. – Én azt hittem, hogy csak egy hétvégére jövünk el Riminibe, és nem egy jogi ügylet miatt.

– Hát pedig, kapaszkodj meg, ez a jogi ügylet, ez két olyan szereplő között jött létre a te kedves Balázsod, az én fiam segítségével, akik mind a ketten nagypályások a maguk terepén. Az egyik Olaszországban, a másik Magyarországon, ő az én ügyfelem, és a Balázska elbaszta ezt a szerződést.

– De hogyha a te ügyfeled, akkor hogy került hozzánk az illető?

– A fiamra, Lacira bedühödött. Ez az ember egy vehemens alak, és Laci valamit visszaszólt neki, de azt nem tudom, hogy hogy került konkrétan hozzátok, valószínűleg ki akart baszni a Lacival, vagy meg akarta mutatni, hogy van neki egy másik ügyvédje, csak éppen ez a tökfej – utal a saját kisebbik fiára – egyáltalán nincs tisztában azzal, hogy angolul meg olaszul milyen szerződést lehet megkötni. Úgyhogy most itt van a legnagyobb szarban, én pedig itt vagyok neki a háttérben. Nem fogom helyette megoldani, de itt vagyok a háttérben.

– Merthogy ez a problémája, hogy mindent megoldasz helyette – csúszik ki Lea száján.

– Nem tudom, hogy ez a problémája-e, mindenesetre ráfér egy kis felügyelet.

– Balázs már nem gyerek.

– Nem gyerek, ám néha úgy viselkedik, mint egy gyerek, és baszik elolvasni a szerződéseket.

– De én miért nem tudtam erről? – kérdezni Lea, amikor leparkolnak.

– Na, keressük meg ezt a Giorgio Petrovint, nekem megvan a címe, mert azért megnéztem én is Áron szerződését – mondja.

– Vajon miért nem mondta el nekem, hogy miért jövünk Riminibe?

– Hogy miért nem mondta el neked? Én kitalálom anélkül, hogy megkérdeztem volna. Azért nem mondta el neked, mert kurvára ég a pofája, amiért ilyen csúnyán benézte ezt a szerződést.

– És most mit tudunk tenni?

– Nem tudom, majd kiderül.

67.

Egyszerre érnek oda. Az öreg Giorgio Albertóval, a magyar ügyvéd és a magyar ügyvéd csaj, és mindannyian ugyanarra a címre mennek.

– Majd én kinyitom, maguk kicsodák? – kérdezi olaszul az öreg Giorgio. Alberto tolmácsol.

Nagyon zavaros az egész mindenkinek, de mindanynyian egyszerre mennek be.

Giorgiónak van kulcsa a kapuhoz. Most már csak az a kérdés, hogy itthon van-e az ifjabb Giorgio…

68.

Arra eszmélek, hogy többen vannak körülöttem, és Giorgiót lerángatják rólam. Újra kapok levegőt!

Az egyik alak, aki lerángatta rólam, pont úgy néz ki, mint Giorgio, csak idősebb kiadásban. A másik pedig az apám. Úristen! Itt az apám, és úgy néz ki, a megmentőm.

És ott áll még két ember. Az egyiket nem ismerem, de a másikat nagyon is jól, és pont azt nem szerettem volna, hogy egy ilyen helyzetben találjon Lea.

Giorgio közben a telefonom után kapkod, de most teljesen lefogják, úgyhogy én a kezembe kaparintom a mobilomat, felmutatom, látható, hogy még mindig veszi a diktafon a hangokat.

– Felvettem mindent, itt a bizonyíték – mondom apámnak. Mintha csak az igazamat kellene bizonygatnom.

Aztán Lea jön oda hozzám, és neki mesélek egy-két részletet, úgyhogy fogalmam sincs, ki értesítette a rendőrséget, mindenesetre hamarosan a saját házából nyomozók viszik el Giorgiót.

Nem sokat tudtam róla, kimentettem a gyerekét a vízből, és most, hogy beismerte, én is ülhetek a rendőrségen, és egyáltalán nem tudom, hogy Varga Áronnak ettől mivel lesz jobb, mert a vakító szemű ősz öregúr, aki, mint kiderült, az apja Giorgiónak, bejelentette, hogy ő visszavásárolja akár drágábban Varga Árontól a lakást.

Apám viszont azt állítja, hogy Áronnak Riminiben kell egy lakás. Tudom, hogy meghallgatásra be fognak hívni. Most már túl vagyunk az első kihallgatáson.

Megkérdezem apámat, hogy miért választott engem ez az Áron.

– Tudod, Áron a mi ügyfelünk, Lacira megsértődött valamin, mert kiosztotta a sajátos stílusában, tudod… Erre ő rájött, hogy a Laci testvére is ügyvéd, tulajdonképpen veled akarta őt bosszantani. Úgy tudom, Laci hívogatott is téged, hogy megmondja, vigyázz ezzel az Áronnal, de nem vetted fel. Tehát Áron téged választott, nem sejtette, hogy ezekben a nemzetközi ingatlanügyekben te még egy kicsit… zöldfülű vagy, Balázs.

– Köszi, apa. – Most az egyszer nem tiltakozom magamban a zöldfülűség ellen, holott már hét éve, nem, már lassan nyolcadik éve ügyvéd vagyok, nem jelölt, és volt egy csomó ügyem, de mégis bizonyos tekintetben, most már elismerem, zöldfülűnek számítok. – Értem. Hát mindenesetre ez a Giorgio egy elég nagy gengszter, tekintve, hogy majdnem megfojtott. Ráadásul ingatlannal nyerészkedett.

– Az öreg visszavásárolja Árontól a lakást – mondja az apám –, és majd találunk neki újat. Majd én tálalom Áronnak ezt az egészet.

Hát igen, megint itt vagyok, Fodros Balázs, tizennégy éves, és mi a vicc az egészben? Az, hogy nem is bánom, hogy apám mondja meg neki. Nem tudom, mennyire férfias ez a dolog, nekem kéne Vargával beszélnem, de apám nagyvonalúan átvállalja.

– Attól még az ügyfeletek marad, hogy összeveszett Lacival?

– Varga Áron? Persze. Mit gondolsz, ki képviseli majd, hogyha valami büntetőügybe keveredik? – legyint apám. Én büntetőügyekben is szoktam közreműködni, de nem is bánom, hogy igazából mi mindig a másik oldalon álltunk. Ám ezt most nem mondom apámnak. Hanem csak beülök Lea mellé a kocsiba, és követjük apám óriási terepjáróját.

– Ne haragudj – mondom Leának –, ne haragudj, hogy nem mondtam, dolgom van itt.

– Ugyan már, örülök, hogy életben maradt, doktor úr. Nem tudtam, hogy az urológiai konferenciák ilyen nagyon veszélyesek – simogatja meg a lábam. Jólesik az érintése, egyrészt melegséget érzek, másrészt pedig csodálatos az, hogy talán megbocsát.

– Megbocsátod azt, hogy nem mondtam el neked, miért jövünk ide?

– Persze hogy megbocsátom. Olyan izgi sztori volt, hogy ennél jobbat nem tudtál volna kitalálni. Csak azt nem értem, miért nem mondtad el nekem, hogy van ez a csávó.

– Ugye arra te nem emlékszel, hogy a te jóvoltodból kaptam meg ezt az ügyfelet?

– Hogyhogy?

– Hát mert bejelentkezett, Dénes persze nem volt bent, és te rögtön hozzám irányítottad. Te vetted fel a telefont.

– Tényleg? Nem is emlékszem rá.

– Le is rázhattad volna – közlöm. – És Dénest ugyanakkor kirúgtuk volna.

– Persze, csakhogy akkor nem jöttünk volna Riminibe.

– Viszont, tudod, amíg keresgéltem, hogy hol lakik ez a Giorgio, addig bementem egy üzletbe, és… hát, és ezt vettem neked – nyúlok a zsebembe, de aztán rájövök, hogy hiába. – Ó, baszd meg! – mondom.

– Mi a baj?

– Bassza meg ez a Giorgio!

– Te nem szoktál így beszélni, mi a baj?

– A rajtam látható divatos darabok Giorgio cuccai, és az én farmeromban maradt az ajándék, az ajándékod. Talán nem is ajándék, hanem… hanem…

– Hanem?

– Egy gyűrű! – Kurva dühös vagyok magamra. – Ott maradt a vizes cuccaimban. Visszamenjünk érte?

– Én egy gyűrűért szívesen visszamegyek.

Nem tudom, van-e bennem annyi erő most, hogy visszamenjek, és mit tudom én, mit találok ott.

– Lea, mit szólnál, ha vennék neked otthon egy gyűrűt, ami jó is az ujjadra?

– Na ne, ne, ne, ne, ez nem az a Balázs, aki kongresszusokra jár és vadul ismerkedik…

– Oké, akkor fordulj vissza.

Szinte kézifékes megfordulás, és száguldunk is vissza Giorgio otthonába, de mivel ő már nincs otthon, hanem a rendőrség vendégszeretetét élvezi, semmilyen veszély nem várhat ránk.

69.

– Zsoltika, lesz egy kis feladatod, ott Nyíregyházán. Maradj a seggeden, ne indulj még haza.

– Igen, főnök.

– Amit most itt kinyomoztál nekem, hogy ki volt akkor az a nőgyógyász meg az asszisztense. Akkor biztos, hogy létezik egy Kőváriné, mint nőgyógyászati asszisztens Nyíregyházán?

– Mondom, hogy igen. De már máshol dolgozik. Egy Kis József nevű nőgyógyász asszisztense volt.

– Ezt a Kővári nevű fickót kell megkeresned, rendben?

– Igen, főnök.

– És tudod, mi a dolgod?

– Tudom, főnök. Megoldom.

– Van most egy építkezésünk, utána tudod, oda gyere… alapozás zajlik.

– Tudom, főnök.

Áron sóhajt, kinyomja a telefont, és megnyugszik, hogy az elmúlt egy órában tulajdonképpen csak jó híreket kapott. Jó hírt kapott Heniről, aki valószínűleg nem kém, és nem is akarja átbaszni, hanem szar helyzetben van. És ezt a szar helyzetet ő most meg fogja szüntetni.

Még ezzel a Kelemen családdal nem foglalkozott, de ha bármi gond van, azzal is tud. Viszont így, hogy kiderítette, ki zsarolja a lányt, ez a része megoldódik a dolognak. Az a faszfej ügyvéd, akit csak azért keresett meg, mert az arrogáns bátyja felhúzta őt egy üggyel kapcsolatban, végül is kinyomozta, hogy ő egy bűnözőtől vett lakást, úgyhogy most állítólag visszakapja a pénzét, már hétfőn.

Lillát nem fogja ezzel lekenyerezni, viszont azt ígérte az ügyvéd, az igazi, vagyis ennek a Balázsnak az apja, hogy fognak neki találni egy tiszta lakást Riminiben, amit ő is, Lilla is és a születendő gyerekük is élvezhet.

Áron meggyőződése, hogy semmit nem csinál úgy, hogy azzal másnak ártson, csak akkor, ha neki ártanak. Márpedig most Henit meg kell védenie, és ennyi.

Az összes többi már üzleti ügy. Az üzlet az üzlet, és ahhoz, ha valaki, hát Áron nagyon ért.

Végül nem kell felvenni a kapcsolatot Légrádival, pedig már azt hitte, hogy vele is kell beszélnie, de szerencsére ő most kimaradhat az ügyekből. Persze vele is van elszámolni valója, de abba csak sokkal erősebben tudna beleállni. Meg hát most már nem haragszik erre a Balázs gyerekre. Az egész így kerek, úgyhogy most azt gondolja, hogy békén fogja hagyni Légrádit – nem is biztos, hogy ő az erősebb. Márpedig ezen a pályán az erősebb kutya baszik.

70.

Arra érünk vissza, hogy a kapu tárva-nyitva, a házban nagy a csend. A földszinti fürdőszobához húzom Leát, ott dobtam le a vizes cuccaimat.

Megvan a gatyám, belenyúlok a zsebébe, és megtalálom a kis csomagot.

Hála istennek!

Indulunk kifelé, csendben, amikor egy ütést érzek a fejemen.

Baszki.

Már megint elsötétedik a világ előttem.

71.

– Szerintem nem kerek ez a sztori – dörmög a telefonban a fia. Laci mindig nagyokos volt.

– És miért nem kerek?

– Mert a hírek szerint az apja helyett is ő vitte el a balhét, amikor lecsukták, nem? Most pedig ilyen a viszonyuk?

– Vagyis? Miért ne lehetne szar a viszonyuk?

– Azzal nincs is baj, hogy szar a viszonyuk. Nekem azzal van bajom, hogy megint csak az ifjabb Giorgio a hibás. Nem érzed?

– Jó, várj, telefonálok egyet, aztán visszahívlak.

De hiába hívja Leát – Balázs telefonját a vallomással lefoglalták a rendőrök –, nem veszi fel.

Rossz érzése támad, maga sem tudja, miért.

Már újra a kocsiban ül, amikor rácsörög a nagyobbik fiára.

– Nem tudom őket elérni. Visszamegyek.

– Okés. Majd szólj, ha valami van, addig körülnézek még jobban a neten.

72.

Nem hiszem el, hogy megint elsőként apámat meg az ősz öregurat látom, ahogy magamhoz térek. Apám nagyon klasszul le is kötözte.

– Hogy ti milyen bevállalósak vagytok! – közli, amikor látja, hogy magamhoz tértem. Lea az öreg kezén igazgatja a zsinórt. – Csak egy hajókötelet találtam a csomagtartómban …– von vállat apám, látva a kérdő tekintetemet. – Ez volt a fegyverem, behoztam.

Amikor az öreg Giorgióval is távoznak a rendőrök, és már egy újabb vallomáson is túl vagyunk, megkérdezem apámtól, honnan tudta, hogy jönnie kell.

– Furcsa volt az egész… a nő elment a gyerekekkel, és az öreg maradt… – kezdi, de nekem fogalmam sincs, hogyan találta ki ebből, hogy az öreg Giorgio le akarta fölözni, amit a fia keresett. Ezért nyomta fel a focistánál is.

– Tényleg?

– Valójában Laci mondta. Hogy neki nem tiszta az egész – vallja be apám. És akkor beugrott, hogy tényleg, a srác az apja helyett vitte el a balhét, ha hihetünk a netes pletykáknak. Mi van, ha most is hasonló a felállás?

– Nem tudom, miért ütött le az öreg.

– Mert épp most vitte el, ami elvihető a lakásból – feleli Lea. – Nem akarta, hogy tanúi legyünk. Mert amúgy tiszta maradhatott volna, de ha mi elmondjuk a rendőrségen, hogy éppen ellopta a fia cuccait, akkor az ő körmére is ránéznek, és lehet, hogy ebben a van is lakásod-nincs is lakásod bizniszben ő éppen annyira benne van, mint a fia.

– De nem is ez a kérdés! – mondja apám, már az utcán. – Hanem az, hogy ti mi a fenét kerestetek itt már megint, miután együtt távoztunk nemrég?

Leára nézek, aki elvörösödik, majd felmutatja apámnak a kezét.

– Balázstól kaptam egy gyűrűt, ami itt maradt.

– Ó.

– Megkérte a kezem – mosolyog Lea. Esküszöm, nem kértem meg, csak felhúztam az ujjára a gyűrűt, de most jobb, ha hallgatok.

– Na, ez remek hír. Este csapunk egy nagy bulit. Lea apjától is megkérted? – néz rám szigorúan apám.

– Még… nem, hiszen leütöttek.

– Akkor majd este. Skype-on – írja elő nekem a ma esti programot.

– Doktor úr…? – poénkodik Lea. Ránevetek, de azért bizonytalan vagyok.

Nem tudom, képes leszek-e ma este Légrádi Leventével beszélni.

Mindenesetre tehetek rá egy kísérletet.

Hiszen már felnőttem.

Talán.

Epilógus

Két hónappal később

– Azért ezt máshogy is a tudomásomra hozhattátok volna – mondja anyám. – Még mindig nehezen bocsátom meg, hogy apád ott volt a nagy eseményen, én pedig nem!

– Már bocsi, de egy bűnügyben nyomoztunk – felelem, és igyekszem magabiztosnak látszani. Hiszen, amikor elindultunk Riminibe, még azt sem tudtam, mitévő legyek. Méghogy „nyomoztam”?

– Igen, spontán alakultak az események – siet a segítségemre apám.

Lehetne ez egy átlagos szombati ebéd is, mégsem az.

– Spontán? Spontán vettél gyűrűt Leának?

– Igen, miért?

– Nem vagy te olyan laza, Balázs.

– Jó, hogy nem fogom neked bizonygatni az ellenkezőjét – vonom meg a vállam.

– Valld be, hogy előre eltervezted!

– Oké, ha a pszichodokik így szeretik, akkor bevallom. Most jó?

– Nem, valahogy töredelmesebben is bevallhatnád – közli anyám, aki egyébként ma tavasztündérnek öltözött, mindenféle lilás, rózsaszínes-pirosas virágokkal a ruháján. A ruha tényleg normális lenne ezek nélkül a művirágok nélkül.

– Ezeket a virágokat nem lehet levenni? – érdeklődöm.

– Dugulj el! Kalap is van hozzá!

– Ja. Úgy más.

– Szerintem pedig vannak fontosabb dolgok, mint anyád ruháján a virágok, meg az, hogy előre megtervezted-e a lánykérést – szól közbe Tibi. Anyám pasija, mint mindig, most is a lényegre tör. – Például, hogy lecsukták-e azt a két gazfickót? És mi van az én kedvenc futballistámmal, Alberto Casavitivel? Ő is belekeveredett végül?

– Giorgio, vagyis mindkét Giorgio előzetesben van – válaszol apám. – Még csak most göngyölítik fel a bűncselekményeket, amelyeket elkövettek, és mivel a földhivatalnak beadott szerződéseken nem Alberto saját aláírása szerepel, hanem, mint kiderült, hamisították, így Alberto teljesen tiszta. És esélye is lesz a következő polgármester-választáson, szeretik a helyiek.

– Na, hát ez nagyszerű. És az is kiderült, hogy miért Balázst kereste meg a ti ügyfeletek?

– Erre Laci tudna válaszolni, de ő éppen… nincs itt – vág egy grimaszt apám. Ez az első és egyetlen olyan pillanat, amikor azt látom, hogy nem elégedett a bátyámmal, pedig ő inkább apámra ütött, mint én.

– Megmondom én! – kiált anyu, miközben egy baromi magas sarkú cipőt próbál a lábára. – Mert ez a Varga megérezte, hogy a két srác gyerekkora óta rivalizál egymással. És kihasználta. Teljesen egyértelmű, megérezte ezt a kapcsolati dinamikát, és úgy döntött, egymás ellen uszítja őket. Nem tudta, hogy apád úgysem engedi el az ilyen jól tejelő klienseket.

– Na jól van, anya, köszi az analízist. Szerintem indulni kéne.

Apám BMW-jével megyünk.

Útközben azon gondolkozom az anyósülésen, már amikor apám nem hozza rám a frászt a gáz-fék gyakori használatával, amit Lea mesélt. Hogy Heni megkereste. Kiderült, hogy Heni kistestvére valójában a saját gyereke, Nyíregyháza fenegyerekétől, aki egy illegális gyorsulási verseny közben életét vesztette. A srácnak elég befolyásos a családja, mindenki fél tőlük, Heni nem is árulta el nekik, hogy terhes. Viszont a nőgyógyásza asszisztensnője elmesélt mindent a férjének, aki megzsarolta Henit. Ötmilliót kért a hallgatásért, különben, mint állítólag mondta, felkeresi a halott srác családját, és elmondja nekik, hogy Heni kistestvére valójában Heni és Ricsi gyereke. Heni rettegve attól, hogy Ricsi családja elveszi a gyereket, Ricsit látván benne, elkezdett fizetni. De sokkal több pénzre volt szüksége, főleg mert egy év alatt le akarta tudni a tartozását, így a barátnőjén, Verán keresztül jelentkezett egy állásra – és mit tesz a véletlen? Éppen Varga Áron kínált neki jobban fizető munkát, mint a nyíregyházi állása volt.

Erről jut eszembe, hogy felhívjam a litvérvári jogi kapcsolatomat, a polgármester feleségét. Az akkugyárnak környezetvédelmi és egyéb szempontok alapján is érdemes lenne utánanézni, szerencsétlen litvérváriak, épphogy kiheverték a folyamatos környezetszennyezést, ami az ivóvizeikbe is beszivárgott, most pedig a közelükben egy akkumulátorgyár épült. Érdemes rajta tartanom a szemem. Még ha a gyár fő tulajdonosa Varga Áron is, aki apám ügyfele, nevetek magamban.

Szóval, Heni azért fordult Leához, hogy védelmet kérjen tőle. Valami papírt a gyereknek, amivel bizonyítja, hogy nem Ricsi az apa. Lea elmagyarázta neki, hogy ilyen nincs. Heni úgy érzi, hogy leginkább Budapesten lenne biztonságban, mert a nagyvárosban eltűnhetne Kővári és Ricsi családja elől is. Érdekes módon Kővári nem jelentkezik mostanában, a telefonját sem vette fel, és Heninek azt mesélte az anyja, hogy állítólag a férfi egyik napról a másikra eltűnt.

– Mindenesetre össze kell szednem a bátorságomat, és beszélnem anyámmal Heniről – sóhajtott Lea. – Talán biztonságot és magabiztosságot is adna neki, ha apa felvállalná. De apa csak akkor teszi meg ezt, ha anyám megenyhül. Vagyis, ha igent mond rá.

– Akkor mit szándékozol tenni?

– Hazajövünk, és beszélek vele.

Ez történt két napja.

Most pedig megérkeztünk apámmal, anyámmal és Tibivel.

Nem mondom, hogy nem remeg a lábam egy kicsit.

Nem mondom, hogy nem volt egy rémálom megkérnem Lea kezét az apjától.

Viszont most itt vagyunk, a belvárosban, egy házasságkötő terem ajtajában.

Egyikünk sem akart egyházi esküvőt. Többet ér a mi egymásba vetett hitünk.

És tényleg lélegzetelállítóan gyönyörű a fehér miniruhájában, fehér, magas sarkú szandálban. Én egy állítólag nagyon divatos öltönyt viselek, apám választotta.

Ahogy meglátom Leát az apja mellett, észreveszem, hogy valaki rohanva érkezik. Egy piperkőcnek öltözött, bokájánál végződő gatyás, mokaszinos férfi. Liheg, izzad.

De ideért.

A bátyám az. Ledobja magát Janka és Kingus, a két húgom közé, Dorinát odébb tessékelve.

Hát ő az én egoista tesóm.

Lea mellettem áll, megfogja a kezem, és hozzám fordul.

– Jó napot, doki. Hogy s mint? – kérdezi suttogva.

– Egész jól. Lemondtam a mai betegeket, mert jobb programom akadt – suttogok vissza, és elröhögjük magunkat.

Aztán pár perccel később kimondjuk az igent.

Ma este buli, holnap nászút.

Riminiben.

HAMAROSAN MEGJELENIK!

FEJŐS ÉVA

TISZTA HAWAII

– részlet –

– Ez a Dénes már megint nem képes időben beérni. Ezt figyeld, mit írt: „Bocsi srácok, a Giro d’ Italiára készülök, terepen vagyok éppen, de igyekszem!” – olvasom fel Leának a mobilomról az sms-t. – Szerintem a Giro májusban van, és mégis, meddig kell kedveznünk anyád fodrászának azzal, hogy nem rúgjuk ki a fiát?

– Nyugi, igyekszik, nem azt írja? – csillapít Lea. – Majd megtaláljuk a megoldást.

A megoldást már jó lesz megtalálnunk.

Amióta összeházasodtunk, vagyis lassan három hónapja, egyik gubanc követi a másikat.

Papagájné például feljelentett a kamaránál, mert nem a hozzátartozóját találtuk meg, hanem Papagáj úr szeretőjét. Mondjuk röhejes a feljelentés, hiszen nem magánnyomozók vagyunk, de ebben a történetben sajnos benne volt egy bizonyos, sokak által istenített, Ilona nevű magánnyomozó, egy öregasszony, aki gyaníthatóan szántszándékkal kavarta össze a szálakat, hogy Papagáj úr megkapja a méltó büntetését. Ugyan nem vallotta be, de ezeket a szavakat használta: – Mindenki azt kapja, amit érdemel. Papagájné is és Papagáj is.

Hát kösz, mindenesetre most lesütött szemmel járok be az irodába, mert nem tudom, mikor fogunk összefutni egymással.

Gondjaim vannak még, csak úgy listaszerűen:

– Lea apjával, aki több okból dühös rám

– Lacival, aki folyamatosan testvéri szombat estéket akar velem szervezni – anyámmal, aki szerint új házasokként Leával szexterápiára kellene járnunk – apámmal, aki rájött, hogy érdeklődöm a litvérvári akkugyár dolgai iránt, és le akar erről beszélni erőnek erejével is – a hasi úszógumimmal, ami mostanában kezd kialakulni, és muszáj ezerrel sportolnom (de mikor?) – Lea húgával, Henivel, és úgy általában, az ő teljes családi balhéjukkal (ám erre most gondolni sem akarok) – és persze Dénessel, a jogi asszisztensünkkel is, aki ha beérkezik is, elszúr valamit.

Azt is hozzátenném, hogy Lea szerint érdemes lenne bővíteni az irodát, és mellettünk a kolbászos épp felmondta a bérletet, szóval… de ha nagyobb az iroda, többe kerül, és egyelőre nem tengenek túl az ügyfelek nálunk. Amikor azt a litvérvári ügyet megoldottuk, annyi munkánk lett volna, hogy akkor sem bírjuk, ha egy szemhunyásnyit sem alszunk éjszakánként, de nem vállaltuk el őket, mert pro bono a litvérvári áldozatoknak és családjaiknak dolgoztunk, persze kerestünk is pénzt, nem panaszkodhattunk.

Mostanra viszont a dolgok elég szarul alakulnak, kevesen kérnek ügyvédi segítséget, és sokallják a díjakat, miközben persze a bérleti díjunk emelkedik.

Vagyis, nincs sírás, de valami jó ügyet kell megint találnunk, amivel kereshetünk is.

Ekkor érkezik az e-mail a postafiókomba.

„Hawaiiról keresem Önt, kedves Balázs…”

Többnyire nem szokásom megnyitni az efféle leveleket, de ez most felcsigázta a fantáziámat.

Úgyhogy azonnal rákattintok, és tovább olvasom: Tudom, hogy az irodájuk nem az átlagos jogi ügyekkel foglalkozik. Én Waikiki beachen élek, Hawaiion, a férjemnek van egy vendégháza, idegenvezetőként dolgozom. Van egy vitorlásunk is, amin vitorláztatunk vendégeket. Évről évre játszunk egy logikai játékot különleges mérlegelés során kiválasztott utazóinkkal. Vízre szállunk, partot érünk, körülbelül egy hét egy ilyen „játék”, és nagyon tanulságos.

Senki sem tér vissza úgy, ahogy elment.

Szeretnénk Önt és társát meghívni ebbe a játékba, ha nincs ellenükre.

Természetesen fizetjük az idejüket és az utazásukat.

Üdvözlettel:

Karádi Emma

– Hűha! – teszem le a telefont. Óvatosan csúsztatom Lea elé, mert magam sem vagyok biztos benne, hogy egy őrült levelet meg kell-e mutatnom neki, de ő már olvassa is.

– Benne vagyunk! – feleli, és már kezdené is pötyögni a választ.

– Na várj csak! És ha ez egy óriási őrültség lesz?

– Annál jobb! – feleli Lea, és valóban elkezd írni a telefonomon.

Ráhagyom.

Ebből még bármi lehet.

Az is, hogy nem megyünk sehová.

De persze másként történik.

(A folytatást 2024-ben, a Tiszta Hawaii című regényemben olvashatod, ahol egyébként persze visszatér a Krimi Riminiben többi főhőse – Heni, Lilla, Klaudia, Vera, Áron – is.)

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek

Holtodiglan (1999, új kiadás Most kezdődik címen, 2013) Bangkok, tranzit (2008, 2013) Hotel Bali (2008, 2014) Csajok (2009, 2016)

Eper reggelire (2009, 2015) A mexikói (2010, 2016)

Cuba Libre (2010, 2015) Dalma (2011)

Helló, London (2011, 2016) Karácsony New Yorkban (2011, 2015) Karibi nyár (2012, 2016) Szeretlek, Bangkok (2012, 2017) Most kezdődik (2013)

Nápolyi vakáció (2013)

Száz éjjel vártam (2014) Mert nekünk szeretnünk kell egymást (2014) November lánya (2014)

Úton hozzád (2015)

Száz Éjjel Ügynökség (2015) Utazz velem! – kreatív színező (2015) Sosincs késő – kreatív színező (2016) Holiday (2016)

Újra veled, Sydneyben (2016) Bébi, bumm! (2017)

Csak egy tánc (2018)

Mi sem voltunk angyalok (2018) Szélhámos szerelem (2018; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 1. rész Szélhámos játszma (2019; Sydney Scott írói álnéven) – Szélhámos-sorozat 2. rész Csajok 2. (2019)

Margarita (2019)

Egyszer az életben (2020) Szélhámos eskü – Szélhámos-sorozat 3. rész (2020) Halál emlékül (2020)

Örökre Görögbe (2021)

Athén, végállomás (2021) Szélhámos csábítás (2022) – Szélhámos-sorozat 4. rész Elhitted álmomat (2022) Szélhámos szereposztás (2022) – Szélhámos-sorozat 5. rész Egy nyár Arubán (2023)

Krimi Riminiben (2023)

Előkészületben

Szilveszter New Yorkban (a Karácsony New Yorkban folytatása) Tiszta Hawaii

Angol nyelvű e-könyvek

Bangkok Transit (2013)

Hotel Bali (2014)

Vacation in Naples (2015)

Ha többet szeretnél tudni rólam, látogasd meg a honlapomat, a www.fejoseva.com oldalt, vagy a Facebookon keresd Fejős Éva hivatalos oldalát (fejoseva1). Fotókat az Instagramon osztok meg az utazásaimról, könyveimről, a fejoseva név alatt találod a profilomat.

Iratkozz fel a hírlevelemre, hogy rögtön megkapd az üzeneteimet az akciókról, és elsőként olvashasd el az új regényem részleteit!

https://fejoseva.com/hu/hirlevel/

Tartalom

Címoldal

A könyvről

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

Epilógus

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek

Table of Contents

Címoldal

A könyvről

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

Epilógus

Eddig megjelent Fejős Éva-könyvek

Tartalom